Bílý žár

Sandra Brown

(2006)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Romány pro ženy

Otázky pracovních podmínek, rodinný spor, vražda a vášeň vzplanou v městečku Destiny v Louisianě bílým žárem, když se Sayre Lynchová vrátí po deseti letech domů, na pohřeb svého bratra Dannyho. Od rodiny se dozví, že Danny spáchal sebevraždu, ale po znepokojivém setkání na hřbitově a podivném rozhovoru se zástupcem šerifa začne Sayre tušit, že ve hře je něco víc. Černá ovce rodiny, z níž se stala sanfranciská návrhářka interiérů, tedy zůstane ve městě, aby zjistila, co se v posledních dnech bratrova života skutečně odehrálo. Opět se přitom střetne se svým otcem Huffem Hoylem, vlivným majitelem slévárny, která v městečku představuje největší zdroj pracovních míst a tvrdého vykořisťování. Sayre se musí postavit i svému bezohlednému, samolibému bratru Chrisovi, který je Huffovým předpokládaným dědicem, a stane se první ženou, která se kdy odvážila proniknout do pekelné výhně slévárny, z níž plyne veškerý rodinný majetek. Na každém kroku se přitom střetává s Huffovým přitažlivým právníkem Beckem Merchantem, neodolatelným navzdory tomu, že představuje všechno, čím Sayre pohrdá.

Sandra Brown WHITE HOT

Copyright © 2004 by Sandra Brown Management Ltd.

By arrangement with Maria Carvainis Agency, Inc, and Prava i Prevodi.

First published in the United States by Simon & Schuster, New York.

All rights reserved.

Translation © 2006 by Marie Válková

Jacket design © 2006 by Ivan Brúha

Czech edition © 2006 by Euromedia Group, k, s.

ISBN 80-249-08174

Prolog

Říkalo se, že pokud se chtěl zabít, nemohl si vybrat lepší den.

Za toho nedělního odpoledne, o němž je řeč, se dalo sotva existovat a většina živočichů přežívala jen tak tak. Vzduch byl horký a hutný jako ovesná kaše. Rovnou vysál energii ze všeho živého, ať už z rostliny nebo ze zvířete.

Pod palčivým sluncem se mraky vypařily. Vyjít z domu ven bylo jako vstoupit do vysoké pece, jako byly ty v Hoyleově továrně. U rodinného rybářského srubu na Bayou Bosquet – jmenovalo se to tam tak díky ostrůvku cypřišů uprostřed líně tekoucího proudu – se ve vedru vyhříval vycpaný dvoumetrový aligátor. V jeho skleněných očích se odrážel jas rozpáleného nebe. Vlajka státu Louisiana visela zplihle na stožáru.

Cikády byly příliš líné, než aby spustily pronikavý cvrkot, avšak občas nějaký horlivý jedinec zkusmo a bez valného nadšení tu ospalou atmosféru narušil. Ryby zůstávaly hluboko pod hladinou a pod neprůhlednými zelenými plástvemi vodních rostlin. Držely se ve stinných kalných hloubkách a jediným projevem života byl pravidelný pohyb zaber. Na břehu ležel netečně vodní had, hrozný, ale nehybný.

Bažina vytvářela přírodní voliéru, dnes ale každý ptačí druh jako by odpočíval v hnízdě, až na ojedinělého jestřába. Seděl na vrcholku stromu, který před desítkami let zasáhl blesk. Přírodní živly obnažily a vybělily jeho větve jako ohlodanou kost.

Opeřený lovec sledoval srub pod sebou. Možná zpozoroval, jak mezi kůly, které podpíraly rybářský můstek, pobíhá nějaká myš. Mnohem spíš ho ale zvířecí instinkt upozornil na bezprostřední nebezpečí.

Třesknutí výstřelu nebylo tak hlasité, jak by se dalo předpokládat. Vzduch, hustý jako prachové peří, zvukové vlny pohltil. Bažina na ten výstřel jen nepatrně zareagovala. Vlajka dál ochable visela na stožáru. Vycpaný aligátor se nepohnul. Vodní had sjel do říčního ramene s tichým šplouchnutím, neznepokojený, ale otrávený, že ho něco vyrušilo z nedělního podřimování.

Jestřáb vzlétl, s minimálním vynaložením sil kroužil na vzdušných proudech a rozhlížel se po mnohem vábnější kořisti, než byla ta myška pobíhající mezi kůly.

Mrtvému muži ve srubu nevěnoval jestřáb ani tu nejmenší pozornost.

Kapitola první

„Vzpomínáš si na Ušouna Watkinse?“

„Na koho?“

„Na toho chlapa, co se vykecával v baru.“

„Můžeš se vyjádřit přesněji? V jakém baru? Kdy?“

„Ten večer, co jsi přišel do města.“

„To jsou už tři roky.“

„Jo, ale pamatovat by sis to měl.“ Chris Hoyle si poposedl, jako by se pokoušel pobídnout přítele, aby si vzpomněl. „Ten tlučhuba, co vyvolal rvačku. S ksichtem, že by zastavil hodiny. Velké uši“

„Jo, ten. Správně. S pořádnýma plácačkama…“ Beck si zvedl ruce k hlavě a naznačil velké uši.

„Tím si vysloužil přezdívku Ušoun,“ dodal Chris.

Beck nadzvedl obočí.

„Stačilo, aby zafoukal vítr a uši -“

„Mu začaly pleskat do hlavy,“ dořekl Beck.

„Jako okenice ve vichřici“ Chris se širokým úsměvem pozvedl láhev piva jakoby k přípitku.

Žaluzie v pracovně v domě Hoyelových byly zatažené, aby dovnitř nepronikalo tetelící se vedro pozdního odpoledne. Díky žaluziím panovalo v místnosti také příjemné šero, takže se dala líp sledovat televize. Běžel tam baseballový zápas. Atlanta prohrávala o pět bodů a potřebovala by zázrak. Skóre bylo sice nepříznivé, ale existovaly horší způsoby, jak strávit dusné nedělní odpoledne než v zšeřelé, klimatizované místnosti s chlazeným pitím po ruce.

Chris Hoyle a Beck Merchant v tomhle pokoji prolenošili spoustu hodin. Byl dokonale zařízený pro pánskou zábavu, byla tam televize s velkou obrazovkou a v prostoru rozmístěnými reproduktory, dobře zásobený bar s vestavěným přístrojem na výrobu ledu, lednička plná nealkoholických nápojů a piva, kulečníkový stůl, terč se šipkami a kulatý karetní stůl s šesti kůží potaženými křesly, tak napohled vábnými jako poprsí dívky na obálce časopisu Maxim z tohoto měsíce. Stěny byly obložené mořeným ořechem a bylo to tam zařízené důkladným nábytkem, který něco vydržel a potřeboval malou údržbu. Pokoj byl načichlý tabákem a výraznou mužskou přítomností.

Beck otevřel další láhev piva. „Tak co je s tím Watkinsem?“

„Vrátil se.“

„Nevěděl jsem, že byl pryč. Vlastně jsem ho, myslím, od toho večera neviděl, a tehdy jsem na něho koukal natékajícíma očima.“

Chris se při té vzpomínce usmál. Jak už tak hospodské rvačky bývají, tahle byla pořádná. Schytal jsi od Ušouna několik dobře mířených ran. Ten pro ránu nikdy nešel daleko. Nic jiného mu nezbývalo, když si v jednom kuse pouštěl hubu na špacír.“

„Pravděpodobně odrážel kruté žerty kvůli těm svým slechům.“

„To určitě. V každém případě ho ta jeho proříznutá kušna dostávala neustále do maléru. Krátce potom, co jste se chytli spolu, se dostal do sporu s bývalým švagrem. Myslím, že kvůli sekačce. Pohádali se jednou večer v nějaké putyce a Ušoun vytáhl na švagra nůž.“

„Zabil ho?“

„Zranil. Ale seknul ho rovnou přes břicho a teklo tolik krve, že to stačilo na žalobu za útok smrtící zbraní a pravděpodobně to měl být pokus o vraždu. Vlastní sestra proti němu svědčila. Poseděl si tři roky v Angole a teď je venku na podmínku.“

„To máme štěstí.“

Chris svraštil čelo. „To ani moc ne. Máme to u něho schovaný. Takhle to aspoň vyřvával ten večer před třemi lety, když ho odváželi v policejním voze. Připadalo mu nespravedlivý, že jeho zatkli, a nás ne. Nadával a vyhrožoval tak, až mi z toho tuhla krev v žilách.“

„Na to se nepamatuju.“

„Možná proto, že jsi byl na záchodě a ošetřoval sis rány. Ať už je to, jak chce,“ pokračoval Chris, „Watkins je nevypočitatelný, nespolehlivý ničema, grázlík, co má na kdekoho pifku, v tom vyniká. Ten večer jsme ho ponížili, a i když byl parádně nalitý, pochybuju, že odpustil a zapomněl. Dávej si na něho pozor.“

„Jako by se stalo.“ Beck vrhl pohled přes rameno, tak nějak přibližně ke kuchyni. „Jsem pozvaný na večeři?“

„Jsi pozvaný vždycky.“

Beck se ještě pohodlněji uvelebil na pohovce, na níž se rozvaloval. „To je dobře. Ať už se peče cokoliv, sbíhají se mi sliny.“

„Koláč s kokosovým krémem. Nikdo ho neumí tak jako Selma.“

Já ti odporovat nebudu.“ Vešel Huff Hoyle a ovíval si brunátný obličej slaměným kloboukem. „Podej mi pivo, Chrisi. Mám takovou žízeň, že bych nedokázal plivnout, ani kdyby mi hořel zadek.“

Pověsil klobouk na věšák, ztěžka žuchl do křesla a otřel si rukávem čelo. „Kruci, dneska je tam ještě větší výheň.“ S povzdechem se zabořil do chladného koženého polstrování křesla. „Díky, synu.“ Vzal si vychlazenou láhev piva, kterou mu Chris otevřel, a ukázal jí na obrazovku. „Kdo vyhrává?“

„Naši ne. Vlastně už to skončilo.“ Beck vypnul zvuk, když začali komentátoři rozpitvávat zápas. „Nepotřebujeme slyšet, proč to projeli Skóre mluví samo za sebe.“

Huff souhlasně zamručel. „Sezona jim skončila v tu minutu, kdy dovolili hráčům, těm skvěle placeným primadonám, co ani nemluví anglicky, aby začali majitelům vykládat, jak to mají vést. Velká chyba. To jsem jim mohl říct.“ Zhluboka si přihnul piva, že málem vypil celou láhev.

„Hrál jsi celé odpoledne golf?“ zajímal se Chris.

„Moc horko,“ řekl Huff a zapálil si cigaretu. „Zahráli jsme tři jamky, pak jsme si řekli do háje s tím a vrátili se do klubu a hráli jsme žolíky.“

„O kolik jsi je dneska obral?“

Otázka nezněla, jestli Huff vyhrál, nebo prohrál. Vždycky vyhrával.

„O několik stovek.“

„To jde,“ řekl Chris.

„Když člověk nevyhrává, nestojí za to hrát.“ Zamrkal na syna, potom na Becka. Na jeden lok pivo dopil. Slyšeli jste dneska někdo něco o Dannym?“

„Za chvíli se tady ukáže,“ řekl Chris. „Teda pokud se mu podaří vmáčknout nás mezi nedělní ranní bohoslužby a nedělní večerní bohoslužby.“

Huff se zamračil. „To mě akorát otráví, když o tom budeš mluvit. Nechci mít zkaženou večeři“

Evangelium podle Huffa znělo, že kázání, modlení a zpívání nábožných písní je pro ženské a mužské, kteří by docela dobře mohli být ženskými. Organizované náboženství přirovnával k organizovanému zločinu, až na to, že církve měly beztrestnost a úlevy na daních a Huff toleroval pámbíčkáře stejně jako homosexuály a dělníky s odborářskými legitimacemi

Chris takticky odvedl rozhovor od svého mladšího bratra a jeho nedávného zaujetí duchovními záležitostmi „Právě jsem Beckovi říkal, že Ušoun Watkins je venku na podmínku.“

„Bílá pakáž,“ zavrčel Huff a vyzul se z bot. „Počínaje jeho dědkem, takovýho ničemnýho pobudu aby pohledal. Našli ho tuhýho v příkopu s rozbitou láhví od whisky nacpanou v krku. Někomu musela dojít trpělivost V té rodině se nějak museli brát mezi sebou. Do jednoho jsou všichni oškliví jako hřích a pitomí až běda.“

Beck se zasmál. „Možná. Já ale Watkinsovi dlužím laskavost. Nebýt jeho, nejsem tady, pozvaný na nedělní večeři.“

Huff na něho pohlédl se stejnou náklonností, jakou projevoval vlastním synům. „Ne, Becku, ty jsi měl v osudu stát se jedním z nás, ať už tak, nebo onak. Tím, že jsme tě našli se celý ten malér kolem Gene Iversona vyplatil. Byl jsi jediná dobrá věc, která z toho povstala.“

„To a nerozhodná porota,“ podotkl Chris. „Nezapomínejme na těch dvanáct. Nebýt jich, neseděl bych tady u nedělní večeře. Místo toho bych dřepěl v cele s takovými jako Ušoun Watkins.“

Chris si často dělal legraci z toho, že ho soudili za vraždu Gene Iversona. Žertovné zlehčování celé záležitosti vždycky v Beckovi vzbuzovalo nepříjemné pocity, a stejně tak i teď. Nasměroval hovor jinam. „Nerad začínám o pracovních záležitostech, když není všední den.“

„U mě je každý den pracovní,“ řekl Huff.

Chris zasténal. „Ale u mě ne. Máš špatnou zprávu, Becku?“

„Mohla by být.“

„Nemohlo by to potom počkat až po večeři?“ Jestli bys byl radši tak jistě.“

„Ne,“ vložil se do toho Huff. „Znáš moje pravidlo. Špatnou zprávu si radši poslechnu dřív než později. Rozhodně nechci čekat až po večeři Tak co se děje, Becku? Neříkej, že nás Úřad na ochranu životního prostředí znovu zažaloval kvůli těm chladicím nádržím –“

„Ne, o to nejde. Přímo ne.“

„O co teda?“

„Zadrž. Nejdřív si naleju panáka,“ řekl Chris Huffovi „Ty máš rád špatné zprávy hned, já zase se sklenicí bourbonu v ruce. Chceš taky?“

„Hodně ledu, žádnou vodu.“

„Becku?“

„Mně nic, díky.“

Chris přistoupil k baru a sáhl po karafě a dvou sklenicích. Pak se přiklonil k oknu, vykoukl mezi lištami žaluzií a otočil tyčkou, aby se víc rozevřely. „Copak to tady máme?“

„Co je?“ zeptal se Huff. „Právě venku zastavil šerifův vůz.“

„No, co bys myslel, že chce? Je den výplaty.“ Chris, který pořád ještě vyhlížel mezi žaluziemi, namítl: „To si nemyslím, Huffe. Má někoho s sebou.“

„Koho?“

„Nevím. Ještě nikdy jsem ho neviděl.“

Chris nalil do sklenic a jednu přinesl otci a všichni tři mlčky naslouchali, jak jde Šelma z kuchyně v zadní části domu k hlavním dveřím otevřít. Hospodyně návštěvníky uvítala, ale mluvili příliš potichu, aby se dalo porozumět jednotlivým slovům. K pracovně se blížily kroky. Objevila se Selma a za ní hosté.

„Přišel za vámi šerif Harper, pane Hoyle.“

Huff jí pokynul, ať ho uvede dál.

Šerif Red Harper byl zvolen do úřadu před třiceti lety, kampaň za jeho zvolení byla značně podpořena a vítězství zajištěno Huffovou šekovou knížkou. V úřadu se udržel stejným způsobem.

Vlasy, které měl v mládí ohnivě červené, mu zmatněly, jako by mu na hlavě zrezavěly. Měřil hodně přes sto osmdesát centimetrů, ale byl tak hubený, že na něm pouzdro se zbraní ze silné kůže, které patřilo k jeho zaměstnání, viselo jako duše z pneumatiky na kůlu z plotu.

Vypadal zdrchaně a nemělo to na svědomí jenom venkovní vedro. Obličej měl dlouhý a vyzáblý, jako by se na něm podepsal pocit viny tří desetiletí podplácení. Měl sklíčené vystupování člověka, jenž příliš lacino zaprodal duši ďáblu. Veselý nebyl nikdy a teď vypadal zvlášť sklesle, když váhavě vstoupil do místnosti a sundal si klobouk.

Mladý policista, který přišel s ním a jehož neznali naproti tomu vyhlížel, jako by se i s uniformou ponořil do kádě se škrobem. Byl tak důkladně oholený, že měl po holicím strojku na tvářích růžové stopy. Vypadal napjatý a zbystřený jako běžec v blocích, který čeká na výstřel ze startovací pistole.

Red Harper nepatrným pokývnutím vzal na vědomí Becka, pak pohlédl na Chrise, který stál vedle Huffova křesla. Konečně zabloudil bezútěšnýma očima k Huffovi, který zůstal sedět.

„Dobrý večer, Rede.“

„Dobrej, Huffe.“ Místo aby hleděl přímo na Huffa, zaměřil se na krempu klobouku, který otáčel v prstech. „Něco k pití?“

„Ne, děkuju.“

Huff neměl ve zvyku kvůli někomu vstávat. Byl to projev respektu rezervovaný pouze pro Huffa Hoylea a kdekdo z místních to věděl. Napjaté očekávání v něm ovšem vzbuzovalo netrpělivost, a tak sklopil podnožku svého křesla a zvedl se.

„Co se děje? Kdopak je tohle?“ Přejel šerifova pečlivě upraveného společníka pohledem od hlavy k patě.

Red si odkašlal. Spustil klobouk k boku a poklepal jím o stehno. Dlouho mu trvalo, než pohlédl Huffovi do očí.

To všechno Beckovi naznačilo, že se šerif dostavil kvůli něčemu mnohem závažnějšímu, než aby si vyzvedl měsíční úplatek.

Kapitola druhá

Dálnice nebyla skoro k poznání. Tímhle úsekem mezi Mezinárodním letištěm v New Orleansu a Destiny jela Sayre Lynchová bezpočtukrát, ale dnes jako by tudy projížděla poprvé.

Ve jménu pokroku byly výrazné body v krajině potlačené nebo zmizely. Venkovské kouzlo Louisiany padlo za oběť křiklavému komercialismu. Po tom nemilosrdném útoku zůstalo jen málo starobyle malebného nebo barvitého. Vypadalo to tady jako kdekoliv jinde v Americe.

Místa, kde kdysi bývaly domácké kavárničky, zabraly podniky s rychlým občerstvením. Domácí masové koláče a orleánskou specialitu, bochníčky italského chleba plněné salámem, sýry a olivovým salátem nahradily kbelíky křidýlek a hamburgery s hranolky. Ručně malované vývěsní štíty udělaly místo neonu. Jídelní lístek, který se denně psal křídou na tabuli, vytlačily hlasy bez těl u okének, kolem nichž se projíždělo. Během těch deseti let, co byla pryč, buldozery vyrvaly ze země stromy obrostlé španělským mechem, aby se mohla rozšířit dálnice. Tenhle rozmach umenšil rozlohu bažin, přes než silnice vedla, a připravil je o tajemnost. Hustě zarostlé mokřiny nyní lemovaly nájezdové rampy, plné kamionů a dodávek.

Doposud si Sayre neuvědomovala, jak velice se jí po domově stýskalo. Avšak tyto podstatné zásahy do krajiny v ní probudily stesk po tom, jaké to tady bývalo. Toužila po směsici vůní kajenského pepře, okry a plodů moře. Znovu by ráda uslyšela charakteristickou mluvu lidí, kteří servírovali typická jižanská jídla, jejichž příprava trvala déle než tři minuty.

Namísto superdálnic postavených pro rychlejší cestování, toužila po silnici, kterou znávala, lemované stromy, jež u ní rostly tak blízko, že nad ní větve vytvářely baldachýn a házely na asfalt krajkoví stínu. Toužila po časech, kdy mohla jet se staženými okny, a místo aby se dusila výfukovými plyny, vdechovala hebký vzduch provoněný zimolezem, magnólií a plodivou vůní mokřin. Změny, k nimž zde v minulých deseti letech došlo, na ni nepříjemně dorážely a urážely vzpomínky na místo, kde vyrostla. Na druhou stranu usoudila, že sama prošla stejně drastickými změnami, i když snad nejsou tak zřejmé.

Když tudy posledně projížděla, jela opačným směrem, pryč od Destiny. Tehdy z ní padala čím dál větší tíha, čím víc se od domova vzdalovala, jako by cestou rozpouštěla nánosy všeho špatného. Dnes se vracela a obavy ji tížily jako drátěná košile.

Stesk po těchto místech, jakkoli bolestný, by ji nikdy nepřivedl zpátky. Jedině smrt jejího bratra Dannyho ji dokázala přimět, aby se vrátila. Zřejmě snášel Huffa a Chrise tak dlouho, jak jen dokázal, a unikl jim jediným způsobem, který považoval za proveditelný.

Jak se blížila k předměstí Destiny, uviděla příhodně jako první vysoké tovární komíny. Mohutné, černé a ošklivé se bojovně tyčily nad městem. Dnes se z nich valil dým jako kterýkoliv jiný den v roce. Zavřít vysoké pece by bylo neefektivní a stálo by to moc peněz, dokonce i jako projev úcty vzhledem k Dannyho odchodu. Jak znala Huffa, nejspíš ho vůbec nenapadlo, aby tento ústupek učinil s ohledem na svého nejmladšího potomka.

Na billboardu označujícím hranice města stálo Vítejte do Destiny, sídla Hoyleových závodů. Jako by bylo čím se chlubit, pomyslela si Zcela naopak. Na odlévání železného potrubí Huff zbohatl, ale byly to krvavé peníze.

Projížděla ulicemi města, které svého času prozkoumávala na kole. Později se v nich učila řídit. Potom jako dospívající jimi jezdila se svými přáteli hledala, co by se dalo podniknout, hledala kluky a jakoukoliv zábavu, kterou jí mohly poskytnout.

Ještě to měla celý blok k Prvnímu metodistickému kostelu a už k ní dolehla Varhanní hudba. Varhany darovala kostelu její matka, Laurel Lynch Hoyleová. Na její památku na nich byla mosazná plaketa. Byla to pýcha a radost té malé kongregace, neboť to byly v Destiny jediné varhany. Ani jeden z katolických kostelů žádné neměl a Destiny bylo převážně katolické. Dar její matky byl velkorysý a upřímný, ale nesl v sobě ještě jiný symbol, a to, jak Hoyleovi vládnou svému městu a všem, kteří v něm žijí, a odmítají, aby je někdo předčil.

Jak jen je to srdcervoucí, že varhany hrají smuteční píseň za jedno z dětí Laurel Hoyleové, které zemřelo o padesát let dřív, než mělo, a vlastní rukou.

Sayre se tu novinu dověděla v neděli odpoledne, potom co se vrátila k sobě do kanceláře ze schůzky s klientem. Zpravidla v neděli nepracovala, ale byl to jediný den, kdy si mohl právě tenhle zákazník udělat na setkání volno. Julia Millerová nedávno oslavila páté výročí, kdy u Sayre pracovala jako její asistentka. Nepřipustila by, aby Sayre o víkendu pracovala, a ona ne. Zatímco byla Sayre na schůzce s klientem, Julia doháněla papírování, a když se Sayre vrátila, Julia jí podala růžový lístek s poznámkou: „Tenhle pán třikrát volal, paní Lynchová. Číslo vašeho mobilu jsem mu nedala, i když je požadoval.“

Sayre letmo pohlédla na předčíslí, potom papírek zmačkala a odhodila do koše. „Nepřeju si mluvit s nikým ze své rodiny.“

„Nepatří k rodině. Říkal, že pro rodinu pracuje. Potřebuje se s vámi naprosto nezbytně co nejdříve spojit.“

„Nechci mluvit s nikým, kdo pro moji rodinu pracuje. Nějaké další vzkazy? Nevolal náhodou pan Taylor? Slíbil ty záclonky do zítřka.“

„Jde o vašeho bratra,“ vyhrkla Julia. „Je mrtvý.“

Právě kráčela přes svoji kancelář, a při těch slovech zůstala stát jako přibitá. Dlouhou chvíli hleděla prosklenou stěnou k sanfranciskému mostu Golden Gate. Nad hutným příkrovem mlhy byly vidět jen samotné vrcholky oranžových pilířů. Voda v zátoce vypadala šedivá, studená a hněvivá. Jako neblahá předzvěst.

Zeptala se, aniž se otočila. „Který?“

„Který –“

„Bratr.“

„Danny.“

Danny, který jí v posledních dnech dvakrát volal. Danny, jehož hovory odmítla vzít.

Otočila se ke své asistentce, která na ni soucitně hleděla. „Váš bratr Danny zemřel dnes,“ řekla jemně. „Myslela jsem, že bych vám to měla říct osobně, a ne jenom mobilem.“

Sayre dlouze vydechla. „Jak zemřel?“

„Měla byste si, myslím, promluvit s tím panem Merchantem.“

„Prosím, Julie. Jak Danny zemřel?“

„Zřejmě se zabil,“ řekla co nejohleduplněji „Moc mě to mrzí.“ Po krátké odmlce dodala: „Pan Merchant mi nic víc nesdělil.“

Sayre se stáhla do ústraní své kanceláře a zavřela dveře. Zaslechla z přijímací kanceláře několikrát zvonit telefon, ale Julia hovory nepřepojila, bylo jí jasné, že Sayre potřebuje čas o samotě, aby se s tou zprávou vyrovnala.

Volal jí Danny, aby se rozloučil? Jestli ano, jak dokáže žít s pocitem viny, že s ním odmítla mluvit?

Asi za hodinu zaklepala Julia na dveře. „Dále.“ Julia vešla a Sayre řekla: „Nemá smysl, abyste tady zůstávala, Julie. Běžte domů. Budu v pořádku.“

Asistentka jí položila na stůl list papíru. Ještě mám nějakou práci Zazvoňte, jestli mě budete potřebovat. Nemám vám něco přinést?“

Zavrtěla hlavou, že ne. Julia vyšla a zavřela dveře. Na listu papíru, který přinesla, napsala, kdy a kde se pohřeb koná. V úterý, v jedenáct dopoledne.

Nepřekvapilo ji, že je pohřeb tak brzy. Huff vždycky jednal rychle. On a Chris se nebudou moct dočkat, aby to měli za sebou, aby Dannyho pohřbili a co nejdříve žili dál jako předtím.

Včasný pohřeb nicméně zapracoval pravděpodobně i k jejímu užitku. Neměla čas na dlouhé dohadování sama se sebou, jestli se má pohřbu zúčastnit, nebo ne. Nemohla se trápit nějakou váhavostí, musela se rozhodnout rychle. Včera ráno chytila let do New Orleansu přes Dallas-Fort Worth a dorazila na sklonku odpoledne. Udělala si procházku Francouzskou čtvrtí, povečeřela v podniku, kde podávali zeleninová jídla, a strávila noc v hotelu Windsor Court.

Přes veškeré pohodlí, které skýtal luxusní hotel, prožila doslova bezesnou noc. Nechtěla se vracet do Destiny. Opravdu ne. Byla to sice pošetilost, ale bála se, že se nechá polapit do nějaké léčky, která ji tam zdrží, navždy ji uvězní v Huffových spárech.

Svítání její strach neoslabilo. Vstala, oblékla se na pohřeb a vyrazila do Destiny. Měla v plánu přijet přesně na obřad a odjet okamžitě, až skončí.

Vozy z parkoviště před kostelem se už přelévaly do okolních ulic. Musela zaparkovat o několik bloků dál od kostela jako z obrázkové knížky, kostela s okny z barevného skla a vysokou bílou věží. Jen co vkročila mezi sloupy krytého vchodu, začalo odbíjet jedenáct.

Uvnitř bylo ve srovnání s venkem chladno, ale všimla si že se mnozí ovívají papírovými vějíři aby napomohli nedostačující klimatizaci. Když vklouzla do zadní lavice, sbor skončil úvodní píseň a pastor přistoupil k pulpitu.

Všichni sklonili hlavy k modlitbě, Sayre ale hleděla na rakev před zábradlím kněžiště. Byla jednoduchá, stříbrná a pevně uzavřená. Byla tomu ráda. Nemyslela si že by unesla poslední pohled na Dannyho, jak tam leží jako vosková figurína v saténem vyložené rakvi. Aby na to nemusela myslet, soustředila se na elegantní čistotu naaranžovaných bílých kal na rakvi Pro množství lidí neviděla Huffa ani Chrise, ale předpokládala, že sedí v první lavici a tváří se náležitě truchlivě. Z pokrytectví toho všeho se jí dělalo zle.

Byla uvedená mezi členy rodiny. „Sestra Sayre Hoyleová ze San Franciska,“ oznámil zpěvavě pastor.

Měla chuť se zvednout a zařvat, že se Hoyleová už nejmenuje. Po drahém rozvodu začala užívat svoje prostřední jméno, což bylo jméno její matky za svobodna. Nechala si právní cestou změnit jméno na Lynchová. Tohle jméno měla na diplomu z vysoké školy, na hlavičkovém papíru, na kalifornském řidičském průkazu i na cestovním pasu.

Už víc nebyla Hoyleová, ale nepochybovala o tom, že ať už tu informaci pastorovi poskytl kdokoliv, uvedl nesprávné jméno záměrně. Kázání bylo přímo z příručky pro duchovní a přednesl je pastor s lesknoucím se obličejem, který vypadal příliš mladý na to, aby mohl volit. Jeho připomínky mířily k lidstvu všeobecně. O Dannym jako jednotlivci se zmínil jen nepatrně, neřekl o něm nic výstižného ani osobního, což jí připadalo zvlášť smutné, když ona, jeho vlastní sestra, s ním odmítla mluvit po telefonu.

Když obřad skončil za zpěvu „ Amazing Grace“, mezi shromážděnými někdo sem tam popotáhl. Máry nesli Chris, světlovlasý muž, jehož neznala, a čtyři další muži v nichž poznala řídící pracovníky Hoyleových závodů. Nesli rakev prostřední uličkou kostela.

Kráčeli pomalu, čímž jí poskytli čas, aby si bratra důkladně prohlédla. Byl elegantní a pohledný jako vždy, měl v sobě uhlazenost idolů odpoledních představení třicátých let. Jedině tenký knírek mu chyběl. Vlasy měl pořád černé jako havran, ale nosil je kratší, než míval ve zvyku. Měl je nagelované a nad čelem vyčesané do špiček, což byla na muže ke čtyřicítce docela odvaha, ale Chrisovi to slušelo. Oči měl znepokojivé, protože se panenky nedaly rozlišit od temných duhovek.

Za rakví kráčel Huff. Dokonce i v téhle chvíli z něho vyzařovala nadřazenost. Nohy kladl rázně před sebe, jako by byl dobyvatel s právem vladaře na zem, po níž kráčí. Rty měl nesmlouvavě sevřené do tenké, rezolutní čárky, tak jak si to dobře pamatovala. Oči se mu leskly jako černé korálky plyšové hračky. Měl je suché a jasné; neplakal pro Dannyho. Od té doby, co ho viděla naposledy, mu vlasy, které míval pepř a sůl, úplně zbělely, ale pořád nosil precizní vojenský sestřih. Kolem pasu nějaké to kilo přibral, ale připadal jí stejně zdatný, jak si ho pamatovala.

Naštěstí ji ani Chris ani Huff nezahlédli. Aby se vyhnula tlačenici a neriskovala, že ji někdo pozná, vyklouzla postranními dveřmi z kostela. Její vůz byl v konvoji ubírajícím se na hřbitov poslední. Zaparkovala dost daleko od stanu, který vztyčili nad čerstvě vykopaným hrobem. Lidé se ve vážných skupinkách i jednotlivě ubírali do mírného vršku, aby se zúčastnili obřadu u hrobu. Většinou byli ve svých nejlepších nedělních šatech, přestože jim pot dělal v podpaží kola a stuhy klobouků měli propocené. Kráčeli v příliš těsných botách, které moc často nenosili.

Sayre mnohé z nich poznávala a vybavila si jak se jmenují. Byli to lidé z Destiny, kteří bydleli ve městě celý život. Někteří měli malé firmičky, ale většinou pracovali tak nebo onak pro Hoyleovy.

Zahlédla několik členů učitelského sboru státní střední školy. Nejvroucnějším přáním její matky bylo, aby mohla poslat děti do těch nejexkluzivnějších soukromých škol na Jihu, ale Huff byl neústupný. Chtěl, aby vyrostli bez rozmazlování a pod jeho pevnou rukou.

Kdykoliv se kvůli tomu začali dohadovat, prohlásil: „Žádná změkčilá soukromá škola není místo, kde by se člověk naučil o životě a jak se s ním poprat.“ Jako při všech jejich hádkách se matka s poddajným povzdechem podvolila.

Sayre zůstala ve voze a motor nechala běžet. Bohoslužba byla milosrdně krátká. Jakmile skončila, dav se rozprchl k vozům a každý si dával záležet, aby nebylo znát, že spěchá.

Huff a Chris opustili stan jako poslední, když si předtím stiskli ruku s pastorem. Sayre je sledovala, jak kráčejí k čekající limuzíně, kterou poskytl Weirův pohřební ústav. Letitý pan Weir kupodivu pořád ještě provozoval svoje řemeslo, i když už si měl dávno užívat plodů svého úsilí.

Otevřel Chrisovi a Huffovi dveře limuzíny a pak zůstal stát v uctivé vzdáleností, zatímco krátce hovořili s tím světlovlasým nosičem már. Když domluvili ten světlovlasý jim zamával, pan Weir usedl za volant a vezl je pryč. Byla ráda, že je vidí odjíždět.

Počkala ještě deset minut, až odešel poslední smuteční host. Pak teprve vypnula motor a vystoupila.

„Vaše rodina mě požádala, abych vás doprovodil do domu na smuteční shromáždění.“

Polekaně se otočila tak prudce, až její boty zvířily zaprášený štěrk.

Opíral se o zadní nárazník jejího vozu. Sako od obleku si už sundal a měl je přehozené přes paži Vázanku měl nakřivo a horní knoflíček košile rozepnutý, rukávy vyhrnuté k loktům. Nasadil si brýle proti slunci.

Jsem Beck Merchant.“

„To jsem se domyslela.“

Předtím viděla jeho jméno jenom natištěné a vrtalo jí hlavou, jestli je vyslovuje francouzsky. Nikoliv. Vyslovoval je, jak bylo běžně zvykem, a jeho vzhled byl americký jako jablečný koláč, od tmavě plavých vlasů, nenuceného úsměvu a rovných zubů až po střih jeho kalhot značky Ralph Lauren.

Jejího nevlídného tónu si nevšímal a prohodil: „Rád vás poznávám, paní Hoyleová.“

„Lynchová.“

„Uznávám svůj přehmat,“ pravil nanejvýš zdvořile, ale z jeho úsměvu bylo patrné, že si z ní utahuje.

„Vyřizování vzkazů spadá do popisu vaší práce? Myslela jsem, že jste jejich právník.“

„Právník, poslíček

„Jejich pravá ruka.“

Položil si ruku na srdce a usmál se ještě zářivěji „Připisujete mi příliš velkou důležitost.“

„To pochybuji“ Přibouchla dveře vozu. „Sdělil jste mi jejich pozvání. Vyřiďte jim, že nemám zájem. Teď bych ocenila chvilku o samotě, abych se mohla rozloučit s Dannym.“ Otočila se a zamířila do vršku.

„Nespěchejte. Počkám na vás.“

Znovu se otočila. „Na tu jejich zatracenou smuteční hostinu nejdu. Jen co tady skončím, vracím se do New Orleansu a prvním letadlem do San Franciska.“

„To byste mohla. Nebo byste se mohla zachovat slušně a zúčastnit se smutečního shromáždění za svého bratra. Potom by vás později večer mohlo firemní letadlo Hoyleových závodů dopravit do San Franciska bez všech potíží komerčních letů.“

„Můžu si pronajmout vlastní letadlo.“

„To by bylo ještě lepší.“

Rovnou mu naletěla a dostala na sebe vztek. Nebyla v Destiny ještě ani hodinu a už se vracela ke starým zvykům. A naučila se, jak rozpoznávat léčky a vyhýbat se jim.

„Děkuji nechci Sbohem, pane Merchante.“ Znovu vykročila do svahu k hrobu.

„Jste přesvědčená, že se Danny zabil?“

Mohl se vytasit s čímkoliv, tohle ovšem nečekala. Znovu se k němu otočila. Už se lhostejně neopíral o blatník vozu, ale o několik kroků k ní pokročil, jako by nejenom nechtěl propást její odpověď, ale vyhodnotit, jak na jeho překvapivou otázku zareaguje.

„Vy ano?“ zeptala se.

„Na tom, co já si myslím, nesejde,“ řekl. „Sebevraždu zpochybňuje šerifova kancelář.“

Kapitola třetí

„Tohle vám udělá dobře, pane Chrisi“ řekla Selma a podala mu talíř s jídlem. „Děkuju.“

„Nedáte si něco, pane Hoyle?“ Ačkoliv dnes hospodyně měla mít volno, uvázala si přes černé šaty zástěru. Stále ještě jí na hlavě seděl klobouk, který měla na pohřbu, což se k zástěře zrovna moc nehodilo.

Ještě chvíli počkám, Selmo.“

„Nemáte hlad?“

„Je na jídlo moc horko.“

Střecha verandu zastiňovala po celé její šíři ale na vedro, před nímž nebylo úniku, to nestačilo. Na stropě se otáčely ventilátory, ale jenom čeřily horký vzduch. Huff si musel co chvíli otřít zpocený obličej kapesníkem. Uvnitř domu udržovala klimatizace příjemný chládek, avšak Huff považoval za jedině patřičné, aby s Chrisem vítali hosty tak, jak budou přicházet, a osobně přijali jejich projevy soustrasti než půjdou dovnitř.

„Když budete něco potřebovat, pane, stačí zavolat a já to přinesu.“ Selma si osušila uplakané oči a zašla do domu širokými hlavními dveřmi na něž připevnila černý krep.

Odmítla, aby se na smuteční hostinu najal dodavatel, neboť ve své kuchyni nikoho ráda neviděla. Huff ovšem trval na svém. Selma nebyla ve stavu, kdy by mohla uspořádat hostinu. Od chvíle, kdy se to o Dannym dozvěděla, propadala záchvatům hlasitého pláče a klesala se sepjatýma rukama na kolena a prosila Ježíše o slitování.

Pracovala u Hoyleů od chvíle, kdy Huff přenesl Laurel přes práh jako nevěstu, skoro čtyřicet let. Laurel byla zvyklá na služebnictvo, tak jí připadalo přirozené přenechat vedení vlastní domácnosti Selmě. Už tehdy vypadala ta černoška mateřsky a na střední věk; kolik jí je, mohl každý teď jenom hádat. Vážila sotva padesát kilo, ale byla silná a odolná jako vrbový výhonek.

Jak děti přicházely, byla jim chůvou, a když Laurel zemřela, Danny ji jako nejmladší také nejvíc potřeboval. Selma se o něho starala jako matka, a tím mezi nimi vzniklo zvláštní pouto. Nesla jeho smrt těžce.

„Viděl jsem švédský stůl v jídelně,“ podotkl Chris. Položil talíř, který mu Šelma přinesla, nedotčený na proutěný stolek. Je tam až nevkusná spousta jídla a pití, nemyslíš?“

Jelikož mluvíš jako člověk, který v životě jediný den nehladověl, řekl bych, že nemůžeš posoudit, kolik jídla už je hodně.“

V duchu Huff usoudil, že to možná trochu přehnal. Pracoval ale jako ďas, aby dětem poskytl to nejlepší, a nehodlal na smuteční hostině za svého nejmladšího šetřit. „Chystáš se mi připomenout, jaký jsem nevděčný za všechno, co mám, a že nevím, jaké to je, muset se obejít bez základních životních potřeb, jako jsi to zažil ty?“

Jsem rád, že jsem se bez nich musel obejít Tím jsem se rozhodl, že už se to nikdy nebude opakovat. Udělalo to ze mě člověka, jaký jsem. A ty jsi takový, jaký jsi, díky mně.“

„Dej si pohov, Huffe.“ Chris se posadil do houpací židle na verandě. „Všechny tyhle řeči znám nazpaměť. Pil jsem je s mateřským mlékem. Nemusíme to zrovna dneska omílat.“

Huff pocítil, jak mu tlak klesá na bezpečnější úroveň. „Ne, to nemusíme. Ale zvedni se, přicházejí další hosté.“

Chris mu stál znovu po boku, když se blížila nějaká dvojice a vykročila po schodech na verandu. „Zdravím tě, Georgi Lilo. Díky, že jste přišli.“

George Robson stiskl Huffovu pravici v dlaních. Měl je vlhké, tučné a bledé. Jako celý George, pomyslel si Huff s odporem.

„Danny byl skvělý mladý muž. Druhého takového nenajdeš.“

„V tom máš pravdu, Georgi“ Vyprostil si ruku a měl co dělat, aby ovládl nutkání otřít si ji o nohavici „Vážím si toho, že to říkáš.“

„Je to tragédie.“

„Ano, to je.“

Georgeová hodně mladší druhá manželka neříkala nic, ale Huff zachytil kradmý pohled, který vrhla na Chrise, jenž se na ni usmál. „Raději zaveď tuhle hezkou dámu z toho vedra dovnitř, Georgi. Je jako z cukru. Nabídněte si něco ze švédského stolu.“

„Je tam spousta ginu, Georgi“ podotkl Huff. „Ať ti barman namíchá pořádnou sklenici“

Chlapíka očividně potěšilo, že si Huff zapamatoval, co rád pije, a rychle vkormidloval manželku dovnitř. Jen co byli z doslechu, obrátil se Huff na Chrise. „Jak dlouho máš s Lilou pletky?“

„Od posledního sobotního odpoledne, co si George vyrazil na ryby se synem z prvního manželství.“ S úsměvem dodal: „To je výhoda druhých manželek. Zpravidla je tady potomek, který jejich manžely zaměstnává přinejmenším dva víkendy v měsíci.“

Huff se na něho zamračil. „Když už přišla řeč na manželky, mluvil jsi mezitím, co oprašuješ Lilu Robsonovou, s Mary Beth?“

„Asi pět vteřin.“

„Řekls jí o Dannym?“

„Jakmile řekla ‚haló‘, vysypal jsem ze sebe: ‚Mary Beth, Danny se zabil.‘ Odpověděla: ‚Tak to se zvětšil můj podíl.“ Huffovi znovu vyletěl krevní tlak. „Její podíl, to mě podrž. Ta holka neuvidí z mých peněz ani cent. Dokud ti nevyhoví a nepřistoupí na rozvod, tak ne. A ne, až jí se zachce, ale teď hned. Zeptal ses jí na ty papíry k rozvodu, co jsme jí poslali?“

„Výslovně ne. Mary Beth ale souhlas s rozvodem nepodepíše.“

„Potom ji dovez zpátky a přiveď do jiného stavu.“

„Nemůžu.“

„Nechceš.“

„Nejde to.“

Huffovi neunikl temný tón Chrisova hlasu, zadíval se na něho přivřenýma očima. „Proč ne? Je tady něco, cos mi neřekl, něco, o čem nevím?“

„Promluvíme si o tom později“

„Promluvíme si o tom teď.“

„Teď na to není ta pravá chvíle, Huffe,“ vypravil ze sebe pracně. „Kromě toho začínáš rudnout v obličeji a víme, co to říká o tvém tlaku.“ Zamířil k hlavním dveřím. „Jdu si pro něco k pití.“

„Počkej. Pojď se podívat.“

Huff nasměroval Chrfeův pohled k cestě před domem, kde Beck mířil k vozu, jenž právě zastavil. Otevřel dveře u řidiče a napřáhl ruku.

Vystoupila Sayre, ovšem bez jakékoliv Beckovy pomoci Vlastně se tvářila, že by na něho zasyčela, kdyby se jí dotkl..

„No teda, ať se propadnu,“ řekl Chris.

Oba sledovali jak ti dva kráčejí přes trávník a pokračují po cestičce. Asi v polovině cesty zaklonila Sayre hlavu a zpod široké krempy černého slaměného klobouku se zadívala nahoru na dům. Když zahlédla na verandě otce s Chrisem, změnila směr a zamířila k boku domu a cestě, která vedla dozadu.

Huff ji pozoroval, dokud nezmizela za rohem. Nevěděl, co může očekávat, až dceru uvidí po deseti letech, ale na to, co uviděl, byl pyšný. Sayre Hoyleová – úplný nesmysl, ta změna jména – vypadala pěkně. Zpropadeně pěkně. Podle jeho mínění se nemohla vybarvit líp. Beck vyšel po schodech a připojil se k nim.

„Smekám před tebou,“ řekl Chris. „Počítal jsem, že ti řekne, abys odprejsknul.“

„Moc k tomu nechybělo.“

„Jakto bylo?“

„Přesně, jak sis myslel, Huffe, měla v plánu odjet a vůbec se s tebou nesetkat.“

„Tak jak jsi ji sem dostal?“

„Zapůsobil jsem na její smysl pro rodinnou loajalitu a slušnost.“

Chris si posměšně odfrkl.

„Vždycky byla tak namyšlená?“ zeptal se Beck.

„Ano,“ odpověděl Chris a do toho řekl Huff: „Vždycky byla přecitlivělá.“

„To je milý způsob, jak vyjádřit, že je nesnesitelná.“ Chris přejel pohledem prostranství před domem. „Myslím, že všichni co chtěli už přišli. Pojďme dovnitř a prokažme Dannymu úctu.“

V domě byla hlava na hlavě, což Becka nepřekvapilo. Každý, kdo byl byť jen vzdáleně spojený s Hoyleovými nebo se s nimi znal, se dostavil, aby prokázal úctu zemřelému.

Vrcholoví a střední vedoucí pracovníci slévárny přišli s manželkami. Dělníků se dostavilo jen pár, lidé, o nichž Beck věděl, že jsou tam zaměstnaní od chvíle, kdy byli dost staří, aby mohli pracovat. Byli nápadní a drželi se stranou od všech ostatních, ke košilím s krátkými rukávy měli připínací vázanky a vyhlíželi celí nesví, že se ocitli uvnitř v domě Huffa Hoylea, nemotorně zápolili s talíři s jídlem a snažili se nic nevylít.

Pak tady byli patolízalové, vždycky dychtiví s Hoyleovými dobře vycházet, protože na tom záviselo jejich živobytí. Místní politici, bankéři pedagogové a lékaři ti všichni působili díky Huffově velkorysosti. Když se mu někdo znelíbil, brzy přišel o práci. Nebylo to psaným zákonem, ale bylo to vryto do kamene všeobecného povědomí. Každý si dal záležet, aby se zapsal do knihy hostů, aby – pro případ, že by s Huffem nemluvili osobně, což bylo nepravděpodobné – alespoň věděl, že přišli prokázat úctu.

Nejméně početnou skupinu tvořili ti, kteří sem přišli skutečně kvůli Dannymu, rovnou to na nich bylo znát, jelikož vypadali otřesení skutečným zármutkem. Většinou zůstávali v hloučku, smutně mezi sebou hovořili ale jemu,

Chrisovi nebo Huffovi měli máloco říct, ať už z lhostejnosti nebo strachu. Jen co tam pobyli tak dlouho, jak si žádala zdvořilost, odcházeli.

Beck procházel mezi přítomnými a přijímal kondolence jako skutečný člen rodiny.

I Sayre procházela mezi přítomnými, ale pouze mezi hosty. Jemu, Chrisovi a Huffovi se vyhýbala, ignorovala je, jako by tam nebyli. Všiml si že se od ní lidé drží v uctivé vzdálenosti dokud k nim sama nepřistoupila. Byli to jednoduší lidé z malého města a Sayre byla všechno možné, jenom to ne. Byla vstřícná, ale mnohým zřejmě naháněla strach její osobnost.

Zachytit její pohled se mu podařilo jenom jednou. Kráčely se Selmou do sebe zavěšené po chodbě a Sayre hospodyni, která jí vzlykala na rameni utěšovala. Všimla si že je pozoruje, ale hleděla přímo skrze něho. Uplynuly dvě hodiny, než se shromáždění začalo rozcházet. Připojil se k Chrisovi který se krmil u švédského stolu. „Kde je Huff?“

„Šel si zakouřit do pracovny. Šunka je dobrá. Už jsi jedl?“

„Později Je Huff v pořádku?“

„Bude, myslím, unavený. Byl to nápor, ty poslední dva dny.“

„A co ty?“

Chris pokrčil rameny. „S Dannym jsme nevycházeli nejlíp. To víš, ale pořád to byl můj bratr.“

„Zajdu se podívat na Huffa a tobě přenechám úlohu hostitele.“

„Neskonalé díky,“ zamumlal Chris.

„Nemůže to být tak zlé. Zahlédl jsem támhle Lilu Robsonovou.“ Chris se mu svým nejnovějším úlovkem pochlubil, čímž potvrdil to, co si Beck myslel vždycky – že je Lilyin manžel trouba. „Vypadá trochu osaměle, jako že by nepohrdla nějakou společností.“

„Kdepak, jenom trucuje.“

„Proč jako?“

„Myslí si že ji využívám jenom na sex.“

„Co ji k tomu vede?“ zeptal se Beck ironicky.

„Vím já? Začala o tom hned, jak mě nahoře v koupelně udělala.“ Chris mrkl na hodinky. „Asi před deseti minutami.“

Beck na něho upřel pohled. „To nemyslíš vážně.“

Chris pokrčil rameny a tím to ani nepopřel, ani nepotvrdil. „Běž se kouknout na Huffa. Já se pokusím zabránit tady té sebrance, aby si odnesla rodinné stříbro.“

Beck našel Huffa v jeho lenošce, jak kouří. Zavřel za sebou dveře. „Nebude vadit, když s tebou chvilku posedím?“

„Kdo tě poslal, Chris nebo Selma? Že to nebyla Sayre, to vím. Neplýtvala by energií, že by si o mě dělala starosti.“

„Za ni nemůžu mluvit.“ Beck se posadil na pohovku. „Ale já o tebe starost mám.“

„Nic mi nechybí.“ Vyfoukl ke stropu sloupec dýmu.

„Tváříš se statečně, ale právě jsi ztratil syna, a to není žádná legrace.“

Starší muž chvíli mlčky kouřil, potom nadhodil: „Víš, myslím, že Laurel by měla Dannyho ze všech nejradši.“

Beck se předklonil a opřel se předloktími o kolena. „A to proč?“

„Protože byl jako ona.“ Vrhl na Becka pohled. „Vyprávěl jsem ti někdy o Laurel?“

„Sem tam jsem se něco domyslel.“

„Byla přesně to, co jsem chtěl, Becku. Nijak zvlášť chytrá, ale, hrome, kdo o to stojí? Laurel byla jemná, sladká a hezká.“

Beck přikývl. Olejomalba, která vévodila podestě schodiště, zobrazovala ženu, která byla jemná, sladká a hezká. Ale nemohl se zbavit dojmu, že část přitažlivosti Laurel Lynchové tkvěla v tom, že jejímu otci patřila továrna na výrobu železného potrubí, kde byl Huff zaměstnaný.

„Byl jsem drsný a neotesaný, mluvil jsem, jak mi zobák narost. Ona byla kultivovaná dáma. Věděla, na co vzít jakou vidličku.“

Jak jsi ji potom přemluvil, aby si tě vzala?“

„Uzemnil jsem ji,“ prohlásil a při té vzpomínce se zasmál. „Řekl jsem: ‚Laurel, budete moje žena,‘ a ona na to: ‚Tak jo.‘ Dvořili se jí muži, kteří kolem ní chodili, jako by našlapovali na skořápkách. Asi se jí zalíbila moje odvaha.“

Zadumaně se zadíval na kouř, který mu stoupal z cigarety. „Možná tomu nebudeš věřit, Becku, ale byl jsem jí věrný. Nezahnul jsem jí. Ani jednou. Ani jsem nešel za jinou, dokud neuplynula od její smrti příslušná doba. Usoudil jsem, že tolik jí dlužím.“

Na chvíli se ponořil do vzpomínek, pak navázal: „Když otěhotněla, nadýmal jsem se pýchou. Věděl jsem, že to dítě bude chlapec. Musel být. Chris patřil mně od okamžiku, kdy ho vytáhli z matky a podali mi ho. V té době otcové na porodní sál nesměli Podplatil jsem zaměstnance obrovským finančním darem, čímž obratem souhlasili že můžu dovnitř. Chtěl jsem, aby až můj syn přijde na svět, uviděl jako první můj obličej.

Rozhodně jsem si na Chrise od začátku dělal nárok a od tehdy doteď byl můj. Výměnou bylo jednoduché přenechat Sayre jí. Sayre byla její malá panenka, kterou mohla oblékat do nabíraných šatiček, pořádat pro ni čajové dýchánky, dávat jí lekce anglické jízdy na koni a podobné nesmysly. Kdyby ale Laurel zůstala naživu, vjely by si nakonec do vlasů. Sayre není zrovna typ na čajové dýchánky, že jo.“

Beck pochyboval, že by byla.

„To, co by pro Laurel bylo důležité, by Sayre bylo srdečně jedno,“ navázal Huff. „Ale Dannyho, toho by slepě zbožňovala. Je – byl – džentlmen. Stejně jako Laurel se narodil se stoletým zpožděním. Měl se narodit v době, kdy se všichni oblékali do bílého, hráli kroket a neměli nikdy špínu za nehty. A srkali na verandě koktejly ze šampaňského. Kdy volný čas byl umělecký směr.“

Vrhl pohled na Becka a něžný výraz v obličeji který přivolaly vzpomínky, zmizel. „Danny nebyl na podnikání dělaný. Zvláště na naši branži Je moc špinavá. Zvláště pro takové jako on.“

„Svoji práci dělal dobře, Huffe. Dělníci ho milovali.“

„Nechce se po nich, aby nás milovali Mají z nás mít nahnáno. Jak se objevíme, měla by se jim roztřást kolena.“

„Ano, ale Danny sloužil jako nárazník. Byl pro ně důkazem, že jsme liďští. Alespoň do jisté míry.“

Huff zavrtí hlavou.

„Ne, Danny měl příliš měkké srdce, aby z něho byl obchodník. Nemastný neslaný. Vždycky souhlasil s tím, kdo mluvil jako poslední. Až příliš snadno se dal zviklat.“

„Na tenhle jeho povahový rys jsi často spoléhal,“ připomněl mu Beck.

Souhlasně popotáhl. „To připouštím. Chtěl každému udělat radost. Věděl jsem to o něm a využil jsem toho ve svůj prospěch. Danny si nikdy nedal dohromady, že všem udělat radost nemůžeš. Když se o to pokusíš, odskáčeš to ještě dřív, než začneš.

Bohužel jsem nebyl jediný člověk, kterému naslouchal. Nerad o něm mluvím špatně, ale vždycky jsem nazýval věci pravým jménem. O povahách svých vlastních dětí se můžu vyjadřovat upřímně, a Danny byl slaboch.“

Ačkoliv se s ním Beck v tomto bodě nedohadoval, nepoužil by slovo ‚slaboch‘, kdyby měl stručně ohodnotit Dannyho povahu. Určitě nešel nikomu po krku jako jeho otec a bratr – a jako on sám, když už na to přišlo. Avšak jemnost má rovněž svoje výhody. Nemusí nutně dělat z člověka slabocha. Ve skutečnosti Danny neustupoval ze svého názoru, kde má být hranice mezi tím, co je správné a co už ne.

Leželo mu v hlavě, jestli byly Dannyho přísné morální zásady důvodem, proč musel zemřít.

Huff ještě jednou potáhl z cigarety a zamáčkl ji „Měl bych se vrátit k hostům.“

Když se zvedli Beck řekl: „Včera večer jsem ti položil na psací stůl u tebe v pokoji složku. Nejspíš jsi neměl čas se na to podívat.“

„Ne. Co v tom je?“

„Jenom jsem tě na to chtěl upozornit. Promluvit si o tom můžeme později.“

„Naznač mi, o co jde.“

Beck věděl, že Huff myslí na svoji práci téměř neustále, dokonce i v den, kdy pohřbil syna. „Slyšel jsi někdy o člověku jménem Charles Nielson?“

„Myslím, že ne. Kdo je to?“

„Obhájce dělníků.“

„Ničema.“

„To sedí.“ Beck se znechuceně ušklíbl. „Napsal nám dopis. Kopii máš v té složce. Potřebuju vědět, jak chceš, abych odpověděl. Není to naléhavé, ale musí se to vyřídit, takže to moc dlouho neodkládej.“

Společně vykročili ke dveřím. „Je dobrý tenhle ten Nielson?“

Beck zaváhal, a když to Huff postřehl, mávl rukou, jako by chtěl říct ‚tak ven s tím‘. „Dělá si pověst v jiných částech státu,“ řekl. „Ale můžeme ho zvládnout.“

Huff ho plácl do zad. „Plně ti důvěřuju. Ať už je ten parchant, kdo chce, nebo si o sobě kdoví co myslí, zbyde z něho mušinec, až s ním skoncuješ.“

Otevřel dveře pracovny. Přes širokou chodbu bylo vidět do neokázalého salonku, který Laurel přeměnila v zimní zahradu, protože měl široká okna. Pěstovala tam různé kapradiny, orchideje, fialky a další tropické rostliny. Ta místnost byla její pýchou a radostí, stejně jako Zahrádkářský klub v Destiny, kde byla několik po sobě jdoucích let předsedkyní.

Když Laurel zemřela, najal Huff zahradnickou službu z New Orleansu, aby k nim jednou týdně zajela a o květiny se postarala. Platil jim pěknou sumičku, ale rovněž jim vyhrožoval, že je zažaluje, kdykoliv některá rostlina uhyne. Pokoj zůstal nejhezčí místností v domě, a rovněž tou nejméně využívanou. Muži, kteří zde bydleli, sem málokdy chodili.

Nicméně momentálně byl pokoj obsazený. Zády k nim seděla u klavíru Sayre s hlavou skloněnou nad klávesnicí.

„Mohl bys ji přimět, aby se mnou mluvila, Becku?“

„Sotva jsem ji přinutil, aby mluvila se mnou.“

Huff ho popostrčil. „Využij svoje přesvědčovací schopnosti.“

„Nemohl bys mi dát za úkol něco jednoduššího?“ prohodil Beck přes rameno. Jako třeba toho Charlese Nielsona?“

Kapitola čtvrtá

„Hrajete?“

Sayre se otočila. Beck Merchant vkráčel do místnosti s rukama v kapsách kalhot. Když došel k lavičce u klavíru, choval se tak, jako by předpokládal, že se Sayre posune, aby mu udělala místo. Na ten náznak nezareagovala, místo toho zůstala neochvějně sedět jako předtím.

„Chtěla bych něco vědět, pane Merchante.“

„Já taky. Chtěl bych vědět, proč mi neříkáte Beck.“

„Jak se Huff dozvěděl, že jsem na pohřbu? Upozornil ho někdo předem, že sem jedu?“

„Doufal, že byste mohla přijet, ale neměl žádnou záruku. Všichni jsme vás vyhlíželi“

„V kostele ani on, ani Chris nenaznačili že vědí, že tam jsem.“

„Věděli to.“

„Nějak to vycítili?“

„Soudím, že ano. Krev se nezapře.“

Odmlčel se, jako by čekal, až se zasměje. Nezasmála se, a tak pokračoval.

„Opravdu jste si myslela, že tmavé brýle a klobouk skryjí vaši totožnost?“

„Věděla jsem, že se pohřbu zúčastní spousta lidí. Doufala jsem, že se mezi nimi ztratím.“

Znovu se odmlčel, pak tiše poznamenal: „Myslím, že byste se neztratila v sebevětším davu, Sayre.“

Byla to jemná poklona, plná narážek a toho, co by bylo možné. K lichotkám nevyzývala, ani je nevítala, takže pokud očekával, že mu s blaženým úsměvem poděkuje, čekalo ho rozčarování.

„Kdybyste neměla ten klobouk, všimli by si vás Huff s Chrisem okamžitě,“ řekl. Já bych vás postřehl, a to vás ani neznám.“

Předtím ji z klobouku začínala bolet hlava, takže si ho sundala. Rovněž si vyndala sponu z vlasů a nechala si je rozpuštěné. Vlasy se jí přirozeně vlnily, což každé ráno potírala žehličkou na vlasy, ale teď se jí vlhkostí zkudrnatily. Když přeď chvilkou náhodou zahlédla svůj odraz v zrcadle na chodbě, všimla si že se jí vlasy změnily v tu neposlušnou hřívu jako v mládí.

Slunce, jež proudilo širokými okny zimní zahrady její matky, se dotýkalo každičkého vlasu a rozzářilo jej. Beck Merchant pozoroval hru slunečního světla na jejích vlasech tak, že zatoužila po přítmí.

Rovněž se jí nelíbilo, že musela zvrátit hlavu, aby na něho viděla. Jinak by byla nucena mluvit k přezce jeho opasku. Tak nebo tak byla nesporně v nevýhodě. Posunula se na konec lavice s úmyslem zmizet. „Omluvte mě.“

„Zajímavé jméno.“

Zarazila se uprostřed pohybu a přes rameno se na něho ohlédla. „Cože?“

„Sayre. Kdo vás tak pojmenoval?“

„Matka.“

„Dědičné jméno?“

„Po babičce z otcovy strany.“

„Líbí se mi.“

„Děkuju, mně taky.“

„Dost dlouho po tom, co jsem začal pracovat pro vaši rodinu, jsem nevěděl, jak se vyslovuje.“

„S ‚e’na konci“

„Nemělo by se to spíš vyslovovat jako S-a-y-e-r?“

„Záleží na tom?“

„Zřejmě ne.“

Znovu se chystala odejít, ale zarazil ji „Neodpověděla jste mi na původní otázku, Sayre s e na konci.“

Tentokrát se k němu prudce otočila čelem. „Snažíte se být roztomilý?“

„Ne, jenom zapřádám rozhovor, ale zřejmě nedokážu říct nic, jakkoliv třeba bezvýznamného, aby vás to nepopudilo. Pročpak?“

Slyšitelně si povzdechla a založila si ruce. „Na žádnou otázku si nevzpomínám.“ Pokývl na klavír. „Hrajete?“

„Bohužel ne. Matka mě zapsala na hodiny klavíru, když mi bylo osm, a každý den vyžadovala, abych hodinu cvičila. Jelikož každá mladá dáma by měla hrát na hudební nástroj‘.“

Usmála se při vzpomínce na matčiny výtky, že necvičí. „Matka se snažila potlačit tu divokou žilku ve mně, ale nakonec to vzdala, prohlásila, že se mnou se nedá nic pořídit. Klavír vyžadoval hudební nadání a sebeovládání, mně chybělo jedno i druhé.“

Posadil se těsně vedle ní zády ke klaviatuře, takže seděli obráceni k sobě obličejem, ale s koleny otočenými každý na jinou stranu. „Vám chybí sebeovládání?“

„Bývalo to tak, když mi bylo osm,“ pravila se záměrnou břitkostí. „Od té doby jsem si nějaké vypěstovala.“

„Doufám, že ne na úkor té divoké žilky. To by byla u rusovlásky veliká škoda.“

Nedopřála mu zadostiučinění, že by zareagovala, jenom řekla: „Chováte se přesně tak, jak jsem od vás ve své předpojatosti očekávala. Že mě budete urážet.“

„Urážet? Snažil jsem se složit vám poklonu.“

„Možná byste se měl podívat do slovníku.“

„Na co?“

„Na definici poklony.“

Sklouzla z opačného konce lavice a rázovala přes místnost, ale dostala se jenom k závěsu, jenž odděloval místnost od haly, která se zaplnila skupinou lidí na odchodu. Někteří se zastavili, aby jí tlumeně kondolovali.

Uprostřed téhle skupiny stál šerif Red Harper. Obličej se mu za posledních deset let protáhl a propadl, ale poznala by ho kdekoliv. Než odešel, zahlédla ho, jak si podává ruce s Huffem a Chrisem a šeptem si s nimi vyměňuje pár slov.

To, že se stala svědkem toho tlumeného rozhovoru, jí připomnělo, proč se vrátila do tohoto domu, kam přísahala, že nikdy znovu nevstoupí.

Beck Merchant k ní zezadu přistoupil. Vycítila, že stojí blízko. Promluvila co nejtišeji, ale dost hlasitě, aby ji uslyšel. „Red Harper pochybuje, že Dannyho smrt byla sebevražda?“

„Pojďme ven.“

Uchopil ji za loket, ale odtáhla se, jak se k němu obracela. „Nikam nejdu.“

Zatvářil se naštvaně, že to odmítla, ale nezvýšil hlas. „Určitě se o tom chcete bavit tady, kde by nás mohl někdo zaslechnout?“

Dlouhý pohled, který na sebe upřeli, přerostl ve střetnutí vůlí, nakonec ale vyšla z místnosti a zamířila dozadu do domu, jistá, že ji bude následovat. Když procházeli kuchyní, zeptala se jich Selma, která dávala nádobí do myčky, jestli už něco jedli.

„Dám si něco později“ odpověděla Sayre.

„Já také,“ přidal se Beck.

Když vycházeli zadními dveřmi zavolala za nimi „Musíte něco sníst. Potřebujete sílu.“

Sayre nemusela přemýšlet o tom, kam zamíří, pustila se přes udržovaný trávník k říčnímu rameni Bayou Bosquet. Blátivý břeh řeky za domem býval za dívčích let jejím útočištěm. Chodívala sem trucovat, když nebylo po jejím, nebo aby unikla napjaté atmosféře doma, když byl Huff nespokojený, nebo když hledala únik před Chrisem, jehož oblíbenou zábavou bylo ji trápit a pokoušet.

Dlouhé hodiny lehávala pod větvemi cypřiše a dubu a zaobírala se pocity, které ji právě ovládaly. Kula zde velkolepé ambiciózní plány ohledně svojí budoucnosti Občas přemýšlela, jak oplatit nějakou urážlivou poznámku. Často se odvážila snít o domově, kde se členové rodiny více smějí a méně vztekají, kde je více objímání než rozbrojů, kde se rodiče a děti mají opravdu rádi.

Když se teď blížila ke známému místu, zklamalo ji, že místo hustých křovisek, pod nimiž se schovávala, je záhon begónií. Byly pěkné, ale malé holčičce, která hledá útěchu, by úkryt neposkytly.

Avšak stará dřevěná houpačka tam pořád ještě byla, visela na tlusté, vodorovně rostoucí větvi jednoho dubu. Provazy, na nichž byla upevněná, byly silné jako její zápěstí. Podepsalo se na ní počasí, ale nikdo ji nesundal a Sayre byla ráda.

Přejela prstem nahoru a dolů po škrabavém provazu. „Nemůžu uvěřit, že tady pořád ještě je.“

„To byla vaše houpačka?“ Beck Merchant přešel na druhou stranu houpačky.

„Starý Mitchell… jinak se mu neříkalo… u nás zahradničil. Tuhle houpačku mi udělal. Vyprávěl mi, že ty provazy jsou z lodi duchů, která se potopila těsně u pobřeží u Terrebonne Parish. Byla to pirátská loď, kterou smetl nejhorší hurikán v historii. Všichni z lodi zmizeli.

Piráti ale tolik milovali svoji loď, že si vybrali, že zůstanou, než aby šli do nebe. Starý Mitchell říkal, že by stejně v nebi na tom nebyli moc dobře kvůli zlým skutkům na zemi. Tak si zvolili, že zůstanou tady. A jednou za měsíc při úplňku duchové přicházeli obchodovat a směňovat s každým, kdo měl na to dost odvahy.“

„A starý Mitchell ji měl?“

„Slyšet ho, jak to vypráví,“ řekla s úsměvem. „Výměnou za pintu rumu získal zlatý náramek, který roztavil, aby si mohl nechat pozlatit zuby.“ Zasmála se. „Zlaté zuby jsem mu záviděla a chtěla jsem taky takové. Udělala jsem hroznou scénu, protože Huff a Chris se mi smáli když jsem se jich dožadovala. Maminka z toho byla hrozně nešťastná.“

„Naštěstí nepřipustili aby bylo po vašem.“

„Naštěstí. Takže výměnou za rum dostal starý Mitchell ten náramek a kus lana. Tvrdil, že řekl kapitánovi lodi nejobávanějšímu pirátovi ze všech, že to lano použije na houpačku pro slečnu Sayre. A protože to bylo pro mě, pirát přihodil kus prkna z lodi na sedátko.“ Zlehka do houpačky strčila.

„Ten vám ale vyprávěl pohádku.“

„Věřila jsem každému slovu. Přesvědčil mě o svých kouzelnických schopnostech. Tvrdil, že se naučil čarovat od jednooké kněžky vúdú, která žije s panterem v bažině. Nosil kolem krku kožený váček s africkým amuletem. Nikdy mi ho neukázal. Selma vyhrožovala, že mu dá co proto, jestli to udělá.“

Mnohá letní odpoledne strávila Sayre tak, že se táhla za starým Mitchellem, kamkoli se okolo domu hnul za prací. Pletla se mu pod nohy a celkově byla pěkně otravná. Jemu ale zřejmě její společnost a neustálé švitoření nevadilo. „Starý Mitchell se na mě zlobíval, když chytal ryby. Okřikoval mě, ať jsem zticha, jinak že vyplaším ryby. Jednou mě nachytal nahoře na támhletom stromě,“ ukázala, „a nařídil mi ať slezu, než spadnu, potluču se a budu muset strávit zbytek života v kolečkovém křesle.

I když mě huboval, považovala jsem ho za svého nejlepšího přítele, což matku naplňovalo hrůzou a Selmu pohoršovalo. Někdy, když dodělal, co měl ten den na práci nechal mě, abych se svezla v kolečku, které vezl zpátky do kůlny na nářadí. Zvláštní,“ řekla vzápětí, „že jsem starého Mitchella nezahlédla na pohřbu. Myslela bych, že tam bude.“

„Posaďte se. Já vás pohoupám.“

Nabídka Becka Merchanta ji vytrhla z nostalgických vzpomínek a připadala si hloupě, že se do nich vůbec zabrala. „Ne, díky.“

„No dobře, tak můžete pohoupat vy mě.“

Posadil se na houpačku a chytil se provazů. Zvedl k ní pohled a usmál se, oči mhouřil proti slunci Lahvově zelené oči jak si všimla. Kromě toho, že byly přitažlivé, byly rovněž inteligentní a intuitivní a nevěděla, co z toho ji dráždí nejvíc. Pohrdavě ignorovala jeho i jeho rozesmáté oči a vykročila kolem houpačky k vodnímu toku, který pomalu a nezadržitelně plynul k zálivu. Blátivý proud už byl slaně cítit. Pelikán na druhém břehu se vznesl se znepokojeným tlukotem křídel.

Lehký vánek rozhoupal vějířovité větve cypřišů, což způsobilo, že se španělský mech občas zachvěl, ale nebyl dost silný, aby třeba jen pohnul mnohem tužšími listy dubů.

Podpatky střevíců se jí bořily do houbovité půdy, a tak si je stáhla a nesla je za úzké pásky na patě. Bahno jí chladilo chodidla. Nebýt jejího společníka, možná by se do bahna natáhla. „Řekl jsem snad něco špatně?“ zeptal se.

Otočila se k němu. „Nechte si ty okouzlující způsoby, ano? Plýtváte silami Mezi okouzlujícími muži jsem vyrostla. Z první ruky vím, jak falešné to může být. V každém případě to pro mě ztratilo půvab před hodně dlouhou dobou, pane Merchante.“

„Říkejte mi Beck. A co přesně se vám nelíbí? Okouzlování nebo muži?“

Houpačka nebyla moc rozhoupaná, ale skutečně se houpal a to ji nesmírně popuzovalo. „Vy se mi nelíbíte.“

„Neznáte mě.“

Hořce se zasmála „Já vás znám. Znám vás, protože jste přesně jako oni,“ řekla a máchla rukou směrem k domu. „Jaký že jsem?“

„Bezohledný, nemorální, chamtivý a samolibý. Mám pokračovat?“

„Myslím, že by moje ego víc nevydrželo,“ odtušil stroze. „Rád bych ovšem věděl, jak to, že jste si o mně udělala takové nízké mínění tak rychle. Právě jsme se seznámili.“

„Udělala jsem si je během času. Četla jsem firemní zprávy, které mi průběžně docházely, přestože jsem opakovaně žádala, abych byla ze seznamu adresátů vyškrtnuta.“

„Proč jste je potom četla?“

„Fascinuje mě, kam až moje rodina zajde, aby Hoyleovy železárny vydělaly.“

„Jste v Hoyleových závodech jedním ze společníků.“

„Což nechci,“ rozkřikla se. „Vynaložila jsem rok života a tisíce dolarů na poplatky právníkům, abych se z toho vymanila. Vaše prohnané machinace mi v tom zabránily.“

„Ty machinace byly legální.“

„To sotva.“

„Sotva se počítá.“ Sklouzl z houpačky a nechal ji volně houpat a vykročil k ní. „Pracuju pro Huffa. Chtěl, abyste zůstala v rodinném podniku společnicí, a řekl mi, abych použil všech prostředků, aby byla jistota, že společnicí zůstanete. Udělal jsem jenom to, za co mi zaplatil.“

„Potom víme, co to z vás dělá, nemám pravdu?“

„Nadáváte mi do děvek?“ Ztišil hlas a dodal: „Myslím, že se vám tam nechce, viďte, Sayre?“

Ta narážka ji zasáhla, ale víc ji to rozzuřilo, než zabolelo. Už nikomu neposkytovala možnost, aby jí ubližoval. „Dokonce rozdáváte rány pod pás, jako oni.“

„Bojuju, abych vyhrál.“

„Jak jinak.“

„Za co bojujete vy?“

„Abych přežila,“ odsekla.

Potom se zhluboka nadechla, aby vědomě ovládla svoji výbušnou povahu. Uvědomila si, že zatíná ruce spuštěné podél boků v pěst a uvolnila je. Pohodila hlavou, aby jí vlasy nepadaly do obličeje a olízla si rty.

Jakmile se uklidnila, navázala: „Zápasila jsem, abych je přežila. A přežila jsem. Jediná myslitelná možnost, která mě sem mohla přivést zpátky, byl pohřeb mého bratra Dannyho. Přestože je mi líto, že zemřel, a vždycky bude –“ zarazila se a neřekla mu, že ji už provždy bude tížit, že dvakrát odmítla vzít telefon, když jí volal. Jsem vděčná, že alespoň on jim nakonec unikl. Doufám, že nalezl klid. Ale ráda bych věděla –“

Náhle se odmlčela, když pozvedl ruku k její tváři a hřbetem prstů jí po ní zlehka přejel. Vyplašilo ji to tak, že umlkla a jen na něho zírala.

„Komár.“

„Ach.“ Dotkla se tváře tam, kde ji pohladily jeho prsty. „Děkuju.“

„Rádo se stalo.“

Uplynulo několik vteřin, než se znovu soustředila na to, o čem byla řeč. „Ráda bych věděla, jak Danny zemřel. Povězte mi podrobnosti“

„Byl bych vám všechno řekl v neděli. Několikrát jsem vám volal do kanceláře. Nechtěla jste se mnou mluvit.“

„Nebyla jsem na to ještě připravená.“

To nebyl ten důvod, proč s ním odmítla mluvit, a on to věděl. Nicméně se s ní nepřel. Místo toho tiše řekl: „Zabil ho jediný výstřel do hlavy. Žádné… tedy, nijak netrpěl. Smrt nastala okamžitě.“

O další podrobnosti už nestála Už tohle bylo dost zlé. „Kdo ho našel?“

„Rybáři. Začal jim kouřit přívěsný motor. Zastavili se u rybářského srubu, jestli by si nemohli vypůjčit trochu nafty. Vepředu parkoval Dannyho vůz, takže usoudili že tam někdo je. Našli ho, když vešli do srubu.“

Snažila se nemyslet na to, jaký pohled rybáře uvítal. „Považovali to za sebevraždu?“

„Zpočátku.“

„Ale Red Harper má pochybnosti?“

„Red ne. Má na oddělení nového detektiva, mladšího člověka jménem Wayne Scott. Red mu přikázal, aby prozkoumal místo činu. Myslel si že to bude rutinní záležitost. Že se vyplní formulář, orazítkuje a zařadí do složky. Konec případu a z Dannyho se stane číslo ve statistice. Scott se ale vrátil z rybářského srubu s více otázkami než odpověďmi“

„Jakými třeba? Myslí si že to mohla být nehoda?“

„Není si jist. Jak jsem říkal, má víc otázek než –“

„Uhýbáte, pane Merchante,“ vytkla mu netrpělivě. „Jsem už dospělá. Nemluvte se mnou, jako bych nebyla.“

„Šerifův zástupce Scott se mnou nemluví na rovinu. Přísahám,“ dodal, když na něho upřela skeptický pohled. „Zkrátka cítím v kostech, že není stoprocentně přesvědčen, že koroner dospěl ke správnému závěru.“ Opřel se o strom za sebou, pokrčil nohu a chodidlem se opřel o kmen. Odvrátil od ní hlavu, zadíval se přes řeku a bezmyšlenkovitě si prudce setřel kapku potu, která mu stékala po spánku.

„Krátkou dobu, než jsem si uvědomil, že trestní právo není moje silná stránka, jsem pracoval v kanceláři státního žalobce. Ta zkušenost mě naučila, jak uvažují policajti A jako první si vždycky myslí, že se jedná o zločin. To musejí vyloučit jako první.

Wayne Scotta neznám, ani nevím, jak to, že se do toho tak zakousl. Nevím, nakolik je schopný prozkoumat místo činu, ani jak je vycvičený a jaké má zkušenosti Poznal jsem ho teprve v neděli večer, kdy přišel s Redem do domu oznámit tu novinu. Vypadá, že mu teče mlíko po bradě, ale dělá na mě dojem, že je horlivý a agresivní.

Možná se jenom snaží dělat ramena nebo udělat dojem na svého nového šéfa. Možná hledá stopy, které by podpořily předpoklad, že si Danny nevzal život, čistě proto, že by pak vyšetřování bylo zajímavější.“

Sayre bedlivě poslouchala, sledovala řeč jeho těla, a uvědomila si kam tím slovním kličkováním míří. Rovněž pochopila jeho nechuť říct to na rovinu, protože alternativa k sebevraždě nebo smrti nešťastnou náhodou byla nemyslitelná.

„Chcete tím říct, že si ten detektiv myslí, že Dannyho zavraždili?“

Vrátil se k ní pohledem. „Takhle přímo to neřekl.“

„Proč by jinak hledal stopy a vyptával se?“ Pokrčil rameny. Je ve městě nový. Pracuje teprve čtrnáct dní. Neví –“

„Neví, že jeho šéf bere úplatky od mojí rodiny a pak se dívá jinam, kdykoliv její členové překročí zákon.“

„Huff subvencuje jeho nedostatečný plat.“

„Podplácí ho.“

„V obecní pokladně tím zůstává víc peněz,“ řekl pevně. „Čímž nedochází ke zvyšování daní.“

„No jasně. To pro dobro daňových poplatníků Huff podplácí místní policii“

„Z jeho velkorysosti mají prospěch všichni, Sayre.“

„Včetně vás.“

„A vás.“ Přestal se opírat o strom a vykročil k ní. „Řekněte mi, jestli byste radši strávila noc ve vězení, tehdy, když vás Red nachytal, jak řídíte opilá. Nebo jak se koupete nahá. Nebo jak se muchláte na piknikovém stole v městském parku. Nebo se řítíte ve voze po Evangeline Street.

Při těchto příležitostech – a to jsem zmínil jenom zlomek toho, co jsem o vašem dobrodružném mládí slyšel – jste nebyla ráda, že Huff každý měsíc podstrčil šerifovi pár bankovek, aby vám vaše ztřeštěnosti beztrestně prošly? S odpovědí se neobtěžujte. Je jasná. Zkuste se pro změnu podívat na celek a uvidíte –“

„Vidím to, pane Merchante, jak elegantně jste zdůvodnil svoji zkorumpovanost. A můžete v noci spát?“

Přistoupil k ní tak blízko, že se jí nohavicemi otřel o holeně. Stejně jako u klavíru se na ni tlačil. Musela buď zvrátit hlavu, aby mu viděla do obličeje, nebo o několik kroků ustoupit, což nehodlala. Neustoupí ani o píď.

Promluvil drsným šepotem: „Naposled, Sayre, vám říkám, oslovujte mě Beck. A jestli chcete vědět, jak spím, berte to jako pozvání, jak to zjistit. Kdykoliv.“

Otočila se dřív, než mu vrazí facku, což měla sto chutí udělat, a vykročila k domu.

„Umřel.“

Zastavila se a ohlédla.

„Starý Mitchell,“ řekl. „Před pár lety ho našli u něho doma. Byl už pár dní po smrti.“

Poslední hosté odešli a Huff se odebral nahoru do svého pokoje, aby se převlékl z tmavého obleku a košile do něčeho pohodlnějšího.

Když po chodbě došel k Dannyho pokoji zastavil se, ale dveře neotevřel. Selma pokoj zavřela a nechala jej tak, jak ho Danny opustil v neděli ráno, když šel do kostela. Pravděpodobně bude čekat, až jí dá pokyn, aby místnost znovu otevřela, probrala Dannyho věci a rozhodla, co se ponechá a co se dá pryč pro charitu. Ten úkol připadne jí. Nebyl si jist, že by se ještě někdy dokázal podívat na něco, co Dannymu patřilo, nebo se toho dotknout.

Ne že by netruchlil, ale co se stalo, stalo se. Zaobírat se tím by byla ztráta času a energie, a Huff nikdy neplýtval ani jedním ani druhým.

Potom co se převlékl, vyhlédl cestou dolů do přízemí francouzským oknem vedle Laurelina portrétu na podestě. Skleněné dveře vedly na balkon v prvním patře. Zahlédl Sayre a Becka, jak stojí ve stínu pod stromy na břehu vodního kanálu.

Pobaveně si vsunul cigaretu mezi rty a s rukama v bok tam stál a pozoroval je. Beck plnil svůj poslední úkol a jako obvykle se snažil. Sayre možná právě potkala někoho sobě rovného.

Představovala pěknou porci horkokrevné, prchlivé, přímočaré ženské, ale Beck měl v sobě neústupnost pitbula. Tam, kde by po tom, jak ho Sayre zpražila, zamával jiný muž bílým praporem, se on na ústup ještě nedal.

Za celý svůj život ta dívka neudělala nic, aby se kvůli tomu nejdřív nepohádala. I její narození byla pořádná bitva. Laurel rodila dvanáct hodin, dvojnásobně dlouho, než jí to trvalo u chlapců.

Sayre, jejíž temperament odpovídal barvě jejích vlasů, se vynořila z těla své matky rudá v obličeji se zlostí a vzpurným vřískotem ze šoku – nebo průtahů – svého příchodu na svět. Od té doby dávala všem kolem sebe zabrat.

Nepochybně dávala teď zabrat Beckovi i když Huffovi vrtalo hlavou, co jí to Beck říká, že ji to tak dlouho drží na místě. Nebyla z těch, kdo by stál a poslouchal, když to, o čem byla řeč, si sama nevybrala. Ale stáli tak, že se téměř dotýkali prsty na nohou, a byli zřejmě hluboce zaujatí rozhovorem nebo…

Při tom pomyšlení se zarazil. Zadíval se na ty dva z jiného hlediska, a ať se propadne, jestli netvořili pěkný pár.

Sayre měla proříznutou pusu. Do všeho se pouštěla vyloženě vášnivě. Huff ovšem předpokládal, že by tahle její vlastnost mohla vyniknout v situacích, v nichž je muž nesmírně šťastný, nebo alespoň natolik spokojený, aby snášel její méně žádoucí povahové rysy.

Pokud jde o Becka… Kdybyste byli mladá žena, něco by se vám snad na Beckovi nelíbilo?

Francouzským oknem pozoroval, jak Beck přistoupil k Sayre ještě blíž. I bez bot byla vyšší než průměrná žena a Beck ji i tak převyšoval. Byli napjatější než tětivy těsně před puštěním a Huffovi šlehlo hlavou, že ji Beck popadne a dá jí pusu.

Avšak Sayre se prudce odvrátila a vyrazila k domu. Nicméně daleko nedošla a Beck řekl něco, co ji přimělo se obrátit. Ať už řekl cokoliv, muselo ji to parádně naštvat, jelikož když znovu zamířila k domu, přímo rázovala.

„To bude legrace.“ Pro sebe se uchechtl, pokračoval po schodech dolů, tak, aby zastihl Sayre v hale, a stihl to, právě když se zlostně přihnala dveřmi kuchyně. Hned v patách měla Selmu, která na ni naléhala, ať se posadí a dá si něco k jídlu.

Sayre si ale jejího naléhání nevšímala. Když uviděla Huffa, zůstala stát jako přibitá. Selma, která vždycky vnímala, jak to v rodině, v níž slouží, chodí, zmizela do kuchyně.

Huff nasadil ten nejhrozivější výraz, když si dceru prohlížel od hlavy k patě. Podle toho, jak jí seděly černé šaty, poznal, že její postava za deset let, co byla pryč, neutrpěla. Dospělost zbavila její obličej jisté buclatosti. Dnes vypadala jako žena, ne jako dívka.

V klobouku s širokou krempou a tmavých brýlích vypadala na pohřbu jako truchlící filmová hvězda nebo ovdovělá manželka hlavy státu. Dosáhla úrovně, kterou si vždycky Laurel přála, aby její dcera měla, ale zůstala jí povýšenost, s níž se narodila. Provokovalo ho to a bavilo zároveň.

„Ahoj, Sayre.“

„Dobrý den, otče.“

„Tak otče? Říkávalas mi Huffe.“

„Říkávala jsem ti mnohem hůř.“

Vyndal si cigaretu z úst a zasmál se. Jak se pamatuju, vytasila ses s několika pozoruhodnými výrazy. To bys odjela a ani bys se mnou nepromluvila?“

„To, co jsem ti chtěla říct, jsem řekla, než jsem odjela. Za deset let jsem na nic z toho nezměnila názor.“

„Z úcty k Dannymu jsi mně mohla projevit ohleduplnost a zeptat se, jak se mi vede, jak se vyrovnávám se svým zármutkem.“

„Nedlužím ti žádnou ohleduplnost. Nevážím si tě. A pokud jde o tvůj zármutek, ani jsi dnes nezavřel vysoké pece. Dannyho smrt byla tragická, ale charakter téhle rodiny nezměnila.“

„Tvojí rodiny.“

„Svoji rodinu jsem zavrhla. Nechci mít nic společného ani s tebou, ani s Chrisem, ani se slévárnou. Přijela jsem do Destiny, abych se osobně a soukromě rozloučila s Dannym u jeho hrobu. V čemž jsi mi zabránil, když jsi za mnou poslal svého poskoka.“

„Beck si tě nepřehodil přes rameno a nepřinesl tě sem.“

„Ne, ale chytře mě navnadil něčím, o čem věděl, že to nemůžu ignorovat. Ten manévr zabral. Přijela jsem. Splnila jsem svoji povinnost Jdu na hřbitov, a pak jedu domů.“

„Ty jsi doma, Sayre.“

Bez špetky veselosti se zasmála. „Ty se nikdy nevzdáváš, viď, Huffe?“

„Ne, nikdy.“

„Tentokrát si udělej laskavost. Postav se čelem ke skutečnosti, že máš na mě nulový vliv.“ Udělala z palce a ukazováčku kolečko. „Nulový. Nebudu věnovat pozornost ničemu, co mi řekneš. A neobtěžuj se mi vyhrožovat Nemohl bys mi rozhodně udělat nic horšího, než co jsi mi už udělal. Nebojím se tě.“

„Opravdu?“

„Opravdu.“

Přistoupil ke dveřím pracovny a otevřel je. „Dokaž to.“

Kapitola pátá

Hodil jí rukavici kterou musela zvednout, stejně jako předtím Beck Merchant. Ustupovat, to jí nebylo vlastní. Ať se jí to líbilo nebo ne, zdědila po svém otci některé povahové rysy.

Následovala ho do pracovny s vědomím, že mu pravděpodobně nahrává do rukou. Prohlásila, že z něho nemá strach. Nejspíš jí neuvěřil, ale nebylo důležité, jestli jí uvěřil, nebo ne. Záleželo na tom, že tomu věřila ona. Nepotřebovala mu dokazovat svoji nebojácnost. Potřebovala ji dokázat sobě.

Ze vzdálenosti dvou tisíc mil bylo snadné se chlubit, že se zotavila, že je lhostejná. Nicméně jedinou platnou zkouškou odvahy bylo postavit se tváří v tvář nepříteli který člověku uštědřil téměř smrtelné rány. Pouze když tohle udělá, beze zbytku se přesvědčí, že její strach z Huffa je dávnou minulostí a že ji víc nemá ve své moci

Tudíž ho následovala do pracovny. Až na televizi s velkou obrazovkou to tam vypadalo skoro stejně, jak se pamatovala. Když se rozhlížela, pokoušela se přivolat si jedinou pěknou vzpomínku, kterou by měla s touto místností spojenou. Žádnou si nevybavila. U ní tato místnost vyvolávala pouze bolestné vzpomínky.

Když byla malá holčička a musela soupeřit o Huffovi pozornost, tak ji odtud vykázali Chris a Danny sem směli dokonce byli v této vnitřní svatyni vítaní, jí se to týkalo jen velice zřídka a bylo to vyloučení založené výlučně na tom, že byla dívka.

Právě v téhle místnosti jí a bratrům Huff sdělil, jak nemocná jejich matka je. Vystoupila jako mluvčí a zeptala se, jestli Laurel zemře. Když jim řekl, že ano, ona a Danny se rozplakali. S pláčem neměl Huff žádnou trpělivost. Řekl jim, aby se sebrali a chovali se jako dospělí, jako Hoyleovi. Žádný Hoyle nikdy nebrečí, a dal jim za příklad Chrise. Nevidíte, že by snad brečel, ne?

V téhle místnosti ale plakala ještě při jedné příležitosti Plakala usedavě, hystericky, prosila Huffa, aby nedělal to, co nakonec udělal. Ten večer mu nemohla odpustit. Byla to noc, kdy ho začala nenávidět.

Jeho těžké kroky duněly na podlaze z tvrdého dřeva, když kráčel k baru. Nabídl jí skleničku.

„Ne, děkuji“ Nalil si whisky pro sebe. „Chceš, abych řekl Selmě, ať ti přinese něco k jídlu? Nemůže se dočkat, aby tě nakrmila.“

„Nemám hlad.“

„A i kdybys hladověla, tak bys nejedla nic, co zaplatily Hoyleovy závody. Že je to tak?“ Zabořil se do svého křesla, dal si doušek bourbonu a přes okraj sklenice na ni pohlédl.

„To je tvůj zahajovací volej, Huffe? Chceš vidět, kdo z nás dvou získá víc bodů? Budeme do sebe bušit slovy, dokud to jeden z nás nevzdá? Protože jestli máš tohle za lubem, tak děkuju, nechci Už se nedám zatáhnout do žádné z těch tvých zatracených machinací.“

„Takové vyjadřování by tvoje matka neschvalovala.“

Upřela na něho odsuzující pohled. „Matka by neschvalovala spoustu věcí. Že bychom si o některých promluvili?“

„Pořád na mě drze vyjíždíš, jak vidím. No, nemůžu říct, že by mě to překvapovalo. Myslím, že by mě zklamalo, kdybys ztratila svoji prostořekost.“

Sklopil křeslo, sáhl po krabičce zápalek na stolku vedle a zapálil si cigaretu. „Posaď se. Pověz mi o svojí firmě.“

Posadila se na jednu ze dvou stejných pohovek, umístěných proti sobě, jež odděloval nízký stolek. „Jde to dobře.“

„Jestli něco nesnáším, Sayre, pak je to falešná skromnost. Podařilo se ti to a máš se čím chlubit. Četl jsem o tobě ten článek v Chroniclu. Věnovali ti dvoustranu. S fotkami a se vším. Stálo tam, že jsi vynikají bytová architektka pro bohatou smetánku v San Francisku.“

Nezeptala se, jak se o tom novinovém článku dozvěděl. Byl schopný všeho, i špehování. Pravděpodobně věděl o jejím životě v Kalifornii víc, než se vůbec domnívala. Beck Merchant nejspíš pro něho shromažďoval informace.

„Kolik jsi musela tomu starýmu homoušovi za jeho podnik zaplatit?“ zeptal se. „Vsadím se, že víc než dost.“

„Ten starej ‚homouš‘ byl můj učitel a blízký přítel.“ Když chodila na přednášky, aby získala univerzitní diplom, byla na stáži u renomovaného bytového návrháře. Po absolutoriu ji přijal na plný úvazek. Stala se však někým víc než pouhou zaměstnankyní, která si vydělala provizi tím, že prodala něco z jeho návrhářského ateliéru. Od začátku ji vedl tak, aby jednou převzala jeho firmu.

Vysílal ji nakupovat do ciziny, do Hongkongu pro látky, do Francie pro starožitnosti, bezvýhradně důvěřoval její intuici, její obchodní bystrosti a jejímu vynikajícímu vkusu. Měl čtyřicetileté zkušenosti a k tomu adresář cenných kontaktů. Sayre dodala svěží, neotřelé nápady. Vytvořili skvělý tým.

„Když se rozhodl odejít na odpočinek,“ navázala, „stanovil mi velmi příznivé podmínky koupě.“ Pod jejím vedením se firma rozrostla. Dluh splatila během tří let, za polovinu předpokládané doby. To ovšem Huffovi neřekla, usoudila, že mu do jejích finančních záležitostí nic není.

„Věšením záclon si vyděláváš pěknej balík.“

Záměrně znevažoval její podnikání, na to mu ovšem neskočila. „Mám svoji práci moc ráda. Dělala bych ji i skoro zadarmo. Naštěstí se ukázala jako výnosná a zábavná zároveň.“

„Tvoje investice se ti několikrát vrátila.“ Zachřestil ledovými kostkami ve sklenici „Takže ta tvoje manželství nakonec nebyla tak strašná, viď? Kdyby nebylo těch finančních vypořádání, na nichž jsem trval v předmanželských smlouvách, nemohla bys vykoupit toho teplouše a dělat práci, kterou máš tak ráda.“

Aby mohla promluvit, musela si nejdřív uvolnit sevřené čelisti. „To finanční vyrovnání jsem si vydělala, Huffe.“

„Existují horší způsoby, jak si vydělat na živobytí,“ podotkl Chris, který se přiloudal do místnosti. „Udělat kariéru rozvodem s bohatými muži má svoje výhody.“ Posadil se na protější pohovku a přes nízký stolek se na ni usmál. „To není vůbec špatná kariéra.“

Měla sto chutí se zvednout a rázně odejít, ale věděla, že by ho to jedině pobavilo. Poskytnout mu takovou satisfakci bylo horší než snášet jeho jízlivý úsměšek. Jsi nesnesitelný jako vždycky, Chrisi Ale máš pravdu ohledně výhod rozvodu s bohatými muži. Tvoje exmanželka by s tím určitě souhlasila.“

Úsměv mu mírně zakolísal, ale prohodil, jako by se nechumelilo: „Máš špatné informace, Sayre. Mary Beth se se mnou odmítá rozvést.“

Předpokládala, že patrná nepřítomnost Chrisovy manželky v lůně rodiny naznačuje, že bratrovo bouřlivé manželství konečně skončilo. „Proč tady není?“

„Žije teď v Mexiku. V domě s vyhlídkou na modrý Pacifik. Byli jsme tam na dovolené. Jednou odpoledne jsem na pláži do sebe nalil nějak moc margarit. Mary Beth má neskutečnou schopnost využít příležitosti. Příští den se vzbudím s parádní kocovinou. Všechno, jak si to naplánovala. Nejdřív získala dům se služebnictvem, potom oznámila, že si přeje odluku. Na dobu neurčitou,“ dodal a vrhl na Huffa pohled.

Sayre svoji švagrovou neznala, protože se Chris oženil potom, co odešla, ale usoudila, že za to, že ho musela snášet, si jeho žena pravděpodobně zaslouží dům se služebnictvem na břehu Pacifiku. Pochybovala, že manželství učinilo přítrž jeho záletům.

Během Chrisova objasňování, proč tady jeho manželka není, zůstal Huff usazený ve sklopeném křesle a dýmal z cigarety. Uvolněný ale nebyl. Byl rozčilený. Sayre si všimla, že svírá sklenici s pitím tak pevně, až mu tlusté prsty zbělaly. Huff byl kvůli stavu Chrisova manželství nešťastný a najednou si uvědomila důvod jeho nespokojeností. „Děti nemáte.“

Huff otočil hlavu jako sova a jezdil zlověstným pohledem z dcery na syna. Ještě ne. Ale ještě to neskončilo.“

Chris pohlédl mimo ni a jeho napjatý výraz se změnil v úsměv. „Pojď dál, Becku.“

„Nerad bych rušil.“ Promluvil za Sayre, ode dveří. Neotočila se.

„Jen prosím pojď. Tahle rodina má ještě před sebou posezení, po kterém nebudeme vědět, čí jsme.“

Slyšela, jak se Beck blíží. Obešel druhý konec pohovky. „Je tady Red, Huffe.“

„Odešel před hodinou.“

„Vrátil se, a tentokrát oficiálně. Přišel s ním Wayne Scott. Chtějí s námi mluvit.“

„O čem?“

Beck na něho pohlédl a jeho zakaboněný výraz říkal: O čem bys myslel?

„Jak dlouho to potrvá?“ chtěl vědět Chris. „Jsem utahaný z té pohřební atmosféry a doufal jsem, že si na chvíli vyrazím.“

Jeho sebestřednost vyvedla Sayre úplně z míry, i když by neměla. Vždycky myslel nejdřív na sebe. Zajímal se o něco pouze natolik, nakolik to zasahovalo jeho, jeho plány, jeho přání. Jeho sobectví, které Huffova shovívavost ještě umocňovala, bylo bezbřehé a nevynechalo ani den, kdy pohřbil bratra.

Zvedla se, protože už nedokázala dál snášet jeho společnost. „Už půjdu a nechám vás tu s Redem.“ Pohlédla na Huffa a dodala: „Danny byl z nás nesporně nejlepší. Hluboce mě mrzí, že jsme ho ztratili.“

Sklouzla pohledem na bratra. „Chrisi…“ začala, ale dál už nedokázala připadnout na nic, co by mu řekla, aby to nevyznělo pokrytecky. „Sbohem.“ Otočila se k Beckovi Merchantovi. Pro něho měla jenom odměřené pokývnutí.

Když se ho ale pokusila obejít, dotkl se její paže. „Red by chtěl, abyste zůstala.“

Než se stačila vzpamatovat z překvapení a něco říct, Chris se zeptal: „Proč ona?“

„Neříkal.“

„Něco říct musel,“ namítla.

Merchant ha ni nevlídně pohlédl. „Řekl jenom to, co jsem vám vyřídil. Rád by, abyste se tady zdržela. Měl bych je uvést dál, Huffe?“

„To je pěkná otrava Stejně jako Chris už jsem se napřemýšlel a nařečnil o smrtí víc než dost. Mám toho plné zuby. Ale ať to máme z krku. Pozvi je dál, Becku.“

Sayre neměla v úmyslu se tam zdržovat a také to Redu Harperovi řekne. Beck Merchant byl pryč jen tak dlouho, než uvedl starého ostříleného šerifa a jeho mladého zástupce do místnosti.

Okamžitě přešla do útoku. „Šerife Harpere, snažím se chytit noční let do New Orleansu. Už to vypadá, že mě tlačí čas.“

Red Harper měl pořád ještě na sobě oblýskaný černý oblek, který si vzal na pohřeb. Zástupce, který s ním přišel, měl standardní uniformu, ale klobouk si sundal. Rozhlížel se kolem sebe a vštěpoval si do paměti podrobnosti toho pokoje, plný energie jako závodní kůň ve startovacím boxu, a tvářil se tak dychtivě, jak ho Beck Merchant popsal.

Red Harper řekl: „Nerad vás zdržuju, Sayre, ale tadyhle zástupce Scott by vám všem rád položil pár otázek.“

„Cením si vaší svědomitosti“ promluvila přímo na mladšího policistu. „Obdivuji váš smyl pro povinnost, ale nemám vám co říct. Nebydlím tady a přes deset let jsem nebyla s Dannym ve styku.“

„Ano, madam, ale mohla byste vědět víc, než si myslíte.“ Přízvuk měl spíš texaský než louisianský. „Nevadilo by vám se ještě chvilku zdržet? Slibuju, že to dlouho nepotrvá.“

Neochotně se vrátila na své místo na pohovce.

„Becku, přines od karetního stolku policistům židle,“ nařídil Huff z pohodlí svého křesla. „A můžeš si sednout támhle vedle Sayre.“

Šerif se zástupcem se posadili na židle, které jim Beck donesl, sám se posadil vedle Sayre. Letmo pohlédla na Huffa a přitom, jak mával další zápalkou a odhazoval ji do popelníku, zahlédla v jeho očích známý zlomyslný svit.

Řekl: „Dobrá, Rede, svolal jsi tuhle schůzku. Věnujeme ti plnou pozornost. Co máš na srdci?“

Šerif si odkašlal. „Najal jsem Waynea jako detektiva do oddělení.“ Mluvil, jako by se omlouval.

„Takže?“

„Takže zapátral ve vašem rybářském srubu, Huffe, a existují skutečnosti vztahující se k Dannyho sebevraždě, které mu nesedí.“

Huff přesunul pohled na mladého policistu. „Jaké třeba?“

Wayne Scott se posunul na židli, až seděl doslova na jejím okraji, jako by nervózně čekal, až na něho přijde řada a bude moct promluvit. „Ta brokovnice, co ho zabila –“

„Brokovnice!“ vykřikla Sayre.

Když jí Beck Merchant řekl, že Danny zemřel na střelnou ránu do hlavy, předpokládala, že to byla pistole. Neměla o zbraních žádné encyklopedické znalosti, ale rozhodně věděla, jaký je rozdíl mezi pistolí a brokovnicí a co každá z nich dokáže napáchat.

S ohledem na ráži a dráhu střely by výstřel z pistole do hlavy byl smrtelný a způsobil by rozsáhlé poškození. Ale nedalo se to srovnat s tím, co by s lidskou lebkou provedla střela z brokovnice.

„Ano, madam,“ potvrdil detektiv vážně. „Neměl šanci na přežití.“

„Snad abyste přešel k věci“ vložil se do toho Beck rozhodně.

„No, pane Merchante, jde mi o tohle. Oběť měla pořád ještě na sobě boty.“

Chvíli na něho všichni nechápavě hleděli Huff zareagoval jako první. „Nemám tušení, o co vám sakra jde, ale –“

„Zadrž.“ Beck zvedl ruku, aby Huffa umlčel, hleděl však přitom na Waynea Scotta. „Myslím, že chápu, co na tom detektivovi Scottovi nesedí.“

Chris se popotáhl za spodní ret a přikývl. „Nejde mu do hlavy, jak Danny stiskl spoušť.“

Scott důrazně přikývl. „Správně. Jednou jsem vyšetřoval sebevraždu brokovnicí v Carthage. To je ve východním Texasu. Tak nebo tak, ten člověk zatáhl za spoušť palcem u nohy.“ Vrhl kajícný pohled na Sayre. „Odpusťte, slečno Hoyleová, že mluvím tak otevřeně o –“

„Neomdlím. A jen tak na okraj, jmenuji se Lynchová.“

„Promiňte. Myslel jsem –“

„V pořádku. Pokračujte, prosím.“

Očima zatékal po kruhu tváří, které se na něho upíraly. „No, chtěl jsem právě říct, že jinak všechno ostatní u zřejmé sebevraždy pana Hoylea se shoduje s tím druhým případem. Až na to, že musím pořád myslet na to, jak se mu podařilo stisknout spoušť.“

To by byl opravdu eskamotérský kousek, když vezmu v úvahu délku hlavní a – jo, to je další věc, která mi nejde do hlavy. Je to dvouhlavňová zbraň a obě hlavně byly nabité. Kdybyste měli v úmyslu střelit se brokovnicí do hlavy, proč byste se namáhali nabíjet obě hlavně? Sotva byste druhou nábojnici potřebovali.“

Nikdo se neodvážil něco podotknout nebo odpovědět. Red Harper si znovu odkašlal. „Vzpomněl by sis, Huffe, kdy jsi tuhle brokovnici viděl naposledy? Támhle ve skříni na zbraně nevidím žádné prázdné místo.“

Pokývl k rohové prosklené skříni Huff vlastnil řadu střelných zbraní, včetně několika brokovnic, pušek na vysokou a brokovnice používané na lov ptáků. Všechny byly vystavené. „Ve srubu byla stará brokovnice. Nikdo z nás ji neměl rád. Dali jsme ji takříkajíc do důchodu. Měli jsme ji pro naléhavý případ v rybářském srubu. Nevím, kdy se z ní naposled střílelo.“

„Já to vím.“

Pozornost všech se upřela na Chrise. Soudě podle jeho charakteristické bezstarostnosti by bývali mohli hovořit o čemkoliv – o ztracené rukavici nebo o počasí. O ničem tak významném jako zbraň, která zabila jeho bratra.

„Jednou o víkendu, bude to tak tři měsíce, viď, Becku?“ Beck přikývl. „My dva jsme tam byli přes noc. Pozdě v noci začal Frito vyvádět. Šli jsme se ven podívat, co ho vyprovokovalo, a zahlédli jsme rysa. Beck dvakrát vystřelil z brokovnice do vzduchu, aby ho zahnal. Zmizel v lese.“

Dál si vzal slovo Beck. „Hned ráno jsem brokovnici vyčistil a naolejoval a dal jsem ji zpátky do držáku nade dveřmi.“

„Znovu jste ji nabil?“ zeptal se šerif Harper.

„Ne.“

„No, někdo to udělat musel,“ podotkl Wayne Scott. „Sňali jste z ní otisky prstů?“

Odpověděl Sayre na otázku zdvořilým: „Ano, madam. Všude na ní byly otisky vašeho bratra Dannyho – a ještě spousta dalších. Některý z těch otisků bude zřejmě váš,“ obrátil se k Beckovi

„Takže víte, že Danny s brokovnicí manipuloval,“ poznamenala Sayre.

„Ano, madam. Jenom nevíme, kdy.“

„Našel se jeho otisk na spoušti?“

„Ze spouště jsme žádné jednoznačné otisky prstů nezískali“ řekl Red Harper. „Což je také trochu zvláštní. Jestli byl poslední, kdo se jí dotknul, pak teda…“ Nechal tu myšlenku nedokončenou.

Huff, který po celou dobu mlčel, zřejmě dosáhl hranice své trpělivosti Zvedl se z křesla, obešel je a zlostně se zadíval na Waynea Scotta. Oslovil ale Reda Harpera. „Proč proboha dovolíš tomuhle svému detektivovi aby nás tímhle vším vláčel? Aby si zasloužil svoji zbrusu novou uniformu? V tom že by to bylo? Jestli jo, tak mě nech, ať mu přidělím něco lepšího na práci. Třeba aby patroloval u nás ve výrobní hale a zatočil s každým, kdo začne mluvit o odborech. To by byla jeho služba k dobrýmu.

Takhle mě připravuje o čas a nutí myslet na věci na který už víc myslet nechci Danny je mrtvý. Pohřbili jsme ho. Tím to končí.“ Vyklepal z balíčku další cigaretu.

„Promiňte, pane Hoyle, ale tím to nekončí.“

Huff se na Scotta zaškaredil a zapálil si cigaretu.

Mladý muž statečně pokračoval. „Nejde jenom o polohu brokovnice ha těle pana Hoylea, co vzbuzuje pochybnosti Nebo o to, jak by se musel zkroutit, aby dokázal prstem stisknout spoušť a přitom měl hlavně v ústech. Je toho ještě víc, co mi nejde do hlavy.“

Detektiv v obličeji znachověl, jestli rozpaky nebo horlivostí, to Sayre nevěděla. Ale sám se postavil mocnému Huffovi Hoyleovi za což mu tleskala, i když se domyslela, že po dnešním večeru jsou jeho dny jakožto šerifova zaměstnance sečteny.

„Tak co vám nejde do hlavy? Ven s tím!“ řekl Huff.

„Víra, na kterou se váš syn dal.“

Překvapení zkrátka nebrala konce. Sayre vrhla pohled na Huffa a potom na Chrise, jestli se smějí té prapodivné představě, že by byl nějaký Hoyle nábožensky založený. Tvářili se ale dál kamenně. Pokud vůbec něco, tak se Huff začal mračit ještě víc.

Otočila se k Beckovi Merchantovi který její zmatek očividně vycítil. „Danny se před nedávnem připojil ke kongregaci –“

„Takovejch těch, co se oháněj biblí,“ zavrčel Huff.

„Přijal jejich víru a stal se velice zbožným,“ navázal Beck.

„Jak nedávno?“

„Tak asi před rokem. Nikdy nevynechal nedělní bohoslužby ani středeční večerní modlitební shromáždění.“

„Stal se z něho fakt otrava,“ dodal Chris. „Přestal pít. Rozčiloval se, když jsme brali jméno Boží nadarmo. Stal se z něho hotový fanatik.“

„Co to způsobilo?“

Chris pokrčil rameny.

„To jste se neptali?“

„Ale jo, Sayre, ptali jsme se,“ odpověděl uštěpačně. „Odmítl se s námi o tom bavit.“

Beck Merchant řekl: „Nedokázali jsme jeho náhlé nadšení vystopovat k nějaké určité událostí, jako třeba ke zkušenosti blízké smrti nebo k něčemu podobnému. Stačí, když řeknu, že to byl v posledních měsících svého života docela jiný člověk. Úplně se změnil.“

„K lepšímu, nebo k horšímu?“

„To je věc názoru,“ odpověděl Huff na její otázku.

Jeho názor na Dannyho náboženskou konverzi vyjadřovalo to, jak se mračil. Otočila se k mladému policistovi. „Jak si myslíte, že to s jeho sebevraždou souvisí?“

„Vyslechl jsem pastora a členy kongregace, kteří s Dannym v tu neděli ráno mluvili. Bez výjimky všichni tvrdili, že byl v dobré náladě a šťastný. Odcházel z bohoslužby zapálený pro víru a kdekomu říkal, že se s ním uvidí na večerním modlení.“ Každému v místností pohlédl do očí a pak teprve dodal: „Zdá se to zvláštní, že by člověk v takové náladě, takříkajíc duchovně povznesen, šel a zastřelil se.“

„Tím chcete říct, že to bylo naaranžované, aby to jako sebevražda vypadalo?“ zeptala se Sayre.

„Nevkládejte Wayneovi slova do úst, Sayre,“ řekl Red Harper a vrhl stísněný pohled na Huffa. „Říká jenom to –“

„Říkám jen tolik, že okolnosti smrti Dannyho Hoylea vyžadují další pátrání.“

„Okresní ohledavač nijak nezaváhal, když to prohlásil za sebevraždu.“

„Správně, pane Merchante, ale příčina smrti byla jasná.“ Vrhl pohled na Sayre. „Ušetřím vás barvitých termínů, jež patolog napsal do pitevní zprávy.“ Pak se obrátil na Merchanta. Je to metoda smrti, která je podle mého názoru nejednoznačná.“

„Metoda smrti,“ opakoval Beck Merchant a přivřenýma očima se zadíval na detektiva. „Hlavně brokovnice měl Danny v ústech. To sotva naznačuje, že to byla nehoda.“

„Taky si to myslím,“ přitakal Scott a vážně přikývl. „Když tedy rozhodneme, že to nebyla sebevražda, potom se nabízí jasný závěr, že to byla vražda.“

Red Harper sebou škubl, jako by měl bolesti „Což mě přivádí k otázce, kterou musím položit. Ví někdo z vás o někom, kdo by chtěl, aby byl Danny mrtvý?“

Kapitola šestá

Odpolední vedro si vybralo daň na květinové výzdobě, jež se vršila na čerstvém hrobě. Květy uvadly. Okvětní lístky zhnědly a zkroutily se na stoncích jakoby v naprosté porážce.

Panovalo bezvětří, a tak dým z vysokých pecí utvořil nad hřbitovem nehybnou hradbu šedého mraku. Visel tam jako ošklivý příkrov.

Pro Sayre představoval Dannyho rubáš. Zašla na hřbitov v naději, že nalezne alespoň trochu klidu, ale po setkání se zástupcem šerifa Scottem jí připadalo nepravděpodobné, že by se dokázala tak snadno s Dannyho smrtí smířit.

Ze tří Huffových dětí se mu Danny nejméně podobal. Choval se mírně, mluvil tiše, pokud věděla, nikdy se nedopustil žádného zlého skutku ani nechoval k nikomu zášť.

Když byli ještě děti, Danny se jí a Chrisovi podřizoval, pokud se mu křivdilo, kladl symbolický odpor, ale nakonec ustoupil, zvláště Chrisovi, který byl z nich tří nesporný tyran. Chris byl navíc prohnaný a uměl s mladším bratrem manipulovat. Danny Chrisovi na jeho podraz, který byl často krutý, vždycky skočil.

Ona byla nejvýbušnější. Kdykoliv se do Dannyho pustila kvůli nějaké skutečné, nebo domnělé urážce, s nadhledem snesl její tirádu a později se na ni za ohavnosti, které na něho s ječením vychrlila, nezlobil.

Jednou, za zvlášť ošklivého záchvatu vzteku, mu hodila oblíbené autíčko do bažinatého ramene řeky. Plakal, nadával jí a přikázal jí, aby se potopila a přinesla mu je. Samozřejmě odmítla a místo toho mu do mučivých podrobností popsala, jak jeho autíčko zreziví a rozpadne se ještě dřív, než se dostane do Mexického zálivu.

Danny hodiny naříkal a pak upadl do ustrašenosti a sklíčenosti, která trvala několik dní. Když chtěla Laurel vědět, proč je tak smutný, odmítl na Sayre žalovat. Kdyby to udělal, pocítila by za to, co mu provedla, ospravedlnění. Ale připustil, aby jí to prošlo, čímž si hluboce vyčítala, že na něho byla tak zlá.

Matka ho zbožňovala, protože byl benjamínek. Sayre si vzpomněla, jak Huff často říkal, že Laurel udělá z kluka změkčilého slabocha, jestli ho nepřestane rozmazlovat. Přestože mu matka tak nepokrytě projevovala největší náklonnost, nejvíc toužil, jaká to ironie, po Huffově uznání.

Chrisovi se ho dostávalo automaticky, protože byl prvorozený a měl rovněž stejnou povahu a zájmy jako Huff. Huffovi dělalo moc dobře mít Chrise kolem sebe, jelikož byl miniaturním ztělesněním jeho samého.

Ji považovali za spíš nepoužitelnou, avšak dekorativní princeznu klanu a podle toho s ní jednali. Chovala se jako spratek a neustále se dožadovala, aby bylo po jejím, a když toho nedosáhla, dostávala záchvaty zuřivosti. Zatímco její matka považovala tyto výbuchy za nevhodné chování u mladé dámy, otci připadaly zábavné. Čím víc vyváděla, tím víc se smál.

Plachý a způsobný Danny byl, co se Huffovy pozornosti týkalo, poslední v řadě.

Jak Sayre dorůstala, vycítila tohle rodinné uspořádání, ale tehdy jí chyběl intelekt i porozumění, aby do toho pronikla. Nyní jako dospělá si uvědomovala, jak bolestné to pro Dannyho muselo být, zůstávat pro Huffa vždycky tím, na koho se moc nemyslí, odlišný druhý syn.

Když Laurel zemřela, zůstalo rodinné uspořádání stejné. Chris byl hýčkaný, pomazaný dědic, jenž se v Huffových očích nemohl dopustit ničeho špatného. Ona mu byla trnem v patě, člověkem, který ho zavrhl. Tím zůstalo na Dannym, aby se stal poslušným potomkem, který udělá, co se mu řekne, a nikdy nevysloví opačný názor, tím, na něhož se spoléhá, ale málokdy se mu dostane uznání.

Byl to pocit, že ho nikdo nevnímá, co Dannyho dohnalo k tomu, že se zabil? Pokud se zabil.

Uštípla uvadající růži ze stonku a přejela si s ní přes rty. Po tváři jí skanula slza. To nebylo fér, že ten nejhodnější, nejneškodnější z nich zemřel mladý násilnou smrtí. A pokud se tušení Waynea Scotta ukážou jako správná, nezemřel dobrovolně.

„Paní Lynchová?“

Prudce se otočila a uviděla ani ne dva metry od sebe stát mladou ženu.

„Nechtěla jsem vás polekat,“ řekla omluvně. „Myslela jsem, že mě uslyšíte.“

Sayre zavrtěla hlavou. Konečně jí začal sloužit hlas. „Zamyslela jsem se,“ řekla.

„Nechci vás rušit. Můžu přijít později Chtěla jsem… Chtěla jsem mu popřát dobrou noc.“ Žena byla přibližně jejího věku, možná o nějaký ten rok mladší, a měla co dělat, aby se nerozplakala. Sayre si vzpomněla, že ji viděla na smuteční hostině, ale neměla příležitost se s ní seznámit.

Jsem Sayre Lynchová.“ Napřáhla ruku a mladá žena jí ji stiskla.

„Vím, kdo jste. Viděla jsem vás na smuteční hostině. Někdo mi vás ukázal, ale já už jsem vás poznala podle fotografií.“

„Fotografie v domě jsou všechny staré. Změnila jsem se.“

„Ano, ale vlasy máte stejné. A Danny mi ukázal článek, co byl o vás nedávno v novinách. Byl moc pyšný na to, čeho jste dosáhla.“ Zasmála se a na Sayre zapůsobila melodičnost jejího smíchu. „Když jsem poznamenala, jak jste okouzlující a kultivovaná, podotkl Danny, že zdání může klamat a že ve skutečnosti umíte pěkně řádit, ale myslel to v dobrém.“

„Jak se jmenujete?“

„Promiňte. Jessica DeBlanceová. Jsem… byla jsem Dannyho přítelkyně.“

„Prosím.“ Sayre pokynula na betonovou lavici pod stromem nedaleko hrobu.

Společně k ní vykročily. Jessica DeBlanceová měla na sobě vkusně střižené plátěné šaty. Měla světlé vlasy, které jí spadaly v měkkých vlnách na ramena. Byla drobná a zdravě hezká.

Usedly na lavici v nevyslovené shodě dlouhou chvíli mlčky hleděly ke hrobu. Jessica popotahovala do papírového kapesníčku.

Sayre ji instinktivně objala kolem hubených ramenou. Při tom doteku se Jessica roztřásla pláčem.

Sayre se jí chtěla zeptat na spoustu věcí, ale počkala s tím, dokud se Jessica neutišila a zastřeným hlasem se zdušené neomluvila

„Neomlouvejte se. Jsem ráda, že měl můj mladší bratr někoho, komu na něm záleželo tolik, že pro něho před někým úplně cizím pláče. Zřejmě jste byli velice dobří přátelé.“

„Ve skutečnosti jsme se měli brát.“ Jessica natáhla levou ruku a Sayre neschopná slova hleděla na kulatý diamant na úzkém platinovém kroužku.

„Je překrásný.“

A protože ten nenápadný prsten představoval prosté vyznání lásky, tiché vyjádření, které Dannymu odpovídalo, přišlo jí té mladé ženy nesmírně líto. Zároveň se rozzuřila na Chrise a Huffa, Dannyho snoubence se mělo dostat úcty jako členu rodiny. Tohle byla do očí bijící urážka.

„Mrzí mě, že jsem si nedala záležet a nepromluvila s vámi u nás, Jessiko. Nevěděla jsem, že je Danny zasnoubený. Nikdo mi to neřekl.“ Možná se o to Danny pokoušel. Možná jí volal proto, aby jí to řekl.

„Nikdo o našem zasnoubení nevěděl,“ řekla Jessica. „Z vaší rodiny nikdo. Danny nechtěl, aby o mně váš otec nebo bratr věděli dokud se nevezmeme.“

Sayre jí položila otázku, jež se nabízela, i když měla pocit, že odpověď zná. „Proč?“

„Nechtěl, aby se do toho pletli Věděl, že by mě pravděpodobně neschvalovali.“

„To je směšné. Proč by ne?“

Žena se znovu zasmála, ale smutně. „Nejsem z bohatého prostředí, paní Lynchová.“

„Říkejte mi prosím, Sayre.“

„Náš táta pracuje v továrně Tabasco v New Iberia a matka je v domácnosti. Uškudlili dohromady dost peněz, aby mohli mě a sestru poslat na vysokou. Jsme jejich pýchou a radostí, protože jsme obě učitelky na základní škole.“

„Jsou pyšní plným právem, a to neříkám, jen abych vám lichotila. Jak jste se s Dannym poznali?“

„Učím třetí třídu, ale k tomu pracuji ještě jako dobrovolnice ve veřejné knihovně. Jednou večer se tam přišel na něco podívat a zabral se do knihy. Bylo načase zavřít. Vyrušila jsem ho a požádala ho, aby odešel, že knihovna zavírá. Zvedl ke mně oči a hrozně dlouho se na mě jenom díval. Po tom řekl: ‚Půjdu bez řečí, ale jenom když se ke mně připojíte na šálek kávy.‘“ Dotkla se hřbetem ruky tváře, jako by jí vzpomínka na jejich setkání vehnala červeň do obličeje.

„A šla jste?“

„Na kávu? Ano,“ řekla a tiše se zasmála. „Neměla jsem. To se mi vůbec nepodobá, abych byla tak lehkomyslná a šla někam s mužem, s kterým jsem se právě seznámila, ale udělala jsem to.“ Znovu se pohledem vrátila ke hrobu zasypanému květinami „Hodiny jsme si povídali. Než jsme se rozloučili na dobrou noc, požádal mě o schůzku na příští víkend. Do soboty jsem se dozvěděla, že je to syn Huffa Hoylea. To mé vyděsilo. Chtěla jsem se omluvit, ale Danny se mi tak líbil, že jsem tu schůzku neodřekla.

Zašli jsme na večeři do nějakého podniku někde mezi Destiny a New Orleansem. Danny říkal, že mě tam chce vzít, protože je to výtečná restaurace, a také byla. Ale už tehdy jsem pochopila, že má důvod, abychom na sebe neupozorňovali. Nevadilo mi to. Nechtěla jsem být nijak zvlášť s vaší rodinou spojovaná.“ Prudce otočila hlavu a vyhrkla: „Doufám, že jsem vás neurazila.“

„Vůbec ne. Já s ní také nejsem ráda spojovaná. Vím líp než vy, jak jsme prohnilí.“

Jessica DeBlanceová se smutně usmála. „Danny takový nebyl.“

„Ne, on ne.“

„Pracoval ve slévárně a pracoval tam dobře, ale netěšilo ho to. Nesouhlasil se způsobem, jak to tam váš otec a bratr vedou. Nesouhlasil s nimi ve spoustě věcí. Dělalo mu obtíže se jim postavit, celoživotní návyky se těžko mění. I když začínal být odvážnější.“

Sayre si to sdělení uložila do pamětí, aby o něm popřemýšlela později. Leželo jí v hlavě, jak Danny svoji nově nabytou odvahu dával najevo.

„Jak dlouho jste byli zasnoubení?“

„Čtrnáct dní.“

„Čtrnáct dní?“ zvolala Sayre.

„Přesně tak.“ Neústupně potřásla hlavou. „Oni tvrdí, že se Danny zabil. Nezabil se. Já vím, že ne. Dělali jsme si plány, kde budeme žít a co budeme dělat. Vybrali jsme si jména pro děti, co budeme mít. Danny sebevraždu nespáchal. Považoval by to za hřích.“

Slovo ‚hřích‘ vyvolalo další Sayřinu otázku. „Chodíte do stejného kostela jako Danny?“

„Ano. Po naší druhé schůzce jsem ho pozvala, aby šel se mnou. Tu neděli jsem při bohoslužbě zpívala sólo.“

Takže je sólistka. To vysvětlovalo její zpěvavý smích.

„Dannymu se nechtělo jít. Říkal, že Huff – takhle obvykle otci říkal – vírou pohrdá. Já ale Dannymu řekla, že bych se s ním dál nemohla scházet, kdyby nedokázal přijmout víru jako já. A myslela jsem to vážně.“

Ostýchavě se usmála „Záleželo mu na mně tolik, že se mnou v tu neděli šel. Po té první návštěvě si uvědomil, že právě Boží láska mu v životě scházela. Nalezl ji a stal se novým člověkem.“

V tomhle bodě s ní Huff, Chris a Beck Merchant souhlasili i když změnu Dannyho osobnosti připisovali spíše rozumovému selhání, než na víře založené obnově.

„Podle mého jste musela bratrovi přinést mnoho dobrého, Jessiko. Jsem ráda, že vás poznal. Jsem vděčná, že jste ho milovala.“

„Za to nemůžu přijmout žádnou vděčnost.“ Hlas se jí zlomil, přitiskla si kapesníček na oči a znovu jí začaly kanout slzy. „Upřímně jsem ho milovala. Jak jen tohle vydržím?“

Plakala a Sayre si ji znovu přitiskla k rameni. I jí se oči zalily slzami a plakala pro Jessiku stejně jako pro Dannyho. Danny už nic necítil, ale tato mladá žena se trápila a nic jí nemohlo ulevit, jedině uplývající čas.

V životě se stanou věci o nichž si člověk myslí, že je nemůže přežít… a ani s jistotou neví, jestli je přežít chce. Věci tak bolestné, že by na ně raději zemřel, než pokračoval v životě s bolestí, že je přečkal.

Sayre věděla, jaké to je. Pamatovala se, jaký je to pocit, mít srdce tak těžké, že se jí nechtělo žít Neexistovalo nic, co by jí od té bolesti ulevilo. Avšak pud přežití je zázračný. I když schází vůle k životu, srdce bije dál. Člověk se znovu nadechne, přestože se mu nechce. Žije dál.

Nezazlívala Dannyho snoubence ten hořký zármutek. Ani se nepokoušela utěšit ji banálními řečmi. Pouze ji objímala a objímala by ji tak celou noc, kdyby to bylo zapotřebí, protože když si sama procházela osobním peklem, nebylo nikoho, kdo by objal ji.

Nakonec se Jessika utišila. „Danny by si tohle nepřál.“ Osušila si oči a vysmrkala se. Ještě trochu se vzpamatovala a pak řekla: „Koronerovo rozhodnutí nepřijímám.“

„Možná vás trochu utěším, když vám řeknu, že nejste sama. Už došlo na obtížné otázky.“ Sayre jí pověděla o setkání se šerifem Harperem a Waynem Scottem. Pověděla jí to do všech podrobností, na něž si dokázala vzpomenout.

Když domluvila, Jessika si to chvíli srovnávala v hlavě, a pak se zeptala: „Ten detektiv pracuje pro Reda Harpera?“

„Vím, co si myslíte. Že Red Harper je na Huffově výplatní listině. Nicméně detektiv Scott je podle všeho odhodlaný ve vyšetřování pokračovat.“

Dívka si zamyšleně skousla spodní ret. „Poslední dobou dělalo něco Dannymu starosti. Pokaždé, když jsem se ho na to zeptala, obrátil to v žert, tvrdil, že má zamotanou hlavu z toho, jak mě uživí, nebo co když ztloustnu a přestanu na sebe dbát, až se vezmeme, nebo jestli ho budu milovat, i když bude mít pleš. Takovéhle věci Začala jsem si myslet, že se mi to jenom zdá, ale nezdálo. Na to jsem ho moc dobře znala.“

„Nikdy nenaznačil, co mu leží v hlavě?“

„Ne, ale něco určitě ano.“

„Něco tak tíživého, že by si kvůli tomu vzal život?“ zeptala se Sayre jemně.

„Takhle by mi neublížil,“ trvala na svém. „Neopustil by mě, abych si musela celý život klást otázku, proč to udělal, a co jsem mohla udělat nebo říct, abych tomu zabránila. Takové břemeno by na mě nevložil. Ne, Sayre. Nikdy neuvěřím, že se zastřelil.“

Po odmlce navázala: „Ale přiznávám, že ta druhá možnost je také nemyslitelná. Danny byl tak bezelstný. Dokonce i dělníci ve slévárně, kteří o ostatních Hoyleových nemají valné mínění, ho měli rádi“

„Ne tak docela, Jessiko. Byl vedoucím osobního oddělení, měl na starosti přijímání a propouštění lidí, nároky na pojistné, platy. Takovéhle záležitosti dovedou nadělat hodně zlé krve.“

„Danny pouze uskutečňoval Huffovy feudalistické metody a myslím, že zaměstnanci si to uvědomovali.“

Možná, pomyslela si Sayre. Avšak někdo se sklonem k pomstychtivosti by takhle rozlišovat nemusel. „Když se nás detektiv Scott zeptal, kdo by mohl chtít Dannyho zabít, řekl Beck Merchant – určitě se vám o něm Danny zmínil.“

„Vím, kdo to je. Všichni to vědí. Je ve slévárně velké zvíře. On a Chris nedají jeden bez druhého ránu.“

„To jsou tak dobří přátelé?“

„Prakticky nerozluční.“

Sayre si tu drobnou informaci opět vštípila do paměti, aby i o ní později pouvažovala. Všechno, co se řekne Merchantovi, by se mohl rovnou dozvědět Chris.

„Když se nás šerif Harper zeptal,“ řekla Jessice, „jestli nevíme, kdo by mohl chtít vidět Dannyho mrtvého, odpověděl za nás za všechny pan Merchant a řekl to, co jsme si všichni pomysleli Hoyleovi si během let nadělali z různých důvodů spoustu nepřátel. Kdyby se chtěl někdo pomstít, byl by Danny snadný cíl, protože byl pořád na ráně a nejbezbrannější.“

Jesicca o tom chvíli uvažovala, a potom řekla: „Možné by to bylo. Ale je to hrozné pomyšlení, že přišel o život proto, že někdo nevražil na vaši rodinu kvůli něčemu, s čím neměl Danny nic společného.“

„Souhlasím.“ Sayre zaváhala, potom se zeptala: „Máte v úmyslu povědět Huffovi a Chrisovi o vašem tajném zasnoubení?“

„Ne. Rozhodně ne. Naši o tom vědí, protože Danny požádal mého otce o moji ruku. Rodiče a sestra jsou jediní, kdo o tom ví. Ani kolegové ve škole o tom nevědí. Vždycky jsme se scházeli mimo město. Dokonce i v kostele jsme si dávali pozor, abychom byli s ostatními pohromadě a nikdy spolu sami.

Nevidím důvod, proč to teď oznamovat Váš otec a bratr by spustili povyk, to by byl jediný výsledek, a já nemám ani chuť ani sílu se do toho zaplést. Chci se v myšlenkách cele soustředit na Dannyho, ne na ně. Chci aby každá vzpomínka na náš společný čas byla pěkná. Řekli by nebo udělali něco, co by ji poskvrnilo.“

„Bohužel s vámi souhlasím,“ řekla Sayre. „Myslím, že je to velice moudré rozhodnutí. Nedávejte jim příležitost, aby vám ještě víc ublížili. I když o hodně přicházejí tím, že vás neznají.“ Sayre sáhla po Jessičině ruce a stiskla ji „Jsem ráda, že jsme se poznaly. Když vím, že byl Danny v posledním roce svého života šťastný, je pro mě tohle všechno snazší.“

Rozhodla se, že už půjde, aby Jessice dopřála o samotě pobýt u hrobu. Vyměnily si telefonní čísla a pak se rozloučily. Sayre slíbila, že jí dá vědět, jak se vyšetřování vyvíjí.

Jessica se zdála křehká, ale navzdory tomu umíněně řekla: „Ať už dospěje detektiv Scott k jakémukoliv závěru, vím, že Danny sebevraždu nespáchal. Neopustil by mě. Někdo ho zabil.“

Kapitola sedmá

Restaurace v Destiny prodělala rekonstrukci od doby, co tam byla Sayre naposledy. Chromované stoličky měly teď namísto někdejších červených tyrkysové koženkové sedáky. Stolky v boxech opatřili novým umakartem, rovněž tyrkysovým, zřejmě aby doplňoval sytě růžové lavice zdobené střapci.

Majitelé si nejspíš mysleli že tahle barevná kombinace ve stylu Miami Beach je retro imitací jídelny padesátých let. Dosáhli ale jedině toho, že z charakteristického stylu udělali lacinou, směšnou napodobeninu.

Gramofonové desky o rychlosti 45 nahradila cédéčka, ale aspoň tam ta hrací skříň pořád ještě byla. Přestože se vybavení změnilo, tvrdošíjně výživný a nezdravý jídelní lístek byl prakticky tentýž jako ten původní.

Sayre si objednala, pohodlně se opřela o vycpávanou růžovou koženku v boxu, usrkávala vanilkou ochucenou kolu a už pokolikáté se sama sebe ptala, co tady pohledává, proč dnes večer neodjela do New Orleansu, aby mohla zítra ráno odletět prvním letadlem do San Franciska.

Místo toho zajela, potom co odešla ze hřbitova, do lepšího ze dvou motelů v Destiny a zapsala se. Potom usoudila, že je hladová, nebo snad jenom roztěkaná, a odešla z motelu do restaurace. V tento všední večer, dlouho po náporu kolem večeře, to tady měla skoro sama pro sebe, což jejímu rozpoložení vyhovovalo. Potřebovala čas k přemýšlení o všem, co se dnes událo.

Příchod na hřbitov si načasovala náhodně. Kdyby přišla o půl hodiny dřív nebo později nikdy by se nemusela dozvědět, že Jessica DeBlanceová existuje, ani o tom, jak s ní byl Danny šťastný. Pohovořit s ženou, jež ho milovala, bylo jako obdržet útěšný dar. Avšak mnohem důležitější bylo, že je jeho zasnoubení nejpádnějším argumentem proti tomu rozhodnutí o sebevraždě. Teď o zasnoubení věděla a lámala si hlavu, jak by s tou informací měla naložit.

Tím také bylo o to větší záhadou, proč jí Danny po desetiletém mlčení zavolal. Chtěl se sní podělit o tu dobrou novinu, že se zasnoubil, uzavřít před sebevraždou jejich vztah nebo se s ní poradit o problému, jemuž čelil? Do konce života ji bude trápit, že se to nedozví.

„Nazdar, Zrzku.“

Hlas ji vytrhl z myšlenek a rozhlédla se v očekávání, že uvidí někoho, kdo zdraví šerifa Reda Harpera. Avšak muž stojící u boxu se zubil na ni a zřejmě ji oslovil Zrzku kvůli jejím vlasům. Opravdu si myslí, že je originální? Zřejmě ano, protože se usmíval, jako by si gratuloval.

Pokývl na její sklenici s kolou. „Pijete sama?“

„A tak mi to i víc vyhovuje.“ Znovu se zadívala před sebe v naději že se dovtípí a půjde si po svých. Nestalo se.

„Jak to můžete vědět? Ještě jste si se mnou skleničku nedala.“

„Ani to nemám v úmyslu.“

„Ani to nemám v úmyslu,“ opičil se po ní. „Ty nóbl způsoby máte jistě ze San Franciska.“ Pronikavě se na něho zadívala.

„Ha! Vrtá vám hlavou, jak to, že vás znám? Znám vás, slečno Sayre Hoyleová. Ty vlasy by mi nemohly vypadnout z pamětí, ani…“ Klouzal po ní pohledem, který zřejmě považoval za sexy a svůdný. „Jaká jste pěkná. Naučila jste se v Kalifornii pár moc vošklivejch věcí. Nemůžu, počítám, říct, že vám to mám za zlý, když tam všichni ty teploušové nemluvěj, jak jim zobák narost.“

Naklonil se blíž a ztišil hlas do šepotu. „Vsadim se ale, že prdelku máte stejně pěknou, jako když jste byla šestnáctiletá roztleskávačka a poskakovala jste po celým fotbalovým hřišti dělala hvězdy a tak. Každej pátek večer mně to pěkně rozproudilo krev, když jsem vás viděl vyhazovat nohama. Celej tejden jsem se na to těšil.“

„Jak roztomilé,“ podotkla a zpražila ho vražedným pohledem. „Teď že byste laskavě zmiznul?“

Místo toho zajel na lavici naproti. Sáhla po kabelce, než ale stačila vyklouznout z boxu, sevřel jí rukou zápěstí. Pokusila se mu vytrhnout a zasyčela: „Pusťte mě.“

¨“Jenom si chci přátelsky povykládat,“ řekl vemlouvavě. „To není, jako bysme se neznali. Nepamatujete se na mě?“

Nechtěla se vybavovat, ať už přátelsky nebo jinak, s tímhle otrapou s dlouhými žlutými vlčími zuby, nepěstěnou žlutou bradkou a obrovskýma ušima. Také s ním ale nechtěla nedůstojně zápolit a vzbudit pozornost těch několika hostů v restauraci.

Kromě toho na sebe nechtěla upozorňovat, když vzbudila v Huffovi a Chrisovi dojem, že se podle plánu vrátila do New Orleansu. Dlouho by netrvalo a dozvěděli by se novinu, že v restauraci zápasila s chlápkem, co si na ni dovoloval, čemuž by se nepochybně od plic zasmáli.

Upřela na něho mrazivý pohled. „Nevím, kdo jste, a nemám zájem se to dozvědět. Jestli mě okamžitě nepustíte, tak –“

„No copak?“ utahoval si z ní a sevřel ji ještě víc a zaryl jí palec do citlivé spodní části zápěstí. „Co jako uděláte, jestli vás nepustím?“

„Zakroutí ti krkem. A když ne ona, tak to udělám já.“

Její nezvaný společník pohlédl za ni a poklesla mu čelist. Otočila se a uviděla Becka Merchanta, jak se ležérně opírá o opěradlo boxu za ní, skoro stejně, jako když se dopoledne opíral o blatník jejího vozu. Rovněž se stejně nenucené usmíval, ale pouze ústy. V očích se mu odrážela výhrůžka, kterou právě pronesl. Sebedůvěrou druhého muže to otřáslo, i když se snažil tvářit jakoby nic. „Kdo jako jseš, že se do toho pleteš?“

„Já jsem ten chlápek, co ti zakroutí krkem.“

„Hele, jednou už jsem ti napráskal. Zřejmě ti to vypadlo z hlavy. Milerád ti ovšem osvěžím paměť.“

Jen tak dělal ramena. Dokonce i Sayre, která rozhodně na pěstní zápasy nebyla odborník, to poznala.

„Pusť ji! „ Beck Merchant každé slovo zvlášť zdůraznil a dodal: „Hned!“

Chlap už jen vteřinku okolkoval, pak ji pustil a vyklouzl z boxu. Jízlivě se na ni zašklebil a řekl: „Jako všichni Hoyleovi jste si dycky myslela, že jste něco extra.“

S odpovědí se neobtěžovala, ale pozorovala ho, jak se klátí k boxu na druhé straně restaurace, kde si z něho jeho kumpáni začali utahovat, že ho odpálkovali. Pak sklouzla pohledem na Becka Merchanta „Zvládla bych tu situaci sama.“

„Nezapomeňte, co máte na srdci“

Než stačila něco podotknout, přešel ke dveřím restaurace, otevřel je a tiše hvízdl. Z korby pickupu seskočil velký pes a hnal se k němu. „Běž támhle dozadu, ať ti tam dají nažrat.“

Zlatý retrívr uháněl k dvojitým lítačkám, které vedly do kuchyně, strčil do nich nosem a zmizel jimi. K Sayre dolehlo halekání, jak ho zaměstnanci vítali Beck Merchant se k ní znovu připojil a vklouzl do boxu.

„Frito?“ zeptala se.

„Jak jste to poznala?“

„Chris se o něm zmínil.“

„Jo, správně. Když byla řeč o tom večeru v rybářském srubu. O rysovi.“

„Domyslela jsem se, že Chris mluví podle všeho o psovi.“ Pohlédla ke dveřím do kuchyně. „Frito je tady zřejmě pravidelný host.“

„Stejně tak já, ale vás jsem tady ještě neviděl, a popravdě řečeno jsem teď dost překvapený. U vás doma jste se jasně vyjádřila, že se vracíte do Kalifornie.“

„Šla jsem na hřbitov. Zdržela jsem se. Rozhodla jsem se, že tady zůstanu přes noc a zítra vyrazím.“

Vzal to na vědomí a nic k tomu nepodotkl. „Objednala jste si?“ zeptal se. „Cheeseburger.“

Zavolal na kuchaře, který připravoval rychlé občerstvení, na něhož viděl volným prostorem za pultem. „Grady, mně to samé, prosím.“

„Už běžím.“

Znovu se pohodlně opřel. „Co že jste to říkala o tom, že byste Watkinse zvládla?“

„Watkins“ zvolala, jak jí to najednou došlo. „Už si vzpomínám. Byly s ním jenom potíže, ve škole byl o několik tříd výš. Myslím, že musel několikrát opakovat. Jednou ho vyloučili za to, že oknem nakukoval do dívčí šatny.“

„Potíže jsou s ním pořád. Od Chrise vím, že Watkinse nedávno pustili z vězení a že je venku na podmínku. Když jsem přijel, uviděl jsem vás oknem a připadalo mi že potřebujete pomoc.“

„Teď by měla přijít vsuvka ‚děkuji že jste mě zachránil?‘“ řekla kousavě.

Zářivě se usmál, pak zvedl pohled k přicházející číšnici a zamrkal na ni když před něho postavila sklenici koly. „Nezapomněla jste na citron a ani jsem si o něj nemusel říkat. Díky.“

„To se rozumí samo sebou,“ řekla a oplatila mu koketní úsměv.

„Znáte Sayre Lynchovou?“

Nezávazné se na sebe usmály. Číšnice ztišila hlas a řekla: „Ten Watkins to tady zasmradil. Nemám vám utřít stůl, Becku?“

„To je dobrý, ale díky.“

„Měli si ho nechat ve vězení.“

„Dopřejte mu čas, vrátí se tam.“

„Do tý doby bych moc ráda, aby si se svýma kumpánama našel jiný podnik, kde bude vysedávat. Hamburgery budou za chvilku. Těší mě, že jsem vás poznala,“ pokývla na Sayre a šla si po svém. Sayre pochybovala, že to myslela upřímně.

Ve skutečnosti na ní bylo znát, že jen nerada nechává Sayre s Beckem Merchantem o samotě.

Číšnice zřejmě nebyla v Destiny jediná, které se kvůli němu rozbušilo srdce. A Sayre chápala proč. Měl nepopiratelný sexappeal – zelené oči rozevláté světlé vlasy, úsměv, který naznačoval, že by dokázal přemluvit k nějaké prostopášnosti. Vypadal stejně dobře a sebejistě ve starých džínách a pestré košili co měl na sobě teď, jako v obleku, v němž byl na pohřbu. Byl to zkrátka velice přitažlivý mužský.

Chris byl ovšem také takový. Také mu všecko slušelo. Byl pohledný jako filmová hvězda. Avšak spousta hadů je krásná a přitažlivá, a přitom jedovatá. Chris byl had, který uštknul i přitom, když se choval příjemně.

Nedůvěřovala Beckovi Merchantovi o nic víc než svému staršímu bratrovi a možná dokonce ještě méně. Chris přišel ke svému ohavnému jednání přirozenou cestou, kdežto Beck Merchant dostával zaplaceno, aby se tak choval.

„To by Selmu do hloubi duše mrzelo, kdyby se dověděla, že jsme se šli najíst sem, potom, co se nás celý den snažila nakrmit,“ podotkl.

„Má nás moc ráda. Vždycky měla. Mnohem víc, než si zasloužíme.“

Založil si paže na stole a předklonil se. „Proč si myslíte, že si nezasloužíte, aby vás měl někdo rád?“

„Jste právník, pane Merchante, žádný psychoanalytik.“

„Jen tak nezávazně hovořím.“

„Tuším, že Watkins se vyjádřil podobně.“

Hlasitě se zasmál. „Potom musím svoji techniku propracovat.“

Chvilku otáčel brčkem ve sklenici „Sayre,“ řekl zvolna, „omlouvám se.“ Zvedl pohled a zadíval se jí do očí. „Za to, že jsem vám takhle řekl o starém Mitchellovi To byla rána pod pás. Dokonce i když mám vztek, tak obvykle takhle nejednám.“

Vadilo jí, že nedůvěřuje té zřejmě upřímné omluvě, a tak jenom pokrčila mírně ramenem, že to bere na vědomí.

Číšnice jim přinesla, co si objednali Hamburgery a hranolky byly přesně takové, jaké měly být – mastné, horké a lahodné. Několik minut mlčky jedli ona si ale pronikavě uvědomovala, že z ní nespouští oči Nakonec řekla: „Co se děje, pane Merchante?“

„Cože?“

„Neustále na mě civíte.“

„Hmm, omlouvám se. Jenom jsem tak přemýšlel, jestli by vás zabilo, kdybyste mi poděkovala?“

„Za co?“

„Že jsem odpálkoval Watkinse.“

Pokývl ven z velkého okna. Otočila se a uviděla toho člověka nasedat na motocykl. Našlápl jej a vyjel z parkoviště. Těsně předtím, než se vyřítil na dálnici ukázal na ně vztyčeným prostředním prstem.

„Čímž dal najevo, co si o nás myslí, nemám pravdu?“ Potom pohlédla přes stůl a řekla: „Dokázala bych situaci zvládnout, ale asi by se strhla scéna a zítra by se o mně všude po městě mluvilo. Takže děkuju.“

„Rádo se stalo.“

„Říkal, že vám jednou napráskal. Je to pravda?“

„To je jeho verze.“ Dojedl hamburger a vytáhl z držáku dva ubrousky, aby si otřel ruce. „S Chrisem jsme se znovu setkali díky Watkinsovi. Dvě kávy,“ řekl číšnici která přišla odnést talíře. „Jestli se vám Frito plete pod nohy, pošlete ho sem.“ Odpověděla mu, že pes podřimuje, a odešla pro kávu. Sayre byla ráda, že ji objednal, výborně tím spláchne syté jídlo.

„S Chrisem jsem se poznal, když jsem na Louisianské státní univerzitě vstupoval do stejné studentské organizace. Byl v posledním ročníku, a než absolvoval, potkávali jsme se jenom letmo. Pak jsme se potkali až před třemi lety.“

Za přinesenou kávu se na číšnici znovu usmál, a když si Sayre zvedla kouřící šálek k ústům, upozornil ji „Je to z cikorky obohacené kofeinem.“

„Pila jsem ji už z kojenecké láhve a nechávám si ji dodávat do San Franciska“ Dala si doušek a pak se zeptala: „Co vás před třemi lety svedlo znovu dohromady?“

„Případ Gene Iversona I když nepřímo. Kolik toho o tom víte?“

„Jenom to, co jsem si přečetla ve firemním bulletinu.“

„V tom, co nechcete, aby se vám zasílal, ale stejně jej čtete?“

Tady ji dostal, ačkoliv by to nikdy nepřiznala. Bulletiny četla svědomitě, ne snad proto, že by jí záleželo na Huffově a Chrisově prosperitě, ale proto, že jí leželi na srdci lidé, kteří pro ně pracovali a budoucnost města. Bez Hoyleových závodů by žádná místní ekonomika neexistovala Stovky rodin by zůstaly bez příjmu. I když nechtěla ze sléváren profitovat, pociťovala morální odpovědnost bedlivě je sledovat a nic si nenamlouvat.

„Informace v bulletinu jdou přes Huffa, zvláště když jsou jen nepatrně negativní. Jinak řečeno můj zdroj informací o Iversonově případu byl neobjektivní a nespolehlivý. Co mi o něm můžete říct?“ zeptala se.

Opřel se a chvíli si ji pozorně měřil. „Vašeho bratra obvinili z vraždy, přesto jste se vůbec nenamáhala seznámit se s fakty případu. Nezačínáte se znepokojovat poněkud pozdě?“

„Neznepokojuju se, jsem jenom zvědavá. Chris a to, co dělá, mi může být ukradené. A stejně tak Huff. Odepsala jsem je před deseti lety, a jestli to vyznívá tvrdě nebo necitelně, tak to je smůla.“

„Kde v tom figuroval Danny?“

„Danny,“ opakovala a při vyslovení jeho jména zesmutněla. „S čímkoliv Huff a Chris přišli tak to splnil. Určitě jste byl každodenním svědkem toho, jak jim podléhal. Danny se nikdy nevzepřel.“

„Vy ale ano.“

Až teprve před deseti lety, šlehlo jí hlavou. Až když tvrdě dopadla na dno. Až když usoudila, že aby přežila, musí opustit svoji rodinu a jejich město a nikdy se nevrátit.

„Měla jsem štěstí,“ řekla. „Nakonec jsem našla prostředky, abych se mohla Huffovi postavit a odejít. A Danny to neudělal.“

Zaváhal, pak podotkl: „Možná svůj odchod pojednal jiným způsobem, Sayre.“

„Možná.“

„Když jste ale před deseti lety odešla, moc dobře jste o něm nesmýšlela, kvůli tomu, že se sebou nechá tak zametat.“

„Ne, nesmýšlela.“

Ve skutečnosti odjela s nenávistí k nim všem. Avšak po létech terapie její pocity k Dannymu zvlídněly. Už nebyla vůči Dannymu tak zaujatá – ale nestačilo to, aby vzala telefon, když jí z ničeho nic zavolal.

Zamyšleně upíjela kávu, když ale postavila šálek na podšálek, uvědomila si, že si ji Beck Merchant měří se znepokojivým zájmem. Vyčítala si, že s ním mluvila o tak osobních věcech, které doposud svěřila jenom své psycholožce.

„Mluvili jsme o případu Gene Iversona.“

„Správně.“ Posadil se vzpřímeně a odkašlal si. „Co byste ráda věděla?“

„Zabil ho Chris?“

Levé obočí mu vyletělo nahoru. „Vy si teda neberete servítky.“

„Zabil ho?“

„Důkazy proti Chrisovi byly výhradně nepřímé.“

„To není odpověď,“ namítla. „Ne, dovolte, abych to přeformulovala. To je právnická odpověď.“

„Obžaloba byla dost slabá, aby porota uvízla na mrtvém bodě.“

„A znovu se to před soud nedostalo.“

„Především to před soud vůbec nemělo jít.“

„Není tělo, není vražda?“ To bylo jádro článků, jež o tom četla. Tělo Gene Iversona se nikdy nenašlo. Zmizel beze stopy.

„Kdybych byl žalobce já,“ řekl, „nikdy bych nešel do procesu bez mrtvoly, bez ohledu na to, jak přesvědčivé by nepřímé důkazy byly.“

„Jak jste se do toho zapletl?“

„Četl jsem o tom procesu. Z důvodů, které jsem vám uvedl, mi připadalo, že je to nespravedlivé obvinění. Přijel jsem sem, abych podpořil spolužáka ze studentského spolku a podle svých schopností mu jakýmkoliv způsobem pomohl. Když jsem ale dorazil, bylo po procesu. Našel jsem Chrise a Dannyho, jak oslavují v té staré putyce na hlavní. Znáte to tam?“

„U Plejtváka?“

„To je ono. Chris platil všem pití, aby oslavili, jak proces dopadl. Ušoun Watkins tam nechyběl. Začal žvanit o uplácení justice a o tom, že boháči nikdy nejdou sedět, a tak podobně. Což Chrisovi nešlo pod nos. Ani Dannymu. Vlastně to byl on, kdo se ohnal pěstí jako první na obranu svého staršího bratra. Strhlo se hotové peklo. Vrhl jsem se mezi ně, a ať si Watkins říká, co chce, zvrátil jsem výsledek ve prospěch bratrů. Vytřeli jsme s ním podlahu.“

„Takže jste nás všechny tři zachránil z ohavných pracek Ušouna Watkinse.“

„Tak nějak,“ řekl s úsměvem. ‚Je užitečné mít mě po ruce.“

„Huff a Chris si to určitě myslí.“

Opřel se předloktími o stůl a předklonil se. „Momentálně mě zajímá, co si myslíte vy.“

Bylo to ošidně prosté prohlášení. Vycítila v něm skrytý, mnohem složitější význam. „Je, myslím, načase, abych se rozloučila.“

Když otevřela kabelku, zarazil ji. „Nechte to na mně, mám tady otevřený účet.“

„I tak děkuji.“

„Bojíte se, že byste mi zůstala něco dlužná?“

Zastrčila dvacetidolarovou bankovku pod cukřenku a pohlédla mu zpříma do škádlivých očí. „Nebojím se ničeho, pane Merchante.“

Zvedl se z boxu spolu s ní a následoval ji ke dveřím. „Co psi?“

„Cože?“

Ostře hvízdl. „Bojíte se psů?“

Jen tak tak otázku dořekl a Frito se vyřítil dveřmi z kuchyně. Bylo to nádherné zvíře – měl zlatou srst s bílými jemnými chlupy na nohou a břiše. Tak bujně vrtěl ocasem, že byla Sayre nucena před ním uhýbat nebo riskovat, že ji smete.

Vítal pána tak nadšeně, jako by ho neviděl dlouhé měsíce, a ne jen pár minut. Potom zaměřil svoji nevázanou náklonnost na Sayre. Tancoval jí kolem nohou a blaženě jí olizoval ruce a zklidnil se, až když dostal příkaz „sedni!“. Poslechl a sedl si, ale chvěl se nezvládnutelnou energií a velkýma hnědýma očima na Sayre žebronil, aby ho pohladila.

Což udělala. „Je nádherný. Jak dlouho ho máte?“

„Dva roky. Mám ho od sedmi týdnů. Jeden dělník přinesl vrh do slévárny a stačilo mi jednou kouknout do krabice a nedalo se jinak, musel jsem si ho vzít domů.“ Podrbal kotníky ruky psa na hlavě. „Několikrát jsme si vyříkali, jak to bude u nás doma chodit, ale teď nevím, co bych si bez něho počal.“

Pozorovala ho, jak zahrnuje psa láskou, a musela připustit, že má Beck Merchant nejenom sexy oči a podmanivý úsměv, ale i kouzelného psa. Mohl by si člověka snadno získat. Pomyšlení, že je to příjemný chlápek, ovšem zavrhla. Na konci dne byl pořád ještě hlavním právním poradcem Huffa Hoylea, schopným jet s ním ve společném podrazu a bůhví v čem ještě. Nedivila by se, kdyby se uchýlil k čemukoliv, i k tomu, že by předstíral lásku k psovi jen aby ji odzbrojil.

Vyšli ven, kde bylo jak v sauně ve srovnání s klimatizovanou restaurací. Obklopil ji dusný vzduch a na okamžik ji připravil o dech. Zatočila se jí hlava. V uších jí začalo hučet.

Dotkl se jejího lokte. „Není vám nic?“

Přitiskla si ruku na hruď a zhluboka se nadechla nosem a vydechla ústy. Točení hlavy ustoupilo. Mrzutě si uvědomila, že to bzučení v uších je hluk, který dělá jedna trubice neonového poutače v okně, jenž oznamuje nabídku jídel v restauraci Ještě jsem se úplně neaklimatizovala.“

„Chvíli to trvá.“ Upřeně na ni shlížel a prohodil: „Tak dlouho se tady, ale nezdržíte, že ne?“

„Ne, tak dlouho ne.“

Přikývl, ale neodstoupil od ní a neustále ulpíval pohledem na jejím obličeji.

„Než odjedu, chtěla jsem se zeptat – au!“

„Co je?“

„Frito mi šlápl na nohu.“

Pes se pokoušel mezi nimi protáhnout a přitom tvrdě přistál tlapkou na jejím nártu.

„Omlouvám se.“ Otevřel dveře kabiny pickupu a mávl na Frita, ať nastoupí. Retrívr skočil dovnitř, jako by to dělal už tisíckrát, vystrčil hlavu otevřeným oknem u místa pro spolujezdce a s jazykem vyplazeným na stranu vypadal roztomile nevinně.

Odpajdala ke korbě vozu, kde se opřela a prohlížela si nohu.

„Nějaké trvalé následky?“

„Ne. Nic to není.“

„Moc mě to mrzí. Myslí si že je psíček, co patří na klín.“

V noze jí sice škubalo, ale řekla: „Víc mě to překvapilo, než zabolelo.“

„Na co jste se to chtěla zeptat?“

Chvilku jí trvalo, než si vzpomněla. Jak jste se dostal od sekundování mým bratrům při hospodské rvačce k tomu, že je z vás hlavní právní poradce Hoyleových závodů. Jak dlouho po té noci U Plejtváka vás Huff zaměstnal?“

„Jen co jsem se vyspal z kocoviny,“ zasmál se krátce. „Vlastně mě Chris na pár dní pozval zarybařit si a jen tak si zalenošit. Během té návštěvy mu začalo být jasné, že nejsem u právnické firmy, kde jsem pracoval, spokojený. Koncem mého pobytu mi Huff udělal nabídku, kterou jsem nemohl odmítnout. Přestěhování pro mě nebyl žádný problém. Nepřijel jsem do Destiny s úmyslem, že tady zůstanu, ale nakonec bylo snadné se rozhodnout.“

Zabořil prsty do husté Fritovy srsti a zvolna ho drbal vzadu na krku. Pes zavřel oči. Vypadal opilý slastí. Znovu se soustředila na to, o čem předtím mluvili a zeptala se, co se stalo s Calvinem McGrawem. Býval Huffovým právníkem, co jen se pamatovala. Beck Merchant ho nahradil.

„Odešel na odpočinek.“

„Nebo ho na ten odpočinek poslal Huff,“ opáčila.

„Nevím, na čem se dohodli Huff mu určitě nabídl příjemnou odměnu na odchodnou.“

„No o tom taky nepochybuju. Zajistit si mlčení pana McGrawa bylo nákladné.“

„Mlčení?“

„O podplacení poroty během Chrisova procesu.“

Merchantovy prsty ustaly v bezmyšlenkovitém pohybu a postupně odtáhl ruku z Fritova krku. Pes nesouhlasně zakňučel, ale jeho pán to zřejmě nezaznamenal. Byl soustředěný na Sayre. Odhodlaně k ní vykročil a nezastavil se, až těsně před ní, čímž ji přímo polapil mezi sebou a pickupem.

Cukla sebou. „Odstupte.“

„Ještě ne.“

„Co to provádíte?“

„Přiznávám se. Lhal jsem vám.“

„To bych očekávala Budete se muset vyjádřit přesněji.“

„Ten komár.“

Nechápavě na něho zůstala koukat.

„Dnes odpoledne, tam u řeky, když jsem vám odehnal komára z obličeje. Žádný tam nebyl, Sayre. Jenom jsem se chtěl dotknout vaší tváře.“

V tuhle chvíli se jí nedotýkal jinak než očima a jejich dotek byl téměř tak účinný jako špičky prstů. Neměl by u ní stát takhle blízko. Mezi cizími lidmi to bylo nevhodné. Kromě toho to bylo fyzicky nepohodlné. Bylo moc vedro na to, aby dva lidé stáli tak blízko sebe, aby cítili tělesné teplo toho druhého, byli nuceni dýchat společný vzduch. „Na to se nepamatuju,“ zalhala. Odstrčila ho a vyrazila ke svému vozu, který parkoval o kousek dál. Dohonil ji právě když k němu došla. Zahákl jí ruku za loket a otočil ji k sobě.

„Tak zaprvé, to jsou jen řeči že se nepamatujete, a za druhé jste se dnes večer vytasila s několika dost opovážlivými obviněními. Prohlásila jste, že Chrisovi prošla vražda, potom jste obvinila svého otce z podplácení poroty. To jsou vážné zločiny.“

„Stejně jako machinace s důkazy.“

Nahrbil ramena „Nějak nerozumím.“

„Žluté bláto.“ Ukázala na pickup. „Pneumatiky jím máte obalené. Stejně tak boty.“ Zároveň oba pohlédli na špičky jeho bot, které mu vykukovaly zpod otřepených okrajů džin. Znovu mu pohlédla do obličeje a dodala: „V kraji je jenom jedno jediné místo, kde má hlína takovou okrovou barvu. Na Bayou Bosquet. Tam, kde stojí rybářský srub.“

Svaly na čelisti mu vystoupily. „K čemu míříte?“

„Dnes večer jste tam šel, že je to tak? Neobtěžujte se lhát. Já vím, že ano. Jenom mi vrtá hlavou, co jste tam prováděl, když jste tam byl.“

„Víte,“ řekl, „kdyby vám ta vaše firma někdy krachla, můžete se klidně dát k FBI.“

„Detektiv Scott nám řekl, že až do odvolání se srub s okolním pozemkem považuje za místo činu. Řekl, že bylo ohraničené.“

„Jasně žlutou páskou.“

„Což jste ignoroval.“

„Víte, že psi jsou barvoslepí? Fritovi nedošlo, že ta páska ohraničuje místo činu. Rovnou tam vletěl. Musel jsem pro něho jít.“

„Když okamžitě reaguje na pokyn rukou, zavolání a hvízdnutí?“

Padlo mezi ně tíživé mlčení. Věděl, že ho nachytala.

Kapitola osmá

Je zavalitý a růžový.

O tom není pochyb, pomyslel si George Robson.

Velké, dobře osvětlené, třídílné zrcadlo v koupelně nemilosrdně odhalovalo všechny jeho fyzické nedostatky. To, co viděl, se mu nelíbilo. S každým dnem jako by mu na hlavě rostlo méně vlasů a o to víc na zádech. Prsa měl povislá, břicho ochablé. Pod ním jeho penis nevyhlížel o nic větší než palec.

Prsním a břišním svalům by napomohlo méně času na golfovém hřišti a více v tělocvičně. S tím ostatním moc nadělat nemohl. Což mu nedopřávalo pokoje. Musel uspokojovat mladou krásnou ženu a tohle bylo veškeré vybavení, s nímž to musel zvládnout.

Zdrženlivě si natáhl spodní prádlo, než šel za Lilou do ložnice. Hověla si opřená o polštáře v posteli a listovala módním časopisem. Zalezl si vedle ní. Jsi hezčí než kterákoliv z těch modelek v časopisu.“ Neříkal to jen tak. V jeho Očích taková byla. Lila byla nejkrásnější žena, kterou kdy viděl.

„Hm.“

„Ne, opravdu. Myslím to vážně.“ Měla na sobě takovou tu hladkou noční košili, jakou měl rád. Krátkou. S úzkými šňůrkami Jedna jí sklouzla z ramene. Natáhl ruku a shrnul je ještě víc, pak jí pohladil prso.

Odstrčila mu ruku. „Dnes večer je moc horko.“

„Tady ne, zlato. Nastavil jsem klimatizaci na jednadvacet, jak to máš ráda.“

„Připadá mi, že je víc horko.“

Pokojně vedle ní ležel a nechal ji prohlížet časopisy, aniž by ji víc vyrušoval. Upřeně hleděl na její tvář, na krásné vlasy, neuvěřitelné tělo a snažil se zahnat obavy. Patří mu tohle všechno doopravdy? Nechtěl to vědět, ale potřeboval znát pravdu, protože ho to jinak dohánělo k šílenství.

„Pěkný pohřeb to dneska byl,“ prohodil co možná nenucené.

Výraz jejího obličeje se nezměnil. „Málem jsem v kostele usnula. Ta nuda.“

„Huff uspořádal ohromnou smuteční hostinu.“

„To bylo dobrý.“

„Kam jsi zmizela?“

„Zmizela?“ Otočila na další stránku. „Kdy?“

„U nich v domě jsem tě nějakou dobu nemohl najít.“ Zběžně na něho pohlédla. „Šla jsem se vyčůrat.“

„Nakoukl jsem na záchod.“

„Byla tam fronta, šla jsem nahoru. Vadí ti to? Nebo jsem to měla držet, než se dostanu domů?“

„Nezlob se, zlato. Já jenom –“

„Ale, nechme toho.“ Odhodila časopis na podlahu. „Je moc horko, abychom se hádali kvůli takové pitomosti, že jsem šla na záchod.“

Začala si natřepávat polštáře za hlavou. Nakoupila vyšívané hedvábné povlaky ve speciálním obchodě v New Orleansu. Stály hotové jmění. Mohl se zbláznit, když tu částku objevil na výpisu z jejich účtu. „Tohle jsi utratila za povlaky na polštáře?“ zeptal se nevěřícně.

Řekla mu, že je vrátí, ale byla po několik příštích dnů tak nešťastná, že povolil a řekl, že si může ty zatracené povlaky ponechat. Děkovala mu se slzami v očích a tvrdila mu, že je ten nejlepší manžel. Slunil se v projevech její lásky.

„Děkuju, že jsi se mnou dnes šla,“ řekl a položil ruku na křivku jejího boku. „Bylo důležité, abychom tam šli.“

„Samozřejmě že jsme museli jít. Pracuješ pro ně.“

„Vedoucí bezpečnosti práce je důležité postavení, to víš. Mám velkou zodpovědnost, Lilo. Beze mě by Hoyleovi –“

„Nakrmil jsi kočku?“

„Smíchal jsem granule s krmením z konzervy, přesně, jak jsi to po mně chtěla. Moje práce v továrně je v každém případě stejně důležitá jako ta, co dělá Chris. Možná důležitější.“

Přestala si pohrávat s krajkou lemovanými povlaky a pohlédla na něho. „Nikdo nepochybuje, že jseš ve slévárně na významném místě, Georgi. Já vím ze všech nejlíp, kolik dlouhých hodin tomu věnuješ.“ Našpulila ústa a dodala: „Vím to, jelikož každou hodinu, co trávíš tam, nejseš tady se mnou.“ S úsměvem si přetáhla noční košili přes hlavu a čtveračivě ho s ní pohladila po hrudi Malý penis se mu napjal vzrušením. „Máš dneska něco pro Lilu, Georgi? Hm?“ zapředla.

Zajela rukou do poklopce jeho šortek a soustředila se na to, aby ho potěšila, a věděla jak. Když ji na oplátku začal laskat, sténala, jako by z jejich předehry měla stejnou slast jako on.

Možná se mýlil, možná začíná být zkrátka paranoidní a vymýšlí si nachází stopy a náznaky tam, kde žádné nejsou. Je pomenší, podsaditý a růžový, Chris Hoyle je vysoký, snědý, tmavovlasý a pohledný. Má pověst, že dostane, kteroukoliv ženu si zamane.

George znal v továrně několik mužů, jejichž manželství utrpěla nebo se rozpadla kvůli nevěře jejich manželek s Chrisem. Muž by se přirozeně cítil trochu nejisté, kdykoliv by se jeho žena ocitla v blízkosti takového sukničkáře.

Pracoval pro Hoyleovy přes dvacet let. Odevzdal jim toho ze sebe tolik – čas, poctivost, hrdost. Ale čím víc jim člověk dával, tím víc si brali. Požírali lidi požírali životy, požírali duši člověka. George se s tím smířil už před dávnou dobou. Byl ochotný chodit jim u nohy. Ale někde se, proboha, čára udělat musí. A u George Robsona byla tou hranicí jeho manželka.

Huff měl na sobě jenom boxerky a staromódní vroubkovaný nátělník a takhle scházel po širokém schodišti. Snažil se našlapovat zlehka, ale několik schodů stejně zaskřípělo a ve chvíli kdy došel do přízemí, Selma tam už určitě byla také, oblečená do županu, který byl na tuhle roční dobu moc teplý a huňatý.

„Potřebujete něco, pane Hoyle?“

„Moc příjemné by bylo trochu soukromí ve vlastním zpropadeném domě. Posloucháte snad s uchem na podlaze?“

„No tak promiňte, že si o vás dělám starost.“

„Dneska jsem vám snad tisíckrát řekl, že jsem v pořádku.“

„V pořádku nejste, jenom to nedáváte najevo.“

„Nemohli bychom si nechat tuhle rozpravu na jindy? Jsem jenom ve spodkách.“

„Musím je posbírat a vyprat. Myslíte, že omdlím, když vás v nich vidím? Kromě toho to není vůbec pěkný pohled.“

„Běžte si zase lehnout, než vás vyrazím.“

S domýšlivostí primabaleríny udělala ve svých froté trepkách piruetu a zmizela ve tmě na druhém konci domu.

Nějakou chvíli ležel Huff v posteli bdělý a ve stavu pohotovosti Jeho mozek úplně nevypínal, dokonce ani když spal. Jako pece v jeho slévárně žhnula jeho mysl stejně prudce v noci jako ve dne. Některé z nejzapeklitějších problémů rozmotal ve spánku. Šel do postele s nějakým problémem a na druhý den se vzbudil s řešením, jež pro něho vypracovalo jeho aktivní podvědomí.

Avšak problémy dnešní noci ho obzvlášť zneklidňovaly a spánek se mu úplně vyhýbal. Pokaždé když zavřel oči objevil se obraz Dannyho čerstvého hrobu. I ozdobený květinami byl hrob pořád jenom dírou v zemi a na tom nebylo nic důstojného.

Stěny jeho pokoje jako by se nad ním uzavíraly jako stěny hlíny uvnitř Dannyho hrobu, jako saténová podšívka jeho rakve. Nikdy dříve klaustrofobií netrpěl, zvláště ne ve vlastním domě. I když byly ventilátory klimatizace nasměrované na jeho postel, byly lůžkoviny provlhlé jeho potem a tak se na něho lepily, že i když házel nohama, nemohl je odkopnout. A navrch k tomu ho ošklivě pálila žáha. Takže místo, aby tam ležel a do svítání se všemi těmihle útrapami zaobíral, rozhodl se vstát a jít ven. Možná ho poklid noční krajiny natolik uklidní, že mu přivodí ospalost.

Otevřel hlavní dveře. V domě neměl žádný poplašný systém a málokdy zamykali. Koho by napadlo vykrást Huffa Hoylea? Zloděj by musel být buď mimořádně odvážný, nebo naprosto šílený. Huff opovrhoval Araby – stejně jako Židy, Latinoameričany, černochy, Asiaty a všemi ostatními etnickými skupinami kromě své vlastní – ale obdivoval rychlou spravedlnost uplatňovanou u islámských národů. Kdyby někoho nachytal, jak u něho krade, usekl by viníkovi ruku a až potom by ho předal liknavému právnímu systému, jenž se dnes víc stará o zpropadená občanská práva kdejakého darebáka, než o jeho potrestání.

Už pouhé přemýšlení o smutném stavu věcí stačilo rozbouřit jeho pálení žáhy. Kysele říhl.

Usedl do svého oblíbeného houpacího křesla a zapálil si cigaretu. Spokojeně pokuřoval a přitom hleděl na výsek horizontu planoucí světly ze slévárny. Tovární komíny vytvářely nad městem tenký příkrov dýmu. On možná na chvíli odpočíval, ale jeho práce neodpočívala nikdy.

V létě běžely větráky na stropě verandy nepřetržitě, protože často, jako třeba dnes v noci se jedině tak rozčeřil vzduch. Huff se opřel a liboval si, jak mu hebký vzduch hladí lepkavou pokožku. Zavřel oči a vzpomínal na to, kdy vůbec poprvé uviděl větrák na stropě. Pamatoval si to, jako by to bylo včera.

Šel s tátou, který hledal práci do jednoho obchodu se smíšeným zbožím. Majitel obchodu měl motýlka a široké šle. Huffův táta se s kloboukem v ruce a sklopenou hlavou pokorně nabídl, že bude zametat podlahu z tvrdého dřeva v obchodě nebo pálit vzadu ve velkých sudech odpadky nebo dělat jakoukoliv podřadnou práci kterou by třeba majitel obchodu chtěl svěřit někomu, kdo se nebojí těžké práce. Například si když přicházel, všiml několika špinavých hnízd pod okapem. Nepřál by si pán, aby je sundal?

Zatímco oba muži projednávali podmínky tátova dočasného zaměstnání, malý Huff tam stál a civěl na strop na otáčející se lopatky větráku a žasl nad tím skvělým přístrojem, který mu chladným vzduchem čechral vlasy a vysušoval pot z jeho opáleného obličeje.

Po celý den jeho táta doplňoval zboží do polic, zametal podlahy a myl okna. Za slunečního úpalu pálil odpadky a řekl Huffovi aby mu pomáhal a dával pozor na létající jiskry. Huffa uchvátily šlehající plameny a vlny vedra, které ze sudů sálaly.

Jeho táta dřel pro majitele obchodu, až nemohl narovnat záda a obličej měl strhaný vyčerpáním. Nicméně v ten večer dostal Huff najíst. Sendvič s kořeněným sýrem, co zbyl u pultu s občerstvením. V životě mu nic tolik nechutnalo, přestože se cítil provinile, že jí před tátou, který řekl, že nemá hlad.

Huff si přál, aby mu majitel obchodu nabídl kornout zmrzliny, takový, jaké ho viděl celý den prodávat zákazníkům a dával na ně takové kopečky, že Huff nechápal, jak to, že se na tom kornoutu udrží.

Majitel obchodu se ale nenabídl, že mu udělá kornout zmrzliny, a jakmile Huff snědl sendvič, což protahoval, jak jen to šlo, řekl, že je načase, aby se s tátou ‚hnuli dál‘, což slýchali často.

Trávník před domem zalily jasné oblouky předních světel vozu. Huff, vytržený ze zamyšlení, si přejel rukama přes obličej, jako by chtěl smýt tu vzpomínku a trapné rozpaky, do nichž by se dostal, kdyby se o tom někdo dozvěděl.

Chris zaparkoval svůj nablýskaný porsche carrera a vystoupil. Vyběhl po cestě a byl už téměř na verandě, když si všiml Huffa. „Co tady takhle pozdě v noci děláš?“

„Co bys asi tak řekl?“

„Bezva ohoz,“ podotkl Chris pobaveně, spustil se do vedlejšího houpacího křesla a natáhl si paže vysoko nad hlavu. „Jsem tak utahanej, že snad celý zítřek prospím.“

„Zítra máš práci.“

„Oznámím, že mi není dobře. Kdo mě vyhodí?“

Huff nesouhlasně zakašlal. „Co tě tak zdrželo?“

„Georgeova máma onemocněla nějakou břišní infekcí. Zavolala v nejméně vhodnou dobu. Chudák George byl zrovna v nejlepším, když se musel sebrat a jít se na mámu podívat a Lila zůstala sama a opuštěná.“

„Z toho děvčete koukají maléry.“

„To jo. Proto je to tak vzrušující.“

Huff vyfoukl sloupec dýmu. „Hodláš promarnit nejlepší léta tím, že se budeš tahat s neuspokojenýma paničkama? Nebo dostaneš svoji ženu zpátky do postele a přivedeš ji do jiného stavu?“

Chris si vtiskl kotníky rukou do očí, jako by ho najednou pálily. „Dnes večer se o tom nechci bavit.“

„Budem se o tom bavit tehdy, kdy řeknu, že se o tom pudem bavit,“ prohlásil Huff. „Už týdny se hovoru o Mary Beth vyhýbáš. Chci vědět, co se děje.“

„No dobře.“ Chris si opřel hlavu o opěradlo křesla a zhluboka se nadechl. „Odmítá podepsat papíry k rozvodu. Beck se radil s nejlepším rozvodovým právníkem v New Orleansu. Tenhle právník straní mužům, ne jejich chamtivým, ufňukaným exmanželkám. Je to tvrdý chlap.

Sepsal doklad a Beck ho slovo od slova prošel. Podle jeho názoru to byl pro mě ten nejlepší návrh a pro Mary Beth stále ještě velice štědré vypořádání.“ Zarazil rozhoupané křeslo, naklonil se přes prostor, který je dělil, až měl obličej těsně u Huff a. „Nepodepíše to.“

„Potom je tady naděje, že byste se usmířili.“

Chris se krátce zasmál a znovu se opřel v křesle. „Mary Beth neodmítá rozvod, protože by se mnou chtěla zůstat. Dělá naschvály, to proto. Nenávidí mě, tebe, tohle město, slévárnu. Opovrhuje vším, co s námi souvisí.“

„Kruci, chlapče, je to jenom ženská. Ženská. Přestaň souložit s Lilou a vyprav se do Mexika. Ucházej se o svoji ženu, Dělej, co je zapotřebí – kytky, šperky, nový auťák, nový prsa, když si je bude přát. Získej si ji dárky a romantickou láskou. Spolkni co budeš muset.

To tě nezabije. Napumpuj to do ní, aby otěhotněla, potom ji drž pod zámkem, dokud se dítě nenarodí. Jakmile budeme mít dítě, prohlásíme ji za nezodpovědnou matku, zbavíme se jí a nedostane ani floka.“

Chris zavrtej hlavou. „K tomu nedojde, Huffe.“ Zvedl ruku, aby zarazil Huffovy námitky. „I kdybych měl chuť zatáhnout tu mrchu znovu do postele, což nemám, dokonce i kdybych ji napumpoval, jak jsi to romanticky vyjádřil, třeba tisíckrát, nezabralo by to.“

„Nezabralo? O čem to, sakra, mluvíš?“

„Nechala si podvázat vejcovody.“

Huff pocítil, jak mu vyletěl krevní tlak. V několika vteřinách se pálení žáhy změnilo z doutnajícího řeřavění v burácivý plamen, který mu projel bránicí do jícnu.

„Když jsem se posledně pokusil o smíření, vysmála se mi. Řekla, že ví, že to chci urovnat jenom proto, abych sobě a tobě opatřil dědice. A jestli si myslím, že je tak pitomá?“ Vrhl pohled na Huffa „Má spoustu nedostatků, ale hloupost mezi ně nepatří.

Potom navždy zmařila naše naděje tím, že mi oznámila, že si nechala podvázat vejcovody. Prohlásila, že po antikoncepčních pilulkách tloustne. A to je pravda – zadek má jako stodolu. Nosí teď tanga bikiny, takže si nemůže dovolit ani deko navíc ani zadržování nějakých tekutin. To cituju její slova Takže podstoupila ten zákrok.

Takže může v jednom, kuse souložit s tím svým Mexikáncem, nebo se může vrátit sem a být mi milující, oddanou manželkou, nebo může vstoupit do kláštera, ale jediné, co nemůže, je počít dítě.“ Povzdechl si „Bál jsem se ti to říct, a upřímně přiznávám, že jsem rád, že je to venku.“

Huff přemýšlel o té nevítané novině a přitom dokouřil cigaretu. Jeho pitomá povrchní snacha – to ještě té potměšilé dryáčnici lichotí – ze sebe udělala neplodnou ženskou. No dobře. Tím zbývá Chrisovi jen jedna možnost: dosáhnout rozvodu a vzít si ženu, která mu může porodit děti.

Huff se znovu uvolnil. Alespoň nebudou muset víc spekulovat, co by jako měli podniknout nebo jaký přístup k Mary Beth zvolit. Sama sebe vyřadila z jakéhokoliv rozhodování a Huff by jí za to dokázal skoro poděkovat. Když teď mají s Chrisem před sebou nový cíl, všemi silami se vrhnou na to, aby ho dosáhli

„Řekls to Beckovi?“ zeptal se.

„Nikomu jsem to neřekl,“ odpověděl Chris. „Jenom jsem mu řekl, že jsem to s manželstvím úplně vzdal a že z něho chci co nejdříve ven.“

„A on si myslí, že ten rozvodový právník v New Orleansu je nejlepší?“

„Je drahý, ale jeho klienti neodcházejí ze soudní síně úplně oholení, s koulema v papírovém pytlíku.“

Huff se zasmál, natáhl ruku a popleskal Chrise po koleni „Zkus si je zachovat Budeš je potřebovat.“

Chris se usmál, ale sklíčenost ho neopouštěla. „Měl jsem tě poslechnout a přivést Mary Beth do jiného stavu, jen co jsme si vyměnili manželské sliby. Místo toho jsem jí vyhověl a souhlasil, že s tím počkáme, až se ‚usadí v rodině‘, jak se vyjádřila.“

Chris o tom nevěděl, ale Huff nenechal rozhodnutí na novomanželích. Zašel za doktorem Caroem a řekl mu, aby vyměnil Mary Beth antikoncepci za placebo. Lékař to udělal… samozřejmě za pěknou sumičku.

Ukázalo se to jako špatná investice. Měsíce ubíhaly, ale k jeho rozčarování Mary Beth nepočala. Dokonce i tak brzy po sňatku se s Chrisem víc hádali než milovali.

„To už jsou teď loňské sněhy, synu,“ řekl. „Nemá smysl plýtvat energií na smutek. Musíme se soustředit na to, abys rychle dosáhl rozvodu. Jestli se tahá s tím gigolem, můžeme použít cizoložství.“

„Bude akorát kontrovat seznamem mých poměrů, což byly většinou její dobré přítelkyně. Budeme muset vymyslet něco jiného.“

Huff znovu popleskal syna po koleni a zvedl se. „Připadá mi jako dobrý tah mít na svojí straně toho neworleánského právníka, a i kdybychom se na něho nemohli spolehnout, že tu práci odvede, můžeme spolehnout na Becka. Pojďme spát.“

„Byl to dlouhý den,“ podotkl Chris, když vešli do tichého domu. „Zdá se to jako věčnost, co jsme odtud odcházeli na pohřeb, viď?“

„Hmm.“ Huff si nepřítomně promasíroval hruď, kde pořád ještě bouřil ten plamen.

„Co si myslíš o Sayre? Ještě jsme neměli příležitost si o ní promluvit.“

„Pořád cimprlich.“

„Cimprlich?“ opakoval posměšně Chris, když stoupali po schodech nahoru. „To je, jako bys řekl, že Usáma bin Ládin je výtržník.“

„Neodjela z města, jak řekla. Volal mi recepční motelu. Na dnešek si tam rezervovala pokoj.“

„Proč?“

„Možná byla stejně utahaná jako my, nebo nechtěla jet do New Orleansu potmě.“

Chris na něho vrhl skeptický pohled. „Kdyby tak moc chtěla odjet, tak by se z města třeba i odplazila. Nesmýšlí o nás a o Destiny o nic líp než Mary Beth. Možná ještě hůř.“

„Zatracený ženský. Kdo se v nich má vyznat?“ zavrčel Huff. „Alespoň že s ní byl část večera Beck.“

„Pořád ještě z tvého příkazu?“

„Vlastně ne. Zachránil ji před Ušounem Watkinsem.“

Chris se zastavil na podestě. „Zase?“

„Přesně to jsem říkal. Beck zaskočil do restaurace na hamburger a uviděl tam sedět Sayre, což ho dost překvapilo. Ale byl tam Ušoun v plný parádě a snažil se jí vnutit.“

Huff převyprávěl Chrisovi co se dověděl od Becka. Když domluvil, Chris pobaveně a užasle zavrtěl hlavou. „O čem by se u všech všudy chtěl Watkins se Sayre vybavovat?“

„Stačil ještě urazit naši rodinu.“ Zamračil se. „Jsem rád, že se Beck objevil v pravou chvíli. Těžko říct, co měl ten darebák za lubem. Beck mi zavolal z mobilu, jen co se se Sayre rozloučili. Jel za ní až k motelu. Sledoval ji dokud nezašla do pokoje. Věděla, že ji sleduje, a pravděpodobně věděla, že po celou dobu mluví se mnou. Říkal, že kdyby pohledy mohly zabíjet, tak že je po smrti.“

„To se vsadím.“

„Beckovi řekla, že zůstane přes noc, aby mohla ráno bez dalšího vyrazit, ale nevěřím, že je to jediný důvod. Myslím, že lituje, že tady nebyla, když ji její rodina potřebovala.“

„Tak to máš o ní lepší mínění než já,“ podotkl Chris. „Myslím, že na nás zvysoka kašle.“

„Tím si nebuď tak jist. Beck říkal, že se zajímala o ten malér s Iversonem.“

„To je od ní milé, že se konečně zeptala.“

Usmál se nad Chrisovou uštěpačností. „Myslím, že se tvoje sestra cítí provinile, že tady nebyla, když jsi ji potřeboval, a že tady nebyla ani kvůli Dannymu.“

„Co by mohla drahá Sayre pro něho udělat, co jsme neudělali my?“

Stáli teď na zšeřelé chodbě a Huff hleděl na zavřené dveře Dannyho pokoje. „Pravděpodobně nic. Nikdy jsem se v tom klukovi nevyznal. Asi když ztratil mámu v tak útlém věku, muselo ho to nějak poznamenat a už se to nikdy nespravilo.“

Chris položil Huffovi ruku na rameno. „Doufám, že teď už je to jinak, Huffe. Doufám, že nalezl mír.“

S tím si dali dobrou noc a odešli každý do svého pokoje. Huff, který byl zřídkakdy i jen unavený, se dnes v noci cítil vyčerpaný. Ale lehnout si nešel. Seděl v křesle u širokých oken, která vedla na trávník vzadu a k říčnímu rameni za ním.

Předtím doufal, že zanechá znepokojivé myšlenky venku na verandě, ale vrátily se s ním do pokoje a Chris k nim ještě přidal čerstvou novinu, jak je to s Mary Beth. Pak tady byla Sayre. A překypovala záští vůči němu. Svému vlastnímu tátovi

Nevyčítal Laurel, že zemřela, ale zanechala ho tady se třemi dětmi aby je vychoval. Udělal to, co pro všechny tři považoval za nejlepší, ale jenom Chris se vyvedl podle jeho gusta.

Život byl složitý. Ovšem lepší než ta druhá možnost.

Na posmrtný život Huff nevěřil. Ať si říkají kněží, co chtějí o blaženosti na nebesích, co je pryč, je pryč. Je to tak a ne jinak. Mrtvý je zkrátka – mrtvý. Nijak neodporoval Chrisovu uklidňujícímu mínění, že Danny nalezl klid, ale nesouhlasil s ním.

Danny nenalezl klid o nic víc, než že potkal armádu andělů, kteří na něho čekali aby ho uvítali s korunou posázenou hvězdami a párem křídel v perlových branách.

Spolkla ho prázdnota. Věčná temná nicota. To byla smrt.

To proto člověk musí vytřískat ze života, co se dá. Jediné odměny, kterých se mu dostane, jsou ty, které si sám za života nashromáždí. To proto škudlil, dral se a popadl, co se dalo, a dělal cokoliv, jen aby byl nejlepší, největší, nejbezohlednější. A k čertu s každým, kdo jeho metody zavrhuje. Huff Hoyle se nikomu nezodpovídá.

Pokud mu jeho způsob života neposkytuje příliš klidu, tak ať. To není to nejhorší, bez čeho se musí žít.

Kapitola devátá

Sayre vešla na policii a přistoupila k recepčnímu pultu. Uniformovaný policista, který za ním seděl, nesrozumitelně zamručel, když mu popřála dobrý den. Velké nohy z rohu psacího stolu nesundal a dál si okrajoval nehty kapesním nožem.

„Přišla jsem za detektivem Waynem Scottem.“

Dál se tvářil kysele, a pokud služba veřejnosti, za niž dostával plat, zahrnovala i sundat nohy ze stolu, postavit židli na všechny nohy a odložit osobní hygienu na vhodnější dobu, neměl chuť ani zájem to udělat. „Scott je mimo.“

„Tak za šerifem Harperem.“

„Ten má dnes nabitý program.“

„Je tady, nebo ne?“

„Je tady, ale vy –“

Proplula kolem jeho stolu a vyrazila po krátké chodbě. Hrnul se za ní a hulákal: „Hej!“, ale nevšímala si toho a bez zaklepání otevřela dveře do soukromé kanceláře Reda Harpera. Seděl za stolem a prokousával se hromadou papírů, které měl před sebou.

„Promiň, Rede,“ ozval se policista za jejími zády. „Vlítla sem, jako by byla někdo.“

„Však jo, Pate. To je v pořádku. Zavolám, jestli tě budu potřebovat.“

„Mám zavřít dveře?“

Adresoval tu otázku Redovi, ale odpověděla Sayre: „Ano.“

Policista ji sjel zlým pohledem a při odchodu za sebou zavřel. Obrátila se k šerifovi „Tenhle je nejlepší, kterého máte?“

„Pat umí být někdy protivný.“

„Což není omluva za neotesanost.“

„Máte pravdu. To není.“

Red Harper jí pokynul, aby se posadila na židli natočenou ke stolu. „Nedala byste si trochu kávy nebo tak něco?“

„Ne, děkuji“

Dopřál si chvíli aby si ji prohlédl. „Kalifornie vám prospěla, Sayre. Vypadáte dobře.“

„Děkuji.“ Bohužel mu nemohla poklonu oplatit. Dnes ráno vypadal ještě strhaněji než včera večer, jako by si mezitím málo odpočinul.

Opřel se na židli „Rád vás vidím, ale moc mě mrzí, z jakého důvodu jste se vrátila domů. Dannyho jsem měl vždycky rád.“

„To mělo hodně lidí.“

„Byl to příjemný kluk.“ Na chvíli se odmlčel, jako by nedávno zesnulému projevoval náležitou úctu. Nakonec se zeptal: „Co pro vás můžu momentálně udělat?“

„Spíš bych mohla udělat něco já pro vás. Mám informaci vztahující se k vyšetřování detektiva Scotta.“

Bylo na něm znát překvapení. Pokynul jí, ať pokračuje.

„S Beckem Merchantem jsme náhodou byli včera večer ve stejnou dobu v restauraci. Kolem desáté.“

„Hmm, ehm,“ podotkl Red. Zjevně si nebyl jist, kam tohle vede.

„Při odchodu jsem si všimla, že pneumatiky jeho pickupu, a stejně tak jeho boty jsou obalené žlutým blátem. Tím druhem bláta, které se vyskytuje kolem rybářského srubu. Obvinila jsem ho, že tam šel a narušil místo činu, možná dokonce manipuloval s důkazy. Připustil, že tam byl. Šel tam po tom setkání u nás, kdy jsme se dozvěděli že se srub a okolí považuje za místo činu a že se tam dočasně nesmí vstupovat.“

„To je v pořádku.“

„V pořádku?“

„Beck tam včera večer zašel na moji žádost.“ Bylo jí, jako by uchopil okraj koberce, na němž stála. „Na vaši žádost?“

„Požádal jsem ho, aby se tam se mnou a detektivem Scottem setkal.“

Podtrhl pod ní koberec.

Red navázal: „Chtěl jsem, aby někdo z rodiny –“

„On nepatří do rodiny.“

„Z toho důvodu jsem ho požádal, aby tam šel, Sayre. Se Scottem jsme chtěli někoho z rodiny, aby prošel srub a podíval se, jestli tam není něco, co tam nepatří, není na svém místě nebo viditelně chybí.

Neměl jsem to srdce požádat o to Huffa nebo Chrise. Pořád ještě… je to tam samá krev, abych pravdu řekl. Existují firmy, které se na tenhle typ úklidu specializují, ale trvalo jim déle, než jsme počítali, než se tam dostali, takže –“

„Myslím, že chápu,“ řekla zastřeně.

„Nechtěl jsem Huffa nebo Chrise vystavit takovému trápení, ale potřebovali jsme někoho, kdo to ve srubu zná, aby se tam porozhlédl, jestli tam není něco neobvyklého nebo jestli není něčím hnuto.“

Připadala si jako úplná husa. „To dává smysl,“ řekla zdušeně.

Nemohla usnout, jak si přála oznámit, co Merchant udělal, což se jevilo přinejmenším podezřelé a možná kriminální. A místo toho ušetřil její rodině děsivý úkol, za což by mu asi měla být vděčná.

Jeho podraz byla ovšem další věc. Když mu předhodila, že má na pneumatikách a botách bláto, snadno jí to mohl vysvětlit, říct jí, že prokazuje šerifovi Harperovi laskavost, a to laskavost ani trochu příjemnou. Záměrně z ní udělal pitomou káču.

„Povedlo se?“ zeptala se.

„Prosím?“

„Našel pan Merchant něco neobvyklého, něco, co nebylo na svém místě, něco, co chybělo?“

„Nemůžu hovořit o jednotlivostech policejního vyšetřování, které ještě probíhá, Sayre. Určitě to chápete.“

Chápala dokonale. Dělal obstrukce. „Mluvíte o kriminálním vyšetřování. Znamená to, že už nejste přesvědčený, že byla Dannyho smrt sebevražda?“

„Sebevražda je zločin a jako takový se musí vyšetřit.“ Předklonil se a jemně dodal: „Jsme jenom důkladní. Chceme mít stoprocentní jistotu, že v určité chvíli se Danny, zatímco rybařil v Bayou Bosquet, rozhodl, ať už z jakéhokoliv důvodu, skoncovat se životem. Na všechno nebudeme mít pravděpodobně nikdy odpověď.“

„Zanechal dopis?“

„Žádný jsme nenašli.“

Možná Danny usoudil, že jestli není tak důležitý, aby přišla k telefonu, nemusí se obtěžovat s psaním dopisu na rozloučenou. Přesto se zeptala: „Nemyslíte, že je to divné, že nezanechal?“

„Přinejmenším v polovině případů sebevražd, které jsem vyšetřoval, nezanechala osoba dopis.“ Laskavě na ni pohlédl a dodal: „Pravda je taková, že člověk v takovém duševním stavu nedokáže vysvětlit ani sobě, proč to dělá. V takových případech jsme nuceni my, co tady zůstáváme, smířit se s nepřijatelnou skutečností.“

Pěkná řeč to byla, ale kdyby ji při tom řečnění hladil po hlavě, nemohlo by to vyznít s větší urážlivou shovívavostí. Dlouhá léta uznával jen mužský názor, a i když byla rodem Hoyleová, byla nakonec jenom žena.

„Co ti rybáři co tělo objevili?“

„Jestli chcete naznačit, že se dopustili zločinu, tak ti byli zbaveni veškerého podezření. Měli s sebou manželky a můžete mi věřit, že dámy byly otřeseny tím, co v tom srubu uviděly. Nemáme žádný důvod si myslet, že nejeli jenom kolem a prostě měli smůlu.“

„Povězte mi o Gene Iversonovi.“

„Cože?“

Záměrně tak nečekaně stočila hovor jinam. Chtěla vidět, jak zareaguje, když to jméno padne, a dočkala se. Šerif zesinal.

„Dnes ráno jsem zašla do knihovny hned, jak otevřeli a podívala se na mikrofiš,“ řekla. „Místní noviny přinesly směšně předpojaté a neúplné články, tak jsem si přečetla, jak o Iversonově zmizení, Chrisově zatčení a konečném procesu referovaly Times-Picayune.“

Měla už lepší přehled o skutečnostech vztahujících se k obvinění jejího bratra. Eugene Iverson byl zaměstnancem Hoyleových závodů. Téměř od prvního dne v zaměstnání usiloval o založení pobočky Odborů pracovníků v hutním průmyslu. Přestože pracoval bezchybně, znepřátelil si vedení tím, že organizoval další nespokojené dělníky.

Nakonec pohrozil tím, že vyhlásí stávku, pokud se nezlepší pracovní podmínky a bezpečnostní opatření, jak je stanoveno a požadováno Úřadem bezpečnosti práce a ochrany zdraví. Hrozba stávkou znervóznila loajální dělníky – nebo ty zastrašené. Mnozí zaměstnanci vměšování Odborů pracovníků v hutním průmyslu nevítalo a nechtěli se členy pobočky stát. Tato nejednotnost názorů způsobila třenice na pracovišti, což poškozovalo výrobu. Huff se chtěl vyhnout nepříznivé publicitě, zájmu Úřadu bezpečnosti práce a ochrany zdraví a sdružování dělníků do odborů, a tak svolal schůzi vyššího vedení s Iversonem, aby viděl, jestli by mohli dosáhnout dohody, která by byla pro všechny přijatelná.

Během toho setkání Iverson kritizoval bezzubé ústupky, které Huff navrhl. Řekl, že se nenechá koupit směšným zvýšením platu a prázdnými sliby, že se situace zlepší. Prohlásil, že ve svém úsilí neustane, dokud v Hoyleových závodech odbory nebudou.

Iverson odešel ze schůze a víckrát ho nikdo neviděl.

„Když se Iverson vyřítil z místnosti, bratr poznamenal, že je potřeba tomu agitátorovi zavřít hubu nadobro,“ řekla Sayre.

„To dosvědčili u soudu lidé, kteří ho slyšeli, jak to říká. Při křížovém výslechu, který vedl McGraw, také dosvědčili, že to řekl v žertu.“ Red se ironicky ušklíbl. „Rovněž zaznělo, že když má člověk v úmyslu někoho zabít, nerozhlašuje to v místnosti plné lidí.“

„To by klidně mohl, pokud je Hoyle.“ Šerif Harper na ni vrhl nic neříkající pohled. Nedala pokoj. „Iverson se snažil přimět moji rodinu k zodpovědnosti za všechny pracovní úrazy ve slévárně.“

„Nesli za ně zodpovědnost.“

Nyní bylo na ní, aby na něho vrhla skeptický pohled. „Pokud jsou přistižení, že porušili bezpečnostní předpisy, což mělo za následek zmrzačení – a dvakrát smrt, pokud se pamatuji –, zaplatí Hoyleovy závody pokutu a považují to za režii. Plesknou je přes ruku a tím to až do příští nehody končí.

A pokaždé když přijdou inspektoři z Úřadu bezpečnosti práce a ochrany zdraví, dodržují předpisy jen tak dlouho, dokud inspekce neskončí, a potom všecko zajede do starých kolejí, Ta slévárna je nebezpečná a vy to víte, Rede Harpere.

Iverson byl agitátor,“ pokračovala. „Možná to byl ten nejprotivnější chlápek pod sluncem. Neznala jsem ho a pravděpodobně bych si ho neoblíbila, kdyby ano, ale uznávala jsem, čeho se snažil dosáhnout. Huff a Chris by to uznávali těžko.“

„Stovkám dělníků se to, co dělal, nelíbilo, Sayre. Ohrožoval jejich živobytí. Když nebudou pracovat, nebudou jejich rodiny jíst. Iverson si možná stávku dovolit mohl, oni ale ne. Kdoví kolik lidí by ho rádo vidělo mrtvého.“

„Nikdo ho ale mrtvého neviděl. Takhle se z toho Chris dostal.“

„Chris se z toho dostal, jelikož porota dospěla k názoru, že je nevinný.“

„Jenom polovina z nich.“

Byl to dobrý zásah, ale šerifův krunýř nepromáčkl. Ani to nečekala. Klidně by tu mohla sedět celý den a slovně na něho útočit, ale byla by to ztráta času. Red Harper by šel do vlastního hrobu a Hoyleovy by kryl, protože jim patřil tělem duší.

Pochybovala, že jeho neochvějná loajalita vůči nim se zakládá na náklonnosti věrnosti, nebo dokonce na chamtivosti kvůli úplatku, který od nich dostával. Spíš to byl u něho zvyk, který nedokázal porušit. Byl jako kuřák, který kouří jednu za druhou a ani si neuvědomuje, že si zapaluje. Red kvůli její rodině lhal už tak dlouho, že to dělal už automaticky. Už to nebyla věc svědomí a volby, ale podmíněný reflex.

A s velkou pravděpodobností je tentokrát nekryl. Chrise mohli obvinit neprávem, mohl ho obvinit ctižádostivý žalobce, který se snažil udělat si jméno tím, že si zgustne na známém člověku se záviděníhodným bohatstvím. Tuhle myšlenku vyčetla, popravdě řečeno, dnes ráno v jednom novinovém článku. Její bratr se mohl stát vhodným obětním beránkem kvůli záhadě, jež zůstala nerozřešena.

Pokud se zločinu, za nějž jej soudili, nedopustil, potom je její přetrvávající podezření nespravedlivé. Jestli mu ale prošla vražda, nehodlá si to vyposlechnout od Reda Harpera.

Sebrala kabelku a zvedla se. „Děkuji, že jste mě přijal, když jsem se předem neohlásila.“

„Jste kdykoliv vítaná, Sayre.“ Obešel stůl a doprovodil jí ke dveřím. „Zdržíte se nějakou chvíli ve městě?“

„Odjíždím odpoledne.“

„No, dávejte tam na sebe pozor. Co já slyšel, je v San Francisku spousta cvoků.“ Povadlé rty se mu napjaly, což měl být úsměv. „Detektiv Scott má na vás všechna čísla. Myslím, že nejpozději zítra vyšetřování uzavře. Ujistím se, aby vám, až dospějeme k oficiálnímu závěru, zavolal.“

„To bych byla moc ráda.“ Při odchodu si vzpomněla na Jessiku DeBlanceovou, což způsobilo, že zaváhala. Dannyho tajné zasnoubení by mohlo být důležité. Red ovšem byl na Huffově výplatní listině. Cokoliv by mu řekla, to by se Huff okamžitě dozvěděl, a Jessica řekla, že si nepřeje, aby Huff věděl, že se s Dannym chtěli vzít. Sayre si nebyla ani jistá, že by mohla tu informaci svěřit Wayne Scottovi jelikož by mohl považovat za svoji povinnost svěřit se s tím svému novému nadřízenému. Rozhodla se, že si to nechá pro sebe, dokud se s Jessikou nedomluví. Ale dotíralo na ni něco jiného a nemohla přijít na to, co to je. Když potom došla o chvilku později na konec chodby, uvědomila si, co to bylo. „Šerife Harpere?“

Už se vrátil k sobě do kanceláře. Vystrčil hlavu ze dveří a tázavě se na ni zadíval.

„Předtím jste říkal, že Danny rybařil a v jednu chvíli se rozhodl vzít si život.“

„Tak se mi to nejpravděpodobněji jeví.“

„S tím nemůžu souhlasit.“

„O tom už jsme hovořili, Sayre.“

„Nemluvím o sebevraždě. Nesedí mi to rybaření. Danny rybaření nenáviděl.“

V okamžiku, kdy vešel Beck do Huffovy kanceláře, poznal, že je starý pán rozčilený. Ještě ani nestačil pozdravit a Huff sebral jednu kartičku z hromádky podobných kartiček, které se přikládají k darům a květinám, a zamával jí na Becka. „Tohle mě fakt sere.“

Někdo by mohl považovat za nevhodné, že se s Chrisem vrátili do práce hned druhý den po Dannyho pohřbu. Podle pravidel slušnosti by si měli nejspíš vzít do konce týdne volno. Ale Huff si nikdy na etiketu nepotrpěl a jeho krédo znělo, že každý den je pracovní. Nic takového jako dovolená neexistuje, to byl jeho přístup.

„Co je to?“

Huff mu kartičku podal. Posadil se na krátkou pohovku vedle Huffova psacího stolu. Protější stěna kanceláře byla prosklená a bylo odtud vidět do výrobních prostor slévárny, což byl pohled pouze pro toho, kdo měl zisk ze špinavé ošklivosti výroby železného potrubí. Byl to pohled z ptačí perspektivy do pekla. Temného. Fascinujícího. Žhoucího.

Beck měl podobnou kancelář o kus dál na chodbě a stejně tak Chris a Danny. Chris přivrávoral před chvilkou. Dveře do Dannyho kanceláře zůstaly dnes ráno zavřené.

Beck se zadíval na kartičku, kterou mu Huff podal. „S nejhlubší soustrastí Charles Nielson,“ četl. Pak vrhl pohled na Huffa a krátce se zasmál. „Poslal květiny na Dannyho pohřeb?“

„Drzost toho parchanta nezná mezí. Sally pošle mým jménem poděkování.“ Tím mínil svoji sekretářku. „Chtěl jsem si ty kartičky prohlédnout, než jí je předám. A narazím na tuhle. Nemůžu uvěřit, že využil smrti mého syna, aby mě namíchnul.“

„Ten chlap má odvahu. Našel sis chvilku, aby ses podíval do té složky, kterou jsem ti předal?“

„Přečetl jsem si dost, abych poznal, že se Nielson snaží udělat si jméno, nic jiného. Ty články napsal jako podklady pro tisk.“

„Taky bych to tak viděl,“ řekl Beck. „Ale uveřejňují je. Je to táborový řečník, který se buší do hrudi, ale lidé zvednou hlavu a zpozorní. Doposud si bral na mušku jenom menší závody, ovšem v každé té firmě se stoprocentní úspěšností založil odbory nebo na vedení vymohl mimořádné ústupky. Teď je přímo opojený úspěchem. Obávám se, že se teď rozhlíží po větším cíli, který by mu vynesl pozornost médií.“

„Máš obavy, že by tím cílem mohly být Hoyleovy závody.“

„Přirozeně se nabízíme, Huffe. Vyrábíme pro vlastní potřebu. Vlastní produkty. Nedodáváme odlitky jiným výrobcům. Stačí zasáhnout jednu fázi tavby nebo odlévání a –“

„Výroba utrpí, nebudeme schopni plnit objednávky, firma půjde do háje.“

„Což si Nielson určitě uvědomuje. A naneštěstí u nás došlo k pracovním úrazům a úmrtím.“

Huff se zvedl ze židle s procítěným „Doprčic!“ a šel si stoupnout k prosklené stěně. S pohledem upřeným dolů vztekle řekl: „Víš, kolik chlapů tady pracovalo a neměli žádnou vážnější nehodu nebo úraz? Víš to?“

Otočil se. „Stovky. O tom se taky píše? Napíšou si to dělnický agitátoři na transparenty? Ani náhodou. Ale nějakej dělník trochu krvácí a už je to v novinách.“

„Trochu krvácí“, to ani zdaleka nevystihovalo ztrátu krve, když někomu rozdrtilo nohu potrubí, které se svezlo z nehlídaného vibrujícího dopravníku, nebo když přišel o prst ve stroji bez bezpečnostního vypínání, nebo při popálení, které mu doslova roztavilo maso na kosti Beck si to ale nechal pro sebe. Huff byl příliš rozzuřený, než aby s ním byla rozumná řeč.

„Televizní zprávy, no to mě podrž,“ rozkřikl se. Jako by někdo v New Yorku nebo Washingtonu věděl, jak to tady děláme. Je to banda velkohubých komunistických žvanilů,“ ušklíbl se pohrdavě.

„Rozkřikne se nehoda ve výrobní hale a v tu ránu se mi tady začnou rojit vládní inspektoři. Napochodujou mi sem s klipboardy a soucitnejma ušima a zaznamenaj si kdejakou podružnou stížnost těch fňukalů.“ Rukou s cigaretou opsal kruh, do něhož zahrnul muže pracující dole v továrně.

„Když jsem byl kluk, víš, jak bych byl vděčnej, kdybych takovouhle práci měl? Víš, jak vděčnej by byl táta, kdyby dostával pravidelně výplatní šek?“

„Zbytečně se rozčiluješ, Huffe,“ řekl Beck tiše. „Uklidni se, než tě raní mrtvice.“

„Jsou to nesmysly,“ zabručel a vrátil se ke stolu. Ztěžka usedl na židli. V obličeji byl rudý a namáhavě dýchal.

„Bereš léky na krevní tlak?“

„Ne. Kdybych je bral, tak by mi nestál.“

Nebylo žádným tajemstvím, že nejméně jednou týdně chodí za nějakou ženou, která bydlela na předměstí. Pokud Beck věděl, byl Huff její jediný zákazník a ona dostávala pravděpodobně štědrou odměnu, aby to tak zůstalo.

„Když si mám vybrat mezi vysokým krevním tlakem a ochablým pérem, tak děkuju pěkně, beru ten tlak.“

„Vedro, vedro,“ prohodil Chrise a vešel. Byl jako vždy bezvadně upravený a oblečený. Každý vlásek na svém místě, všechno nažehlené. Beckovi často vrtalo hlavou, jak to dělá, když před polednem vystoupala teplota na třicet.

„Podle všeho jsem propásl nějaký zajímavý rozhovor. Co se děje? A rovnou to vyklopte.“

Zatímco si Huff naléval sklenici vody z karafy na stole, Beck shrnul jejich rozhovor o Charlesovi Nielsonovi.

Chris nad hrozbou, kterou Nielson představoval, mávl rukou. „Takové týpky známe. Tihle provokatéři nastoupí s velkou parádou, načež to vyšumí. Stačí, když počkáme, až mu dojde dech.“

„Tenhle chce získat ostruhy. Nemyslím, že tak rychle všeho nechá.“

„Ty vždycky prorokuješ to nejhorší, Becku.“

„Za toho taky platíme,“ vložil se do toho Huff ostře. „Beck se stará o tyhle malé problémy, aby se z nich nestaly velké průšvihy.“

„Cením si tvojí důvěry,“ řekl Beck. „Jak by sis přál, abych Nielsonovi odpověděl?“

„Co doporučuješ?“

„Ignoruj ho.“

Oba Hoyleovy ten strohý návrh zaskočil. Beck jim dopřál čas, aby k tomu něco podotkli, ale když to neudělali, nastínil, jaké má k tomu důvody. „To, že poslal květiny na pohřeb, byl jenom test. Věděl, že se to nehodí, a udělal to jenom proto, aby viděl, jak zareaguješ.

Mohl bych mu poslat ostrý dopis, to by ale signalizovalo vztek nebo strach, což by jedno nebo druhé mohl využít proti nám. Když ho budeme ignorovat, dáme tím najevo, že nám nestojí ani za odpověď. Je bezvýznamný. Byl by to ten nejsilnější signál, který můžeme vyslat.“

Huff se zamyšleně popotahoval za rty. „Chrisi?“

„Já chtěl navrhnout, abychom mu podpálili barák. Beckův přístup je jemnější.“ Všichni tři se zasmáli a pak se Chris zeptal. „Odkud vlastně ten chlap je?“

„Pohybuje se mezi několika kancelářemi roztroušenými po celých Státech. Jednu má v New Orleansu. Na nás se pravděpodobně soustředil, že to má tak blízko.“

Chvíli si to mlčky nechávali projít hlavou. Nakonec Beck nadhodil: „Mohl bych nastylizovat krátký dopis. Povědět mu –“

„Ne, ten první návrh se mi zamlouvá víc,“ řekl Huff rozhodně. Škrtl zápalkou, připálil si cigaretu a přitom se zvedl. „Držme se zpátky a čekejme, až udělá další krok, jen ať se ten mizera dusí ve vlastní šťávě, co jako my na to, ne naopak.“

„Dobrá,“ řekl Beck.

Zazvonil telefon na Huffově stole. „Zvedni to, Chrisi, ano? Já si musím odskočit,“ řekl Huff a vykročil přes místnost k svému soukromému záchodu.

Chris přistoupil ke stolu a stiskl blikající tlačítko na telefonu. „To jsem já, Chris, Sally. Potřebovala jsi Huffa?“

Z reproduktoru se ozval nosový hlas dlouholeté Huffovy sekretářky. „Vím, že máte schůzi, ale myslela jsem, že by pan Hoyle chtěl – vy všichni, že byste rádi –, abych vás kvůli tomuhle vyrušila.“

„Kvůli čemu?“

„Dole je vaše sestra a dělá tam cirkus.“

Kapitola desátá

„Sayre je tady?“ zeptal se Chris šokovaně.

Huff cestou na záchod udělal čelem vzad.

Beck se vymrštil z pohovky a hnal se k prosklené stěně. Dole ve výrobní hale nic mimořádného neviděl. Každý si hleděl svého.

„Přišla vchodem pro zaměstnance,“ říkala právě Sally, „ne vchodem pro návštěvy. Je tam poměrně nový strážný. Nepoznal ji Nepustil ji dál, ale ona se dožaduje, aby ji pustil do provozu.“

„Neříkala proč?“ chtěl vědět Huff.

Sally zaváhala, pak řekla: „Říká, že proto, že jí to tady patří. On ale se bál pustit ji dovnitř, dokud k tomu nebude mít povolení.“

„Vyřiď strážnému, ať ji nepouští dovnitř,“ řekl Chris. „Spojíme se s ním.“

„Dělá mu ze života peklo. Takhle to řekl on.“

„Vyřiď mu, že já mu udělám ze života peklo, jestli nebude dělat svoji práci,“ řekl Chris a zavěsil. Huff se přes oblak dýmu zasmál. „No, chlapci, vypadá to, že náš nepřítomný společník se najednou začal zajímat o firmu.“

Chris zřejmě neviděl na tom, že se Sayre objevila, nic zábavného. „Vrtá mi hlavou proč.“

Jak říkala, patří jí to tady,“ pravil Huff přátelsky. „Má plné právo tady být.“

„To je pravda,“ řekl Beck. „Z právního hlediska je spolumajitelkou. Ale chcete ji vůbec pustit do provozu?“

„Rozhodně ne,“ řekl Chris.

„Proč ne?“ zeptal se Huff.

„Předně je to nebezpečné.“Huff se na Becka vychytrale zazubil. „Léta před inspektory z Úřadu bezpečnosti práce případná rizika popíráme. Když tam pustím vlastní dceru, musím být přesvědčený, že je to tam bezpečné jako v dětském pokoji. Je to tak?“

Bylo pro Huffa typické, že objevil výhodu a využil i nežádoucí situaci ke svým záměrům. Beck musel uznat, že ani teď není Huffův přístup bezúčelný. Pořád ale měl pochybností, že je chytré to dovolit, a Chris byl zřejmě stejného názoru.

Chris vykročil ke dveřím a řekl: „To není dobrý nápad a já jí to klidně řeknu. Nakonec jsem vedoucí provozu. Jestli řeknu, že tam jít nemůže, tak tam nepůjde.“

Huff zvedl ruku. „Počkej. Když k ní zaujmeš takový postoj, pomyslí si že máme co skrývat.“

Beck přímo viděl, jak se soukolí Huffova prohnaného mozku otáčejí, když si přendal cigaretu z jednoho koutku úst do druhého. Pak upřel pohled na Becka. „Jdi tam ty. Vysonduj, co a jak. Vyposlechni si ji. Spoléhám na tvoje instinkty. Jestli usoudíš, že je nejlepší ji vypoklonkovat, tak to udělej a zamkni za ní. Když si ale budeš myslet, že našim cílům líp poslouží, když ji necháme, aby se uvnitř porozhlédla, krátce ji tam proveď.“

Beck rychle pohlédl na Chrise. Provoz byl jeho obor, jeho parketa. Chris se netvářil nadšeně, ale Huffovi neodporoval. A možná líp, že se vyhne mrzutosti se Sayre.

Beck se na to nijak zvlášť netěšil.

Hoyleovy závody měly téměř šest set zaměstnanců, ale z toho jen pár desítek žen. Pracovaly na úřednických místech v zadní budově. S výjimkou sekretářek vedoucích pracovníků, jako byla Sally, patřily výrobní prostory továrny výhradně mužům.

Muži se hlásili do práce a odpíchli si v prostorách, kterým říkali Centrum. Tvořila jej jediná místnost o velikosti skromné zasedací síně a byla nesporně ošklivá. Podlahu měla betonovou a u stropu síť nezakryté vzduchotechniky, elektrického vedení a vodovodních rour.

Téměř polovinu prostoru zabíraly řady zelených kovových skříněk. Každý zaměstnanec dostal přidělenou skříňku s visacím zámkem, kam si mohl uložit ochrannou přilbu, ochranné brýle, rukavice, krabici s obědem a další osobní věci. Vyvěšené cedule dělníky upozorňovaly, že Hoyleovy závody neručí za krádeže nebo ztráty, k čemuž docházelo často, neboť mezi dělnictvem byli bývalí kriminálníci a lidé v podmínce, kteří zoufale potřebovali najít práci, aby uspokojili svoje kurátory.

Za skříňkami byly toalety a umývárny. Armatury byly původní a podle toho vypadaly.

Stoly, každý jiný, a židle s pochromovanýma nohama byly různě rozestavené na zbývajícím prostoru, aby posloužily jako jídelna. Jednu stěnu zabíraly prodejní automaty a mikrovlnné trouby potřísněné od desetitisíců jídel.

Stanice první pomoci byla vymezená přenosnými zástěnami. Žádný stálý zdravotník tam nebyl, zůstalo na zraněném člověku, aby se s nejnutnějšími léky a obvazy ošetřil sám.

V Centru trávili těžce pracující dělníci přestávky, vyprávěli si vtipy, klábosili o sportu a o ženách. Dopolední přestávku jich tady v tuhle chvíli trávilo asi padesát. Jen málokteří se vůbec někdy ocitli v takové blízkosti ženy takové úrovně, jako byla Sayre Lynchová, a nemohli by být víc překvapeni, ani kdyby se mezi nimi objevil jednorožec.

Když Beck vešel, snažila se právě zapříst rozhovor s pětičlennou skupinou usazenou u jednoho stolu. Zřejmě se jí to nijak zvlášť nevedlo. Přestože na sobě měla džíny a obyčejné bavlněné tričko, nijak zvlášť do tohohle dělnického prostředí nezapadala.

Muži klopili hlavy, a na její otázky odpovídali zdušené a jednoslabičně a vrhali na ni a na sebe navzájem kradmé pohledy. Zjevně nechápali, co tam pohledává, a její přání popovídat si v nich vzbuzovalo ještě větší ostražitost.

Když se k nim Beck blížil, přinutil se k vlídnému úsměvu a kvůli všem, co poslouchali prohodil: „Jaké to nečekané potěšení.“

Usmála se stejně neupřímně jako on. Jsem ráda, že jste tady, pane Merchante. Můžete tady tomu džentlmenovi vysvětlit, že bych potřebovala ochrannou přilbu, abych si mohla prohlédnout slévárnu?“

Tím ‚džentlmenem‘ mínila jednoho ze strážných, který měl na starosti vchod pro zaměstnance. Stál o kousek dál, jako by se bál k Sayre příliš přiblížit. Teď přispěchal. Obličej se mu leskl, jak se nervozitou potil. „Pane Merchante, nevěděl jsem, jestli bych měl –“

„Děkuji. Jednal jste podle předpisů. Já paní Lynchovou doprovodím.“ Sevřel jí loket způsobem, který nepřipouštěl žádný odpor, a otočil ji „Pojďte se mnou, paní Lynchová. Helmy pro návštěvníky máme támhle.“

„Moc ráda jsem si s vámi popovídala,“ řekla přes rameno mužům, které se předtím pokoušela vtáhnout do rozhovoru.

Beck se s ní proplétal mezi stoly a židlemi a zavedl ji do skladiště náhradních dílů, kde bohudíky momentálně nikdo nebyl. Vyjela na něho, jen co zavřel dveře. „Nechtějí, abych mluvila s dělníky, že je to tak? Poslali vás, abyste se mě zbavil.“

„Vůbec ne,“ odpověděl, jako by se nechumelilo. „Huffa a Chrise váš zájem těší. Jestli si ale chcete o provozu s někým promluvit, ptejte se mě, ne těch mužů. I v tomhle prostém oblečení vypadáte příliš atraktivně, aby jim to nesvazovalo jazyky.“

„Nestydí se přede mnou, jsou zastrašení a podezíraví vůči každému, kdo se jmenuje Hoyle.“

„Proč je potom do takové nepříjemné situace stavět?“

Znovu to uvážila a uznala, že má Beck pravdu. „Možná to nebyl dobrý nápad. Stejně toho zjistím víc, když si prohlédnu výrobní halu. Kde mám ochrannou helmu?“

„Většinu haly uvidíte přes prosklenou stěnu z našich kanceláří nahoře.“

„Z těch pěkných, čistých, bezpečných, klimatizovaných kanceláří? Tak se to dá těžko poznat, nemám pravdu? Chci udělat zkušenost s tím, co zažívají dělníci.“

„To není dobrý nápad, Sayre,“ namítl pevně. „Chris má na starosti výrobu. Tohle je přímo jeho názor.“

„Neměl odvahu přijít a říct mi to sám?“

„Spoléhá na můj diplomatický přístup.“

„Postupujte si diplomaticky, jak je vám libo. Já svoje rozhodnutí nezměním.“

„Takže se vyjádřím bez obalu.“ Zapřel si ruce v bok a přistoupil k ní blíž. „Co tady ksakru děláte?“

Jak jste mi včera připomněl, jsem spolumajitelkou Hoyleových závodů.“

„Proč zrovna dnes, když jste nikdy předtím o slévárnu neprojevila zájem, co by za nehet vlezlo?“

Nepřála si, aby poznal pravou příčinu, a tak prohodila: „Je načase, abych se začala zajímat.“

„Znovu se ptám proč? Je to proto, že jste tady jako malá holka nebyla vítaná? Chris a Danny tady trávili čas, vám se ale řeklo, že to máte zakázané. Měla jste vztek, že nepatříte mezi kluky?“

V očích jí nebezpečně zajiskřilo. „Nezkoušejte na mě tyhle nesmysly,“ řekla naštvaně. „Svoje důvody vám nemusím vysvětlovat.“

Ukázal bradou ke dveřím za jejími zády. „Abyste prošla támhle těmi dveřmi, budete muset.“

„Jste jenom zaměstnanec, pane Merchante. Tudíž pracujete pro mě. Jsem váš šéf.“

Potlačil spontánní reakci a zeptal se: „Čeho tím chcete dosáhnout?“

„Chci vidět, jestli je to tady tak nebezpečné, jak se říká. Jestli byla obvinění z rizikových pracovních podmínek přehnaná, nebo, jak se domnívám, zdaleka situaci nevystihovala.“

„Samozřejmě, že je to riskantní, Sayre. Je to slévárna. Tavíme kov. Tahle práce je vysoce nebezpečná.“

„Nemluvte se mnou jako s malou,“ osopila se na něho zuřivě. „Vím, že je z podstaty nebezpečná. O to pádnější důvod, aby se zavedla všechna myslitelná opatření, aby byli pracovníci chránění. Myslím, že v tomhle ohledu byly Hoyleovy závody značně nedbalé.“

„Naše metodika –“

„Metodika? Postupujete tak, jak to sepsal Chris s Huffem a do praxe uvedl George Robson, ten patolízal všech patolízalů? Oba vidíte, že metodika a praxe jdou málokdy ruku v ruce. Poklid Huff nezačal za posledních deset let zpívat jinou – o čemž vážně pochybuju –, potom jeho motto zní. Výroba za každou cenu‘. Výrobu nic nezastaví. Důkazem toho byl včerejšek, kdy nezavřel továrnu ani kvůli pohřbu vlastního syna.“ Odmlčela se, aby se mohla nadechnout. „A teď mi prosím, dejte bezpečnostní přilbu.“

Tvářila se bojechtivě, což mu řeklo, že s ní nic nepořídí. Čím víc se pokoušel jí to vymluvit, tím odhodlanější byla provést svou, a jak Huff předpokládal, byla čím dál podezíravější, že mají co skrývat. Když vyhoví jejímu rozmaru, tak snad uspokojí svoji zvědavost a půjde si po svých dřív, než nadělá nějakou skutečnou škodu.

Nicméně to ještě naposledy zkusil. Ukázal ke dveřím, jimiž do skladiště vešli a řekl: „Viděla jste tam ty muže, Sayre? Podívala jste se na ně pořádně? Skoro všichni mají nějaké jizvy. Stroje můžou pořezat, spálit, přiskřípnout, rozdrtit.“

„Nemám v úmyslu se k čemukoliv, co se bude pohybovat, tak přiblížit.“

„Můžete být sebeopatrnější, existuje spousta možností, jak se člověk může zranit.“

„Přesně moje řeč.“

Uznal, že ho dostala, sundal z polic za sebou dvě helmy a jednu jí strčil do rukou. Ještě ochranné brýle.“ Jedny jí podal. „S vašima nohama nemůžu udělat nic. Těžko budou mít kovovou špičku,“ vyjádřil se k jejím botám.

Nejdřív si vzala brýle a pak si nasadila helmu. „To nestačí.“ Než ho stačila zarazit, sundal jí helmu, uchopil její vlasy, stočil jí je na vršek hlavy a na ně helmu nasadil. Pramínky, které unikly, jí zastrkal pod helmu. A nijak nahodile. Stál těsně u ní a dával si na čas.

„Neobtěžujte se,“ řekla. „To, myslím, stačí.“

„Nesmí vám koukat ani vlas. Nerad bych, aby vám je seškvařila nějaká jiskra, nebo se vám dostaly do stroje a ten by vám je vyrval i s kořínky. A taky by mohly rozptylovat dělníky.“

Trochu zaklonila hlavu. Pohlédl jí přes brýle do očí. „Co jsem tady, nebyla v hale nikdy žádná žena. A určitě tady nebyla nikdy žádná taková, která vypadala jako vy. Budou vám hodnotit prsa a zadek. S tím nic nenadělám. Ale nerad bych, aby se nějaký chlap poranil, protože vám bude koukat na vlasy a představovat si, jak se mu rozprostírají na břiše.“ Několik vteřin čelil jejímu upřenému pohledu, pak si nasadil brýle a helmu. „Pojďme.“

Otevřel padací dveře do pekla.

Takový byl její první dojem. Plnou silou se do ní opřel nápor neskutečného vedra, jako by se jí obrovská ruka opřela doprostřed hrudi a zadržela ji na prahu dveří.

Beck už byl o několik schodů níž na kovovém schodišti, které vedlo do výrobní haly. Vycítil, že váhá, a ohlédl se po ní. „Rozmyslela jste si to?“ překřikl lomoz.

Zavrtěla hlavou a rukou naznačila, ať pokračuje. Vedl ji dolů po schodišti Schody ji přes podrážky bot pálily, měla strach, že se kůže roztaví.

Byla to říše hluku, temnoty a vedra. Žasla nad rozlehlostí výrobní haly. Ten prostor jako by byl nekonečný. Neviděla, kde končí, jedině temnotu a další temnotu prosvětlovanou prškami jisker a bublajícími káděmi tekutého ohně. Roztavený kov vydával bílý žár v obrovitých licích pánvích, jak kráčeli ve výšce po visuté lávce. Kov zvonil o kov, pásy dopravníku se posunovaly, stroje řinčely, rachotily a klepaly.

Hluk nepolevoval. Všechno zahalovala tma. Vedru se ovšem uniknout nedalo. Jakmile se ho jednou člověk nadechl, stal se jeho součástí.

Vulkány tohoto podsvětí byli muži se zpocenými obličeji za ochrannou maskou, kteří si ji a Becka měřili se směsicí podřízenosti a ostražitosti Byli v neustálém pohybu, někteří obsluhovali několik strojů najednou. Při téhle práci se nedalo usednout Pořád museli dávat pozor na jiskry, vystříknutý kov, na pád a uklouznutí, protože na tom záviselo jejich zdraví a život.

„Tohle dělat nemusíte, Sayre,“ křikl jí přímo do ucha.

„Nemusíte nikomu nic dokazovat.“

To bych se na to podívala, že ne. Vzhlédla k řadě osvícených skleněných stěn vysoko nad nimi. Jak se dalo čekat, stál tam Huff, despotický vládce tohoto pekla, stál široce rozkročený a dýmal z cigarety, která rudě žhnula. Odvrátila pohled od samolibé výzvy, kterou mu četla z očí, a vyzvala Becka: „Ukažte mi toho víc.“

Když vykročili dál, řekl: „Vyrábíme slitinu, která obsahuje hlavně železo, potom nějaký uhlík a křemík.“

Přikývla, ale ani se nepokusila odpovědět.

„Hoyleovy závody vykupují šrot. Máme zdroje v několika státech, odkud nám je dodávají po železnici. Dostáváme ho v tunách.“

Sayre považovala nevzhlednou horu železného šrotu vzadu za hutí za nutné zlo, i když si vzpomínala, jak matka žádala Huffa, jestli by tam nemohl něco postavit, nějakou zeď nebo plot, aby na ni z dálnice nebylo vidět

Kvůli nákladům o tom vůbec neuvažoval. Řekl: „Kdyby nebylo téhle hromady odpadu, jak tomu říkáš, neměla bys norkový kožich a caddilac.“

„Železný šrot,“ pokračoval Beck, „se taví v peci, které se říká kuplovna. Roztavený kov se zpracovává buď odstředivým litím nebo litím do pískových forem.“

Pozorovala, jak se pánev roztaveného kovu vlévá do formy. Zapůsobilo to na ni ale zároveň jí otřáslo nebezpečí, jemuž jsou vystaveni lidé pracující u strojních zařízení a kteří přicházejí do tak úzkého kontaktu s tekutým ohněm a rozpálenými rychle se pohybujícími součástmi strojního zařízení. „Co to má na rukou?“ zeptala se a pokývla na jednoho dělníka.

Zaváhal, pak odpověděl: „Pásku na lepení spojů. Aby byly rukavice, které poskytujeme, tlustší a nepopálil si ruce.“

„Proč se prostě neposkytují silnější rukavice?“ I

„Jsou mnohem dražší,“ odsekl a popostrčil ji kolem kalužiny roztaveného kovu, která bublala na podlaze. Vzhlédla a uviděla, že kov kape z jedné licí pánve. Muž, který licí pánev obsluhoval, stál na plošině bez zábradlí, jak si všimla.

Beck pokračoval ve vysvětlování výroby. Jakmile kov v pískových formách zatuhne, následuje to, čemu říkáme vytloukání odlitku z formy. Vibrující dopravník písek doslova setřese.“

Pokývl k východu. Když jí přidržoval dveře, shrnul všechno, jako by hovořil se žáčkem čtvrté třídy na školní exkurzi „Když se licí forma odstraní, prochází potrubí čištěním a kontrolou. Děláme metalurgický test kvality kovu a chemického obsahu. Každý defektní výrobek se recykluje a putuje zpátky do pece. To, co začíná jako železný šrot, | opouští hutě v jednom z našich náklaďáků jako potrubí k nejrůznějšímu použití. Ještě nějaké otázky?“

Sundala si bezpečnostní brýle a helmu a roztřásla vlasy. „Kolik je tam stupňů?“

„V létě až přes padesát. V zimních měsících to není tak zlé.“ Doprovodil ji k výtahu a stiskl knoflík.

Jen co se ocitli ve výtahu, upřeli oči na světelný panel. „Na jednom stroji…“ začala.

„Ano?“

„Byl namalovaný bílý kříž.“

Nepřestával zírat na čísla nade dveřmi výtahu a dával si s odpovědí tak načas, že si pomyslela, že ji bude ignorovat. Nakonec řekl: „Zemřel tam člověk.“

Chtěla se vyptávat dál, když se ale dveře výtahu otevřely, stál tam Chris, aby je uvítal. Nasadil odzbrojující úsměv. „Ahoj, Sayre. Zvolila jsi novou módu, co?“ komentoval oblečení, které si koupila v obchodě na náměstí těsně předtím, než sem přišla. „Nemůžu říct, že se mi zvlášť zamlouvá. Jaká byla exkurze?“

„Velmi poučná.“

„Jsem rád, že se ti to líbilo.“

„Neřekla jsem, že se mi to líbilo.“

Beckovi zazvonil mobil. „Omluvte mě,“ řekl a poodstoupil, aby mohl telefon přijmout.

Sayre se obrátila na Chrise. „Neviděla jsem ve výrobní hale, nic, co by rozptýlilo obvinění z nedostatečné bezpečnosti a porušování životního prostředí, za což tě popotahovali. Co to byl ten smrad?“

„To je z toho písku, Sayre,“ řekl s přehnanou trpělivostí. „Dělají to ty chemikálie v něm. Za působení tepla můžou chemikálie vydávat pach, který není někdy příjemný.“

„A je potenciálně škodlivý?“

„Jmenuj mi průmysl, který s sebou nějaká pracovní rizika nenese.“

„Existují ovšem moderní odvětrávací zařízení, která –“

„Jsou nesmírně drahá. Nicméně neustále hledáme způsoby, jak pracovní prostředí zlepšit.“

„Když už je řeč o prostředí, vzpomínám si, že jsme před pár lety dostali vysokou pokutu za znečištění veřejného zdroje vody. Unikla tuším kapalina z chladicích nádrží.“

Jeho úsměv zůstal na svém místě, ale poněkud ztuhl. „Hledáme rovněž přístupy, jak chránit místní životní prostředí.“

Očividně skeptická podotkla: „Vykládej to Odboru ochrany životního prostředí, Chrisi.“

Beck dotelefonoval a připojil se k nim. „Budete mě muset omluvit. Objevila se záležitost, která si žádá moji okamžitou pozornost.“ Natáhl ruku po ochranných brýlích a helmě, které měla předtím na sobě Sayre. „Najdete cestu ven?“

„To nemůže být tak těžké.“

„Škoda, že tě nemůžu vzít na oběd, než odjedeš z města,“ řekl Chris, „ale také mám práci.“ Předklonil se a políbil ji na tvář. Očima se jí vysmíval, když se odtáhl. „Přeju příjemný let, Sayre.“

Společně s Beckem ji Chris pozoroval, jak kráčí po chodbě a mizí za rohem. „Tak to bychom měli.“

„Ne tak docela, Chrisi“

Otočil se k Beckovi „Myslíš, že nás začne buzerovat kvůli bezpečnosti životnímu prostředí a tak podobně?“

„To se teprve uvidí. Ale dnes dopoledne rozhodně nezahálela.“

Chris nadzvedl obočí. „Jo? A co dělala?“

„Především si zašla pohovořit s Redem Harperem. To byl on, kdo volal. Žádá, abys přišel k němu do kanceláře a odpověděl na pár otázek. Hned.“

Sayre neodjela z měst okamžitě. Místo toho projela čtvrtí, která se rozkládala prakticky ve stínu továrních komínů Hoyleových závodů. Kdysi když byla mladá a naivní, kdy se všechno zdálo možné a budoucnost vypadala šťastná, jenom zabočit do téhle ulice rodinných domků znamenalo, že se jí radostí zatočila hlava.

Tenhle dům uprostřed sídliště nižší střední třídy býval středobodem jejího vesmíru. Znamenal naději štěstí, bezpečí a lásku.

Když ho uviděla dnes, zaplavilo ji zoufalství.

Celá čtvrť za posledních deset let zchátrala, ale zvlášť tento dům byl na spadnutí. Neudržovaná zahrada a sešlý dům v ní vzbudil dojem, že musela udělat chybu, špatně odbočit, že je na nesprávné adrese.

Samozřejmě ale nebyla. Přestože dům vypadal uboze, poznala ho. A kdyby zapochybovala o svojí pamětí, stačilo, aby si přečetla jméno na poštovní schránce, aby věděla, že je tam správně.

Vepředu se na zahradě povalovala spousta hraček, mnohé rozbité a zřejmě nechané tak. U domu lpělo na životě několik keřů, které nutně potřebovaly prořezat. Tráva tam rostla v osamělých ostrůvcích. Na přední verandě rezavěla kovová houpačka. Barva na stěnách byla odfouklá a loupala se.

Ačkoliv si říkala, že sem zajela z náhlého popudu, pravda byla taková, že si s nápadem, že kolem tohohle domu projede, pohrávala od chvíle, kdy do Destiny dorazila. Teď, když tady byla, se jí náhle začal svírat žaludek, což se jí stávalo zřídkakdy.

Než stačila nebrat odvahu a vystoupit z vozu, zazvonil jí mobil. Rozpoznala číslo Jessiky DeBlanceové a ozvala se. Když se pozdravily, Dannyho snoubenka řekla:

„Nechci vás obtěžovat. Jenom volám, jestli detektiv Scott nějak pokročil ve vyšetřování.“

„Ráno jsem mluvila se šerifem Harperem.“ Sdělila jí, že Wayne Scott a Beck Merchant předchozího večera pečlivě prohledali rybářský srub. „Soudím, že nic neobvyklého nenašli protože říkal, že Scott nejpozději zítra vyšetřování uzavře.“

Jessica sklíčeně řekla: „To jsem čekala.“

„Chtěla byste, abych se jim zmínila o vašem zasnoubení?“

„Ne. Hoyleovi by se to dozvěděli Pravděpodobně by mi dávali Dannyho sebevraždu za vinu, jakože jsem ho nutila do manželství a dohnala ho k ní.“

Sayre bohužel musela souhlasit. „Mám pocit, že vás nechávám na holičkách, Jessiko.“ Tak jako Dannyho, že s ním nepromluvila, když jí minulý týden volal. „Ráda bych udělala něco víc.“

„Pomáhá mi vaše snaha. Už mi pomohla.“ Po krátké odmlce dodala: „Možná se jenom potřebuju smířit s tím, že Danny nebyl tak šťastný, jak jsem si myslela, že měl důvody, o nichž nic nevím, proč chtěl ukončit svůj život. Něco ho velice trápilo. Předpokládám, že s tím nemohl žít, ať to bylo cokoliv. Už se to nikdy nedozvím.“

„Moc mě to mrzí.“ Tahle mladá žena měla zlomené srdce a Sayre jí nedokázala říct víc než tuhle nijakou otřepanou větu. Připadalo jí to žalostně nedostačující. Nicméně jí slíbila, že jí dá vědět, kdyby se něco z šerifovy kanceláře doslechla. Zavěsila, právě když se pletivové dveře domu otevřely a na úzkou verandu vyšel muž. Byl bez košile, bosý, oblečený pouze do flekatých džin.

Choval se podezíravě a nepřátelsky. „Můžu pro vás něco udělat?“ zvolal.

Kapitola jedenáctá

Uvědomila si, že přes tónovaná skla muž nevidí, kdo je ve voze. Byla v pokušení odjet, protože se cítila provinile, že ji nachytal, jak špehuje, ale když už zašla takhle daleko, tak to může zkrátka dotáhnout do konce. Stáhla okénko. „Ahoj, Clarku.“

V okamžiku, kdy ji poznal, vyslovily jeho rty neslyšně její jméno, pak se mu obličej rozzářil úsměvem, který rozehříval srdce středoškolaček v Destiny, když býval hvězdným obráncem ve fotbalovém týmu, předsedou studentské organizace, nejoblíbenějším voleným studentem posledního ročníku a měl velkou naději že to někam dotáhne.

Vystoupila z vozu a zároveň Clark Daly seběhl po předních schodech. Setkali se na půl cesty na popraskaném chodníčku, který vedl k domu. Neobjali se, ale sáhl po její ruce a pevně ji stiskl v dlaních.

„Nemůžu tomu uvěřit.“ Očima přejel po jejím obličeji po jejím těle a znovu se vrátil k obličeji „Vypadáš pořád stejně, vlastně líp.“

„Děkuji.“

On nevypadal ani stejně, ani líp. Atletické tělo, vždycky štíhlé a pevné, měl nyní tak vyhublé, že mu byla vidět všechna žebra. Na bradě měl několikadenní strniště, a nebyl to žádný módní výstřelek – nedbal o to, aby se oholil. Tmavé vlasy mu prořídly, takže mu čelo a obočí vystupovaly víc, než se pamatovala. Oči měl podlité krví. A pokud se nepletla, byl z něho cítit alkohol.

Pustil její ruku a o krok ustoupil, jako by si najednou uvědomil, jak vypadá a jak změněný jí musí připadat. „Asi bych neměl být tak překvapený, že tě vidím,“ řekl. „Přijela jsi na Dannyho pohřeb?“

„Ano. Přijela jsem včera dopoledne, přesně, abych ho stihla, a teď se už chystám zpátky.“

„Omlouvám se, že jsem to na pohřeb nezvládl. To že, však víš…“ Mávl rukou k domu, jako by se tím vysvětlovalo, proč se nedostavil na obřad za Dannyho.

„To je v pořádku. Chápu.“

Tady rozhovor ustal. Dalo jí práci, aby mu pohlédla do očí. Ostýchavost byla typická reakce na to, že po létech zase vidí starou lásku, ale měli mnohem pádnější důvody k rozpačitosti.

Vnutila svému hlasu nepřirozenou veselost a zeptala se: „Co teď děláš?“

„Pracuju ve slévárně.“ Nevěřícně zalapala po dechu. „V Huffových závodech?“ Krátce se zasmál. „Jinou práci jsem nesehnal.“

„A co děláš?“

Rozpačitě pokrčil rameny. „Nakládám do pece. Dělám u šrotu.“

Zpočátku si myslela, že si z ní určitě dělá legraci, že je to nějaký špatný žert. Když mu ale pohlédla do zapadlých očí, uviděla v nich beznaděj, hlubokou a absolutní. Jejímu otci se podařilo zničit tomuto muži život tak dokonale, jako by ho zastřelil. Přesné tak, jak kdysi vyhrožoval, že udělá.

„Je to živobytí,“ řekl a přinutil se k úsměvu. „Nechceš jít dál, dát si trochu kávy?“

Sklopila hlavu, aby neviděl její úlek. „Ne, musím chytit let. Ale i tak děkuju.“ Měla jistotu, že ve skutečnosti nečekal, že jeho pozvání přijme. Pozval ji vlažně, čistě ze zdvořilosti.

Po další trapné odmlce se tiše zeptal: „Jsi v Kalifornii šťastná, Sayre?“

„Jak víš, kde teď žiju?“

„Ale jdi. Víš, jak se tady rychle šíří klepy. Máš tam vlastní firmu, viď?“

„Zařizuju bytové interiéry.“

„Jistě jseš v tom dobrá. Máš… máš rodinu?“ Zavrtěla hlavou. „Moje manželství nevydržela.“

„Já jsem podruhé ženatý.“

„To jsem nevěděla.“

„Čtyři děti tři jsou její. Jedno máme spolu. Chlapce.“

„To je báječné, Clarku. Jsem kvůli tobě moc ráda.“

Sklopil hlavu, zastrčil si ruce do zadních kapes džín a hleděl si na bosé nohy. Jo, no, všichni asi děláme, co můžeme. Hrajeme s těmi kartami co nám padnou.“

Zaváhala, pak se ho upřímně zeptala: „Proč ses nevěnoval elektroinženýrství, jak jsi měl v plánu?“

„Nemohl jsem.“

„Proč ne?“

„Ty to nevíš? Vůbec jsem se do školy nedostal. Odebrali mi stipendium.“

„Cože?“ zvolala. „Proč?“

„Vůbec mi neřekli proč. Jenom jsem jednoho dne dostal dopis, v němž zhruba stálo, že se nemám obtěžovat přijít k zápisu, pokud si sám nemůžu platit školné, jelikož mi akademické stipendium bylo zrušeno. Pokusil jsem se o atletické stipendium, ale ani menší vysoké školy mi žádné nedaly kvůli tomu zranění kolena.

Máma s tátou si nemohli dovolit poslat mě do školy, takže jsem se rozhodl pár let pracovat a ušetřit si dost peněz, abych mohl studovat Ale… staly se různé věci. Máma dostala rakovinu a táta potřeboval, aby mu někdo pomohl se o ni starat. Víš, jak to chodí.“

Oba věděli z jakého důvodu mu sebrali stipendiumi.. Huff. Zatáhl za nitky, k nimž nejspíš patřily velké sumy peněz. Přísahal, že Clarka Dalyho zničí, a udělal to. Na Huffa mohl člověk vždycky spolehnout, že dodrží slovo. Clark byl teď na jeho výplatní listině a dělal těžkou práci což muselo Huffovi skýtat velké uspokojení. Pravděpodobně se nad tím denně pochechtával.

„Asi jsem tě zklamal.“ Se sebepodceňujícím smíchem dodal: „Sám sebe jsem zklamal.“

„Moc mě mrzí, že se ti nevedlo líp. Nastalé okolnosti jsi nemohl překonat. Jmenovitě Huffa.“

„Ani ty jsi to neměla zrovna lehké, viď?“

„Přežila jsem a dlouhá léta byl celý můj život jenom přežívání.“

„Danny musel mít pocit, že pouhé přežívání nestačí,“ podotkl. „Asi ano.“

„Jak Huff a Chris na jeho sebevraždu reagují?“

Mávla rukou k vysokým komínům, které dominovaly panoramatu města. „Výrobu nic nezastaví. Dneska jsou zpátky v práci. Beck Merchant – hádám, že víš, kdo to je.“

Stiskl rty do tvrdé linky. „Jasně, že vím, kdo to je. Drž se od něho dál. Je to –“

„Clarku?“

Na krytou verandu vyšla žena, které táhlo na třicet. Byla světlovlasá a hezká. Nebo by aspoň byla hezká, kdyby se netvářila tak nevrle. Na boku si přidržovala asi roční dítě, které mělo na sobě jenom plenku.

„Hej, Luce, tohle je Sayre Hoyleová. Sayre, moje žena Luce.“

„Dobrý den,“ řekla Sayre přívětivě. „Ahoj.“

Její opatrný nedostatek vlídnosti přiváděl Clarka zřejmě do rozpaků, takže rychle řekl: „Tohle je Clark junior.“

„Je to moc pěkný chlapec.“ Sayre se usmála na rodiče.

„Dá pěkně zabrat,“ řekl Clark. „Vynechal chůzi a když přestal lézt, začal rovnou běhat.“

„Přijdu pozdě do práce,“ oznámila Luce nevlídně.

Vrátila se znovu do domu a pletivové dveře za ní hlučně zapadly.

Clark se znovu otočil k Sayre. „Během letních prázdnin musím hlídat děti, když je Luce v práci. Pracuje v nemocnici. V kanceláři vyplňuje pojistné žádosti a tak.“

„V noci pracuješ a ve dne hlídáš děti? Kdy spíš?“

„Zvládnu to.“ Usmál se na ni ale úsměv mu pomalu vymizel z tváře. „Neměj Luce za zlé, že je hrubá. To já ji štvu. Nejsem zrovna spolehlivý manžel.“ Ztišil hlas a dodal: „Pravda je taková, Sayre, že piju. Zeptej se na mě, a to bude to první, co ti lidi řeknou.“

„Klepů bych si nikdy nevšímala, Clarku. Zvláště o tobě.“

„No, ty klepy by říkaly pravdu.“ Odvrátil hlavu a na chvíli se zahleděl do dálky. „Potom co… vždyť víš.“

Ano, věděla.

„Po tom všem jsem se dostal na scestí,“ řekl. „To my oba.“

Znovu se k ní vrátil pohledem. „Ale ty ses dostala zpátky. Podívej se na sebe. Páni. Něco znamenáš.“ Znovu se sám sobě nevesele zasmál. „A tady jsem já. Nikdy jsem se na správnou cestu nevrátil. Zřítil jsem se rychle na dno a nikdy jsem v ničem neviděl smysl.“

„Moc mě to mrzí.“ A bylo to tady zase, ta čtyři slova, upřímně míněná, ale naprosto neúčinná.

„Luce při mně stála déle, než měla. Poskytla mi víc příležitostí, abych se vzpamatoval, než jsem si zasloužil. Nějakou dobu sekám dobrotu a potom…“ Hlas se mu vytratil a zahleděl se jí hluboko do očí. Viděla v nich jenom zoufalství. „Musím najít v životě nějaký cíl, Sayre. Musím se dobře chovat k svému synovi.“

„Určitě budeš. Znovu získáš pevnou půdu pod nohama a půjdeš dál. Tak jako já.“

Natáhla ruku a povzbudivě se dotkla jeho paže. Sklopil pohled na její ruku, která mu spočívala na paži potom k ní zvedl oči a usmáli se na sebe, ale jejich úsměvy byly smutným vyjádřením lítosti nad tím, co mohlo být. „Už tě nebudu zdržovat,“ řekla chraplavě a nechala ruku sklouznout z jeho paže. „Měla jsem nejdřív zavolat. Nebo jsem tě možná neměla vůbec obtěžovat.“

„To, že tě vidím, bych za nic nevyměnil, Sayre.“

„Dávej na sebe pozor.“

„Ty také.“

Se slzami na krajíčku se otočila a rychle kráčela k svému vozu.

Když odjížděla, rychle se po něm ohlédla. Stál na verandě a díval se za ní. Zvedl ruku na pozdrav.

Až o dva bloky dál zastavila ve stínu nadjezdu, opřela si hlavu o opěrku a rozvzlykala se. Plakala tak, jak neplakala nad ztrátou vlastního bratra.

Glark Daly, kterého znávala, ten nadaný, chytrý, jemný a citlivý, slibný, ctižádostivý chlapec, kterého milovala, byl dnes stejně mrtvý jako Danny.

V Harperově podání vyzněla žádost, aby se Chris dostavil, neškodně, Beck byl ale přesvědčený, že je to důležité a že jim šerif nedává na vybranou.

Přestože Red chtěl, aby to vyznělo, jako že o nic nejde, že Chrise předvolává k sobě do kanceláře kvůli odpovědím na pár otázek, znamenalo to vlastně výslech. Před Chrisem tento termín ovšem Beck nepoužil.

S větší nenuceností, než jakou pociťoval, prohodil: „Zřejmě se vyskytly nějaké nevyjasněné věci, které je třeba uvést na pravou míru.“

„Proč k tomu Red potřebuje mě?“

„To se, tuším, ukáže, až tam budem.“

Beck neměl v úmyslu o tomhle předvolání Huffovi vůbec říkat – ne, dokud nebude vědět, o co jde. Ale na smůlu je Huff nachytal při odchodu. Beck šerifovu žádost zlehčil, stejně jako před Chrisem. „Určitě to bude jenom formalita a – nemělo by to trvat déle než půlhodinu, pokud vůbec.“

„O co myslíš, že půjde?“ chtěl vědět Huff.

„Podle mě o to, aby vyhověl svému ctižádostivému novému podřízenému, detektivovi Scottovi.“ Všichni tři se zasmáli Beck Huffovi slíbil, že ho bude informovat hned, jak se vrátí.

Když je však teď uváděli do Harperovy kanceláře, šerifovo zarputilé chování svědčilo o tom, že situace je vážná. Přivítal je strohým „Děkuji že jste se zastavili“ a pokynul jim na židle. Wayne Scott se šel postavit vedle Reda, který seděl za psacím stolem, takže oba policisté byli k nim obrácení čelem. Dřív než se Red nebo jeho podřízený dostali ke slovu, přešel Beck do útoku.

„Ze všeho nejdřív bych rád věděl, v jaké funkci tady jsem.“

„Funkci?“ Scottova nechápavost připadala Beckovi předstíraná a Beck tomu okamžitě přestal důvěřovat.

„Jsem tady, abych odpovídal na otázky, nebo jsem tady jako Chrisův právník, nebo –“

„Právník?“ vložil se do toho Chris. „Proč bych měl potřebovat právníka?“

Pohledem mu Beck přikázal, ať mlčí. „Jak jsem říkal, proč jsem sem byl předvolán? Podezíráte mě z nějakého zločinu? Pokud ano, přeji si zde mít svého vlastního právníka.“

„No tak, Becku,“ řekl Red a stísněně se zasmál, „unáhlil ses. Nemusíš na nás s takovou.“

„Myslím, že musím, Rede. Než postoupíme dál, rád bych znal povahu tohoto setkání a otázky, které hodláte Chrisovi položit. Chcete jenom zpřesnit podrobnosti Dannyho sebevraždy? Nebo máte důvod k přesvědčení, že jeho smrt byla vražda?“

Scott se přímé odpovědi vyhnul. Jedná se jenom o to, že pár věcí nesedí. Pan Hoyle nám je určitě bude schopen vysvětlit.“

Beck vrhl pohled na Chrise, který lhostejně pokrčil rameny. „Nemám co skrývat.“

„Dobrá,“ řekl Beck. „Ptejte se, ale kdykoliv můžu svému klientovi doporučit, aby neodpovídal.“

„V pořádku,“ řekl Scott a zahleděl se do malého kroužkového bloku. „Jak často chodíval zesnulý do rybářského srubu vaší rodiny, pane Hoyle?“

„Nevím. S Dannym jsme měli každý svůj program. Ten, kdo tam byl poslední, měl za povinnost uklidit, vypnout elektřinu a doplnit všechno, co spotřeboval. Pivo, toaletní papír, nezbytné potřeby. Tak zněla dohoda Takže bylo těžké říct, kdy tam někdo byl.“ Pohlédl na Reda Je to důležité?“

„Mohlo by,“ odpověděl a neosobně pokrčil rameny.

„Rybařil Danny hodně?“

„Nemám ponětí.“

„Dnes ráno vaše sestra říkala –“

„Moje sestra? To jste mě sem zavolali, abyste ověřili nebo vyloučili něco, co vám řekla Sayre? Co říkala?“

Beck zvedl ruku, aby Chrise umlčel, a pak se detektiva zeptal: „To vážně zakládáte tento výslech na něčem, co vám řekl člověk, který přes deset let v Destiny nežil a po celou tu dobu s nikým z rodiny nemluvil?“

„Řekla šerifovi Harperovi, že Danny rybaření nenáviděl. Takhle se vyjádřila, šerife? Řekla nenáviděl?“

„Správně.“

Chris pohlédl na Becka a rozesmál se. „O co jim jde? Že ‚ jako vzal někdo na Dannyho brokovnici, protože pomlouval rybaření?“

„To není žádná legrace,“ utrhl se na něho Scott. „Fakt?“ Chris si ho chladně změřil. „Já myslím, že jste k popukání.“

Beck se pokusil atmosféru v místnosti vylepšit. „Co tam v rybářském srubu Danny dělal, když neměl rád rybaření?; Pro tohle se snažíte najít vysvětlení, je to tak?“

„Je to tak.“ Scott, který pořád ještě soptil kvůli Chrisově urážce, na něho upřel pohled a čekal na vysvětlení.

„Jak bych to měl krucinál vědět?“ řekl Chris. „Možná si řekl, že to s rybařením ještě zkusí. Nebo to bylo to poslední, na co myslel. Mohl se tam odebrat, aby se modlil. Nebo aby si dal šlofíka. Nebo aby si to tam udělal. Nebo aby provedl přesně to, co provedl, čili vystřelil si mozek. Rybářský srub mu poskytl soukromí.“

„Rybářská výbava se našla na molu.“

„Tady to máte,“ řekl Chris a lenivě mávl rukou. „Danny to chtěl s rybařením ještě zkusit, vyzkoušet, jestli ho fakt nesnáší.“

„Bez návnady? Rybářské náčiní, prut, všecko to leželo na molu, ale návnada nikde.“

Chris se podíval z jednoho na druhého, pak pokrčil rameny. „V tom vám nepomůžu.“

„Víte, zkrátka to vypadalo poněkud naaranžované,“ řekl Scott. „Jako by někdo chtěl, abychom si mysleli, že tam šel na ryby, rozmyslel si to a místo toho se zabil.“

Chris luskl prsty.

„Myslím, že jste něčemu na stopě, detektive Scotte. Zapomněl si koupit návnadu, tak se zastřelil.“

„Chrisi!“

Kdyby ho šerif Harper za tu poznámku nepokáral, udělal by to Beck sám. Jeho ironie byla nevhodná a rozhodně nepomáhala vylepšit postoj Wayne Scotta.

„Omlouvám se,“ řekl a zatvářil se, jako by to myslel vážně. „Nechtěl jsem bratra nijak znevážit. Tohle jsou ale stupidní otázky. Je evidentní, proč Danny v rybářském srubu byl. Šel tam, aby se zabil, a taky to udělal.“ Upřel tmavé oči na Wayne Scotta a dodal: „Ještě něco?“

„Kdy jste ho viděl naposledy?“

„V sobotu. Dopoledne jsme si zahráli tenis. Kolem poledne jsme toho kvůli vedru nechali Ještě jsem tam zůstal, abych si zaplaval. Danny odešel hned potom, co jsme dohráli.“

„V neděli jste ho neviděl?“

„Chris vám na otázku odpověděl,“ vložil se do toho Beck. „Naposledy Dannyho viděl v sobotu dopoledne. Kolem poledního se rozešli.“

„Kde jste v neděli byl?“ zeptal se Chrise Scott.

„Doma. Celý den. Dlouho jsem vyspával. Jen tak jsem se povaloval. Četl jsem Times-Picayune. Odpoledne přišel Beck a dívali jsme se na zápas v televizi. Naše hospodyně mi to může dosvědčit. Je tohle nezbytné?“ zeptal se a najednou se otočil k šerifovi „O co tady jde?“

„To bych taky rád věděl,“ řekl Beck.

„Vydržte ještě chvilku,“ řekl Red. „Pospěš si Wayne, ano?“

Detektiv se znovu zadíval do kroužkového bloku. Ale Beck se domyslel, že to dělá jen naoko. Už zřejmě sledoval určitý cíl.

„Kde jste byl v sobotu v noci?“

„Proč tohle všechno? Danny tam nebyl,“ řekl Chris netrpělivě.

„Kde jste byl?“ zopakoval Scott.

Chris čelil detektivovu pohledu, na židli se mírně houpal dopředu dozadu, očividně rozzuřený, že musí odpovídat někomu v nižším postavení, než je on. Nakonec stroze řekl: „Šel jsem do jednoho nového nočního klubu v Breaux Bridge. Hraje tam bezvadná kapela. Mají tam pěkné číšnice. Měl byste to zkusit, detektive. Bude to na můj účet.“

Na Scotta ta nabídka ovšem neudělala nejmenší dojem. „Kouříte, pane Hoyle?“

„Pravidelně ne. Jenom někdy, když si vyrazím.“

„Kouřil jste v sobotu v noci v tom novém klubu v Breaux Bridge?“

Beck zasáhl dřív, než stačil Chris odpovědět. „Už vám na nic neodpoví, dokud nebudu vědět, kam tohle vede.“

Scott se zadíval na Harpera, jehož strhaný obličej jako by se od začátku výslechu o několik centimetrů protáhl. Se; zjevnou nechutí vytáhl zásuvku svého psacího stolu a vytáhl hnědý papírový sáček, takový, jaké se používají pro sběr důkazního materiálu na místě činu. Podal ho detektivovi Scottovi, který jej okázale otevřel a vytřásl obsah na Redův stůl.

Kapitola dvanáctá

„Becku –“

„Až venku.“

„Ale tohle je –“

„Až budeme venku,“ zopakoval Beck rozhodně. Zkoprnělých zaměstnanců si nevšímal a strkal Chrise po chodbě, přijímací kanceláří a dveřmi šerifovy kanceláře ven.

Nedovolil Chrisovi promluvit, dokud neseděli v Beckově pickupu, kde si připadali jako v horkovzdušné troubě, která je opéká ze všech stran. Nastartoval, pustil klimatizaci naplno a pak se otočil ke svému příteli který teď byl zřejmě podezřelý v policejním vyšetřování vraždy.

„Tak ven s tím.“

„Nemám, co bych řekl,“ odpověděl Chris s pozoruhodným klidem. Je to tak, jak jsem to řekl Redovi a tomu jeho… zástupci“ Vyslovil to slovo jako urážku. „Bez ohledu na to, co v tom rybářském srubu našel, se mnou to spojovat nemůže. Já tam v neděli nebyl. Selma ví, že jsem celý den neodešel z domu. Ty sám jsi se mnou několik hodin byl. Dannyho jsem neviděl, ani jsem s ním nemluvil od sobotního dopoledne v country klubu.“

„Kde vás dva slyšeli jak se urputně hádáte.“

„Kvůli podání. Kdo se nehádá kvůli tenisu, proboha?“

„Kvůli němu taky.“

„Cože? Jo tak.“ Chris na sebe nasměroval trysku klimatizace v palubní desce, odkud konečně začal vanout chladný vzduch. „To je pravda. Podle Dannyho jsem se rouhal a haněl tu jeho slavnou církev. Byl to můj bratr. Měl jsem právo na svůj názor.“

„Ale měl jsi právo ho zesměšňovat?“

Chris si povzdechl. „Huff mě požádal, jestli bych nemohl

Dannyho přivést k rozumu, usměrnit ho. Jestli jsem byl trochu sarkastický –“

„Pustil ses do něho dost tvrdě, jestli ti svědkové, co s nimi Scott mluvil, dobře slyšeli. Tak jak?“

„Nepamatuju se přesně, co jsem říkal.“

„.Nepamatuju se, co jsem říkal‘ není před soudem zrovna solidní obrana, Chrisi.“

Chris na něho ostře pohlédl. „Před soudem?“

„Ještě ti to nedošlo? Pokoušejí se dostat tě na scénu. Jsou takhle blízko, aby tě vmanévrovali na místo, kde brokovnice ustřelila Dannymu hlavu.“

„To nemůžou, protože jsem tam nebyl.“

Beck do něho zabodl tvrdý pohled. „Mně lhát nemůžeš, Chrisi Jestli se to nějak špatně zvrtne, nepřeju si žádná překvapení.“

„Co jako musím udělat? Mám ti na to dát čestné slovo?“

„Fajn. Dělej si legraci Tohle všechno je ohromná prima sranda.“

Chris trochu ubral ze své samolibosti „Hele, je mi jasný, že z tebe teďka mluví advokát. Jak říkal Huff, jseš placenej za to, aby sis dělal starostí, a nemuseli jsme si je dělat my. Já ale nevím, co bych měl ještě říct, abych tě přesvědčil, že jsem tenhle víkend v rybářském srubu nebyl.

Naposledy jsem tam byl s tebou ten večer před několika měsíci A naposledy jsem Dannyho viděl v sobotu dopoledne, když mířil do šaten country klubu. Ten náboženský nesmysl ho úplně zblbnul. Říct proti tomu slovo, na to byl ohromně přecitlivělý. Ano, utrousil jsem pár neuctivých poznámek, takže ano, odešel poněkud naštvaný.“

„A co ty? V jaké jsi byl náladě ty, když jste se rozešli? Danny byl vždycky tak poddajný a najednou se u něho projevila paličatost. Jak ti to sedlo?“

„Přiznávám, že mě namíchl, že ze sebe před těmi pámbíčkáři dělá blázna. Spousta jich u nás pracuje. Nemůžem si dovolit, aby si o nás mysleli že jsme měkkoty, ať už kvůli Pánu nebo čemukoliv jinému. Zuřil jsem.

Abych se ochladil, dal jsem si několik délek v bazénu a pak jsem šel za Lilou domů, jen co mi zavolala, že je vzduch čistý, a strávil zbytek odpoledne mezi jejími pevnými stehny. To je úžasný, co zuřivosti ze sebe člověk může dostat při sexu s takovou odvázanou, vulgární ženskou, jako je Lila Její nápaditost nezná mezí.“

„Ušetři mě podrobností.“

„Tvoje škoda, kamaráde. No, od ní jsem odešel kolem páté, šel jsem se domů převléknout, pak jsem odjel do Breaux Bridge. To je všecko. Už nemám, co bych řekl.“ Rozpřáhl ruce dlaněmi nahoru a úpěnlivě se na Becka zadíval. „Kromě toho mi uveď jediný obstojný důvod, proč bych měl Dannyho zabíjet.“

„Tady nám to nahrává,“ řekl Beck. „Chybí motiv. Ale pokoušejí se dokázat, žes tam byl, a ten mladý horlivý detektiv ten motiv bude hledat. Jestli je tady něco, co bych měl vědět –“

„Není.“

„Tak bys mi to radši měl říct teď, Chrisi Nelži mi Měl bych sehnat advokáta, dát na výplatní pásku obhájce ve věcech trestních?“

„Ne.“

Beckovi zazvonil mobil. Podíval se na číslo volajícího. „To je Huff.“

Chris si přitiskl ruku na oči „Doprčic.“

Beck hovor přijal. „Ahoj, Huffe. Právě odcházíme a za pět minut bychom měli být doma Nechceš zmrzlinu? Můžeme to vzít kolem Dairy Queen. Určitě ne? Tak jo. Jen co dorazíme, všechno ti povím.“ Vypnul mobil a řekl Chrisovi „Nemáme se cestou nikde pro nic stavovat. Čeká na nás.“

„Kolik bychom mu toho měli říct?“

„Všechno. Jestli to neuděláme, dozví se to od Reda A samozřejmě tak, jak to vidí Wayne Scott.“

„To je další věc v můj prospěch. Starý dobrý spolehlivý Red Harper. Nepřipustí, aby na mě hodili další falešné obvinění z vraždy.“

Sayre na cestu do New Orleansu nevyrazila. Po prohlídce slévárny, rozhovoru s Clarkem a následovném záchvatu pláče byla fyzicky i emocionálně vyčerpaná. Dvě hodiny řídit a potom muset zápasit s těžkostmi moderního leteckého cestování, tak to ji vůbec nelákalo.

Kromě toho měla nevysvětlitelný strach, že pokud bude, odjezd odkládat, nebude schopná odjet vůbec. Odjížděla z Destiny s nezodpovězenými hádankami a nevyřešenými problémy, ale nebyly to její problémy a nechtěla se do nich zaplést.

Jeden z jejích zákazníků v San Francisku byl prezidentem charterové letecké společnosti. Byl jí zavázán, že mu za směšně krátkou dobu dala do pořádku a zařídila městský dům na Russian Hill.

Zavolala mu. Soucitně ji vyposlechl a pak požádalo pět minut, aby mohl všechno zařídit. Zavolal jí zpátky za čtyři minuty. „Naštěstí jsme měli v Houstonu volné letadlo. Už k vám letí.“

„Vejde se na místní ranvej soukromý tryskáč?“

„To bylo to první, co jsem si ověřil. V Destiny je nějaká banda velkejch hlavounů, co vyráběj potrubí. Ti mají firemní tryskáč.“

Vtom si vzpomněla, že se o tom Beck zmínil, ale neřekla svému klientovi, že je v té „bandě hlavounů“ společnicí. „Nechte klíče od pronajatého vozu u zaměstnanců letiště,“ řekl. „Někdo vůz později vyzvedne a odveze ho zpátky do New Orleansu.“

Ta královská služba byla drahá, pro ni to byl vzácný luxus, ale mohla si to dovolit. A jestli vypadne z Destiny raději dřív než později, budou náklady stát za to.

Dojela na letiště, zaparkovala pronajatý vůz na určeném místě a vytáhla z kufru příruční zavazadlo. Když vešla do budovy, přistoupila k ní žena středního věku. „Jste paní Lynchová?“

„Ano, jsem.“

„Vaše letadlo právě přistává. Můžu si od vás vzít klíčky od vozu?“

Betonová letištní plocha byla jako gril, když vykročila z budovy, aby se pozdravila s distingovaným šedovlasým pilotem, který vystoupil z malého elegantního letadla, jež zastavilo dvacet metrů od budovy.

„Paní Lynchová?“

„Dobrý den?“

„Budu kapitánem vašeho letu.“ Představil se a stiskli si ruku. Když vstoupili na palubu letadla, představil druhého pilota, který na ni zamával z kabiny, a pak jí ukázal, kde jsou nouzové východy a kde je uložené pití a přesnídávky. „Zařiďte se tu jako doma.“

Poděkovala mu a on odešel do pilotní kabiny. Cítila úlevu, že už odjíždí, a byla vděčná za to, že přesunula odpovědnost za cestu na někoho jiného. Opřela si hlavu o chladivou kůži sedadla a zavřela oči Během několika minut začalo letadlo popojíždět na konec rozjezdové dráhy.

Ve chvíli, kdy se otočilo a bylo připravené na start, podřimovala.

Ale místo toho, aby se motory rozburácely, jak očekávala, jejich hučení pomalu sláblo, až zmlkly docela. Otevřela oči a uviděla, jak se kapitán protahuje z pilotní kabiny. Jen seďte, paní Lynchová. Něco se děje, ale já se o to postarám, a pak hned vyrazíme.“ Mluvil zdvořile a klidně, ale poznala, že je naštvaný kvůli tomu, co je zdrželo.

Uvolnil zámek na dveřích, odsunul je a seběhl po schůdcích. „Co to tady sakra vyvádíte?“

„Potřebuju mluvit s vaší cestující.“

Sayre rozepnula bezpečností pás a přistoupila ke dveřím. Pilot k ní stál zády. Nadával Beckovi Merchantovi, kterým ta tiráda zřejmě ani nehnula.

„Snažil jsem se přimět tu ženu v terminálu, aby vám vysílačkou sdělila, abyste nestartovali, ale odmítla. Že prý k tomu nemám oprávnění. Nevěděl jsem, jak jinak bych vás měl zastavit.“

Sayre sestoupila po schůdcích. Když ji Beck uviděl, pokynul jí k pickupu, který stál nastartovaný uprostřed rozjezdové dráhy přímo před letadlem. „Nastupte si.“

„Zbláznil jste se?“

„Huff dostal srdeční záchvat.“

Beck vrhl pohled na svoji spolucestující. „To vás ani trošku nezajímá, co se stalo?“

Nepromluvila slovo od chvíle, kdy ji vysadil do kabiny pickupu. Teď se k němu otočila. Tvářila se neúčastně, alespoň ovšem na něho hleděla.

„Huff byl u sebe v kanceláři,“ začal vysvětlovat. „Sally, jeho sekretářka, ho slyšela vykřiknout. Spěchala tam a našla ho zhrouceného na stole, jak si tiskne ruce na hruď. Rychlým rozhodnutím mu možná zachránila život. Strčila mu do úst tabletu aspirinu a potom zavolala 911.

S Chrisem jsme jeli do nemocnice hned za sanitkou. Byli jsme tam možná půl hodiny – i když se to člověku zdá delší –, než Chrisovi dovolili, aby ho navštívil. Mohl na jednotce intenzivní péče zůstat jenom asi tak pět minut. Říkal, že se snažili Huffa stabilizovat, ale že se s nimi dohadoval. Byl hrozně rozčilený a chtěl vás. Vyslal mě, abych vás našel a přivezl.“

„Řekli Chrisovi, co se dá očekávat?“

„Ještě ne. Pořád se snaží určit, jak silný ten záchvat byl. Můžu vám říct jenom tolik, že když jsem odcházel z nemocnice, Huff ještě žil. Řekl jsem Chrisovi ať mi volá na mobil, kdyby došlo k nějaké drastické změně. Nevolal.“

„Jak jste věděl, kde mě máte hledat?“

„Půjčovna aut. Zavolal jsem jejich pobočku do New Orleansu, jestli jste už nevrátila vůz. Řekli mi, že necháváte vůz tady na letišti, aby ho později někdo vyzvedl. Spěchal jsem sem.“ Odmlčel se a po chvilce dodal: „Nabízel jsem vám firemní letadlo.“

„A já tu nabídku odmítla. Potom, co jsem se dnes dopoledne porozhlédla po továrně, bych firemní letadlo nepoužila, když firma neposkytuje svým zaměstnancům dostatečně silné pracovní rukavice jenom proto, že jsou dražší. Kolik můžou stát pracovní rukavice?“

„To není moje náplň práce.“

S pohrdáním na něho pohlédla „Správně. Vy jste jejich poskok. Posílají vás, abyste za ně dělal špinavou práci Mohl jste způsobit Katastrofu, když jste vjel na ranvej, kde startovalo letadlo.“

„Kapitán to nezapomněl zmínit.“

„Jeho slova se ale od vás odrazila. Takhle zpupně jste riskoval, protože jste věděl, že vám to projde. Žádný div, že tak znamenitě zapadáte do naší rodiny.“

Beck sevřel volant pevněji „Neschvalujete moje metody? Taky dobře. O váš souhlas mi nejde. Můj zaměstnavatel mě požádal, abych vás našel a přivedl do nemocnice, a to také dělám.“

„Vždycky uděláte, co se vám řekne. Bez ohledu na to, jestli je to správné nebo ne, nebo jak to může někoho jiného postihnout.“ Maličko naklonila hlavu a hodnotila ho. „Říkám si jak daleko byste kvůli nim zašel? Kde byste si stanovil hranici? Stanovil byste si ji vůbec?“

„Už jste se jasně vyjádřila, jaké máte o mně nízké mínění.“

„Proč jste mi včera večer u večeře neřekl, že jste byl v rybářském srubu, protože vás o to šerif Harper požádal?“

„A zkazit vám zábavu? Chtěla jste si o mně myslet to nejhorší a já vám k tomu poskytl příležitost.“

Odvrátila hlavu a zahleděla se okénkem ven. Zlost z ní sálala v nepolevujících vlnách jako horko z rozpáleného asfaltu. Vlasy jí v pálícím slunci žhnuly jako plameny. Její pokožka vypadala horečnatě, byla by na dotek horká.

Radši nebude myslet na to, že by se jí dotkl. Moc mu to ale nepomohlo. Od chvíle, kdy ji uviděl poprvé, ho napadalo ještě něco víc.

Když se včera na hřbitově ocitl Huffově dceři tváří v tvář, dalo mu zabrat, aby na sobě nedal znát ohromení. Přirozeně že viděl její snímky, ty ale jen hluše zachytily skutečného člověka. Osobně na něho udělala ohromující fyzický dojem, který dvojrozměrná fotografie nemohla nikdy zachytit |

Blesklo mu hlavou: Tohle že je Chrisova mladší sestra, o níž jsem slyšel tolik divokých historek? Tohle že je ta femme fatale Destiny, ta Lolita, sestřička s ostrým jazykem a pověstí dračice?

Očekával, že bude hlučná a vulgární. Očekával nápadně se oblékající ženu, která vystavuje na odiv kypré křivky, nikoliv kultivovanou, inteligentní bytost s dokonalým vkusem. Její zdrženlivá elegance byla sexy a dráždivá a stejně tak její mrazivé opovržení.

Vylíčili mu ji jako holku, s níž jsou jenom potíže, jako rozmazleného spratka, trn v patě, semetriku. To všechno by v sobě jistě mohla mít, ale Chris se zapomněl zmínit, že jeho sestra je vábivě tajemná žena. Neboť v rozporu s jejím náležitým oblečením a blahosklonnou odtažitostí v ní tepal neklid, který svědčil o nespoutané smyslnosti, jež v ní hluboko pod nánosem její povýšenosti kolovala.

Chris jako její bratr by si samozřejmě tohoto všeho nevšiml, zvláště ne sexuálních stránek té druhé Sayre. Beck logicky usoudil, že s takovou krátkozrakostí Sayre u lidí počítá. Nepřála si, aby kdokoliv nahlédl za způsoby, jež každého odrazovaly do patřičných mezí, způsoby, jež si osvojila, aby chránila skutečnou Sayre.

Beck to ale dokázal. Zachytil jen pár záblesků toho, jaká by byla, kdyby ta zmiňovaná divokost přišla ke slovu, a to ho vzrušovalo. Břicho se mu chvělo očekáváním a pokožka se mu napjala, jak se snažil to skrýt. Pozoroval, jak úžasem rozevřela rty, když se bezostyšně vyjádřil o jejích vlasech, když jí je zastrkával pod helmu. Představoval si jak jemně skousává její spodní plný ret. Pro začátek. A potom se zaobíral fantazírováním, jaké by to bylo dál. Představoval si jaké by to bylo, kdyby tu její tajenou smyslnost uvolnil. Kdyby tohle předtím nedělal, měl by teď mnohem snazší život. Ujížděl rychle k nemocnici a ona ho dál ignorovala, což ho značně štvalo. Raději by od ní snášel cokoliv, než aby se tvářila, že tam on není. „Cítíte se pohodlně?“

Pohlédla na něho.

„Cože?“

„Klimatizace. Není puštěná moc, nebo málo?“

„Je to dobré.“

„Možná z toho sedadla nachytáte nějaké Fritovy chlupy. Omlouvám se. Rád se vozí –“

„Jestli byl srdeční záchvat tak silný, že si Huff přeje vidět svoje děti, než umře, neměli by ho vrtulníkem dopravit do New Orleansu, kde je kardiologické centrum?“

Nevadilo mu, že ho přerušila. Alespoň, že se dala do řeči „Počítám, že tahle možnost by tady byla, až se určí, v jak vážném stavu je.“

„Byly na něm někdy předtím patrné příznaky srdečních potíží?“

„Má vysoký krevní tlak. Má na to brát léky, ale nezamlouvají se mu jejich vedlejší účinky. Neustále kouří, někdy mi připadá, že z čistého vzdoru, že se mu říká, aby to nedělal. Jediným jeho tělocvikem je, že se houpá v houpacím křesle. Kávu s mlékem si dělá půl na půl. Vyhrožoval, že Selmu vyrazí, jestli mu ještě někdy dá místo opravdové šunky krůtí. Pravděpodobně očekával, že ho srdeční záchvat nebo mrtvice postihne.“

„Myslíte, že k tomu přispěla Dannyho smrt?“

„Nepochybně. Bylo stresující ztratit syna, zvláště za takových okolností, a k tomu ještě další věci“

„Jaké další věci?“ chtěla vědět.

„A jsme tady.“

Zaparkoval na nemocničním parkovišti a byl venku z vozu dřív, než se ho stačila znovu zeptat na dozvuky Dannyho smrti. Je opravdu zapotřebí, aby věděla, že Huff utrpěl srdeční záchvat chvíli po tom, co mu s Chrisem vypověděli všecko o znepokojujícím setkání s šerifem Harperem a jeho zástupcem Scottem?

Chris Huffovi s charakteristickou chlapskou jistotou řekl, že není potřeba si s ničím dělat těžkou hlavu, že Wayne

Scott dělal ramena, aby na všechny udělal dojem, jakej je velkej, zlej chlapák, a že takzvané důkazy jsou tak chatrné, až je to k smíchu. „Chce si zasloužit, že je zaměstnaný na moje náklady,“ prohlásil Chris. „Nic jiného v tom není. Beck z něho a jeho vyšetřování nadělá fašírku. Dejte na moje slova, za pár dní se tomu budeme smát.“

Beck řekl něco podobně zlehčujícího, ale Huffa zřejmě vystresovalo víc, než dokázal snést, pomyšlení, že o jeho synovi se dokonce uvažuje, že by se dokázal dopustit bratrovraždy.

Beck neviděl nic dobrého na tom, teď to se Sayre probírat, a místo toho vyrazil kolem vozu, aby jí otevřel dveře. Ve chvíli, kdy k nim dorazil, vystupovala a odmítla ruku, kterou jí nabízel. Když se otočila, aby si vzala příruční zavazadlo, řekl: „Nechte to tady. Zamknu vůz.“

Zaváhala, potom krátce přikývla a společně vykročili ke vchodu do nemocnice. Dal jí v otáčivých dveřích přednost, když ho také|vyplivly do haly, narazil do Sayre, která jen co z nich vyšla, zůstala na místě stát.

Téměř ji porazil a ztratil vlastní rovnováhu, takže ji zlehka uchopil za ramena a přitáhl k sobě. Jejich těla se náhodně důvěrně dotkla způsobem, který by mu kdykoliv jindy vzal dech. I teď by tomu tak bylo, kdyby se nedivil, proč tak náhle zůstala stát na místě.

Přes nemocniční halu k nim kráčel doktor Tom Caroe. Byl to pomenší člověk, který neustále hrbil úzká ramena. Následkem špatného držení těla se zdál ještě drobnější. Oblečení na něm vždycky vypadalo o několik čísel větší, jako by se v něm, potom, co si je oblékl, ještě scvrkl. Řídké vlasy měl nepřirozeně načerno obarvené, jak se pokoušel zamaskovat pokročilá léta, jež prozrazovaly vrásky na jeho obličeji

Když k nim došel, řekl Sayre „Ahoj“ a napřáhl pravici Ani se nepohnula, aby mu ji stiskla, a tak ji rychle spustil k boku. Aby skryl rozpaky, vyhrkl: „Jsem rád, že jste ji přivedl tak brzy, Becku.“

„V pořádku. Jak mu je?“

Sayre překonala šok – nebo co to bylo, co ji přimělo, aby zůstala stát jako solný sloup, jen co vešla do nemocnice –setřásla jeho ruce z ramenou a postavila se vedle něho.

Je stabilizovaný,“ sdělil jim doktor Caroe. „Potřebuji aby takhle zůstal, než provedu další testy.“

Sayre promluvila poprvé a rovnou zpochybnila kompetenci rodinného lékaře. „Jste dostatečně kvalifikovaný na to, abyste určil diagnózu? Neměl by se vyjádřit kardiolog?“

„Ano, myslím, že měl,“ odpověděl vyrovnaně. „Ale Huff o tom nechce slyšet. V tomhle byl dost neoblomný.“

„Možná ho dokážu přemluvit.“ Beck pobídl Sayre k výtahu. „Na jakém je poschodí?“

„Na druhém. Je na jednotce intenzivní péče,“ řekl lékař. „Můžete ho vidět na pár minut vždy po hodině. Potřebuje absolutní klid.“ Zaměřil se na Sayre a dodal: „Zvláště si přeje vidět vás, což je, otevřeně řečeno, podle mě nerozumné. Pokud s ním ovšem budete mluvit, mějte na paměti jeho stav a neříkejte nic, co by ho třeba mohlo rozčílit. Další záchvat by ho mohl zabít.“

Když se dveře výtahu otevřely a Sayre s Beckem vystoupili zvedl Chris hlavu. „To se podívejme, Sayre. Díky, že ses obtěžovala vrátit.“

Ignorovala ho, což byla vůči Chrisovi nejlepší obrana.

„Dole jsme narazili na Torna Caroea,“ sdělil mu Beck.

„Potom víš to, co já.“ Chris se zadíval na sestru. „Huff si žádal tebe.“

„Nevíš proč?“ zeptala se.

„Nemám tušení. Myslel jsem, že bys mi to mohla objasnit ty.“

„Ne.“

„Možná s tím má něco společného tvůj zájem o naši výrobu.“

„Jak jsem řekla, Chrisi nevím.“

Tím rozhovor skončil. Posadili se v čekárně a snažili se vyhnout pohledu z očí do očí. Nakonec se Beck zvedl a řekl, že se jde poohlédnout po nějakém prodejním automatu. Sayre odmítla jeho nabídku, že jí přinese něco chlazeného k pití. „Půjdu s tebou,“ řekl Chris, vyšel za Beckem z čekárny a zanechal ji samotnou, aby se obávala návštěvy u Huffa.

Nedokázala si představit kajícného Huffa, ale ještě nikdy nečelil vlastní smrtelnosti Když nahlížel do propastí, obával se pekla, které popíral? Tváří v tvář pravděpodobností, že v něm stráví věčnost, chtěl ji požádat o odpuštění a učinit pokání?

Pokud ano, tak bude jenom plýtvat posledním dechem. Ona mu nikdy neodpustí.

Pořád ještě byla v čekárně sama, když jí sestra přišla oznámit, že může jít dál. Sayre ji následovala na jednotku intenzivní péče, kde Huff ležel připojený na přístroje, které s uklidňující pravidelností pípaly. Kanylu s kyslíkem měl zavedenou do nosu. Oči měl zavřené. Sestra neslyšně odešla.

Jak mu tak Sayre upřeně hleděla do obličeje, musela se divit, jak člověk, jemuž vděčila za život, naprosto zničil její lásku k němu. Vzpomínala, jak se jako děvče každý večer těšila, až přijde Huff z práce domů. Ohlašoval svůj příchod hlasem, který halasil chodbami domu a naplňoval jej vitalitou, jež vymizela, když tam nebyl. Byl srdcem, které do rodiny pumpovalo život – ať už dobrý, nebo špatný.

Vzpomínala, jak i jeho nejmenší zájem byl lepší než dárky, které dostala k Vánocům. Vážila si jeho uznání, jímž skrblil. Přestože jí někdy naháněl strach, pamatovala se, že ho milovala upřímně a bezvýhradně.

Tehdy ho ale viděla očima dítěte, jež bylo slepé k jeho nemorálnosti Když se jí otevřely oči a byla nucena ji nahlédnout, udělala tu nejbolestnější zkušenost svého života, která ji připravila o všechny iluze.

Dlouhou chvíli stála u jeho postele, než ji začal brát na vědomí.

Když otevřel oči a uviděl ji usmál se a vyslovil její jméno.

„Cítíš se pohodlně?“ zeptala se. „Nacpali do mě léky.“

„Jsi stabilizovaný. Hlídá se krevní tlak. Tep. Tohle všechno.“ Roztržitě přikývl, moc ji neposlouchal. Očima jí přejížděl po obličeji „S tvojí matkou jsem bojoval kvůli tomu, že tě chtěla pojmenovat Sayre. Připadalo mi to jako hloupé jméno. Proč ne Jane, Mary nebo Susan? Ona ale trvala na svém a teď jsem tomu rád. Hodí se k tobě.“

Odmítala vydat se s ním ruku v ruce do vzpomínek. Bylo by to ostudně pokrytecké. Vrátila se znovu k jeho zdravotnímu stavu. „Musel to být jenom slabý záchvat, jinak by ses necítil tak dobře. Srdce ti to nemohlo příliš vážně poškodit.“

„Takže je z tebe teď kardiolog?“ nadhodil kousavě. „Ne, ale s poničenými srdci mám velkou zkušenost.“ Naklonil hlavu, jako by tím chtěl říct: Dobrý zásah. „Jsi tvrdý, necitelný člověk, Sayre.“

„Měla jsem dobrý příklad.“

„To má být, počítám, narážka na mě. Tvoje matka –“

„Matku sem, prosím, netahej, zvláště ne proto, abys ve mně vzbudil pocit provinilosti, že se ti stavím na odpor. Ne, nejsem sladká, poddajná dáma, jako bývala ona, ale myslím, že by se jí nelíbilo, jak jsme se my všichni vybarvili.“

„Nejspíš máš pravdu. Možná Danny. Myslím, že by se jí zamlouval. Jsem rád, že tady nebyla, aby mu musela koukat do hrobu.“

„Já jsem taky ráda. Žádná matka by neměla přežít svoje dítě.“

Přivřel oči do štěrbin. „Pravděpodobně mi neuvěříš, Sayre, ale truchlím pro Dannyho. Opravdu ano.“

„Koho se to snažíš přesvědčit, Huffe? Mě, nebo sebe?“

„No dobře, nemusíš mi to věřit. Ale je toho spousta, co mě rozčiluje. Nejdřív Danny. A teď je v podezření Chris.“

„Chris?… Cože? Co tím chceš říct?“

„Paní Hoyleová?“

Byla to sestra, která jí přišla připomenout, aby návštěvu nepřetahovala. Přikývla, neobtěžovala se sestře říct, že se jmenuje jinak.

„Nevšímej si jí,“ řekl Huff, když sestra odešla. „Neodváží se tě vyhodit.“

Smutnou skutečností bylo, že se Sayre nemohla dočkat, až vypadne. „Uzdravíš se, Huffe. Myslím, že ani ďábel na tebe ještě není připravený.“

V úsměvu nadzvedl koutek úst. „Neocenil by soupeře.“

„Pro tebe není ďábel žádný soupeř.“

„Asi to myslíš vážně.“

„To opravdu ano.“

„To jsou pěkně tvrdá slova k člověku, který mohl před pár hodinami umřít. Už léta si pěstuješ tuhle zášť. Není načase, aby ses na mě přestala tak hrozně vztekat?“

„Já se na tebe nevztekám, Huffe. Vztek je cit. Necítím k tobě nic. Nic.“

„Že by?“

„Ano, je to tak.“

„Proč jsi sem potom spěchala, abys ještě naposledy viděla chudáka starého tátu, než natáhne bačkory?“

„Proč jsi pro mě poslal?“

Prohnaně se usmál, pak se hlasitě zachechtal. „Aby se ukázalo, že přiběhneš. A podívej na to, Sayre. Jseš tady.“

Kapitola třináctá

„O čem myslíš, že se vybavují?“

Beck vrhl pohled na Chrise, pokrčil rameny a dál si listoval ve starém čísle časopisu People. „Co je mezi nimi za spor?“

„Táhne se to od doby, kdy Sayre dospívala. Na střední škole chodila s Clarkem Dalym.“ Beck se na něho pozorně zadíval. „Ano, s tím,“ řekl Chris.

Beck znal Clarka Dalyho ze slévárny. Několikrát ho jeho předák poslal domů, protože se hlásil do práce opilý. Dokonce ho nachytali s láhví whisky v krabici na jídlo. Bylo překvapivé dozvědět se, že s ním Sayre něco měla.

„Nějakou dobu Huff proti jejich malé romanci nic neměl,“ pokračoval Chris. Jevilo se to docela neškodně. Když to ale začalo vypadat, že z té štěněcí lásky bude něco vážnějšího, zarazil to a nedovolil Sayre, aby se s Clarkem dál scházela.“

„Měl už tehdy problémy s pitím?“

„Nic horšího, než že sem tam potají vypil pivo. Byl to skvělý atlet. Třídní vůdce.“

„V čem byl potom problém?“

„Podrobnosti neznám. Už jsem byl na univerzitě. Sestřiny záležitosti mě nezajímaly a tu věc jsem podrobně nesledoval. Jenom vím, že Huff nebyl nadšený z představy, že by se Clark Daly stal jeho zetěm. Jen co vyšli ze střední školy, vložil se do toho a zatrhl jim to.“

„Jak Sayre zareagovala?“

„Chris se pokřiveně usmál. Jak bys myslel? Neskutečně řádila. Aspoň tak jsem to slyšel. Když její výbuchy na Huffa nijak nezabraly, propadla se do hluboké deprese, hodně zhubla a chodila po domě jako duch. Jak se jmenuje ta postava z Dickensova románu, co se vleče z místa na místo v plesnivých svatebních šatech?“

„Slečna Havishamová?“

„Správně. Vzpomínám si, že jsem jednou přijel domů na víkend a skoro jsem Sayre nepoznal. Nechodila na vysokou, nepracovala, nedělala nic a vůbec nevycházela z domu. Když jsem se na to zeptal Selmy, rozplakala se a řekla, že ze Sayre už je jenom stín, z chudinky malé. Danny říkal, že na Huffa měsíce nepromluvila a vyhýbala se tomu, aby se s ním ocitla v jedné místnosti.“

Chris se odmlčel, aby si přihnul z plechovky nealko nápoje. Beck se chtěl dozvědět, co bylo dál, ale nenaléhal na Chrise, aby pokračoval. Nechtěl, aby to vypadalo, že se nějak nápadně zajímá.

Naštěstí Chris pokračoval, aniž by ho k tomu pobídl. „Takhle to šlo několik měsíců. Nakonec toho měl Huff dost. Řekl jí, aby přestala trucovat a dala se dohromady, jinak že ji pošle do psychiatrické léčebny.“

„Tohle byla Huffova léčba nešťastné lásky mladičkého děvčete? Vyhrožoval jí, že ji nechá zavřít do nemocnice?“

„Zní to tvrdě, že jo? Ale zabralo to. Protože když Huff vybral jednoho chlápka a trval na tom, aby si ho vzala, šla poměrně poddajně k oltáři. Asi si řekla, že je manželství lepší než blázinec.“

Beck se zamyšleně zadíval na zavřené dvoukřídlové dveře, které vedly na jednotku intenzivní péče. „Tak dlouho chová vůči Huffovi zášť kvůli tomu, že vstoupil mezi ni a její lásku ze střední školy?“

„Sayre už je taková. Dokonce už jako malá holka byla neustále kvůli něčemu naježená. Nezměnila se. Každou maličkost bere smrtelně vážně.“ Zvedl se, protáhl si záda a pak přistoupil k oknu.

Dlouho tam jenom tiše stál a nepřítomně zíral ven. Nakonec se ho Beck zeptal: „Máš něco na srdci Chrisi?“

Pokrčil rameny s lhostejností, o níž Beck věděl, že ji jen předstírá. „To ta dnešní záležitost.“

„Byl to rušný den. Která záležitost?“

„V šerifově kanceláři Myslíš, že mě zatknou?“

„Ne.“

„Ve vězení se mi hned prvně nelíbilo, Becku. Huff mě dostal na kauci ven během několika hodin, ale není to místo, kde bych chtěl trávit jakýkoliv čas.“

„Nezavřou tě. Ještě nemají dost důkazů.“

Chris se prudce otočil. „Ještě?“

„Je toho víc, co by mohli najít, Chrisi? Potřebuju to vědět.“

V tmavých očích mu zablýsklo. Jestli mi nevěří můj vlastní právník, kdo potom?“

„Já ti věřím. Ale v tuhle chvíli musíš uznat, že to pro tebe nevypadá moc dobře.“

Chris se uvolnil. „Momentálně ne. Hodně jsem o tom přemýšlel a dospěl jsem k názoru, že to na mě chce někdo hodit.“

„Hodit to na tebe?“

„Říkáš to skepticky.“

„Taky jsem skeptický.“

Chris se šel posadit zpátky na svou židli a naklonil se přes úzký prostor, který je dělil. „Přemýšlej o tom, Becku. Nebyl bych kvůli tomu Iversonovu případu, který pořád ještě vedou jako nevyřešený případ pohřešované osoby, s možností, že došlo k vraždě, ideální oběť?“

„Pro koho?“

„Pro Ušouna Watkinse.“

Beck se krátce zasmál. „Pro Ušouna Watkinse?“

„Tak mě vyposlechni“ řekl Chris podrážděně. „Bratry Hoyleovy nemůže ani cítit. Tebe taky ne, když na to přijde. Přihřívá si svoji polívčičku.“

„Kvůli hospodské rvačce, k níž došlo před třemi lety?“

„On ovšem na to nezapomněl. Říkals Huffovi že se ti o tom včera večer v restauraci zmínil.“

„To jo, ale –“

„Není to jenom tohle. Tak mě napadlo, aby Dannyho sekretářka prověřila žádosti o místo, které jsme dostali během několika posledních týdnů, a hádej, co se ukázalo?“ Vytáhl z kapsy u kalhot složený kus papíru a zamával jím na Becka. „Žádost si podal i Watkins.“

„Zažádal o místo ve slévárně?“

„Danny jeho žádost odmítl. Watkins má další důvod, aby Hoyleovy nenáviděl.“

„Natolik, že by Dannyho zavraždil?“

„Takovej chlap jako on moc nepotřebuje.“

„Má to svoji logiku,“ řekl Beck zamyšleně.

„Určitě to stojí za prověření.“

„Zmínil ses o tom Redovi?“

Ještě ne. Právě jsem si prohlížel tu zamítnutou žádost, když Huff dostal infarkt. Neměl jsem možnost o tom s nikým mluvit.“

Beck o tom chvíli uvažoval, pak ale zavrtěl hlavou. „Je v tom háček, Chrisi.“

„Jaký?“

„Jak by Watkins dostal Dannyho do rybářského srubu?“

Chris o té otázce pár vteřin přemýšlel a potom připustil, že nemá tušení. „Ale předně je to práskaný ničema a pak má za sebou tři roky školení ve vězení.“ Zvedl pohled a uviděl Sayre, jak vychází z jednotky intenzivní péče. „Promluvíme si o tom později.“

Zvedli se, když k nim došla. „Je v pohodě,“ prohlásila. „Nevypadá, že by byl na odchodu z tohoto světa.“

„Proč potom tolik stál o to, aby tě viděl?“

„Není důvod se vzrušovat, Chrisi. Nezměnil závěť a neurčil mě výlučnou dědičkou, jestli máš péči o tohle. Přivolal mě, aby se pobavil.“ Otočila se k Beckovi a řekla: „Šel byste, prosím, ven a odemkl svůj vůz, abych si mohla vzít zavazadlo?“

„Odlétáte dnes večer?“

„Zrušila jsem to letadlo, protože jsem nevěděla, kdy budu odjíždět. Doufejme, že ten pronajatý vůz… Cože?“ zvolala, když Beck začal vrtět hlavou.

„Už si ho vyzvedli Dovolil jsem si to místo vás ověřit.“

„No, stejně jsem měla v úmyslu přespat v motelu. Zítra si obstarám jiný vůz.“ Beck jí nabídl, že ji do motelu odveze, ale řekla: „Zavolám si taxi.“

Chris jí sdělil, že jediná taxislužba v Destiny už není v provozu. „Zabalili to před několika lety.“

Beckovi bylo jasné, že je chce co možná nejdříve setřást a že ji tyto zátarasy na cestě k úniku popouzejí. „No dobře,“ řekla smířeně. „Jestli to pro vás není příliš velká zajížďka, budu vám vděčná, když mě do motelu zavezete.“

„To nebude potíž. Zůstáváš tady, Chrisi?“

„Počkám tady, dokud se doktor Caroe nevrátí na večerní vizitu. Když si bude myslet, že Huffovi bezprostřední nebezpečí nehrozí, odejdu.“

Domluvili se, že nechají zapnuté mobily, aby se dovolali v případě, že by se Huffův stav změnil, a rozloučili se. Cestou do přízemí Beck požádal, aby mu podrobněji vylíčila, v jakém je Huff stavu.

„Pokud zlovolnost znamená dlouhý život,“ řekla, „tak nás všechny přežije.“

Pak prošla otáčivými dveřmi. Venku chtěl znovu navázat rozhovor, ale z řeči jejího těla jasně vyčetl, že udělá nejlíp, když nebude chtít, aby mu převyprávěla, o čem s Huffem hovořili.

„Vypadáte unaveně,“ řekl, když jí pomáhal nasednout do pickupu.

„Po setkání s Huffem se vždycky cítím unavená.“

Obešel vůz a nastoupil. Otočil klíčem v zapalování a omluvil se za vedro v kabině. „Měl jsem nechat trochu pootevřená okna.“

„Nevadí mi to.“ Opřela si hlavu o sedadlo a zavřela oči „Když je v červenci v San Francisku osmnáct stupňů, postrádám pravé léto. Ve skutečnosti mám vedro ráda.“

„Takhle bych vás odhadoval.“

Otevřela oči a pohlédla na něho. Zaklesli se do sebe pohledem, a tím jako by teplota ve voze ještě stoupla. Alespoň Beckovi se udělalo značně vedro. Jak tak seděla zpola zakloněná, vypadala bezbranně a vysloveně žensky. Jemné pramínky vlasů se jí kudrnatily navzdory přípravku, který na ně použila, a propůjčovaly jí něžnost, kterou by popřela. Tváře měla zrůžovělé a znovu mu naskočilo v mysli, jak by její pleť byla na dotek horká.

Prahl po tom to zjistit, ale nerisknul to, obával se, že kdyby se jí dotkl, porušil by křehkou rovnováhu, které dosáhli, takže by se zváhla v jeho neprospěch. Místo toho se zeptal: „Nemáte hlad, Sayre?“

Zvedla hlavu z opěrky a oči měla zamžené nepochopením. „Cože?“

„Máte hlad?“

„Ach.“ Maličko zavrtěla hlavou. „Ne.“

„Vsadím se, že máte.“

Ještě několik vteřin na ni upřeně hleděl, a pak zařadil rychlost. Vyjel z nemocničního parkoviště a zamířil na opačnou stranu, než byl motel.

„Motel je na druhé straně města,“ připomněla mu.

„Důvěřujte mi.“

„Pokud se tomu budu moct vyhnout, tak ne.“

Pouze se zazubil. Neřekla nic dalšího, což vzal jako souhlas s tím, co zamýšlel. Těsně na okraji předměstí odbočil z hlavní na hrbolatou štěrkovanou silnici, která se vinula hustým lesem. Jel po ní, až k místu, kde končila na mýtině na zvýšeném břehu slepého ramene řeky. Několik vozů parkovalo okolo malé budovy, která vyhlížela na spadnutí.

Otočila se k němu. „Vy tohle místo znáte?“

„Jako by vás to překvapovalo.“

„Myslela jsem, že je to tajemství, o kterém víme jenom my místní.“

„Už tady nejsem tolik cizí.“

Rybárnu, k níž se zajíždělo vozem, vlastnila a provozovala od počátku třicátých let stejná rodina, kdy jejich hlavním kasovním trhákem byla pašovaná kořalka. Původní budova byla postavena z vlnitého plechu, který už před desítkami let podlehl korozi Tenhle dům byl o několik tříd lepší. Byl jenom tři metry široký a celý ho zabírala kuchyně.

Úzkým okénkem se podávaly v lastuře ústřice s tak pálivou omáčkou, až z toho slzely oči hustá polévka z okry ochucená lístky sassafrasu, a tak lahodná míšenina z humrů, že člověk vytíral papírový talíř kusem bagety. Všechno od aligátořího masa po zeleninu nakládanou v koprovém láku se dalo objednat v těstíčku a propečené. Poručil si dvě misky polévky a sendviče se smaženými garnáty. Zatímco jim připravovali jídlo, přešel ke korytu na vodu z boku domu, zalovil rukou v drceném ledu a vytáhl dvě láhve piva. Otevřel je otvírákem, který visel na špinavém provazu přibitém hřebíkem na strom.

„Je studené,“ varoval Sayre, když jí jednu orosenou láhev podával. „Nechcete sklenici?“

„To by se urazili.“

Naklonila láhev k ústům jako zkušený piják. Usmál se na ni „V mých očích jste ještě stoupla.“

„O to mi nejde.“

Zazubil se ještě víc. „Velká škoda.“

Když jim přichystali jídlo, odnesli si podlouhlé papírové misky k omšelému piknikovému stolu pod baldachýnem dubových větví. Mezi nízkými větvemi stromů a španělským mechem byly neuměle natažené šňůry elektrických světýlek. Jeden návštěvník si na autorádiu naladil stanici která vyhrávala zydeco, což prostředí ještě podtrhovalo.

Nejdříve snědli polévku, potom Beck pozoroval Sayre, jak si vybaluje sendvič z hedvábného papíru. Domácí pečivo bylo horké, máslové, na povrchu křupavé, uvnitř měkoučké. Vysoko se na něm vršily obalované smažené garnáty vytažené rovnou ze smažícího tuku, natrhaný hlávkový salát a remuládová omáčka. Všechno si to ještě štědře pokapala tabaskem z láhve na piknikovém stole.

Ukousla si obrovské sousto. „Lahoda,“ řekla, když je spolkla. „V San Fracisku je skvělé jídlo, ale tohle chutná jako…“

„Jako co?“

„Jako domov.“ Usmála se, ale byl to smutný, melancholický úsměv.

Soustředil se na ni stejně jako na jídlo a vycítil, že ona stejně intenzivně vnímá, že se na ni zaměřil. Jeho nepolevující pozornost ji znepokojovala, i když se snažila vypadat nad věcí.

Nakonec se na něho zamračila „Mám na obličeji omáčku nebo tak něco?“

„Ne.“

„Proč potom na mě pořád koukáte?“

Jeho upřený pohled ji vyzýval, ať zkusí hádat, ale samozřejmě to neudělala Znovu se pustili do jídla. Po chvíli se zeptal: „Potíte se někdy?“

Vrhla na něho pohled a zamrkala. „Co prosím?“

„Je tady větší vedro než v pekle. Nepohne se ani list. Vlhkost je skoro stoprocentní. Jíte omáčku z pálivých papriček prakticky polévkovou lžící. Ale nepotíte se. Pokožku nemáte ani orosenou. Jak je to možné?“

„Ani vy se nepotíte.“

Otřel si čelo rukávem, pak natáhl paži a ukázal jí mokré místo. „Pinty potu se mi řinou po těle a stékají se kolem pasu.“ Přeháněl, ale vyloudil jí na tváři skutečný úsměv.

„Potím se. Ale ne často,“ připustila. „Jenom při velkém vypětí.“

„Ach, dobře že to vím,“ řekl. „Už jsem si začínal myslet, že jste mimozemšťan, kterému potní žlázy chybí.“

Když dojedli, posbíral odpadky a odhodil je do sudu od nafty, které se tam k tomu účelu používaly. Vrátil se k jejich stolu, posadil se na něj a položil si nohy na lavici vedle ní. Lokl si piva, pak se na ni zadíval. „Co máte proti doktorovi Caroemu?“

Opatrně postavila láhev piva a otřela si vlhkost z dlaně papírovým ubrouskem. „Tolik to na mně bylo znát?“

„Velice. Vzhledem k tomu, že jste měla na výběr stisknout si s ním ruku nebo se nechat tisknout ke mně…“ Odmlčel se a čekal, až k němu zvedne pohled, potom to dořekl: „Vybrala jste si nepodat ruku Caroeovi Když vím, jak jsem vám protivný, řekl bych, že jím musíte opravdu opovrhovat.“

Odvrátila hlavu a zadívala se na skupinku lidí, kteří jedli u jiného stolu. Ozval se výbuch smíchu, jako by jeden z nich právě dovyprávěl dobrý vtip. Jejich děti chytaly mezi stromy světlušky a kvičely blahem, když nějakou polapily.

„Bezvadně se baví, že jo?“

„Vypadá to tak,“ řekl. Potom ji špičkou boty šťouchl do stehna. „Proč nemáte ráda doktora Caroea?“

Přesunula pohled zpátky na něho. „Je to šašek. Ty směšné vlasy. Má napoleonský komplex. Představuje nebezpečí pro každého, kdo se k němu přijde léčit, protože je neschopný, a buď je příliš tupý, nebo příliš marnivý, aby uznal míru svých schopností. Už před lety mu měli odebrat licenci.“

„Kromě tohohle, co proti němu máte?“

Napodobila jeho škádlivý tón, naklonila hlavu ke straně a tiše se zasmála. „Nechala jsem se unést. Omlouvám se.“

„Neomlouvejte se. Víc se mi líbíte, když se necháte unést. Myslím, že se nenecháváte unést zdaleka tak často, jak by bylo zapotřebí.“

„Vám se líbí podrobovat mě psychoanalýze, viďte?“

„Tak co ten doktor Caroe?“

Úsměv jí postupně sklouzl z tváře. „Léčil moji matku, když dostala rakovinu žaludku.“

„Chris mi o tom vyprávěl. Bylo to pro vás pro všechny zlé.“

„Když jí ji diagnostikovali měla ji pravděpodobně v příliš pokročilém stadiu, aby zabrala nějaká léčba. Já ale nedokázala uznat, že doktor Caroe dělá všechno, co je v jeho silách, aby ji zachránil.“

„Byla jste malá holčička, Sayre. Chtěla jste, aby se to rychle spravilo. Když potom Laurel zemřela, potřebovala jste někoho, komu byste to dávala za vinu.“

„Určitě máte pravdu.“

„Byl jsem na tom stejně, když umřel táta.“

Zvedla k němu pohled. Obličej měla něžný, oči nehlídané a promluvila tak upřímně jako od chvíle, kdy se poznali ještě nikdy.

„To je mi líto.“

„Už je to dávno,“ navázal, „ale pamatuju si jakou jsem měl zlost. Hněval jsem se dlouho, což mojí mámě situaci ještě zhoršovalo.“

Podepřela si bradu dlaní a zeptala se: „Co jste udělal, když jste se dozvěděl, že váš otec zemřel? Co jste udělal jako první.“

„Vzal jsem svoji baseballovou pálku a odnesl ji ke garáži.“ Ani nemusel pátrat v paměti tak živé to bylo. „Bušil jsem do zdi garáže, dokud se dřevo nezačalo tříštit. Neptejte se mě, proč. Asi jsem chtěl něčemu ublížit tolik, jako se ublížilo mně.“

Svezl se na lavici vedle ní, zády ke stolu, zaujal stejnou obrácenou pozici jako když seděli na lavici u klavíru. Lavice u piknikového stolu byla mnohem delší, ale seděl vedle ní stejně blízko jako tehdy.

„Co jste udělala vy, když jste se dozvěděla, že vaše matka zemřela?“

„Šla jsem do jejího pokoje,“ řekla. „Vždycky to tam hezky vonělo po pudru, který používala večer co večer po koupání. Do konce života si budu pamatovat, jak každý večer, když přišla ke mně do pokoje, aby mě přikryla a políbila na dobrou noc, voněla. Brala můj obličej do dlaní, které byly vždycky tak chladné.“

Sevřela si obličej v dlaních, a tím ta slova předvedla. Takhle zůstala pár vteřin, ztracená ve vzpomínkách, potom pomalu ruce spustila. „Takže když se Huff vrátil z nemocnice domů a řekl nám, že umřela, šla jsem do jejího pokoje. Byl to také Huffův pokoj, ale byl ženský a samá ozdůbka, jako ona. Lehla jsem si na její stranu postele, zabořila obličej do jejího polštáře a mohla jsem si oči vyplakat.

Nakonec mě tam našla Selma. Žínkou mi umyla studenou vodou obličej a řekla mi že teď jsem paní domu já, že se matka na mě dívá z nebe, a jestli ji chci zklamat tím, že se nebudu chovat jako dáma. Takže jsem přestala plakat.“

„A stala se paní domu.“

Zasmála se a setřásla si vlasy dozadu. „O tom už jsme, myslím, mluvili. Nikdy jsem se moc jako dáma nechovala. Ale tehdy jsem pocítila odpor k lékaři, který nedokázal matku uzdravit, a nesnáším ho dodnes.“

„To je pochopitelné.“

„Vaše matka ještě žije?“

„Ano. Podařilo se jí přežít tátovu smrt a mě.“

Přikývla a řekla: „Vsadím se, že jste byl pěkné kvítko, když jste vyrůstal.“

„A jsem pořád?“

Chvíli si ho pozorně prohlížela, pak tiše řekla: „Někteří říkají, že ano.“

„Kdo to tvrdí?“

Ta otázka ji přivedla do rozpaků, a tak se odpovědi vyhnula a dopila pivo. „Raději se půjdu zapsat. V motelu by mohla být dnes večer o pokoje sháňka.“

Zlehka ji uchopil za loket a vedl ji po hrbolaté zemi zpátky k pickupu. Pro jednou se neodtáhla. „Jestli budou mít v motelu volné pokoje nebo ne, záleží na kuželkářském klání,“ řekl.

„Na kuželkářském klání?“

„Když jdou večer muži na kuželky, manželky vyrazí za lepším. Za takových večerů není nikde volný ani pokoj.“

Stála v prostoru mezi dveřmi vozu, které jí otevřel, a kabinou a teď se k němu otočila. „A co když jdou večer hrát kuželky ženy?“

„Tak je to stejné. Všechny pokoje jsou zabrané, protože se manželé baví se svými přítelkyněmi. Ale myslím, že dnes večer to budete mít v suchu. Nikdo nehraje kuželky, až na Spolek katolických žen.“

„Katoličky se s nikým netahají?“

„Ale ano, ovšem diskrétně. Jezdí mimo město.“

Zasmála se a nastoupila do pickupu, aniž si uvědomila, jak jí dlouhý krok, který musela udělat, napjal sukni přes zadek. Pěkné křivky a neruší je obrys kalhotek. V mozku mu zahřmělo: tanga. Okamžitě ho zachvátil chtíč. Když zezadu obcházel vůz, znovu si rukávem otřel čelo.

Nastoupil a nastartoval. Zeptala se: „Jak jste přišel ke všem těm cenným informacím o cizoložství v Destiny?“

„To patří k mé práci.“ Udělal širokou otočku a znovu nasměroval vůz na úzkou silnici která vedla na dálnici. Z obou stran je obklopovala neproniknutelná temnota lesa.

„Aha. Získáváte informace o lidech, kdo s kým spí, jak moc pijí, kde jsou zranitelní. Čistě pro případ, že by na ně Huff někdy potřeboval zatlačit.“

„Z vašich úst to zní jako vydírání.“

„A není?“

Zklamaně na ni pohlédl. „Zavedl jsem vás na příjemnou večeři a pořád se netěším vaší přízni Jsem nerad, že zítra odjedete a budete o mně smýšlet tak špatně.“

„Zítra neodjíždím.“

kapitola čtrnáctá

Zabrzdil tak prudce, že pickup dostal na štěrkové cestě smyk a jel několik metrů, než se zastavil. „Proč ne?“

„Co je v tom pro vás za rozdíl?“

„Byla jste připravená odsud dnes odpoledne vystřelit. Co se stalo, že jste se rozmyslela jinak?“

„Chris se dostal do podezření ve spojitosti s Dannyho smrtí.“

„Kdo vám o tom řekl?“

„Huff.“

Beck to vstřebal, sundal nohu z brzdy a rozjel se.

„Mluvily z něho léky?“ zeptala se.

„Ne. Měl jasnou hlavu.“

„Můžete – jste ochotný – o tom mluvit?“

Pokrčil rameny s větší bezstarostností, než jakou pociťoval. „Red Harper Chrise požádal, aby se dostavil do jeho kanceláře zodpovědět pár otázek.“ Rychle na ni pohlédl. „Zástupce Scotta zřejmě rozparádila vaše poznámka, že Danny rybaření nesnášel.“

„Myslela jsem si že by to mohlo být důležité. Danny rybářský srub nenáviděl. Nikdy tam nechodil.“

„Co jsem tady, tak tam opravdu nikdy nebyl,“ připustil Beck. „Alespoň pokud vím.“

„Nepřipadá vám potom divné, že tam zemřel?“

„Nevím, je to divné?“

V tuhle chvíli dojeli na předměstí a musel zastavit na světlech. Neodpověděla mu na otázku, tak se k ní otočil a zopakoval ji. „Připadá vám zvláštní, že tam zemřel? Proč neměl Danny rybářský srub rád?“

Dál vzpurně mlčela.

„Bál se hadů? Byl alergický na škumpu? Proč to tam Danny neměl rád?“

„Bolestná vzpomínka z dětství,“ odsekla „Stačí?“

Okamžitě se stáhl. „Stačí.“ Naskočila zelená, a tak prosvištěl křižovatkou.

Slyšel, jak si Sayre povzdechla, když si opřela hlavu o okénko. „Chcete si tu historku vyposlechnout?“

„Jenom tehdy, jestli mi ji chcete říct.“

„Stejně by vám to řekl Chris. Moje verze alespoň nebude vylepšená. Možná vám to jasněji ukáže, jak to u Hoyleů chodilo, když jsme byli malí. A poskytne vám to nepřikrášlený pohled na povahu člověka, u kterého pracujete.

Jednoho dnes nedlouho potom, co naše matka umřela, se Huff rozhodl, že se rodina potřebuje vyvětrat. Den, který jenom my čtyři strávíme společně. To udělal velký ústupek. Jak víte, zřídkakdy nejde do slévárny.

Tak nebo tak, vzal nás do rybářského srubu. Přidělil každému z nás prut a návnadu a instruoval mě a Dannyho, jak s tím máme zacházet. Chris byl samozřejmě zdatný rybář, protože ho Huff už léta bral na ryby.

Danny začal kňourat, že nechce chytat. Nechtěl navlékat návnadu na háček, protože nechtěl ubližovat červům. Řekl, že doufá, že žádnou rybu nechytí, protože potom by musela umřít. Smrt mu ležela v hlavě, kvůli matce, víte. Týden předtím hodiny proplakal, když našel na terase mrtvou kobylku.

Místo aby ho Huff uklidnil, vymluvil mu to, nebo to sakra prostě nechal plavat –, protože co by v tom bylo za rozdíl, jestli by toho dne Danny chytil rybu, nebo ne – rozzuřil se a řekl Dannymu, že nemůže domů, dokud nějakou nechytí.

Přinutil ho sedět v tom páchnoucím žlutém bahně celé odpoledne a vystavil ho svému pohrdání a bratrovu výsměchu. A Chris měl dovoleno ho ponižovat, dokonce ho k tomu Huff povzbuzoval.

Slunce zapadlo, než konečně rybu chytil. Celou dobu, co ji sundával z háčku, přitom brečel, ale dokázal to.“ Hlas se jí skoro vytratil. „Dokázal to. Potom v jediném vzepětí vzdoru, které jsem u Dannyho zažila, hodil rybu zpátky do vody a odpřísáhl, že už nikdy lovit nebude.“

Beck zajel na motelové parkoviště a zastavil před kanceláří. Ve chvíli, kdy dovyprávěla, byl otočený k ní, ruku nataženou přes opěradlo sedadla, prsty se div nedotýkal jejího ramene. Poznal okamžik, kdy si uvědomila, že se ponořila do vzpomínek a že je jediným předmětem jeho zájmu, protože se posadila rovněji a odkašlala si, aby jí hlas nezněl zastřeně. „Danny to místo nenáviděl. Měl je spojené s hroznou vzpomínkou. Tak proč by se rozhodl, že tam minulou neděli půjde?“

„Možná si ho vybral právě z toho důvodu, Sayre. Jestli byl natolik skleslý, aby spáchal sebevraždu, možná si na to masochisticky vybral místo, na které měl tu hroznou vzpomínku.“

„Pokud to sebevražda byla.“ Pohlédla mu zpříma do očí a zeptala se: „Proč Chrise vyšetřují?“

„Nevyšetřují ho. Jenom se ho ptali -“

„Ano, ano, vím. Odpovídal na otázky. Ty otázky byly ale natolik vážné, že Huffovi přivodily infarkt.“

Odvrátil hlavu a zadíval se na blikající červený neonový šíp, který ukazoval na kancelář motelu. Velkým skleněným oknem viděl recepčního. Seděl v houpacím křesle, žvýkal párátko a koukal se na televizi o své případné zákazníky neprojevil nejmenší zájem. Zřejmě to nebylo nic neobvyklého, že muž a žena zůstávali před kanceláří a rozebírali jestli mají jít dovnitř a vzít si pokoj.

„Ve srubu našli něco, co do toho Chrise zatahuje. Tvrdí, že tam nebyl od toho večera, kdy Frito zahnal rysa.“ Znovu se k ní otočil a dodal: „Myslím, že mluví pravdu.“

„Co našli?“

„Krabičku zápalek. Z nočního klubu v Breaux Bridge.“

„Tohle? To je dost chatrný důkaz. Krabičku sirek tam mohl kdykoliv zanechat kdokoliv.“

„Normálně ano. Ale ten klub se otevíral minulou sobotu, den před

Dannyho smrtí. Do té doby ty krabičky nebyly k dispozici,“ vysvětlil. „Chris připouští, že v tom klubu byl a vrátil se pozdě v noci. Připouští, že vykouřil několik cigaret, tudíž měl důvod mít u sebe krabičku zápalek.“

„Nepředpokládám, že byv ten večer byl Danny taky v tom klubu.“

Zavrtěl hlavou. „Do takových podniků nechodil. Zvláště ne v poslední době. Nikdy nekouřil, takže není pravděpodobné, že by tam ty zápalky nechal on. Ostatně, kde by je sebral mezi sobotním večerem a nedělním ránem, kdy odešel do kostela?“

„Takže zástupce Scott chce vědět, jak se zápalky, které se do sobotního večera nedaly získat, dostaly v neděli odpoledne do srubu. Chris v tom nočním klubu byl, což z něho dělá nejpravděpodobnějšího viníka.“

„To je teorie detektiva Scotta.“

„Kdo ale jiný by to mohl být?“

„Nevím, Sayre, jestli je to ale všechno, co Scott na Chrise má, bude se od toho velká porota držet dál, i kdyby ho chtěl žalobce za každou cenu obžalovat.“

Zřejmě ji to zaskočilo. „Opravdu si myslíte, že to dojde takhle daleko?“

„Ne, nemyslím. Jaký by měl Chris motiv?“ Položil to jako řečnickou otázku, ona to však vzala vážně.

„Podle mě Chris nepotřebuje nějaký zvláštní motiv, aby udělal to, co udělat chce.“

Beck jejímu tvrzení neoponoval, jelikož věděl, že je to pravda.

Po krátké odmlce řekla: „Rozhodla jsem se v Destiny zůstat, dokud se tohle nevyřeší.“

„A co vaše firma?“

„Dnes odpoledne jsem mluvila se svojí asistentkou. Tento týden na mě netlačí žádné termíny a dohodnuté schůzky může sjednat na jindy. Mimo to je tohle mnohem důležitější. Uplynulých deset let jsem nebyla s Dannym v kontaktu.“

Hlas se jí zachvěl, téměř ji zradil, a on měl zcela určitý dojem, že před ním zamlčuje něco důležitého, co sehrálo při jejím rozhodování roli. Ať to bylo cokoliv, neřekla mu o tom.

„Nemůžu připustit, aby jeho smrt zůstala nevysvětlená,“ pokračovala. „Ať už se zabil nebo ne, potřebuju vědět, proč zemřel, když už pro nic jiného, tak pro klid vlastní duše.

Taky mám pocit, že to dlužím matce. Zbožňovala Dannyho. Kdyby bylo na Huffovi a Chrisovi prošla by jeho smrt prakticky bez povšimnutí. Nemohla bych se sebou žít, kdybych ho zametla pod koberec jako prach. To by matce zlomilo srdce. To je to nejmenší, co pro ni můžu udělat. A pro něho.“ Sáhla po klice dveří.

Dotkl se jejího ramene. „Sayre?“

Pohlédla na něho, ale nemohl připadnout na nic, co by řekl. Její důvody byly nesobecké, tak co by mohl proti nim namítnout? Pro ni by bylo nejlepší, kdyby z Destiny odjela. Jenom se nemohl přimět k tomu, aby ji k odjezdu pobízel.

Ticho narůstalo. Nakonec je prolomila: „Neobtěžujte se vystupovat z vozu, abyste mi otevřel. Děkuju za večeři. Dobrou noc.“

Nechal ji samotnou vystoupit a vzít si tašku za sedadlem. Dokonce na něho ani nepohlédla, když přibouchávala dveře. Když vešla do kanceláře motelu, slyšel, jak nade dveřmi zacinkal zvonek. Pozoroval ji jak se domlouvá s recepčním a zapisuje se.

Řekl si že odjede, bez dalšího se rozejdou. Dokonce sáhl po klíčku v zapalování. Čím míň bude mít do činění se Sayre Lynchovou, tím líp pro všechny, zvláště pro něho. Stejně ho nemá ráda. Proč by se měl kolem ní ometat?

„Zatraceně!“

Když vyšla z kanceláře s klíčem od pokoje, čekal na ni Sáhl po jejím zavazadle a zeptal se: „Nahoře, nebo dole?“

„Nemusíte mě doprovázet ke dveřím.“

„Huff by mi to nikdy neodpustil, kdyby se vám něco stalo.“

„Co by se mi mohlo stát?“

Vykroutil jí zavazadlo z ruky. „O tom se nebudeme dohadovat, Sayre.“

Rezignovaně ukázala do dlouhé pavlače. „Poslední pokoj.“ Pak se hořce zasmála. „Huff. Nenechte si namluvit, že má starost o moje blaho.“

„Rozumím tomu tak, že na jednotce intenzivní péče nedošlo k žádnému srdceryvnému smíření.“

„Hrál jednu z těch svých nechutných her a já byla fant.“

„Myslel si, že umírá. Možná se mýlíte.“

„Nemýlím.“

„Nic nemluví v Huffův prospěch?“

„Vůbec nic.“

„Potom, co zpřetrhal vztah mezi vámi a Clarkem Dalym, tak jste –“

„Cože?“ Prudce se zastavila a popadla ho za paži „Co o tom víte?“

„Jenom to, co mi řekl Chris.“

„Chris vám vyprávěl o mně a o Clarkovi? Kdy?“

„Když jste byla na jednotce intenzivní péče.“

„Proč?“

Prsty mu zarývala do ohbí lokte, tušil ovšem, že si to ani neuvědomuje. Oči jí žhnuly. Promluvil vyrovnaným hlasem a doufal, že ji to zklidní. „Zeptal jsem se Chrise, co způsobilo tu dlouholetou roztržku mezi vámi a Huffem.“

„Pak doufám, že vás ta historka pobavila.“

Nechala ho být a rázným krokem se pustila po pavlači a když došla k posledním dveřím v řadě úplně stejných dveří, vrazila klíč do zámku takovou silou, až se Beck podivil, že se nezlomil. Vyrvala mu zavazadlo z ruky a vhodila je do pokoje.

„Nezmiňoval bych se o tom, kdybych věděl, že vás to takhle rozčílí,“ řekl.

„Rozčiluje mě to, že jste s Chrisem klepařili o mém životě jako dvě staré báby. Nemá se co o tom vybavovat ani s vámi ani s nikým jiným. To nemáte nic lepšího, o čem byste se bavili?“

„Neklepařili jsme. Kromě toho je to už dávná historie.“ Potom se na ni zadíval přivřenýma očima. „Nebo snad ne?“

„Proč by vás to mělo zajímat?“

„Zajímá mě to stejně jako vaše dvě manželství.“

„To jste probírali i moje manželství?“ Je to část rodinné historie.“

„Rodiny, do níž nepatříte.“

„To je pravda. Jsem jenom divák. Jsem pouze zvědavý.“

„Na co?“

„Dva manželé za tři roky. Prvního vybral Huff, čímž se dá vysvětlit, proč manželství moc dlouho nevydrželo. Co se stalo, že se rozpadlo i to druhé?“

Ani se nehnula a neřekla slovo.

„Nehodili jste se k sobě? Odcizili jste se? Stále ještě jste měla pro Dalyho slabost? Sázel bych na tohle. Chápu, že to mezi vámi byla velká láska.“

„Nechápete nic.“

„Tak mi to vysvětlete, Sayre. Všechno mi to vyložte tak, abych to pochopil.“ Všechno v ní vřelo.

„Možná jste si řekla, že když nemůžete mít muže, kterého jste chtěla, tak si aspoň něco užijete.“

„Ano,“ zasyčela. „Přesně to jsem udělala. Chcete ukázku?“

Zvedla ruku, zahákla mu ji kolem krku, přitáhla si jeho obličej a vtiskla mu na rty tvrdý, vzteklý, vyzývavý polibek. Pak ho pustila tak prudce, až mu poskočila hlava.

Otočila se, vešla do pokoje a právě se chystala prásknout dveřmi když po ní hmátl. „Chci ještě další ukázku.“

Obtočil jí paži kolem pasu, přitiskl ji k sobě, pozpátku s ní zašel dál do pokoje, kopl do dveří, až se přibouchly, a zmocnil se jejích úst.

Rozevřel jí rty a zajel mezi ně jazykem. Snažila se odvrátit hlavu, ale uchopil ji jednou rukou za bradu a pevně ji držel, aby nemohla pohnout hlavou, a přitom plenil její ústa. Najednou mu zajela rukama do vlasů a pevně je sevřela prsty. Ale neodstrkovala ho. Přitahovala si ho blíž a už mu polibek oplácela, vášnivě, a přitom se jí hluboko z hrdla draly tiché, toužebné vzdechy, z kterých začínal pomalu ztrácet rozum.

Okamžitě začal ten násilnický polibek mírnit. Už jí bradu nesvíral, ale hladil. Jejich jazyky si spolu stále ještě zahrávaly, ne však hněvivě, ale smyslně. Otočil se spolu s ní, aby se opírala o dveře, tiskl se na ni, k jejímu vstřícnému tělu, a moc si přál, aby z nich oblečení zmizelo.

Musel se nadechnout, pak jí přejel ústy přes rty. „Já věděl, že po tomhle prahneš.“

Zalykavě a divoce to popřela, ale naklonila hlavu ke straně, aby jí mohl rty polaskat hrdlo. Mýlil se. Na pokožce měla jemný film potu. Rozevřel jí kabátek od kostýmu, rozhrnul halenku a políbil jí ňadra, která napínala hluboko vykrojenou podprsenku.

Když ji přes krajku políbil na vzrušenou bradavku, zamumlala: „Ne, ne.“ On ale toho nenechal a ona ho nezarazila.

Znovu ji začal líbat na ústa, uchopil ji rukama za zadek a přitáhl ji k sobě. „Ach bože,“ zasténala a otočila se obličejem ke dveřím.

Nenechal se odradit, zvedl jí paže nad hlavu a přitiskl jí ruce naplocho na dřevo. Laskal ji vzadu na krku a přitom jí sjel rukama po vnitřní straně paží. Přitiskl jí dlaně na prsy, stiskl je, znovu je uchopil do dlaní, pak jí přejel rukama přes břicho, boky, stehna až ke kolenům.

Cestou zpátky jí jednou rukou zajel pod sukni Jak klouzal rukou výš po dlouhém, hebkém stehně, jaké si jen muž mohl přát, na zápěstí se mu vrstvila látka.

Tanga, to byl jen kousíček krajky. Pohladil ji přes ni potom pod ní, kde byla hebká a vláčná. Jeho prsty okamžitě našly nejcitlivější místo. Uchváceně, vzrušeně, vděčně zašeptal její jméno. Jen maličko vtiskl prsty hlouběji ale trhla sebou a zalapala po dechu. Reflexivně pohnula boky dopředu, dozadu a při tom pohybu Beck zasténal téměř nesnesitelnou slastí. Zezadu se k ní tiskl a ona se v extázi o něho rytmicky otírala.

Když vyvrcholila, přitiskl se k ní ještě víc a pevně ji přimáčkl mezi sebe a dveře. Čelem se o ně opírala a otáčela hlavou ze strany na stranu a rychle přerývaně oddechovala, až opadly i nejdrobnější záchvěvy jejího těla, napětí polevilo a úplně se uklidnila.

Vytáhl ruku zpod její sukně a přihladil jí ji Potom jí položil obě ruce na pas, občas jí jej stiskl, aby věděla, že dokáže být trpělivý.

Plnou minutu trvalo, než se k němu otočila. Vlasy jí na hlavě tvořily provlhlou, rozcuchanou korunu a dokonale rámovaly obličej s očima v barvě té nejsilnější whisky, jakou kdy pil, a ústa, jichž se ani zdaleka nenabažil. Na horním rtu jí stály jemné kapičky potu.

S úsměvem jí je setřel špičkou prstu. „Jenom při velkém vypětí.“

„Ještě jednou se mě dotkni a zabiju tě.“

Ohromeně o krok ustoupil. „Cože?“

„Myslím, že jsem se vyjádřila jasně.“

Teď mu došlo, že oheň v jejích očích není vzrušení, ale zuřivost, která ve své intenzitě všechno překryla, jako by mu opravdu chtěla jít po krku, kdyby její hrozbu nevzal vážně a dotkl se jí.

„Myslím to vážně,“ řekla, jako by mu četla myšlenky. „Nesahej na mě.“

Rozzuřený tónem jejího hlasu odsekl: „Před minutou ti to zřejmě nevadilo. Mám ti to živě vylíčit?“

„Chci abys odešel.“

Zeširoka máchl rukou, aby odstoupila ode dveří, přeháněl snahu, aby se jí fyzicky nedotkl. Rozrazil dveře, pak zůstal stát a ohlédl se po ní.

„Na koho se doopravdy zlobíš, Sayre? Na mě, nebo na sebe?“

„Vypadni odtud.“

„Věděla jsi, že k tomu dojde.“

„Jdi.“

„V tu minutu, kdy jsme se na sebe podívali jsme oba věděli že je to nevyhnutelné.“ Zuřivě zavrtěla hlavou. „Chtělas, aby k tomu došlo, a líbilo se ti to.“

„Nelíbilo!“

„Ne?“ natáhl ruku a dotkl se palcem jejího spodního rtu, potom jí ukázal kapičku krve z místa, kde si jej prokousla. Sklonil se těsně k ní, zašeptal jediné slovo a odešel.

Huff ležel na zádech se zavřenýma očima v nemocniční posteli Uslyšel, jak někdo vešel do jeho pokoje na jednotce intenzivní péče. „Kdo je to?“

„Tvůj schopný lékař.“

„Trvalo ti to dost dlouho,“ zavrčel Huff,

„Nejsi můj jediný pacient,“ pravil Tom Caroe.

„Nejsem vůbec tvůj pacient.“ Huff švihem spustil holé nohy s postele a posadil se. S klením si vytáhl z nosu hadičku. „Být přidělaný ke všem těm nesmyslům, to nenávidím.“

Doktor se zasmál. „Buď rád, že jsme ti nezavedli cévku.“

„To teda ani zanic. Myslíš, že bys mi mohl propašovat něco k jídlu?“

Tom Caroe sáhl do kapsy vytahaných kalhot a vylovil zabalený sendvič. „Burákové máslo a hroznový džem z mojí vlastní kuchyně.“

„Cože? Hernajs, říkals, že přineseš večeři.“

„Huffe, lidi co mají ve dvě odpoledne infarkt, si v půl jedenácté v noci obvykle nedají flák masa se šťouchanými brambory, politými šťávou.“

Huff mu vyrval sendvič z ruky, rozbalil jej a zhltl na tři kousnutí. „Přines mi kolu,“ řekl s plnými ústy.

„Žádný kofein.“

„Ta sestra, ta příšerně ošklivá, mi sebrala cigarety.“

„Ani velkému Huffu Hoyleovi neprojde kouření na jednotce intenzivní péče.“

„Věnoval jsem tomuhle špitálu peníze a nemůžu si v něm ani zakouřit?“

„Všude kolem jsou kyslíkové bomby,“ ukázal lékař okolo sebe.

„Půjdu si zakouřit dolů.“

„Musel bych tě odpojit od přístrojů a to by se sem všichni seběhli s nouzovým vybavením.“ Caroe se na něho prohnaně zadíval. „A to nemůžeme potřebovat, že jo?“

Huff ho probodl zlým pohledem. „Užíváš si to, viď?“

„To byl tvůj nápad, Huffe. Takže když se musíš obejít bez vydatného jídla a kouření, můžeš si za to sám. Jak dlouho plánuješ, že v tom budeš pokračovat? Sestry se už drbou za ušima. Nejde jim do hlavy, jak může mít kardiak takové zdravé životní funkce. Dlouho tu komedii nemůžu protahovat.“

„Za jak dlouho se může oběť infarktu přiměřeně jako zázrakem vzpamatovat?“

„Za den dva. Zítra bych mohl udělat pár testů –“ Huff ho tvrdě dloubl do hrudi „Nic bolestivého nebo agresivního.“

„Tvojí rodině bych mohl říct, že jsem po tomhle záchvatu našel jen minimální následky, že byl lehký, spíš varování, abys změnil stravovací návyky, přestal kouřit, začal cvičit, a tak dále.“

„Když budeš řečnit o dietě, začne mě Selma krmit samými blafy.“

„To je cena, kterou musíš zaplatit za předstírání srdečního záchvatu.“

„Jaká je jiná možnost?“ osopil se na něho Huff.

„Mohl bych se zapřít a říct, že to nebylo srdce, ale vážné trávicí potíže, překyselení žaludku a pálení žáhy, které tě vyděsilo a nás všechny zmátlo.“

Huff o tom popřemýšlel. „Snadno by uvěřili že felčar jako ty stanovil diagnózu špatně, ale zůstaňme u mírného srdečního záchvatu. Rád bych ještě den zůstal v nemocnici. Jen tak to vylepšit.“

„Ze všech tvých husarských kousků je tohle vrchol. Proč to děláš?“

„Co je ti po tom? Dostáváš zaplaceno.“

„V hotovosti, nezapomeň.“

„Zapomněl jsem někdy?“

Doktor se nervózně zasmál, jak ho Huff odkázal do patřičných mezí. „Nechci se ti do toho nijak plést, Huffe. Jsem jenom zvědavý.“

„Mám svoje důvody, proč chci vypadat křehce. A nemohls to vyjádřit líp, nic ti do toho není.“

Tom Caroe byl tak bezohledný, že druhého takového Huff v životě nepotkal, a to mluvilo samo za sebe. Obávaným mužem, kterým byl, se Huff stal tím, že štědře podplácel, jinak si ale informace nechával pro sebe. Nehodlal se s Caroem vybavovat o důvodech, proč se pustil do tak spletité šarády.

„Jestli mi nedáš nic dalšího k jídlu, tak běž, jdi si po svých,“ nařídil mu Huff. „A pokus se žádného ze svých pacientů nezabít, než odejdeš domů.“

„Uvidíme se ráno.“

„Nezapomeň, nic agresivního. Nic, co by mi strkali do zadku nebo do žíly. Jenom rentgenování a podobně.“

Cestou ze dveří si Caroe Ukázal na nos. „Nezapomeň na kyslík.“

Huff si zasunul hadičku na místo, natáhl se a položil si hlavu na polštář. Z hrudi se mu vydral tichý smích, z něhož přešel do kašlání pro případ, že by šla kolem sestra.

Ať ho vezme čert, jestli se mu to nepodaří. Bez pomoci Toma Caroea by to provést nemohl, ale stačil jeden telefon, aby doktor začal spolupracovat.

Od chvíle, kdy se dozvěděl o Dannyho smrtí, doléhalo na něho několik problémů. Kroužily kolem něho jako masařky kolem mrtvoly a nedokázal je žádným způsobem odehnat. Pravidelně se na něho jeden snesl, houževnatě se držel jeho podvědomí, než zaútočil jiný, aby zaujal jeho místo.. Předně tady přirozeně byla ztráta syna. Politováníhodné.

Smutné. Dokonce tragické. Ale co s tím nadělá teď? Nic. Danny je pryč. Co se stalo, stalo se a tím to končí.

Potom tady byla Chrisova situace. Huff na něho byl kvůli jeho ztroskotanému manželství řádně rozzlobený. Kde byl, když se jeho, žena tahala v Mexiku s plážovými povaleči a nechávala si podvázat vaječníky? Oprašoval takové, jako je Lila Robsonová.

Huff by nedal za Chrisovo manželství ani pěťák a ve skutečnosti mu nedával naději že vydrží tak dlouho, jak vydrželo. Chtěl ale, aby se z toho manželství narodilo vnouče, než se rozpadne. Kolébka na půdě zůstala prázdná, a to ho neustále trápilo.

Ale až to, že se vrátila Sayre, ho přimělo, aby se posadil rovně a vzal na vědomí, kolik kontroly ztratil. Svého času měl všechno pevně v rukou. Nikdo neudělal nic bez jeho svolení. V každé situaci rozhodoval, na kterou stranu bude vítr foukat. Řídil svoji rodinu pevnou pěstí, z níž nebylo úniku. Někde cestou si nechal tuhle kontrolu vyklouznout. Co se Sayre týkalo, ztratil na ni veškerý vliv. A ta příležitost už dávno minula, aby ho získal zpátky. Než by se mu to mohlo znovu podařit, potřeboval si získat její pozornost, a nějak pádně. Takže předstíral srdeční záchvat a zabralo to tak, že ji to udrželo ve městě.

Jak tam tak ležel v tichu jednotky intenzivní péče, musel potlačit další smích, když se v mysli zaobíral plány, které uchystal pro Sayre Lynchovou Hoyleovou.

Vhodně mu nahrávala přímo do rukou.

Kapitola patnáctá

Když Beck dorazil domů, vyběhl Frito ven, aby ho uvítal, a položil mu k nohám tenisový míček. „Promiň, chlapče. Dnes večer nemám na hraní náladu.“

Momentálně nepotřeboval psa, ale boxovací pytel, do kterého by pár hodin bušil. Jedině pak by – možná – otupil zklamání.

Frito byl ale neodbytný a Beck si řekl, že to není spravedlivé, vylévat si mizernou náladu na psovi „Tak jo, ale jenom párkrát.“

Hodil míč psovi padesátkrát a byl úplně hotový. Jsem vyřízený, Frito. Kromě toho jsi už měl dávno dostat nažrat.“

Při zmínce o jídle vyběhl Frito před Beckem po schodech na verandu, čumákem si otevřel pletivové dveře a hnal se dovnitř. Když Beck došel do kuchyně, seděl už Frito před ledničkou a dlouhý jazyk mu vyčkávavě visel z tlamy.

Místo do lednice šel Beck do spíže a otevřel plechovku s psími granulemi Frito zakňučel. V neděli a ve středu dostával k večeři míchaná vajíčka Podíval se na Becka, jako by chtěl říct: Zapomněl jsi, co je za den? „Dneska ne. Dneska budou suchárky. Udělám ti vajíčka zítra.“ Vysypal pořádnou porci granulí do velké misky na podlaze.

Frito se k ní přiloudal, bez nadšení k ní čichl, pak upřel na Becka úpěnlivé oči a znovu zakňučel.

„Vejce nám došla, jasný? Tohle je drahé, výživné, o vitaminy obohacené krmení, které by si hladovějící psi v Číně s chutí dali. Tak to zblajzni a přestaň si stěžovat.“

Frito usoudil, že nic lepšího nedostane, sklonil hlavu k misce a začal chroupat granule. Když ale Beck otevřel ledničku, aby si vzal pivo, Frito do ní mrkl, a když uviděl vajíčka vyrovnaná v přihrádce na dveřích, vyčítavě se na Becka podíval.

„Jseš chytrý, až ti to škodí.“

Beck měl stejný problém, někdy býval chytřejší, než mu svědčilo. Ze Sayřiny zuřivé reakce na to, že o ní s Chrisem mluvili usoudí že rozchod s Clarkem Dalym nepřekonala. Ne úplně. A to Becka dráždilo jako kamínek v botě. A rovněž ho to mátlo. Daly byl troska, alkoholik, zklamání pro všechny, kdo ho znávali za jeho nejlepších dní. Proč by se na něho měla úspěšná žena jako Sayre Lynchová stále ještě upínat?

Bylo to k zbláznění… ale to bylo všechno, co se jí týkalo.

Frito s posledním mlasknutím vyprázdnil misku s vodou. „Dojedls? Tak si běž ven vyřídit, co potřebuješ, a já pak zamknu na noc.“ Frito vyběhl zadními dveřmi.

Přízemní domek měl dvě ložnice. U větší byla koupelna, a tak si ji zabral Beck pro sebe. Druhá byla zařízena jako pokoj pro hosty, ale nikdy žádné hosty, kteří by nebyli místní, neměl, a tak tam zřídkakdy chodil, jedině pro něco do skříně, kde měl uložené málo používané věci a sezónní oblečení.

Dům to nebyl nijak přepychový, ale byl pohodlný. Měl rád přátelské vrzání podlah z tvrdého dřeva a uspořádání místností, které skýtaly spoustu volného prostoru a měly velká okna. Nebyl žádný zahradník, a tak si platil zahradnickou službu, která pozemky udržovala, aby se z nich znovu nestal mokřad. Dvakrát týdně mu chodila posluhovačka uklidit, vyprat a zásobit kuchyni potravinami a mraženými hotovými jídly, která pro něho sama uvařila.

Žil jako starý mládenec.

Svlékl se a vlezl pod sprchu. Rukama se opřel o vykachlíkovanou stěnu za baterií, sklonil hlavu pod sprchu a nechal si vodou masírovat zátylek.

„Neměl jsem se jí ani dotknout.“

Když ho Sayre popadla kolem krku a dala mu ten vzpurný polibek, měl jí to malé vítězství dopřát a odejít. Ale nedokázal to nechat být. Ji nedokázal nechat na pokoji A to, k čemu došlo potom…

Nemysli na to, k čemu došlo potom.

Ale samozřejmě na to myslel. Nejmíň tucetkrát. Ještě dlouho potom, co voda ve sprše vychladla, si dál v mysli tu epizodu přehrával, aniž by vynechal nebo ošidil jedinou erotickou podrobnost.

Když konečně vyšel z koupelny, ležel už Frito na předložce v nohách postele. „Všecko hotovo?“ Pes zívl a položil si hlavu na přední tlapky.

Beck zajistil dům na noc, pak zalezl do postele. Byl unavený, ale spát se mu nechtělo. Ze tmy na něho vyskakovaly problémy jako rozšklebení klauni při jízdě domem smíchu.

Chris a vyšetřování Dannyho smrtí.

Huff a to, jaký dopad by mohl mít jeho srdeční záchvat na Hoyleovy závody. Charles Nielson a všechna práce, kterou je zapotřebí udělat, než se celá záležitost srovná.

Sayre. Sayre. A zase Sayre.

Poznal ji teprve včera a už vnesla do jeho života tolik zmatku jako žádná jiná. Koukaly z ní maléry z tolika důvodů, že nemělo smysl, aby je počítal. Kdyby se s ní zapletl, ohrozil by tím všechnu tvrdou práci, všechen čas a úsilí, jež do Hoyleových investoval.

Sayre by ale nemohla obrátit jeho život vzhůru nohama bez jeho plné spolupráce. Aby mohla zničit základy, které položil, a následně zničit jeho budoucnost, musel by jí k tomu poskytnout příležitost, a tím by se stal ochotným účastníkem přípravy vlastního pádu.

Řešení bylo tudíž prosté: Držet se od ní dál.

Jeho rozhodnost byla ovšem o hodně slabší než jeho touha. Když teď udělal zkušenost s její vášnivostí, jak by se jí kruci dokázal vyhýbat?

Než usnul, blesklo mu ještě hlavou Vůbec jsem se jí neměl dotknout.

S tímhle pomyšlením se rovněž vzbudil, když mu ani ne za hodinu zazvonil mobil.

Okamžitě si vzpomněl na Huffův srdeční záchvat, překulil se a popadl telefon z nočního stolku. „Pan Merchant?“

„Ano. Kdo je u telefonu?“

„Fred Decluette.“

Byl to jeden z nočních předáků v továrně. Beck se prudce posadil. Neuslyší nic dobrého.

Podruhé za ani ne čtyřiadvacet hodin se hnal do okresní nemocnice a vběhl na pohotovost.

Čekal ho tam Fred Decluette, který v Hoyleových hutích pracoval přes třicet let Postavou připomínal požární hydrant a byl podobně masivní. Dnes v noci vypadal nervózně a nejisté a zarýval prsty do čapky, kterou mačkal v rukou.

Od límce košile po manžety khaki pracovních kalhot měl oblečení tuhé zasychající krví.

„Děkuju, že jste přišel, pane Merchante. Strašně nerad vás obtěžuju takhle uprostřed noci, ale nevěděl jsem, komu jinýmu zavolat. Řekl jsem si, že bych o tom měl uvědomit někoho z vedení. Pana Hoylea, tedy pana Chrise, jsem nemohl na pohotovostním čísle zastihnout. Vytáhl jsem z postele jeho hospodyni. Nebyl doma a nevěděla, kde je. A když je pan Huff v nemocnici –“

„To je v pořádku, Frede. Jsem rád, že jste mě zavolal. Co se Billymu Paulikovi stalo a jak moc je to zlé?“ Kojil se marnými nadějemi, že zranění zaměstnance snad nebude takové, jak o tom svědčilo množství krve na Decluettově oblečení.

„Dost zlé, pane Merchante. Počítám, že Billy skoro určitě přijde o paži.“

Beck se zhluboka nadechl a pomalu vydechl. „Jak se to stalo?“

„Obsluhoval zrovna jeden dopravník místo chlápka, co je na dovolené. Snažil se srovnat řemen větráku, který sjížděl ke straně.“

„Za chodu?“

Deeluette rozpačitě přešlápl. „No, ano, pane. Víte, když nejde o nějakej velkej problém, tak mašinu nevypínáme. Takže pás pořád běžel. Billymu to chytlo rukáv a nemohl dosáhnout na vypínač, aby pás zastavil. Vtáhlo mu to tam celou ruku. Jinej chlap se dostal k vypínači a dopravník zastavil, ale to už…“ Předák pracně polkl. „Ani jsme nečekali na sanitku. Prostě jsme ho popadli a sami ho sem při- nesli.“

Ukázal na tři další muže, kteří seděli se svěšenými hlavami na židlích v čekárně a vypadali stejně otřeseně jako jejich předák a podobně byli i od krve. „Billymu visela pravá ruka z ramene jenom na kouscích kůže. Támhle Moe ji musel držet, jinak by mu upadla.“

„Dost zlý“ zdaleka situaci nevystihovalo. Byla to katastrofa.

„Je při vědomí?“ chtěl vědět Beck.

„Když jsme ho vytáhli, strašlivě křičel. Na to do smrti nezapomenu. To nebylo ani lidský. Potom asi přišel šok. Nějak přestal křičet.“

„Mluvil jste s doktorem?“

„Ne, pane. Spěchali s Billym támhle a od tý doby jsme nikoho neviděli, jenom támhle za stolem sestru.“

„Asi má rodinu, že?“

„Volal jsem Alicii. Ještě se sem nedostala.“

Beck mu položil ruku na rameno. „Udělal jste pro Billyho, co jste mohl. Už to můžete nechat na mně.“

Jestli vám to nevadí, rádi bysme tady zůstali, pane Merchante. Chlapi za nás přišli na šichtu. Chtěli bysme vědět, jestli se z toho Billy dostane. Ztratil spoustu krve.“

Beck nechtěl ani pomyslet, že by se z toho Paulik nedostal. „Billy by byl určitě rád.“

Fred už se chtěl otočit, když si najednou vzpomněl.

„Jak se vede panu Hoyleovi?“

„Prozatím je mimo nebezpečí. Myslím, že bude v pořádku.“

Poodešel od čtyř zaměstnanců slévárny, kteří si spolu tiše povídali, a namačkal číslo Chrisova mobilu. Zazvonil šestkrát, než se mu ozvala hlasová schránka Beck zanechal vzkaz. „Myslel jsem, že jsme se dohodli, že necháme mobily zapnuté. Zavolej. Huff je, pokud vím, v pořádku, ale máme jinou naléhavou situaci“

Sestra za stolem mu odmítla cokoliv sdělit a Becka její záměrné vytáčky otrávily. „Můžete mi aspoň říct,“ řekl, „jestli je živý, nebo mrtvý?“

„Vy ale nejste rodina?“

„Ne, ale jsem ten, kdo platí ten zatracený účet za léčení. Což mě, myslím, opravňuje k tomu dozvědět se, jestli to přežije.“

„Na tom, jak se vyjadřujete, mně nesejde, pane.“

„No, jestli vám sejde na vaší práci madam, tak mi radši nějaké informace sdělte. A hoďte sebou.“

Přísně se napřímila. Když promluvila, sotva pohnula rty. „Domnívám se, že pacient bude vrtulníkem převezen na traumatologické oddělení v New Orleansu. To je vše, co o tom vím.“

Uslyšel za sebou nějaký rozruch, otočil se a uviděl nějakou ženu, jak se žene dovnitř a za ní několik dětí. Všichni byli bosí, v pyžamech, obličeje jim zbělely strachy. Batole si neslo pod paží oškubaného, jednookého medvídka. Žena byla na pokraji hysterie.

„Frede!“ vykřikla, když se předák zvedl, aby ji pozdravil. Když uviděla na oblečení mužů krev, zaječela a svezla se na kolena. „Řekni mi že není mrtvý, prosím tě. Řekni mi že pořád ještě žije.“

Spolupracovníci jejího manžela k ní přispěchali zvedli ji z podlahy a posadili na židli „Není mrtvý,“ odpověděl jí Fred, „ale je ošklivě zraněný, Alicie.“

Děti byly pozoruhodně zaražené, pravděpodobně je omráčila hysterie jejich matky.

„Chci ho vidět,“ vyhrkla zoufale. „Můžu ho vidět?“

„Ještě ne. Pořád ještě ho mají v práci a nikoho tam nepouštějí.“

Fred Decluette se pokoušel ji uklidnit a zároveň jí vysvětlit povahu toho neštěstí. Sotva překřičel její vzlykání. Beck se otočil k sestře, která ten výjev lhostejně pozorovala.

„Mohla byste jí dát něco na uklidnění?“ zeptal se.

„Pokud to nenařídí lékař, tak ne.“

S patrnou podrážděností v hlase prohodil: „Proč se ho nejdete zeptat?“

Zatvářila se naprosto konsternované a oddusala.

„Pravá paže!“ vyvřískla Billyho žena. „Je pravák. Ach, bože, co si počnem?“

Beck k nim přes vestibul vykročil. Když ho uviděla, okamžitě přestala naříkat, jako by někdo stiskl vypínač. Ostatní muži se odšourali stranou a umožnili Beckovi, aby přisedl na paty přímo před ní.

„Paní Pauliková, jmenuji se Beck Merchant. To, co se stalo Billymu, je tragické, ale chci vás ujistit, že udělám všechno, co bude v mých silách, abych vám a vaší rodině pomohl to překonat.

Dověděl jsem se, že Billyho dopraví vrtulníkem do traumatologického centra v New Orleansu, kde se mu dostane té nejlepší lékařské péče. Určitě už dávají dohromady tým chirurgů, ortopedů a tak dále. Doufejme, že to půjde a paži mu zachrání. Lékaři dovedou zázraky, dokonce i při tak vážném zranění, jako má Billy.“

Nepřestávala na něho bezvýrazně civět a neříkala nic. Pomyslel si že je asi v šoku, jako její manžel. Přejel pohledem těch pět dětí. Holčička s medvídkem si cucala palec a zírala na Becka přes malou pěstičku. Ostatní si ho vážně prohlíželi.

Nejstarší z nich, chlapec, se zdál ve věku, v jakém byl sám, když jemu zemřel otec. Stál stranou od ostatních a tvářil se ostražitě, skoro až nepřátelsky. Beck to rozpoznal jako nedůvěru ke komukoliv, kdo slibuje, že všechno bude v pořádku, když s největší pravděpodobností nebude.

Otočil se znovu k chlapcově matce. Usychající slzy jí na buclatých lících zanechávaly stopy. „Zařídím vám převoz do New Orleansu, abyste mohla s Billym být. Najdu vám ubytování nedaleko nemocničního zařízení. Pokud potřebujete pomoc s péčí o děti, zařídím, aby se vám jí dostalo.

Měla byste co nejdřív podat žádost o plnění kompenzace za pracovní úraz. Nebo to za vás může udělat zítra někdo v osobním oddálení. Mezitím bych nechtěl, aby se vám nedostávalo na osobní výdaje.“

Vytáhl z kapsy kalhot peněženku. „Tady máte dvě stě dolarů na bezprostřední výdaje. Tady je moje vizitka. Napsal jsem vám dozadu číslo svého mobilu. Zavolejte mi kdykoliv byste něco potřebovala. Jsem tady, abych vám pomohl.“

Vzala si od něho dvě stodolarové bankovky a vizitku, přetrhla je napůl a hodila je na podlahu.

Fred Decluette se celý ohromený vrhl kupředu: „Alicie!“

Ale Beck zvedl ruku a zarazil ho.

Manželka Billyho Paulika se jízlivě ušklíbla. „Myslíte si že nevím, o co vám jde? Vy pro ně děláte špinavou práci že jo? Jo, slyšela jsem o vás. Utřel byste jim zadek, kdyby vás o to požádali Jste tady, abyste mával prachama a nakrmil mě spoustou nesmyslů, jak všechno Billymu usnadníte a jak to bude mít dobrý, když si vlastně jenom chcete zajistit, aby se Hoyleovi nedostali před soud nebo se o nich nepsalo v novinách. Že je to tak, pane Merchante?

Jděte k čertu. Nepodám žádost o náhradu ani zítra ani kdy jindy, nejsem zvědavá na nějaký vaše milosti Nemůžete si ode mě koupit čistý svědomí a už vůbec si nemůžete koupit moje mlčení.

Zapište si to, vy podlejzavej žvanile. Zapište si to Billyho krví. Já nebudu mlčet o tom, jak to chodí. Hoyleovi a vy se dočkáte zaslouženého trestu. Jen počkejte a uvidíte.“

A plivla mu do obličeje.

„Volals mi?“

„Chrisi! Kde sakra vězíš?“

„V restauraci“

„Jedu tam. Objednej kafe.“

Beck právě vyšel z nemocnice, když se mu Chris ozval. Už mířil domů, ale otočil a za pár minut byl u restaurace.

„Vařím vám čerstvou kávu, Becku,“ zavolala na něho číšnice, když vešel. „Vydržte dvě minuty.“

„Jste anděl.“

„Jo, jo, to říkají všichni“

Přisedl k Chrisovi do boxu, opřel se lokty o stůl a unaveně si přejel rukama přes obličej. „Skončí dnešek vůbec někdy?“

„Právě jsem volal do nemocnice. Huff spí jako mimino. Srdce mu tiká jako švýcarské hodinky. Co žes mě teda tak naléhavě sháněl?“

„Proč jsi neměl zapnutý mobil?“

„Měl jsem. Na vibrování. Problém byl, že jsem ho neměl u sebe. Lenivě se usmál. „Džentlmen odkládá nejen boty, ale i mobilní telefon, když se připojuje k dámě v posteli Copak tě máti ničemu nenaučila?“

„Billy Paulik dnes v noci málem přišel o paži.“

Chrise přešel úsměv. Oba se na sebe přes stůl zadívali a číšnice mezitím přilila do Chrisovy kávy trochu čerstvé a Beckovi nalila šálek. „Dáte si něco k jídlu, Becku?“

„Ne, díky.“

Z jejich vážného chování vycítila, že nějaké klábosení by nebylo vhodné, a tak si šla po svých.

„Předpokládám, že v práci“ podotkl Chris.

Beck zachmuřeně přikývl.

„Jéžiš! Ještě ke všemu tohle, to máme k lepšímu.“

„To proto se cítím, jako by dnešek trval tisíc let.“ Beck mu vylíčil, co se stalo, a jaký je nejnovější vývoj. „Vrtulník odletěl pár minut předtím, než jsi zavolal. Nedovolili manželce, aby letěla s sebou. Její švagr ji veze teď, co tady spolu mluvíme, do New Orleansu.“

To, jak mu plivla do tváře, vynechal. Ničemu by to neposloužilo a Chris by si jedině myslel o paní Paulikové to nejhorší. Beck se na to díval jinak. Měl pochopení pro strach a rozčilení, které ji k tomu vedly.

Přestože byla rozčilená, natolik byla při sobě, aby si uvědomila ten nevratný dopad, který bude mít tato noc na jejich rodinu. Její manžel by nemusel přežít. Pokud přežije, bude to už jiný člověk. Jejich ekonomická budoucnost je ohrožená. Dnešní noc změnila jejich životy provždy. Není divu, že pohrdala otřepanými frázemi penězi a tím, kdo je nabízel.

S veškerou možnou důstojností se postavil, otřel si obličej kapesníkem, potom od ní a jejích dětí poodstoupil. Fred Decluette se za její chování styděl. „Není zapotřebí, abyste se za ni omlouval, Frede,“ řekl mu Beck, když začal koktat omluvy. „Je vyděšená a rozčilená.“

„Jenom chci abyste věděl, že ne všichni sdílíme její názor, pane Merchante. Nerad bych, aby se to Hoyleovým doneslo, jako že jsme všichni nevděčný za všecku tu velkorysost, když dojde k něčemu podobnýmu.“

Beck nervózního předáka ujistil, že se na incident zapomene. Když teď Chrisovi líčil, jaká je momentální situace, tohle vynechal.

„Billy se podrobí operaci ale doktor na pohotovosti mi řekl, že má ruku tak rozdrcenou, že by to musel být zásah shůry, aby se mu ji podařilo úspěšně přišít a aby vůbec byla k užitku, a že by udělali Billymu laskavost, kdyby se o to vůbec nepokoušeli.“

Odmlčel se, upil trochu kávy a vzhlédl, když vešel další host. Byl to Ušoun Watkins a čišela z něho stejná nepřátelská zpupnost jako předchozího večera.

„Ten si tady platí nájem?“

Beck nepřestával pozorovat Watkinse, který se zastavil hned ve dveřích a rozhlédl se po místnosti Když uviděl jeho a Chrise, maličko sklonil hlavu, jako by ho překvapilo, že je tam nachází.

„Helemese, Ušoun Watkins,“ řekl Chris ležérně. „Dlouho jsme se neviděli Jak bylo ve vězení?“

Podíval se z jednoho na druhého, jako by odhadoval situaci pak odpověděl Chrisovi „Všecko je lepší než dělat v tý vaší slévárně.“

„S takovýmhle přístupem je asi dobře, že tě můj bratr nepřijmul.“

„Jo, když už je řeč o tvým bráchovi.“ Tak se zašklíbil, až se Beckovi zježily chlupy na pažích. „Vsadim se, že Danny už pěkně zraje.“ Zaklonil hlavu a pořádně začichal. Jo, i vocaď tu zatracenou mrtvolu cejtim.“

Ghris se už zvedal z boxu, že se na Watkinse vrhne, ale Beck mu položil ruku na paži a zadržel ho. „Přesně to chce, abys udělal. Nech to plavat.“

„Dobrá rada, Merchante.“ Upřel pohled na Becka a potměšile do něho zaryl. „Dostal ses už jeho sestře pod sukni? Je tak vášnivá, jak vypadá?“

Beck musel vynaložit neskutečné úsilí, aby zůstal, kde byl, a po Watkinsovi neskočil.

Zpoza barového pultu vyšla číšnice a přistoupila k Watkinsovi „Takové sprosté řeči tady nebudu trpět. Jestli chcete něco jíst nebo pít, tak se posaďte.“ Připlácla mu jídelní lístek na hruď.

Ušoun lístek odsunul. „Nechci nic k jídlu ani k pití.“

„Tak proč jste sem potom chodil?“

„Ne že by vám do toho něco bylo, ale mám se tady sejít s parťákem, abychom projednali nějakej obchod.“

Bez nejmenší známky strachu si založila ruce v bok, změřila si ho od hlavy k patě, vzala na vědomí jeho umaštěné modré džíny a odrbané tílko, z něhož mu koukaly nahé paže s řadou tetování. Všechna byla vulgární, některá vysloveně obscénní. Většina vypadala na amatérskou práci.

Číšnice řekla: „Vidím, že jste celý vyfiknutý na důležité obchodní jednání. My ale tady nemáme otevřeno, abyste si tady zřídil zadarmo kancelář. Něco si objednejte, nebo odejděte.“

„Dobrý nápad,“ podotkl Chris stručně.

Watkins si je záštiplně přeměřil. „Párek buziků. Ani nepoznám, kterej je vona.“ Otočil se a nadutě odešel. Oknem ho pozorovali jak nasedá na motorku a řítí se z parkoviště. „Říkal jsem ti, Becku, že z něho koukají maléry.“

„Je to na spadnutí.“

„Nebo už se stalo. Slyšels, co říkal o slévárně. Všiml sis, jak zareagoval, když jsem se zmínil o Dannym? Na okamžik nebyl tak sebejistě arogantní. Myslím, že bychom o tom měli promluvit s Redem.“

„Dobrá. Zítra. Momentálně ale máme bezprostřední problém. Myslíš, že bychom měli den dva počkat, než to řekneme Huffovi?“

„O Watkinsovi?“

„O Billym Paulikovi Chrisi.“ řekl netrpělivě. „Dneska se ve vaší továrně doživotně zmrzačil chlap. Má pět malých dětí. Pracuje pro Hoyleovy od sedmnácti. Pro jednoruké nemáme žádnou práci. Co teď bude dělat?“

„Co já vím. Proč se rozčiluješ na mě? Já mu tam tu ruku nestrčil. Jestli pro nás pracoval od sedmnácti, dobře ví o všech nebezpečích a měl si dávat větší pozor na to, co dělá.“

„Billy se snažil udělat nějakou malou opravu, zatímco dopravník běžel.“

„Sám od sebe se pustil do opravy, na kterou neměl kvalifikaci.“

„Protože bylo zapotřebí ji udělat. Ležela mu na srdci především výroba, ne bezpečnost, protože takhle to měl nařízeno. Stroj se měl zastavit, než se na něm něco začalo dělat.“

„Prober to s Georgem Robsonem. On je vedoucí bezpečnosti práce. To on stanovuje kritéria, kdy se vypíná nějaký stroj.“

„George dělá to, co mu ty a Huff řeknete, že má udělat.“

Chris se opřel v boxu a pozorně se na něho zadíval. „Za koho tady kopeš?“

Beck se znovu opřel lokty o stůl a tentokrát si vtiskl palce do pálících očí. „Ty jsi neviděl jeho krev,“ řekl tiše. Po chvíli ruce spustil. „Fred Decluette říkal, že dnes v noci Billy pracoval na tom stroji místo chlápka, co má dovolenou. Rovněž říkal, že sám od sebe neměl ten zatracenej krám opravovat.“

„Vidíš?“ řekl Chris radostně. „My na tom vinu neneseme.“

Beckovi nešlo do hlavy, jak se, krucinál, dokáže Chris usmívat. Pak si povzdechl a řekl: „Jo. Správně.“

„Náklady na léčení se uhradí z jeho zaměstnaneckého pojištění. To proto je platíme jako diví.“

Beck přikývl. Rozhodl se, že nebude mluvit o výhrůžkách Alicie Paulikové. To si nechá na jindy. A možná, až bude mít paní Pauliková čas si to rozmyslet, až si uvědomí, jak velké budou účty za Billyho léčbu, rozmyslí si to a zvolí snazší ze dvou možností, které se jí nabízejí, což je vyplnit žádost o pojistku, a tím se navždy připravit o právo Hoyleovy závody zažalovat.

„Hele, Becku, vím, že se cítíš hrozně kvůli tomu, co se stalo. Já taky, ale co můžeme dělat jiného?“

„Mohli bychom mu poslat do nemocnice kytku.“

„To rozhodně.“

Beck se zasmál, ale beze špetky humoru. Chris jeho sarkasmus nepochopil. „Zařídím to.“

„Myslíš, že se ti podaří zařídit, aby se to nedostalo do médií?“

Připomněl si, s jakou vehemencí mu paní Pauliková vyhrožovala, a řekl vyhýbavě: „Udělám, co bude v mých silách.“

„Což obvykle stačí.“ Chris vyprázdnil šálek s kávou. Jsem vyřízený. Jako by výslech u šerifa a Huffův infarkt bylo na jeden den dost vzrušení, Lila byla dneska v noci obzvlášť roztoužená.“

„Jak jste se zbavili George?“

„Řekla mu, že jde navštívit nemocnou kamarádku.“

„A on na to skočil?“

„Má ho otočeného kolem malíčku nití přivázanou k tomu jeho brku. Kromě toho není žádná jednička.“

„Ne, je to jenom vedoucí bezpečnosti práce,“ zabručel Beck pro sebe, když se s Chrisem zvedli z boxu a vykročili ke dveřím.

Než se na parkovišti rozešli, zeptal se Chris: „Myslíš, že bude v pořádku?“

„Nebude v pořádku, Chrisi. Přijít o paži –“

„Nemyslím Paulika. Huff.“

„Ach tak.“ Sayre říkala, že ji Huff zavolal ke své smrtelné posteli pro vlastní zábavu, že sehrál jednu z těch svých nechutných her, což vypatlalo jako typický Huff. „Ano,“ odpověděl Chrisovi přesvědčeně. „Myslím, že bude v pořádku.“

Chris zamyšleně pohazoval klíčky od auta. „Víš, co mi dnes řekl? Asi se cítil naměkko, myslel si, že měl namále. Trochu se litoval, ale myslel to upřímně. Říkal, že neví, co by si bez svých dvou synů počal. Připomněl jsem mu, že Dannyho ztratil. On ale mluvil o tobě. Řekl: ‚Beck je pro mě jako další syn.‘“

„Jsem rád, že to takhle cítí.“

„Moc se neraduj. Být synem Huffa Hoylea má i svoje nevýhody.“

„Jako třeba co?“

„Jako třeba, že to budeš ty, kdo mu poví o Paulikovi.“

Kapitola šestnáctá

„Je tady Jessika DeBlanceová?“ zeptala se Sayre zdušeným tónem, jaký člověk používá v knihovně.

Šedovlasá paní za stolem se na ni usmála. „Jessika dneska pracuje, ale šla nám do pekařství pro pár koblih.“

„Takže se vrátí?“

„Ani ne za pět minut.“

Sayre přešla do části vyhrazené čtenářům, kde vedlo okno do malé, upravené zahrady. Vrabci se ráchali v mělkém koupátku pro ptáky. Keře hortenzií byly obtížené modrými a růžovými květy velkými jako narozeninové balónky. Cihlovou zeď, která zahradu ohrazovala, obrůstaly popínavá smokvoň a lišejník. Poklid zahrady byl vábivý.

Nezažila chviličku klidu od chvíle, kdy včera večer vykázala ze svého pokoje Becka Merchanta.

Lhářko, zašeptal.

To obviňující slovo ji pálilo, protože bylo pravdivé. Popřela, že by tušila, že se něco takového mezi nimi může stát Rovněž popřela, že to chtěla. Rozmetal její tvrzení jediným slovem: Lhářko.

Ozývalo se jí v mysli teď stejně jako celou noc, dokonce i během neklidného spánku. Probudila se a to pokoření ji pořád ještě pálilo, stále ještě na něho byla rozzuřená, ale na sebe ještě víc. I to poznal.

„Lhářka“ na ni sedělo rovněž způsobem, o němž Beck nevěděl, nebo se to nedomyslel. Uvedla, že důvodem pro to, že zůstává v Destiny, je povinnost k matce, že se chce dozvědět, do jaké míry, pokud vůbec, je Chris zapletený do Dannyho smrti. Ale skrytým důvodem bylo její špatné svědomí. Pár dní před jeho smrtí Dannyho odmrštila. Pocit viny na ni doléhal jako vlhký vzduch z Mexického zálivu. Nemohla mu uniknout. Dnes dopoledne ji přivedl do knihovny. „Sayre?“

Zvedla pohled a uviděla vedle svojí židle stát Jessiku DeBlanceovou.

„Vypadá to, že mám zlozvyk nepozorovaně se k vám připlížit,“ řekla Jessika na svoji omluvu, že ji polekala.

„V obou případech si za to můžu sama. Leží mi toho hodně na srdci.“

„Překvapuje mě, že vás vidím. Myslela jsem, že jste odjela z města už včera.“

„Změna plánů. Zkoušela jsem vám dnes brzy dopoledne volat domů. Potom na váš mobil. Když jsem vás nemohla zastihnout, vzpomněla jsem si že jste se poznali s Dannym v knihovně. Zkusila jsem, jestli tady pořád ještě pracujete.“

„Slyšela jsem, že měl pan Hoyle srdeční záchvat. To proto jste zůstala?“

„Proto a…“ Pohlédla na ostatní návštěvníky knihovny. „Mohly bychom si někde promluvit mezi čtyřma očima?“

Jessica ji odvedla do stísněné pracovny plné knih, některé byly v krabicích, jiné vyrovnané do vratkých komínů na podlaze a na každém rovném povrchu.

„Dary,“ objasnila, když sebrala hromádku knih ze židle a pokynula Sayre, aby se posadila. „Pro většinu lidí je inventarizace a katalogizace knih hotové utrpení, a tak jsem se přihlásila dobrovolně. Dokonce i ve věku počítačů mám ráda vůni starých knih.“

„Já také.“

Usmály se na sebe a Jessica se posadila na vycpávanou stoličku. „Neměla byste chuť na čerstvou koblihu? Na trochu kávy?“

„Ne, děkuji“

„Kdekdo v pekařství mluvil o panu Hoyleovi Je jeho stav vážný?“

„Poslední zprávy naznačují, že bude v pořádku.“ Po krátké odmlce Sayre dodala: „Včera se stalo něco, o čem jsem chtěla s vámi hovořit. Nevím, nakolik je to důležité, je to ale jeden z důvodů, proč jsem odjezd domů odložila.“

„Co se stalo?“

„Šerif Harper a jeho zástupce Scott vyslýchali Chrise ohledně Dannyho smrti.“ Jessica ohromeně seděla a Sayre jí stručně vypověděla, co se dozvěděla od Becka. „Nejde o nic víc než o krabičku zápalek. Jak Beck upozornil, obhájce by dokázal uvést tucet způsobů, jak se dostala do rybářského srubu, aniž by s tím Chris měl cokoliv společného. Nic to nedokazuje.“

„Ale v šerifově kanceláři si začali lámat hlavu, jestli tam to odpoledne Chris s Dannym nebyli.“

„Mně to vrtá hlavou taky. Nevíte, Jessiko, jestli mezi nimi nedošlo nedávno k roztržce?“

„Copak to mezi nimi odjakživa neskřípalo? Jejich povahy a zájmy nemohly být rozdílnější. Danny věděl, že Chris je oblíbenec vašeho otce, ale zřejmě mu to vyhovovalo. Chrise uhnětl Huff. Dannyho ne. Danny to věděl a smířil se s tím, dokonce tomu byl rád. Vůbec netoužil po tom, být jako některý z nich.“

„Soutěžil o Huffovu pozornost?“

„Nijak zvlášť. Nezdálo se, že mu na tom záleží. Nežárlil na Chrise, pokud vám jde o tohle.“

„Žárlil Chris na Dannyho?“

Ta otázka Jessiku zaskočila. Zasmála se. „Proč by proboha měl?“

„Nevím. Jen tak střílím naslepo.“ Sayre se zvedla a přistoupila k oknu, z něhož se nabízel jiný pohled do hezké zahrady. Vrabci odletěli a kolem růžových květů na keři bzučely včely. Tlustá černá housenka se plazila přes popraskané kamenné dlaždice. „Nevím, k čemu mě to dovede, Jessiko. Myslela jsem, že se Danny snad zmínil o nějakém sporu, k němuž mezi nimi nedávno došlo.“

„Chris se schází s vdanou ženou. To Danny neschvaloval. Ale podle toho, co mi o vašem bratrovi řekl, nebyla u něho nevěra nic nového. Morálně byli bratři vždycky na opačných stranách. Něco mi říká…“

Když se zarazila, Sayre se otočila od okna a zadívala se na ni „Něco vám říká co?“

„Je to jen takový pocit. Nemůžu si být jistá.“

Sayre se vrátila na svoji židli a naklonila se k mladé ženě. „Znala jste Dannyho lépe než kdo jiný, myslím, že mnohem lépe, než ho znali jeho vlastní pokrevní příbuzní. Jestli máte nějaký pocit, tak já mu věřím.“

„Něco Dannyho velice trápilo…“

„Myslíte, že to mělo spojitost s Chrisem?“

„Nijak zvlášť ne. Tak zas moc spolu nekomunikovali.“

„Bydleli v jednom domě.“

„Měli společnou adresu, ale společně doma trávili velice málo času. Pokud ano, bylo to ve společnosti Huffa a často i Becka Merchanta. Vídali se samozřejmě v práci ale měli rozdílné povinnosti a podávali hlášení Huffovi ne sobě navzájem. Nepohybovali se ve stejných společenských kruzích, zvláště od té doby, co Danny přistoupil k naší církvi.“ Odmlčela se. „A myslím, že to hrálo klíčovou roli v tom, co Dannyho trápilo. Zápasil s duchovními záležitostmi.“

„Jako třeba?“

„Kéž bych to věděla, zvláště jestli kvůli tomu zemřel. Nerada jsem ho viděla ve stavu takového duchovního zmatku a naléhala jsem na něho, aby o tom se mnou mluvil, nebo s naším pastorem, nebo s někým jiným, ke komu má důvěru. Odmítl. Řekl jenom, že nedokáže být takovým křesťanem, jakým by měl být, nebo jakým se předpokládá, že bude.“

„Trápilo ho svědomí.“

Jessica přikývla. „Řekla jsem mu, že neexistuje hřích nebo nedokonalost, které by Bůh neodpustil. Udělal si z toho legraci a řekl, že možná Bůh nepoznal Hoyleovy.“

„Pokud víte, tak se s tím, co ho trápilo, nevyrovnal?“ Sayre chovala naději že si potom, co s ním odmítla mluvit, našel někde někoho vstřícnějšího, že mu někdo poradil. Ale Jessica krátkým zavrtěním hlavou tuhle zoufalou naději zničila.

„Podle mě se mu to nepodařilo. Trápíme, že zemřel, aniž by se s tím vyrovnal.“

„Možná nakonec našel klid,“ řekla Sayre, znovu v marné naději, že je to pravda.

Jessica se na ni s něžným úsměvem zadívala. „Děkuju, že to říkáte, ale já si to nemyslím. Čím víc jsme mluvili o manželství a naší budoucnosti, tím víc jako by se tím problémem zaobíral. Tady budu jenom spekulovat, ale –“

„Prosím, povězte mi to.“

„Tedy, neustále si dělal starosti kvůli pracovním podmínkám ve slévárně. Nebyl zrovna pyšný, jakou má pověst, že porušuje požadavky Úřadu bezpečnosti práce a ochrany zdraví, tohle všechno. Přesto dál najímal lidi aby tam pracovali. Prošli minimálním zaškolením a pak jim přiděloval práce, o nichž věděl, že jsou nebezpečné. Možná s tím dál už nedokázal žít.“

Paní z recepce zaklepala na dveře, omluvila se, že vyrušuje, a pak řekla Jessice, že přišly děti z mateřské školy na obvyklou hodinu pohádek. „Tak asi dvacet těch zlatíček se dožaduje tety Jessiky,“ řekla. „Nevím, jak dlouho je ještě udržíme na uzdě.“

Když vycházely z místnosti která sloužila i jako skladiště, požádala Sayre Jessiku o laskavost.

„Udělám cokoliv, co nám pomůže dozvědět se, co se Dannymu stalo. Co byste potřebovala?“

„Neznáte někoho, kdo pracuje u soudu?“

Všeobecná nálada byla ponurá, zlověstná a tíživá jako samotné prostředí výrobní haly.

Beck si toho všiml okamžitě, když vykročil k přepravníku, který včerejší noci způsobil to hrozné neštěstí. Každý dělník si hleděl svojí práce, ale bez valného nadšení a za naprostého mlčení. Nikdo se mu nepodíval do očí, ale cítil ty nasupené pohledy v zádech.

Poblíž pásu spolu hovořili George Robson a Fred Decluette a zatvářili se překvapeně, když se k nim Beck připojil.

„Dobrý ráno, pane Merchant,“ řekl Decluette.

„Dobrý den, Frede. Ahoj, Georgi.“

„Hrozná věc.“ George soucitné potřásl plešatějící hlavou a setřel si z ní pot kapesníkem. „Hrozná.“

Beck sklopil Dohled na špinavou podlahu. Včera večer musela být na místě, kde právě stál, kalužina krve, ale někdo ji odstranil dřív, než se ranní směna hlásila do práce.

„Postarali jsme se o to,“ řekl Decluette, jako by mu četl myšlenky. „Nebylo by to nic dobrýho pro pracovní morálku. Nemá smysl jim připomínat, co se stalo.“

„Možná by připomínka byla k dobrému,“ řekl George. „Byli by opatrnější. Ne tak nepozorní.“

Beck přistoupil blíž ke stroji aby nemusel toho necitlivého kreténa praštit. „Ukažte mi co se stalo,“ vybídl Freda.

„Už to probral se mnou,“ vložil se do toho George.

„Rád bych to viděl na vlastní oči Georgi Huff bude chtít znát podrobnosti.“

George, jak Beckovi neuniklo, zůstal v bezpečné vzdálenosti, mezitím co Decluette ukazoval osudný hnací řemen větráku a vysvětloval, co se stalo, když se ho snažil Paulik opravit. „Zítra musíme někoho zavolat, aby to opravil pořádně,“ řekl Decluette.

„Zařídím to hned teď dopoledne,“ řekl George.

Beck se zadíval na litinové potrubí, které nad jeho hlavou přemisťoval rozhrkaný přepravník. Je bezpečné nechat to běžet v tomhle stavu?“ Tu otázku položil předákovi ale odpověděl George.

„Podle mého názoru ano.“

Decluette se netvářil až zas tak přesvědčeně, ale přikývl. „Tady pan Robson si to zřejmě myslí, a ten by to měl vědět.“

Beck zaváhal a pak řekl: „No dobře. Jenom se ujistěte, že všichni vědí, co se stalo, a upozorněte je –“

„Už to vědí, pane Merchante. Něco takovýho se hned rozkřikne.“

Samozřejmě. Krátce pokývl na George Robsona, otočil se a vracel se cestou, kterou přišel. Košile se mu lepila na záda. Cítil, jak mu po žebrech stékají curečky potu. Nebyl ve výrobní hale ani pět minut a byl zmáčený potem. Namáhavě vydechoval horký vzduch, který vdechl. Tito muži snášeli tyhle podmínky po osm hodin, pokud si nevzali dvojnásobnou směnu, aby si vydělali přesčasy.

Když kráčel kolem stroje s namalovaným bílým křížem, zastavil se a položil si otázku, jestli George Robsona vůbec někdy napadlo zeptat se, co ten kříž znamená. Nebo jestli si toho vůbec všiml. Sayre si všimla.

Vykročil dál, ale zvolna zpomalil, až se úplně zastavil. Několik vteřin přemýšlel o kříži a o tragédii, již připomínal, pak se rázně otočil a rychle se vrátil k Decluettovi a vedoucímu bezpečnosti práce.

„Kristepane, to se dostane do novin.“ Huff pohnul rty, jako by měl mezi nimi cigaretu. „Média si na tom smlsnou, stejně jako posledně, když se někdo v práci zranil.“

Ode dveří jednotky intenzívní péče se ozval Chris: „Beck měl pár dní počkat, než ti to řekne.“

Huff se na něho doslova osopil. „Samozřejmě že mně to měl říct. Měl mi to říct včera v noci a nečekat na ráno. Je to moje továrna. Nese moje jméno. Byl bys radši abych se o tom dověděl z novin? Nebo ze zpráv o páté? Bylo zapotřebí, abych se to dozvěděl, a Beck si to uvědomil.“

Beck sám zůstával zticha, zatímco Huff hulákal kvůli nehodě Billyho Paulika. I když musel tu zlou novinu Huffovi sdělit, neměl Huff v úmyslu s tím poslem špatných zpráv zatočit, a trochu naštvaný byl na Chrise.

„Účty za Paulikovu lékařskou péči budou nebetyčné,“ řekl Huff. „Zvýší se kvůli tomu pojistné našich zaměstnanců.“

„Paní Pauliková možná žádost o vyplacení pojistky nepodá,“ řekl Beck.“Říkala mi že ne.“

Huff vychrlil vodopád nadávek. Věděl, stejně jako Chris, co to pro Hoyleovy závody věstí, jestli paní Pauliková neuplatní nárok na pojistku. Chris byl rozčilený na Becka, že to na ně takhle bez dalšího vybalil. „Proč jsi mi o tom neřekl včera večer?“

„Neptal ses.“

„Já se nemusím ptát, a vadí mi, že sis to nechal pro sebe.“

„Oba jsme byli vyčerpaní, Chrisi. Už bez toho to byl hrozný den. Neměl jsem dost sil se tím zabývat.“

Huff uťal jejich hádku otázkou: „Myslíš, že nás chce zažalovat, Becku?“

„Tak to včera v noci tvrdila. Možná si to mezitím rozmyslela. Doufám.“

„Jestli bude žalovat, kolik myslíš, že nás to bude stát?“

„To se ještě teď nedá odhadnout. Naši účetní nemůžou začít odhadovat výši účtů za léčení, dokud to neprojednají s ošetřujícím lékařem a nemocnicí, a dokonce ani tam to tak brzy ještě nemůžou vědět. Dlouho se bude uzdravovat, pak přijde rehabilitace, protéza.“

„Nemusí to být zrovna protéza jako rolls royce, že jo?“ podotkl Chris. „Spíš jako ford.“ Jeho pokus situaci zlehčit vyšel naprázdno. Kdekdo kolem něho zřejmě ztratil smysl pro humor.

Beck pokračoval: „Kromě nákladů na léčení můžeme, myslím, bezpečně počítat s tím, že paní Pauliková uvede věci které se nedají změřit, jako třeba bolest a utrpení jejich rodiny, Billyho ztrátu obživy v důsledku jeho invalidity. Obávám se, že má v úmyslu se na nás vrhnout ze všech stran a že konečný součet škod, který předloží, bude astronomický.“

„Na kolik nás přijde, abychom tuhle věc ututlali?“ chtěl vědět Huff.

„Myslíš vyloučit negativní publicitu? To přijde taky na hodně. Slíbila, že kolem toho nadělá hodně kraválu.“

„Ty dneska teda překypuješ dobrýma zprávama,“ podotkl Chris.

„Ptal se,“ vyjel na něho Beck.

„Nemusels to na něho vybalit všecko najednou.“

„Já to všechno najednou chtěl,“ zahřměl Huff. „Nemůžeš se s problémem vypořádat, když o něm víš jen z poloviny.“

Chrisovi neuniklo, že Huffovi zrudly tváře. V obavách, že otci stoupá krevní tlak, vrhl pohled na monitory u postele. Uchýlil se k optimističtějším vyhlídkám, jež Huffa uklidní. „Myslím, že reagujeme všichni přehnaně. Máme obavy z reakce, k níž pravděpodobně nedojde. Přestaňme o tom přemýšlet dřív, než ztratíme hlavu, jo?“

Beck příkře přikývl. Huff zavrčel, což si Chris vyložil, jako že má pokračovat.

Jak Beck říkal, paní Pauliková si to třeba rozmyslí. Na pohotovosti se přestala ovládat. Byla to unáhlená reakce na traumatickou situaci Nejspíš takový výstup někde odkoukala. Spíš si dovedu představit, že toho bylo dnes na ni trochu moc. Za střízlivého denního světla se na to bude dívat mnohem rozumněji Může být potom přístupnější rychlému vyrovnání.

Za druhé byl Billy Paulik vždycky dobrý dělník. Nikdy nám nedělal žádné potíže. Až se zase vzpamatuje, vysvětlí svojí ženě, že to byla jeho chyba, ne naše. Bude mu trapné hnát nás k zodpovědnosti za nehodu, kterou si zavinil sám.“

Huff Chrisovy postřehy uvážil, načež se otočil k Beckovi „Ty ses s jeho ženou setkal. Jak ji odhaduješ? Mluvila z ní jenom hysterie?“

„Doufám, že má Chris pravdu, ale platíš mi abych se na to díval z té nejhorší stránky. Včera večer se vyjádřila naprosto jasně, jak má v úmyslu proti nám a slévárně postupovat.“

„Půjde nám po krku,“ řekl Huff.

„Ano, myslím, že bychom se na to měli připravit. Přinejmenším na nějakou ostrou kritiku ze strany veřejnosti“

„Tak ji teda umlčíme,“ řekl Chris, který stále ještě usiloval o vylepšení situace. „Zarazme ji dřív, než s tím začne. Projevme dobrou vůli a dopřejme jí a dětem výlet do hračkářství Toys R‘ Us, kde si budou moct koupit, co budou chtít. Zaparkujme jim do garáže nablýskaný nový SUV. Co takhle zaplatit jim na rok nájem? Ta díra, co v ní bydlí, nemůže být moc drahá.“

„Ta díra nám patří,“ řekl Huff. Je to jeden z našich nájemních domů.“

„Tím líp. Můžeme jej natřít, opravit plot, dozadu instalovat gril. Vsadím se, že potom si paní Pauliková rozmyslí, aby podávala žalobu. Zvlášť jestli si bude myslet, že by mohla prohrát – a ty, Becku, na ni můžeš vyrukovat s právničinou, která ji přesvědčí, že by prohrát mohla, a v tom případě bychom ji vystěhovali z jejího vylepšeného domu a vzali si zpátky nový vůz a všechny ostatní věci.“Huff stočil pohled na Becka. „Co si o tom myslíš?“

„Za pokus to asi stojí. Pověřím někoho ze své kanceláře, aby připravil balíček dobré vůle a začneme tím SUV.“

„A abychom se vyhnuli obviněním,“ řekl Chris, „že jsou u nás nebezpečné pracovní podmínky, nařídím, aby se ten přepravník vyřadil z provozu, dokud se neopraví.“

„Už je vyřazený.“

Chris se otočil na Becka. „Od kdy?“ Je to hodina.“

„Kdo to nařídil?“

„Já.“

Chris pocítil příval hněvu. On byl vedoucím výroby, ale funkce zřejmě pro Becka nic neznamenaly.

„Omlouvám se, jestli jsem překročil svoje pravomoci Chrisi ale zašel jsem dnes ráno do výrobní haly, abych situaci zhodnotil.“

„Na to si platíme George Robsona.“

„Stál tam s prstem v nose, úplně neschopný. Každý pitomec mohl vidět, že by ten dopravník neměl být v provozu. Myslel jsem na to, jaký signál se tím dává ostatním zaměstnancům, když ho vidí v chodu a nebere se ohled na to, co se stalo Billymu Paulikovi George byl příliš zbabělý nebo hloupý, aby to rozhodnutí učinil. Tak jsem to vzal na sebe.“

Chris prkenně přikývl. „Určitě jsi jednal v můj prospěch.“

„Protože ty jsi musel být tady s Huffem. Georgeovi a všem ostatním jsem dal jasně najevo, že jednám tvým jménem.“ Mrkl na hodinky. „Už jsem příliš dlouho pryč. Morálka je ve psí. Měli bychom se co nejvíc ukazovat. S tvým svolením rozešlu po továrně oběžník, v němž vedení vyjádří lítost nad tím, co se Paulikovi stalo.“

„Nezapomeň se zmínit, jak se staráme o jeho rodinu,“ řekl Huff.

„Ovšem.“ Beck se na něho zadíval a zachmuřeně se usmál. „Tohle se nemohlo stát v horší chvíli, tak krátce po Dannym. Doufám, že ta špatná zpráva neovlivní tvoje uzdravování. Jak se cítíš?“

„Ještě den tady a jdu domů. Ale je to jenom pro jistotu. Zbytečné opatření, jestli k tomu můžu něco říct. Doktor Caroe říká, že jsem zdravý jako ryba. Ty jeho zatracené testy. Všemožně do mě píchali a přidělali mě k přístrojům. Vzali mi spoustu krve. Už bych ani nespočítal, kolikrát jsem čůral do skleničky. A to všecko jenom proto, aby se dozvěděli že moje srdce utrpělo jenom minimální újmu.“

Chris se zasmál. „Nemluv tak zklamaně, Huffe.“

„To zdaleka ne. Chci žít věčně.“ Upřel pohled na Becka a řekl: „Já vím, že jsi mi tu novinu přišel říct nerad. Je to ale tvoje práce, sdělovat mi špatné zprávy. Nevyčítej si že děláš svoji práci“

Beck roztržitě přikývl.

Huff vycítil, že je myšlenkami jinde, a zeptal se: „Máš ještě něco na srdci?“

„Kdybych já přišel o paži“ řekl Beck zamyšleně, „a následkem toho o živobytí, nejsem si jist, že bych se nechal ukolébat pár hračkami a tím, že mi natřou dům.“ Pohlédl z jednoho na druhého a řekl: „Pořád si myslím, že bychom se měli připravit na nejhorší.“

Po jeho odchodu si šel Chris sednout na konec otcovy nemocniční postele. „Znáš Becka Ten vidí vždycky všecko černě. Nenech se jeho pesimismem otrávit.“

„Bere svoji práci vážně. Stará se o naše zájmy.“ Huff ho šťouchl do stehna „O tvoje dědictví, synu. Na to nezapomínej.“

„Dobrá, dobrá. Ten chlap je hotový poklad. Ať ti zase nevyletí tlak.“

„Ještě nikdy jsem tě neslyšel, že bys byl na Becka tak podrážděný. O co jde?“

„Od kdy má v popisu práce nechat odstavit vadný stroj?“

„To bys radši aby to urvalo ruku ještě někomu dalšímu?“

„Jasně že ne.“

„Potom se zachoval správně, ne?“

„Neřekl jsem, že se nezachoval správně. Navrhl jsem to sám. To jenom – ále, mužem to nechat plavat? Dolehl na mě stres, nic víc. Všichni jsme v posledních dnech pod velkým tlakem.“

„Když už je řeč o tlaku, ozvali se z Redovy kanceláře?“

„Ani slovem.“

„Nemyslel jsem si že se ozvou,“ řekl Huff a přezíravě máchl rukou. „Red by měl poslat toho zástupce Scotta, aby naháněl dojnice, co se dostaly z ohrady. Měl by mu svěřovat takovýhle blbosti Ne ho nechat, aby té otravoval s takovou pitomostí, jako je zatracená krabička zápalek. Co nového z Mexika?“

„S Mary Beth? Neměl jsem čas si na Mary Beth ani vzpomenout.“

„Ale na to, aby sis to rozdával s tou drzou holčinou, co si George vzal, jsi čas měl. Zrovna včera večer.“

Chrise nepřivedlo do rozpaků, že o tom otec ví, ale užasl a pobavilo ho to. „Síť tvých informátorů je úžasná, Huffe. Jak to děláš? Dokonce i z postele na jednotce intenzivní péče.“

Huff se tiše zasmál. „Řeknu ti něco ohromného. Víš, že včera večer byla tvoje sestra s Beckem v rybárně? Potom ji odvezl do motelu, nechal ji aby se zapsala, doprovodil ji ke dveřím a vešel dovnitř.“

Chris si vzpomněl, jak vražedně se Beck zatvářil, když Ušoun Watkins utrousil vulgární poznámku o Sayre. Beck je ale ze staré školy a považuje všechny ženské za dámy, dokud se neprokáže, že je to jinak. Na Huffův náznak zareagoval pohrdavým odfrknutím. Jistě nenaznačuješ, že mezi ní a Beckem je něco romantického? Nemůže ho ani vidět, protože je jeden z nás.“

„Proč potom není zpátky v San Francisku?“

„Protože si myslela, že umřeš.“

„Hm. Možná.“ Založil si ruce za hlavu a řekl: „To by ale bylo zajímavý, že jo?“

„Co jako?“

„Kdyby se dali Beck a Sayre dohromady.“

„Na tvém místě bych na to nečekal se zatajeným dechem. Beck má rád ženy něžné a sladké a co nejmenší výdaje. To sotva sedí na Sayre.“

„Tak daleko bych nezašel, abych na to čekal se zatajeným dechem,“ řekl Huff, „ale začínám zvažovat alternativní řešení svého problému.“

„Jakého problému?“

„Rád bych viděl na světě třetí generaci Hoyleů, než mě dostane poslední infarkt. Jestli hodláš zplodit moje vnouče, měl bys koukat pracovat na tom, aby ti Mary Beth podepsala rozvod. Nemá smysl štěkat na tenhle strom, jestli je sterilní. Vybral sis jinou ženu? Lilu?“

„Lilu? Proboha, ne.“

„Tak bys měl vzít rozum do hrsti a nemarnit svůj čas –a můj taky, mohl bych dodat – na ni. Jen jsem tak přemýšlel.“ Huff stiskl knoflík, aby si upravil postel. Když se uvelebil, zavřel oči.

Chris se dovedl dovtípit. Odešel z jednotky intenzivní péče a z nemocnice, ale vzal si k srdci všechno, co Huff říkal. Ze zkušenosti věděl, že nic, co otec vypustí z úst, není nahodilé nebo bezvýznamné.

Kapitola sedmnáctá

Dům stál dost daleko od silnice. Úzká cesta vysypaná rozdrcenými skořápkami ústřic vedla přímo k předním schodům. Vysoká sedlová střecha přečnívala přes širokou verandu a poskytovala tak stín. Hlavní dveře byly přímo uprostřed přední stěny a z každé strany měly dvě vysoká okna. Dům byl bílý, okenice a hlavní dveře měl zelené.

Sayre odbočila na cestu a zastavila s vozem u paty předních schodů, z obou stran obklopených záhony užovníků a bílých pelargónií. Po celodenním nepolevujícím vedru skláněly rostliny hlavy. Beck seděl na terase v houpačce z týkového dřeva, v jedné ruce láhev piva, prsty druhé ruky zabořené do husté Fritovy srsti.

Otevřela dveře vozu, pes tiše hrdelně zavrčel, když ale vystoupila, musel ji poznat, protože se vrhl ze schodů, aby ji uvítal. Byla uvězněná u vozu čtyřiceti kily psí bujnosti.

Beck ostře hvízdl a Frito se uklidnil, ale jenom do jisté míry. Držel se jí přímo u nohou, takže o něho cestou do schodů několikrát zakopla.

Jeho pán se nezvedl, neřekl slovo, jenom tam seděl a vypadal pozoruhodně impozantně na člověka, který má na sobě jenom olivově zelené šortky. Z výrazu jeho obličeje se nedalo nic vyčíst – jestli je překvapený, nebo má vztek, nebo je mu to jedno, že se ukázala na jeho pozemku a vyrušila ho při jeho koktejlové hodince.

Došla na horní schod a zůstala tam stát. Frito se přitočil pod její ruku a dorážel na ni čumákem, dokud ho nepodrbala na hlavě. Přitom se ale stále dívala Beckovi do očí. Nakonec řekla: „Pochybuju, že víš, jak to pro mě bylo těžké sem za tebou přijít.“

Lokl si z láhve, ale neřekl nic.

„Nechtělo se mi sem a vůbec bych nepřišla, až na to, že si myslím, že je tady jedna věc, o níž bychom si měli promluvit.“

„Ty si chceš promluvit?“

„Ano.“

„Promluvit?“

„Ano.“

„Potom tady nejsi proto, abychom pokračovali tam, kde jsi to včera večer uťala?“

Tváře jí zrudly rozpaky stejně jako hněvem.

„Takže se nebudeš v té věci chovat ani trochu jako kavalír?“

„Chceš, abych byl kavalír, potom, co jsi mi vyhrožovala, že mě zabiješ, jestli se tě ještě dotknu? Nechceš toho moc, že jo?“

„Asi si to zasloužím.“

„To máš teda pravdu.“

Předpokládala, že až se s ním znovu setká, bude vystavena jeho zesměšňování, a obrnila se proti tomu. Zatímco měla sto chutí vrhnout se zpátky k vozu a odjet, s rozpálenými tvářemi a vůbec, vydržela jeho upřený pohled a nehnula se z místa.

Nakonec se trpce uchechtl a posunul se, aby jí udělal místo na houpačce. „Posaď se. Nechceš pivo?“

„Ne, díky.“ Posadila se vedle něho.

Vrhl pohled na červený vůz se stahovací střechou, v němž přijela. „Auťák jedna báseň.“

„Nic jiného tak narychlo v půjčovně neměli.“

„Přivezli ti ho z New Orleansu?“

„Dneska ráno.“

Přejel ji pohledem, vzal na vědomí plátěné kalhoty a s nimi ladící hedvábné tričko. „Další nové oblečení?“

„Moc jsem si toho ze San Franciska nevzala. Potřebuju rezervní věci na sebe.“

„Takže máš pořád v úmyslu zůstat?“

„Myslel sis, že mě zastraší to, co se stalo včera večer?

Bylo to záměrné, abych se sbalila a vypadla? To proto jsi to udělal?“

Lahvově zelené oči se vpily do jejích a bylo to, jako by dostala mírnou ránu do břicha… nebo níž. „Proč jsi to udělala ty?“

Mít ho takhle nablízku by bylo zneklidňující, i kdyby byl úplně oblečený. Ale takhle polosvlečený, to ji přímo ničilo. Zlobilo ji že je to on, kdo je tady polonahý, a přitom si připadala obnažená ona.

Odvrátila od něho pohled a otočila se směrem k cypřišům, jež lemovaly břehy Bayou Bosquet, která protékala přes tento stejně jako přes Huffovy pozemky. „Tohle byl původní dům,“ řekla. „Věděls to?“

„Někdo se o tom zmínil.“

„Huff tady bydlel, zatímco stavěl ten velký dům.“

„Než se oženil s tvojí matkou.“

„Ano. Huff nechtěl, aby to tady zchátralo, takže měl starý Mitchell na starosti udržování i tohohle místa. Někdy, když sem šel za svými povinnostmi dovolil mi abych šla s ním. Zatímco venku pracoval, hrála jsem si v prázdných místnostech na domácnost. Tohle byl první dům, který jsem kdy zařizovala. Ve své fantazii samozřejmě.“

„Pochybuju, že by moje zařízení vyhovělo tvým požadavkům.“

Zasmála se. „To asi těžko. Pokud se dobře pamatuju, představovala jsem si křišťálový lustr pověšený v obýváku na provazu se střapci orientální koberečky a stěny ověšené pestrými hedvábnými drapériemi Mělo to být něco mezi stanem sultána a francouzským palácem.“

„Nebo bordelem.“

„Nevěděla jsem, co je to bordel, ale něco takového jsem měla na mysli.“ Usmála se na něho a vrátila se pohledem k řadě cypřišů a vodnímu toku za nimi. Jednou jsme se sem se starým Mitchellem dostali přes řeku. Přeplavili jsme se v piroze, kterou odstrkoval bidlem. Varoval mě, ať sedím a ani se nehnu, jinak se překotíme a dostanou nás aligátoři. Říkal mi, že ví o aligátorech, co se zdržují právě v těchto vodách, co by mě zhltli celou a ani by nekrkli. Takže jsem seděla tiše jako pěna a držela se, jako by šlo o život. Bylo to ohromné dobrodružství.“ Při té vzpomínce se usmála. „Až do dneška jsem nevěděla, že v tomhle domě bydlíš.“

„Kazí ti to tvoje něžné vzpomínky na tahle místa? Jako třeba, že sedím na houpačce, kterou ti vyrobil starý Mitchell?“

„Moje něžné vzpomínky na dětství byly zkažené dávno předtím, než jsem tě poznala.“

Nechal to bez komentáře a místo toho řekl: „Huff mi nabídl, abych dům používal, zároveň s tím, když mi nabídl místo. Mělo to být dočasné uspořádání, jenom dokud si nenajdu vlastní bydlení. Ale jednoho dne se mě zeptal, proč jako chci někde platit nájem někomu jinému, když tady můžu bydlet zadarmo. Položil jsem si stejnou otázku, dospěl jsem k očividné odpovědi a od té doby tady jsem.“

„Takže oni tě opravdu vlastní, že je to tak?“

Trefila hřebík na hlavičku. Dopil pivo a s rozhodným bouchnutím postavil prázdnou láhev na stolek. „Proč jsi sem přišla?“

„Doslechla jsem se, co se včera v noci stalo v továrně. Všichni o tom mluví.“

„Co se říká?“

„Že to bylo zlé a že za to velkou zodpovědnost nesou Hoyleovy závody.“

„Přesně takové řeči bych čekal.“

„Není to pravda?“

„Ruka se tomu člověku zachránit nedala Dnes odpoledne mu ji amputovali Takže je to zlé, řekl bych.“

Nevyjádřil se, jestli je vina na straně Hoyleových závodů, nebo ne, a pochybovala, že jen zapomněl. „Slyšela jsem, že jsi šel do nemocnice hned, jak ho tam převezli.“

„Máš spolehlivý zdroj informací.“

„A že manželka toho zraněného tvoji nabídku pomoci odmítla.“

„Přestaň kolem toho chodit po špičkách, Sayre. Slyšelas, že mi plivla do obličeje. To proto jseš tady? Aby ses pokochala?“

„Ne.“

„Nebo mi chceš připomenout riskantní pracovní podmínky ve slévárně?“

„Ty přece nepotřebuješ, aby ti je někdo připomínal.“

„Přepravník, který zranil Billyho Paulika, byl odstavený.“

„Na tvůj příkaz. O tom jsem taky slyšela.“ Lhostejně pokrčil rameny. „Proč to nenařídil George Robson?“

„Protože je –“

„Protože je to loutka, která nehne prstem, pokud to předem neprojedná s Huffem.“

„Který se v nemocnici vzpamatovává z infarktu, nebo jsi na to zapomněla?“

„Jak on a Chrise reagovali, když se dozvěděli co jsi udělal?“

„Schválili moje rozhodnutí.“

„Nezastávej se jich, Becku. Myslíš, že je to náhoda, že má bezpečnost na starosti George Robson? Huff si na té pozici nepřeje nikoho, kdo má svědomí, nebo jen zdravý rozum. George Robson není nic víc než pouhá funkce, aby se zpacifikoval Úřad bezpečnosti práce a ochrany zdraví. Má vůbec nějaké podřízené?“

„Jenom málo.“

„Sekretářku. Tak je to. Nemá kvalifikovaný personál, který by prováděl běžnou kontrolu, a určitě to nedělá sám. Má nějaký rozpočet? Ne. Autoritu? Nulovou.“

„Zavedl systém vypínání strojů.“

Znamenalo to, že se část špatně fungujícího zařízení doslova zamkla a nedala se spustit, ať už náhodou, nebo záměrně, dokud ho technik s klíčem neprohlásí za funkční a bezpečný a neodemkne.

„Zavedl ho jenom proto, aby se vyhnul pořádné pokutě. Ale používá se v praxi?“

Pouze jí oplatil pohled.

„Neřekla bych. Takzvaný vedoucí bezpečnosti práce Hoyleových závodů pouze zabírá místo a to je všechno, co dělá.“

„Ty by ses měla dát dohromady s Charlesem Nielsonem.“

„S kým?“

„To nechej.“ Prudce bosou nohou rozhoupal houpačku. „Takže sis přišla popovídat o té nehodě?“

„Ne. Přišla jsem se tě zeptat na jednu věc, která mi leží v hlavě.“

„Na břiše.“

„Cože?“

„Ptala ses mě, jak v noci spím. Nedostal jsem se k tomu, abych ti odpověděl. Obvykle spím na břiše. A mimochodem, pozvání pořád platí, kdyby ses chtěla přesvědčit sama.“

Vystřelila z houpačky a u zábradlí se k němu otočila. „Myslím, že Chris možná zavraždil Dannyho. A teď si z toho dělej srandu.“

Zvedl se z houpačky a dvěma dlouhými kroky přešel přes verandu. „To bys byla spokojená, co? To by se potvrdila ta tvoje nenávist k Chrisovi a Huffovi a dočkala by ses pomsty.“

„Nejde mi o pomstu.“

„Že by?“

„Ne.“

„O co teda ti jde, Sayre?“

„O spravedlnost,“ vybuchla vášnivě. „A myslela bych –doufala – , že tobě jako právníkovi by o ni šlo taky. Ty ale žiješ samozřejmě zadarmo v jejich domě.“

Nahněvaně zamručel. „Což je naprosto irelevantní. V žádném případě s tebou o tomhle nemůžu mluvit. Jsem jejich právník.“

„Nejsi právník, co se specializuje na zločiny.“

„Takového Chris nepotřebuje.“

„Víš to jistě?“

Jejich pohledy se do sebe zaklesly. Ustoupil jako první. Prohrábl si rukou vlasy a pokynul jí na houpačku. Zůstala stát, kde byla, on se ale vrátil k houpačce a posadil se. „Tak dobrá, Sayre, promluvme si. Neslibuju, že ti něco řeknu, ale jsem ochotný tě vyposlechnout.“

Chtěla dostat odpověď na otázky, které ji pronásledovaly, ale on byl vázaný jakožto právník, ona slibem, že neprozradí Jessiku DeBlanceovou. Nechala si chvíli aby si mohla srovnat myšlenky, a pak se zeptala: „Hádali se v poslední době Danny s Chrisem kvůli něčemu?“

„Kvůli ‚něčemu‘? Byla jsi dlouho pryč. Hádali se kvůli všemu. Od toho, jaký bude hodinový plat nového zaměstnance, přes univerzitní fotbalový tým, po to, o co je lepší kola než pepsi.“

„Nemluvím o dohadování se. Mám na mysli opakující se hádku kvůli něčemu závažnému.“

„Dannyho víra,“ řekl bez váhání. „S Chrisem se kvůli tomu hádali v country klubu den předtím, než Danny zemřel. Huff Chrise požádal, aby o tom s Dannym promluvil, aby zjistil, jestli by ho mohl usměrnit. Chris se vyjadřoval opovržlivě. Danny se urazil. Tím neprozrazuju nic důvěrného, protože u té hádky bylo několik lidí z country klubu a řekli o tom zástupci Scottovi.“

„Zaslechl některý z těch svědků, co přesně říkali?“

„O tom nic nevím.“

„Říkal ti Chris, o čem mluvili? Beru to zpátky,“ řekla a zavrtěla hlavou. „Nemohl bys mi to říct, já vím.“

„Ne, nemohl. Ale popravdě mi nepověděl, co kdo z nich říkal. Připustil, že se hádali kvůli Dannyho nově nalezené víře a že utrousil pár poznámek, které Dannyho rozčílily. Do větších podrobností nezašel.“

Frito se přištrachal a začal ji šťouchat velkou hlavou do stehna. Natáhla ruku a pohladila ho po zádech.

„Žárlím,“ řekl Beck.

„Zřejmě mě má rád.“

„Nežárlím na tebe. Žárlím na Frita.“ Jeho hlas ji rozechvíval stejně jako způsob, jakým se na ni díval. Jak je to možné, že se na tebe jednu chvíli dovedu tak naštvat, a druhou bych chtěl –“

„Ne.“

„Co ne?“

„Neříkej nic z toho, cos chtěl říct. Neflirtuj se mnou. Neodváděj moji pozornost od toho, o čem mluvíme. A otevřeně řečeno jsem zklamaná, že si o mně myslíš, že jsem tak frivolní.“

„Frivolní? Ty jsi asi tak frivolní, Sayre, jako havarovaný vlak.“

„Ani tohle není zrovna poklona.“

„Nic ti neudělám po chuti. Když se snažím říct ti něco pěkného, vyčteš mi, že s tebou flirtuju, abych rozptýlil tvoji pozornost. Takže té slovní potyčky nechmne. Proč mi na rovinu neřekneš, co si myslíš?“

„Protože ti nevěřím.“

Nadzvedl obočí. „No, už těžko bys mohla být upřímnější.“

„Mohl bys všechno, co řeknu, použít pro vlastní cíl.“

„Jaký je můj cíl? Pověz mi to.“

„Nechat Chrise, aby mu prošla vražda,“ řekla chraplavě. „Znovu.“

Chvíli jí hleděl do očí, pak řekl: „Žalobci se nepodařilo prokázat, že Chris Gene Iversona zabil.“

„A obhajoba to nedokázala vyvrátit. Vím to od někoho, kdo měl k Dannymu blízko –“

„Od koho?“

„To ti nemůžu říct. Ale někdo, kdo ho dobře znal, mi řekl, že Danny zápasil s osobním dilematem. A tenhle člověk má pocit, že to bylo osobní dilema, záležitost svědomí.“

„Danny sekal dobrotu. Plnil, co měl, do kostela chodil pokaždé, když byly dveře otevřené. Dokonce ani nepil pivo od té doby, co se k té kongregaci připojil. Kvůli čemu by měl špatné svědomí?“

„Podle toho člověka Dannyho ničilo něco mnohem závažnějšího než pití piva. Možná za tím bylo něco, co se děje ve slévárně. Něco nezákonného. Ať to bylo, co bylo, stravovalo ho to. Myslím, že to chtěl ze sebe dostat, očistit se. Chris se bál, že to udělá, tak ho zabil.“

Beck na ni chvíli upřeně hleděl, pak se zvedl a šel se postavit k zábradlí. Předklonil se, opřel si paže o horní břevno a zahleděl se do dálky. Sayre viděla to, co on – bledou zář nad vrcholky stromů, již vytvářela světla slévárny, která se automaticky za soumraku rozsvítila.

Nikdy nemizející dým na horizontu visel nehybně, protože bylo bezvětří. Byl jako svébytný tvor, neustálá připomínka vlády Hoyleových a věčná výhrůžka každému, kdo by se odvážil jejich právo vládnout zpochybnit.

„Ty je máš opravdu v žaludku, viď?“ řekl Beck.

„Skutečně si myslíš, že mě baví obviňovat bratra z vraždy?“

Narovnal se, otočil, opřel se o zábradlí a založil si ruce na holé hrudi „Myslím, že by mohlo.“

„Nebaví. Dokonce ani nechci myslet na to, že by toho byl Chris schopný, ale hrozné je, že na to myslím. Zabíjení máme v rodině.“

Jako povahový rys?“

„Huff zabil člověka a prošlo mu to.“

„Aha, nejdřív Chris a teď Huff.“ Nevěřícně zavrtěl hlavou. „Ty s tím zkrátka nepřestaneš, že? Hele, vynechej mě ze svých tažení proti své rodině, ano?“

Přešel k hlavním dveřím, otevřel je a mávl na Frita, ať jde dovnitř. Pletivové dveře za ním zapadly. Sayre zaváhala jenom vteřinu, než se vydala za ním.

Řídila se podle chřestění hrnců a pánví a našla ho v kuchyni jak zapaluje hořák. Frito mu rozčileně poskakoval kolem nohou.

Jmenoval se Sonnie Hallser,“ řekla. „V polovině sedmdesátých let býval předákem v továrně. Prosazoval odbory. S Huffem se střetli kvůli pracovním podmínkám a –“

„Podívej,“ skočil jí do řeči a otočil se k ní. „O tomhle vím všechno. Nepotřebuju žádné podrobnosti protože jsem si je sám přečetl. Huff mi nabídl – hergot!“

Prázdná pánev na hořáku začala kouřit. Stáhl ji z ohně a vyndal z ledničky dvě vejce. Rozklepl je do pánve, rychle je umíchal, pak je zamíchal do granulí ve Fritově misce. Jen co ji položil na podlahu, Frito se na ni vrhl.

„Huff mi nabídl skvělé podmínky,“ navázal. „Byl to splněný sen každého právníka. Kromě náročné, podnětné práce tady byl dům, příspěvek na benzín, výhody, velký plat. Myslíš, že jsem děvka, že jsem tu nabídku přijal? No prosím. Mysli si to. Ale jako každá dobrá děvka si můžu zadek ušoupat, abych si zasloužil to, co mně platí.

A taky jsem si jako každá chytrá děvka zákazníka prověřil, než jsem od něho vzal peníze. Prověřil jsem si ho důkladně. Myslíš si, že jsem natvrdlý nebo naivní? Ne, Sayre… Udělal jsem domácí úkol. Jeden z nejhorších článků o Chrisově procesu se vracel ke všem Hoyleovým zaměstnancům, kteří zemřeli v souvislosti s pracovními úrazy.

Sonnie Hallser byl mezi nimi Udělal jsem si rozsáhlý průzkum. Dozvěděl jsem se o té smrtelné nehodě všechno, co se dalo. Okolnosti té nehody byly nejasné, to je fakt, ale –“

„Huff je dost chytrý, aby to tak zařídil.“

„Co o tom víš?“

„Prožila jsem si to! Bylo mi pět a nesmazatelně to na mě zapůsobilo. Matka zůstávala zamčená ve svém pokoji a celou dobu plakala. Huff byl neustále rozčilený. Red Harper a další muži přišli uprostřed noci do našeho domu a potají se shromáždili v Huffově pracovně. Napětí v domě bylo tak husté, že by se dalo krájet.

I jako dítě jsem tohle všechno vycítila a děsilo mě to. Ptala jsem se Šelmy, co se děje. Řekla mi že si někteří lidé myslí, že Huff zabil člověka a navlékl to tak, aby to vypadalo jako nehoda. Řekla mi že je to nehorázná lež a abych na to nemyslela.

Já ale na to myslela, Becku. Hodně jsem o tom přemýšlela a lámala jsem si hlavu, jestli je to lež. Viděla jsem Huff a; když zuřil tak, že by někoho zabil. Ještě dlouho potom, co se všechno uklidnilo a vrátilo k normálu, jsem o tom dál přemýšlela. Za dlouhá léta jsem se na tu záležitost sama důkladně podívala.“

„Tak to potom víš, že to obvinění se na ničem nezakládalo.“

„Z právního hlediska možná ne, ale jsem přesvědčená, že Huff udělá přesně to, z čeho ho obvinili Ten stroj s bílým křížem, ten, který jsem včera viděla, je ten, u kterého zemřel Sonnie Hallser, že je to tak?“

„To se říká.“

„Je to monstrum, které může člověka rozdrtit. Huff do Hallsera strčil a díval se, jak umírá.“

Zapřel si ruce v bok, maličko se ohnul v pase a několikrát se zhluboka nadechl. Narovnal se a řekl: „Policie provedla důkladné vyšetřování, Sayre.“

„Huff je podplatil.“

„Nikdy nebylo vzneseno obvinění z trestného činu.“

„Což neznamená, že k zločinu nedošlo.“

„Huff byl očištěn ode všech podezření.“

„Zametlo se to pod koberec.“

„Protože se nikomu nepodařilo žádný zločin dokázat,“ zařval. „A ať se to mně nebo tobě líbí, nebo ne, takhle funguje právní systém.“

Pracně oddychoval a oči mu z té prudké hádky jiskřily. Nakonec jeho vztekem proniklo Fritovo kňučení a upoutalo jeho pozornost. Přestal se bojovně hrbit a vykročil k zadním dveřím, aby pustil psa ven. „Nechoď moc daleko. Nezapomeň na skunka.“ Otočil se zpátky do místnosti a řekl: „Opravdu si nedáš něco k pití?“

Odmítla tím, že maličko zavrtěla hlavou.

Vztek ho přešel. Teď byl jenom otrávený a znechucení na něm bylo značně znát. Marně se snažila nepozorovat ho, když si vyndal z lednice kolu, odtrhl víčko a s typicky mužskou nepořádností je odhodil na stůl.

Zhluboka se z plechovky napil a pak ji odložil na kuchyňský stůl. „Kde jsme skončili?“

Odtrhla pohled od jeho nahé hrudi „Nikde. Točíme se pořád v kruhu. Byla to chyba. Vůbec jsem sem neměla chodit.“

Stačila dojít jenom k vnitřním dveřím, než jí položil ruku na rameno. „Proč jsi sem přišla, Sayre? Popravdě.“

Nebyl to zrovna nejlepší nápad otočit se, když stál takhle blízko. Věděla to dřív, než se k němu obrátila, ale udělala to i tak, čímž mu hleděla přímo do jamky na krku. „Popravdě? Abych zjistila, jestli víš, co Dannyho trápilo.“

„Nevím. A lituju, že nevím, protože kdybych věděl, možná bychom měli vysvětlení toho, co se mu stalo. A teď mi řekni, to je jediný důvod, proč jsi přišla?“

„Ano.“

„Žádný jiný?“

„Ne.“

„Nevěřím ti.“ Pohlédla na něho. „Myslím, že jsi přišla, protože jsi mě chtěla vidět,“ dodal. „Jsem rád, že jsi přišla. Já tě taky chtěl vidět. Nejsem zdaleka takový zloduch, jak si myslíš.“

„Ale jsi Becku. Tragické je, že si to ani neuvědomuješ. Možná jsi neměl takhle začít. Nevím. Ale už ses do té jejich zkaženosti tak namočil, že je to, jako by ses narodil stejně zlý jako oni.

Před třemi lety tě svedli a svedli tě tak dokonale, že už nedokážeš rozlišovat mezi tím, co je správné a co pouze účelné. Paní Pauliková to rozpoznala. O tom taky vím. Tvoje duše patří jim.“

„No dobrá, řekněme, že máš pravdu. Jsem oportunista. Zkažený do morku kostí. Jestli je tomu tak, proč se ode mě nedržíš nejmíň na tři metry?“ O krok k ní přistoupil. „Musí na mně být něco, co se ti líbí.“

Snažila se poodstoupit, ale nepustil ji.

„Promluvme si o včerejší noci.“

„Ne, Becku.“

„Proč ne? Jsme dospělí.“

Sama sobě se pohrdavě tiše zasmála. „Takhle se dospělí chovají?“

„Někdy. Když jim přeje štěstí.“ Ztišil hlas a dodal: „I když tobě přálo víc než mně.“

Zavřela oči aby se už nemusela dívat na jeho úsměv.

„Co je na tom špatného, Sayre? Podlehla jsi svým přirozeným pudům. To je to tak strašné?“

„Pro mě? Ano.“

„Odpusť si že jsi jenom člověk. Celý den jsi byla ve velkém napětí. A během toho všeho jsi nekřičela, neplakala, Bůh ví, že jsi se nesmála. Nijak ses neuvolnila. Zachovala jsi chladnou hlavu, přísně ses ovládala, takže se všechny emoce v tobě hromadily. Až to bylo neúnosné. Sex ti poskytl uvolnění.“

Otevřela oči „K tomu, k čemu došlo včera večer, mě dohnal vztek. Se sexem to nemělo nic společného.“

Káravě svraštil čelo. „Byl jsem u toho, Sayre, vzpomínáš si? Se sexem to mělo hodně společného.“

„Byla jsem rozzuřená. Chtěl jsi mě jenom urazit a ponížit.“

„Tomu nevěříš.“

„Věřím.“

Zavrtěl hlavou. „Kdybys tomu věřila, tak tady teď nestojíš.“

Měl pravdu. Jestli to nebylo o sexu, pak to byla moc dobrá náhražka. Veškeré pocity, které zažívala pokaždé, když se s ním viděla, byly sexuální. To, jak si ho uvědomovala, bylo sexuální. Vzedmutí hormonů bylo sexuální. Náhlá potřeba ho obejmout a být objímána, i ta byla sexuální. Touha, aby ji přivedl ke vzrušení a uvolnění, jež nedovolovalo myslet na nic jiného, to bylo čistě sexuální.

Jak úžasné by bylo se tomu poddat, využít tohoto velice přitažlivého muže, ztratit se v tělesných pocitech. Je to ale Beck Merchant, Chrisův nejlepší přítel, Huffův přitakávač.

Zašeptala: „Nemůžu, Becku.“

„Ani já ne. Je to špatné. Na všechny strany.“ Uchopil ji kolem pasu a přitáhl si ji blíž. „Ale pořád bych tě chtěl mít pod sebou.“ Pak ji políbil. Rty měl teplé a jazyk hbitý a její ústa se poddala obojímu. Dokonce tiše na protest zasténala, když se odtáhl. Dotkl se kloubem ukazováčku ranky na jejím spodním rtu.

„Moc jsem zatlačil?“

„Ne.“

Usmál se. „Nebo málo?“

Dotkl se citlivého místa špičkou jazyka, něžně je políbil, pak se směle a důvěrně zmocnil jejích úst. Rukou sklouzl z jejího obličeje na její prso. Lehce přejel dlaní přes bradavku a Sayre pocítila hluboko v sobě odezvu, odezvu jako hlodavé hryzání.

Ach Bože, bylo to báječné. Říkejte si tomu touha nebo chtíč, jakkoliv, bylo to nádherné, vábilo ji to a děsilo, protože jestli to nezarazí teď, udělá další chybu, mnohem katastrofálnější než tu, jíž se dopustila předchozího večera.

„Já tohle s tebou nemůžu provádět,“ vyhrkla zadýchaně. Odstrčila ho, než stačil zareagovat, proběhla dveřmi do obývacího pokoje, a zůstala stát jako přibitá.

O pohovku se opíral Chris, paže založené, kotníky překřížené a vrcholně nestydatě se zubil. „Byl bych si odkašlal, ale nechtěl jsem rušit.“ Jízlivě si ji přeměřil, pak přesunul pohled na Becka. „Běž si dát studenou sprchu. Podle všeho naléhavě potřebuju svého právníka.“

Kapitola osmnáctá

Když přijeli, rázoval Red Harper na chodníku před kanceláří šerifa. Kouřil cigaretu, ale Beck měl dojem, že je ta přestávka na zakouření jenom výmluvou, aby mohl být venku, a že čeká, aby je odchytil, než půjdou dovnitř.

Redova první věta jeho domněnku potvrdila. Jenom jsem chtěl, abyste věděli, že s tím nemám nic společného.“

„S čím?“ zeptal se Beck.

„Scott jednal na vlastní pěst. Předem jsem o tom nic nevěděl. Radši si pospěš, Chrisi.“

Chris se sklonil těsně k němu. „A ty by sis měl radši začít hledat jinej flek, když nedokážeš zvládnout toho pitomce.“

Nebyla to planá výhrůžka a Red to věděl. Pokud nebude chránit Hoyleovy, bude vydán na pospas komukoliv, kdo by si na něho chtěl posvítit. Naposledy potáhl z cigarety. „Snad abychom šli dovnitř.“

Pečlivě upravený zástupce Wayne Scott na ně čekal v Redově soukromé kanceláři Jejich příchod vzal na vědomí vážným pokývnutím a poděkoval jim, že se dostavili tak neprodleně. „Myslel jsem si že bude nejlíp tu věc rychle vyjasnit.“

„Co přesné je ta věc, která potřebuje vyjasnit?“ zeptal se Chris.

„Mluvit budu já, Chrisi“ řekl Beck.

Posadili se na stejná místa jako předtím, hleděli na Reda přes jeho omlácený psací stůl, na němž se vršily papíry, a zástupce Scott stál div ne v pozoru vedle něho.

Red začal tím, že si odkašlal. „Tohle, ehm, je potřeba bohužel trochu vysvětlit.“

Posunul k Beckovi list papíru s výjezdem z počítače.

„Nechal jsem si poslat výpis z vašeho telefonu, pane

Hoyle,“ řekl Scott. „Toto je záznam hovorů z vašeho mobilu ze dne, kdy zemřel váš bratr. Vyznačil jsem hovor, který bych rád, abyste nám vysvětlil.“

Beck uviděl, že příslušná řada je zvýrazněna značkovačem. „To je dopoledne?“ zeptal se, když si všiml, kdy byl hovor uskutečněn.

„Ano, pane. V sedm hodin čtyři minuty toho nedělního rána zavolal pan Hoyle ze svého mobilu na mobil oběti.“

Beckovi neuniklo, že se teď o Dannym mluví jako o „oběti“.

„No, přistihl jste mě při činu, detektive. Zavolal jsem svému bratrovi na mobil. Snad abyste mi nasadil rychle želízka, než budu vypuštěn mezi nic netušící veřejnost.“

Beck vrhl na Chrise varovný pohled, aby mlčel. Potom nasadil neproniknutelný výraz a zeptal se Scotta: „Podobně jako můj klient nějak nevidím, v čem je problém.“

„Problém je v tom, že nám pan Hoyle řekl, že ten den dlouho spal, tak asi do jedenácti. Nezmínil se, že se vzbudil a krátce po sedmé zavolal bratrovi A stejně mi to připadá poněkud podivné. Nespal Danny Hoyle krátce předtím ve svém pokoji o kousek dál na chodbě?“

Poprvé do hovoru vstoupil i Red. „Prokázali jsme, že v sobotu přišel Danny domů krátce před půlnocí. Tu noc spal ve své posteli protože Selma ji v neděli ráno ustlala. Mezi půl sedmou a sedmou si s ní v kuchyni vypil kávu. Pak odešel do kostela na snídani s pobožností jako každé nedělní ráno. Byl z domu pryč přibližně čtyři minuty, když jste mu volal na mobil,“ řekl Chrisovi

Než stačil Chris odpovědět, zasáhl Beck: „Chrisův mobil mohl použít někdo jiný. Selma. Huff. Já. My všichni jsme k němu měli přístup.“

„Kde míváte svůj mobil, pane Hoyle?“

Chris pohlédl na Becka a naznačil, že chce odpovědět.

„Radím ti, abys neodpovídal, dokud nebudeme mít příležitost si o tom promluvit,“ řekl Beck.

„To je jedno. Je to všecko nesmysl.“ Beckovo varování ignoroval a otočil se k policistům. „V neděli ráno nikdo můj mobil nepoužil. Měl jsem ho na komodě spolu s náprsní, taškou a vším, co jsem si večer vyndal z kalhot. To ráno jsem Dannymu volal. To nemůžu popřít. Tady je důkaz,“ řekl a máchl rukou na výpis telefonů.

„Nezmínil jsem se o tom, protože jsem na to opravdu zapomněl, a zapomněl jsem na to, protože to bylo bezvýznamné. Vzbudil jsem se, protože jsem potřeboval na záchod. Jestli říkáte, že to bylo kolem sedmé, pak to asi bylo kolem sedmé. Nevím, kolik bylo, a bylo mi to jedno.

Vracel jsem se do postele, když jsem uslyšel startovat auto. Vykoukl jsem oknem svého pokoje a uviděl odjíždět Dannyho vůz. Huff chtěl, aby byl Danny doma na nedělní večeři a bylo mu fuk, jestli se v té jejich modlitebně zjeví sám svatý Petr. To cituju.

Já měl kocovinu a upřímně řečeno mi bylo jedno, kde bude bratr večeřet. Ale věděl jsem, že budeme muset všichni snášet Huffovu mizernou náladu, jestli Danny nebude doma proto, že jsem mu zapomněl vyřídit, že má být. Takže jsem mu zavolal, dokud jsem to měl ještě v hlavě. Kdybych znovu usnul, třeba bych si na to později nevzpomněl. Dannyho jsem si podal. Řekl jsem mu, že jestli nechce, aby Huff vytáhl na válečnou stezku, tak ať je na večeři doma.

Slíbil, že bude. Řekl jsem, ať za mě hodí na talířek pětidolarovku, za ty hříchy, jichž jsem se předchozího večera dopustil. Zasmál se a řekl, že pětidolarovka by asi ani zdaleka nepokryla všechny moje prohřešky, a pak mi řekl, ať si jdu lehnout, že se uvidíme u večeře, a zavěsil.“

Úsměv měl příjemný, ale kapalo z něho pohrdání. „Jestli si detektive Scotte, myslíte, že na mě s tímhle můžete hodit obvinění z vraždy, tak jste dokonce ještě víc k smíchu, než jsem si původně myslel.“

Urážka se od Scottovy naškrobené uniformy odrazila. „Ano, pane, to by samo o sobě bylo dost chatrné. Ale je tady otázka času.“

„Času?“ Beck vrhl pohled na Reda, který si podpíral ochablý podbradek pěstí. Zřejmě se cítil mizerně a do očí se mu nepodíval.

„Správně pane Merchante,“ řekl Scott. „Nebude vám vadit, když vám položím otázku?“

„Můžete se zeptat. Já nemusím odpovědět.“

„V kolik hodin jste se připojil k panu Hoyleovi, abyste se podívali na baseballový zápas?“

Ta otázka mu připadala docela neškodná. „Zápas začal ve tři. Dostal jsem se tam při druhé směně, takže bych svůj příchod odhadl tak za deset minut půl čtvrté.“

„A pan Hoyle byl doma?“

„V pracovně.“

„A vy jste s ním po zbytek odpoledne byl?“

„Dokud se nedostavil do domu Red. Tak o co jde, detektive?“

„Jde o dvě hodiny, mezi půl jednou a půl třetí, kdy nemůže nikdo dosvědčit, kde pan Hoyle byl.“

Chris zajel do Soniku, což Beckovi připadalo vzhledem k jejich nadcházejícímu vážnému rozhovoru nevhodné. Každou letní noc tam kolem v nekonečných kruzích křižovala v autech dospívající mládež. Navzájem na sebe troubili kluci pokřikovali po děvčatech, děvčata pokřikovala „nevopruzuj“ a podobně. Někteří se shlukli kolem kovových piknikových stolů připevněných k betonové desce pod hliníkovou stříškou. Hltali hranolky s chilli omáčkou a pro pobavení malého města sehrávali drobná dramata.

Z venkovních reproduktorů ryčeli Beach Boys a do toho se Beck zeptal: „Co tady děláme?“

„Dostal jsem chuť na ledovou tříšť.“ Chris zajel s vozem na uprázdněné místo a přes mikrofon objednal. Pak se otočil k Beckovi

„Měl by sis dát záležet, Chrisi.“

„Zástupce Scott mě už začíná štvát.“

„Tvrdil jsi že ti Selma může dosvědčit, že jsi byl celý den doma.“

„Nevěděl jsem, že jim Selma řekne o svém odpoledním šlofíku.“

„Čímž nemáš nikoho, kdo by ti dosvědčil dvě hodiny. Odešel jsi z domu? A uděláš moc dobře, když mi nebudeš lhát.“

„A co jestli jsem odešel?“

Jestli ano, znamená to, že jsi měl příležitost Dannyho zabít, jelikož doba jeho smrti, tak jak ji stanovil koroner, spadá do tohoto časového rozmezí, kdy nikdo s jistotou neví, kde jsi byl.“

Obsluha jim přinesla do vozu citrónovou ledovou tříšť, Chris jí zaplatil a přidal štědré spropitné. Cucal tříšť brčkem a podotkl k Beckovi že to pití má jedinou chybu, že v něm chybí pár panáků tequily.

Jeho bezstarostný postoj Becka dráždil. „Co by se muselo stát, Chrisi aby ti došlo, že jsi ve vážné situaci? Co to bylo za nesmysly o tom telefonování? Nemohl sis vymyslet něco lepšího, než že jsi zval Dannyho na nedělní večeři? To prokoukli rovnou. A já taky. Když se k nám to odpoledne Huff přidal a zeptal se, jestli se Danny ozval, řekl jsi že ne. Nezmínil ses, že jsi s ním ráno telefonoval.“

„Zapomněl jsem.“

„Tak ty jsi zapomněl. No to je ohromný. Už jsme mluvili o tom, jaká působivá obhajoba to je.“

„No dobře, Becku, chceš slyšet něco lepšího? Co kdybych řekl Redovi a tomu Scottovi že jsem Dannymu volal, abych ho požádal, aby se se mnou ten den sešel v rybářském srubu? Přesně tak,“ řekl, když uviděl Beckovo ohromení. „To byl důvod, proč jsem mu volal.

Huffovi jsem se o tom v neděli odpoledne nezmínil, protože se mi nepodařilo splnit úkol a neměl jsem náladu na jeho řečnění. A jak zle by to se mnou vypadalo, kdybych řekl těm vzácným šerifům pravdu? Tomu bys dával přednost?“

Beck dlouze vydechl. „Ne, tomu bych přednost nedával.“

Postavil pití, o které nestál, do držáku v palubní desce Chrisova vozu a zadíval se předním sklem na charakteristickou ozdobu na kapotě. Jezdil rád pickupem, ale Chris miloval rychlé, elegantní, sportovní, luxusní importované automobily.

„Odteď, Chrisi“ řekl a otočil se k němu, aby dodal svým slovům důraz, „neříkej nikomu nic. Už jsi toho navykládal víc, než je zdrávo.“

„Scott mě provokuje.“

„Dobře to ví. Navnadí tě, to, že jím pohrdáš, využije k svému prospěchu. Budeš se muset naučit mlčet.“

„Mluvíš se mnou, jako by sis myslel, že jsem vinen.“ Zpříma na něho pohlédl. „Bratra jsem nezabil. V rybářském srubu jsem nebyl.“

„Proč jsi ho proboha potom žádal, aby se tam s tebou sešel?“

„Den předtím jsme se s Dannym pohádali. Nikam jsem se s ním nedostal. To ráno jsem ho viděl odcházet do kostela a řekl jsem si ‚Sakra, ani jsem s ním nehnul. Tak jsem si řekl, že ho dostanu někam mimo město, do úplného soukromí, abychom si mohli od srdce promluvit, aby to k něčemu vedlo.

Taky by to usmířilo Huffa, kdyby věděl, že jsem se vážně pokusil s Dannym promluvit. Huff byl vážně znepokojený kvůli tomu, jaký vliv na Dannyho měl ten náboženský nesmysl, a chtěl, aby to přestalo.“

„Danny souhlasil, že se tam s tebou setká?“

„Ne, nesouhlasil,“ prohlásil Chris. „Tohle mě mátlo. Prohlásil, že jedině přes jeho mrtvolu –“ Zarazil se, uvědomil, si co vypustil z úst, a přitiskl si ruku na čelo. „Kristepane.“

Je mi to jasné, pokračuj.“

„Když se ukázal Red a řekl nám, že Dannyho našli mrtvého v rybářském srubu, nevěděl jsem, co si mám o tom myslet. Především proto, že byl bratr mrtvý, což byl dost velký šok. Ale taky proto, kde zemřel.“

„Nešels tam?“

Bojovně zavrtěl hlavou. „Řekl jsem Dannymu, že tam přijdu, doufal jsem, že si to rozmyslí a přijde tam za mnou. Řekl:

‚Nečekej na mě, Chrisi nepřijdu.‘ To odpoledne bylo tak strašlivé vedro. Byl jsem po flámu. Líný. Tak jsem ho vzal za slovo a řekl si k čertu se vším, a nešel jsem tam. Ale Danny mě zřejmě taky vzal za slovo. Šel tam, čekal, že tam budu.“

„Podle mě nemůžeš porotě prodat verzi že se Danny zabil, protože ses neukázal.“

„To má být ironie?“

„Samozřejmě. Ale jasně to ukazuje, kolik je v tvojí historce děr.“

„To si moc dobře uvědomuju. Proč si myslíš, že jsem si to nechával pro sebe?“

„I přede mnou?“

„Zvláště před tebou.“

„Proč?“

„Protože jsem věděl, že by ses naštval, že jsem ti to rovnou neřekl.“

Beck si opřel hlavu o sedadlo a zhluboka se nadechl. Hádat se s Chrisem kvůli tomu, co se stalo a nemůže se odestát, by bylo kontraproduktivní. Teď je potřeba dohlédnout na škody. „Řekni mi co se podle tebe nejspíš Dannymu stalo, když tam přišel?“

„To už jsem ti řekl a poslals mě s tím do háje.“

„Že se to na tebe snaží někdo hodit?“

„Myslím si to. Mluvil jsi s Redem o Watkinsovi?“

„Dnes odpoledne, podle všeho předtím, než Scott dostal ty záznamy telefonických hovorů. Řekl jsem mu o našem střetu s Watkinsem včera večer v bistru, že Danny nedávno odmítl jeho žádost o místo, co nám Watkins řekl a co řekl mně a Sayre.“

„A co Red na to…?“

„Že je to slabota, ale že se od Watkinse dá čekat všechno. Že se na to podívá a pohlídá si ho.“

Chris se zamračil. „Není to bůhvíco, ale aspoň něco.“

„Jak by tě mohl Watkins nebo někdo jiný do toho namočit, Chrisi? Kdo jiný věděl, že jsi Dannymu volal a domluvil sis s ním schůzku?“

„Nikdo. Ale člověk, který by Dannyho sledoval a čekal na příležitost, aby ho zabil, by toho využil, když byl Danny sám na odlehlém místě, jako je rybářský srub.“

„A použil by brokovnici, která patří rodině.“

„Použil, kdyby chtěl vraždu hodit na člena té rodiny,“ odpověděl Chris popuzeně. „Mohl nejdřív Dannyho omráčit, pak vzít brokovnici a střelit ho do úst. Co já vím, tak v každém rybářském srubu je nějaká střelná zbraň nebo jiná smrtící zbraň. Kdyby to nebyla brokovnice, byla by to sekyrka, provaz, kus dřeva na topení, rybářský vlasec, cokoliv. Mohl ho odtáhnout ke kanálu a utopit.“

Beck si to nechal projít hlavou. „Když jsme tam byli, tak jsem tu brokovnici znovu nenabil, než jsem ji uložil nade dveře. Zabiják by musel najít náboje do brokovnice a jenom ti z nás, co jsme tam chodili jsme věděli kde jsou uložené. Hledali tam otisky prstů a našli jenom moje a členů vaší rodiny.“

„To je prosté. Věděl by, že si má vzít rukavice.“ Čímž přišla řeč na další citlivou záležitost. „Co jsi měl na sobě, Chrisi?“

Než odešli z kanceláře, požádal zástupce Scott Chrise, aby jim předal oblečení a boty, které měl na sobě v neděli odpoledne. Chris prohlásil, že si nepamatuje, co měl na sobě. A stejně je to diskutabilní. Všechno, co nosil v neděli, Selma už buď vyprala, nebo odnesla do čistírny.

Jak už jsem řekl Scottovi nepamatuju se,“ zopakoval teď. „Kalhoty, golfové tričko. Nevzpomínám si.“

„Když jsem k vám přišel, měl jsi na sobě proužkovanou košili a černé šortky po kolena.“

Rošťácky hodil po Beckovi pohledem. „Ty si teď všímáš, co mám na sobě? Máš pro mě slabost?“ Pak se zasmál. „Kdepak, tak to nebude. Vzhledem k tomu, jak ses dobýval Sayre na mandle.“

Beck se odmítl nechat rozptylovat.

„Pamatuju se, cos měl na sobě, protože když jsem k vám dorazil, tak jsem se div nerozpustil. Záda košile jsem měl i po té krátké jízdě mokrá. Všiml jsem si toho rozdílu mezi námi Vypadal jsi jako ze škatulky. Zrovna ses převlékl, viď?“

„Co je v tom za rozdíl?“

„Bude v tom rozdíl, jestli Selmu postaví na stanoviště pro svědky a bude muset pod přísahou dosvědčit, co našla nebo nenašla v tvém koši na špinavé prádlo po tom, co jsi odjel do Beaux Bridge do nedělního odpoledne. Bude muset dosvědčit, že po tom, co Dannyho někdy mezi jednou a půl třetí střelili do hlavy, ty jsi se ke třetí osprchoval.“ Zabodl do něho tvrdý pohled. „Odešel jsi v neděli z domu?“

Hleděl na Becka pohledem, který ani nezakolísal, pak dlouze vydechl. Zvedl ruce, jako že se vzdává: „Vinen.“

Beck pocítil, jako by mu na hruď dopadla kotva, ale snažil se, aby na něm nebylo rozčilení znát, a promluvil klidně: „Kam jsi šel, Chrisi? A proč ses musel osprchovat a převléknout krátce předtím, než jsem k vám přišel?“

„Vzpomínáš si na ty ošklivé inkriminující důkazy na šatech Moniky Lewinské?“ Doširoka rozpřáhl ruce a zazubil se. „Přistižen bez kondomu. Věřil bys tomu? V mém věku. Muselo dojít na přerušovanou soulož.“

„S kým jsi byl?“

„S Lilou. Věděl jsem, že George hraje s Huffem golf. Tak jsem k ní zaskočil na odpolední povyražení.“

„Proč jsi mi to, proboha, neřekl? Když tě poprvé vyslýchali kvůli tomu, kde jsi byl v neděli odpoledne, proč jsi neřekl, že jsi s někým byl? Lila je tvoje alibi.“

„To by šlo šerifovi ohromně pod nos.“

Beckovi chvíli trvalo, než si to spojil, pak zasténal: „A sakra.“

„Správně. Lila je dcera Redovy sestry. Nemohl jsem zabíjet bráchu, protože jsem měl zrovna v práci šerifovu neteř. Radši bych se tomu vyhnul a neříkal mu to, i když zrovna teď ho moc v lásce nemám.“

Jestli budeš nucen s nějakým alibi přijít, můžeme s ní počítat, že tě podrží?“

„Raději bych ji do toho nezatahoval,“ řekl a trochu sebou cukl. „Kromě toho, že je to Redova neteř, nevím, jestli by ohrozila manželství s Georgem tím, že by se přiznala k milostnému poměru. Sice si neustále z něho dělá srandu, ale on ji rozmazluje a kupuje jí všecko, co chce. Je z ní úplně zpitomělý, a dokud mu občas podrží, bude jim to klapat. Lila by pravděpodobně lhala, jenom aby si udržela to měkké hnízdečko.“

„Byl jsi s ní dvě hodiny?“

„No, nedíval jsem se na hodiny, ale tak nějak to podle všeho bude.“

„Viděl tě u nich doma někdo?“

„Dali jsme si hodně záležet, aby ne.“

„No dobrá. Necháme zatím Lilu být a použijeme ji, jenom když to bude absolutně nutné.“

„Nebude to nutné,“ řekl Chris. „Nemají nic, jenom nepřímé důkazy. Ze zkušenosti vím, jelikož už mě nepravdivě z vraždy obvinili, že to nestačí.“

„Tentokrát je to jiná, Chrisi. Tentokrát mají tělo.“

„Pravda. Tělo. Snažím se na to nemyslet. Jsem rád, že mohl Dannyho identifikovat Red, místo aby to musel udělat někdo z nás. Ale ty jsi to tam uvnitř viděl. Bylo to tam hrozný, viď?“

„To proto chtěli vidět tvoje šaty. Střelec by měl na sobě –“

„Dost, Becku. Jo?“

„S choulostivostí ještě počkej. Jestli dojde k procesu, budou ukazovat fotografie z místa činu.“

„Nedojde k procesu. Nebo jestli dojde, tak to nebude můj proces.“

Na chvíli umlkli a do toho zazněl konec refrénu „Vězeňského blues“ – z té ironie Becka až zamrazilo. Chris dopil a pak se z ničeho nic zeptal: „Už jsi Sayre vobtáh?“

„Co prosím?“

„Koukejme, jak se ten chlap tváří. To překvapení. Ta nevinnost. Oprávněná dotčenost. Jakže, to by mi ani na mysl nepřišlo.“ Zasmál se. „Tak co?“

„Máš snad jiné starosti,“ odpověděl Beck pevně.

„Nejsem sám, kdo si všiml jistého jiskření. Huff se k tomu taky vyjádřil.“

„Není žádné ‚to‘.“

„Hm. Ta pára, co z vás stoupala v tvojí kuchyni, za to mohl barometrický tlak.“

Beck ho probodl zlověstným pohledem.

„Jestli ji tady nedržíš ty, tak potom co?“ nedal pokoj Chris. „Destiny nesnáší a lidi, co tu žijou, taky ne, zvlášť když se jmenujou Hoyle.“

Neřekl mu, že ho Sayre podezírá, že zabil jejich mladšího bratra. Jistě by mu to leželo v hlavě stejně, jako to leželo jemu. Rovněž ho zneklidňovalo, co by mohla Sayre udělat, aby dokázala, že má pravdu. Nedala se snadno zastrašit, a i když ji znal krátce, bylo mu jasné, že když si něco usmyslí, je odhodlaná dotáhnout to do konce.

„Kde si užíváš, je tvoje věc.“

„Díky.“

„Ale nebyl bych kamarád, kdybych tě nevaroval. Sayre je –“

„Hele, nech to plavat. Ano?“

Chris se na něho ušklíbl. „Becku, příteli, tys mi ta slova vzal přímo z úst.“

Kapitola devatenáctá

Bylo vedro.

To bylo jediné, co se dalo říct v létě o přímořské Mississippi, a léto roku 1945 nebylo žádná výjimka. Bylo takové vedro, že dokonce i kobylky umíraly z horka. Rajská jablíčka zrála a pukala na stoncích dřív, než je stačili sklidit.

Ačkoliv jednou, když Huff s tátou měli opravdu hlad, posbírali pár spadaných rajčat ze země v něčí zahradě, odstranili z nich špínu a mravence a snědli je k večeři

V létě roku 1945 bylo Huffovi osm. Každý, koho člověk potkal, řečnil jenom o vítězství nad Němci. Vypráskat Japonce je jenom otázkou času. Skoro v každém městě, kterým projížděli byly na ulicích vojenské přehlídky. Lidé mávali vlajkami vlajkami Spojených států.

Huff nechápal, co celý ten rozruch znamená. Válka se jeho ani jeho táty nedotkla. Táta v armádě nesloužil. Huff nevěděl proč, vždyť většina mužů otcova věku nosila nějakou uniformu. Osobní vlaky byly plné vojáků a námořníků. A při jedné příležitosti se s otcem vezli na nákladním autě s dvěma černochy v uniformě. Huffovi se to nelíbilo. Jeho tátovi také ne a jindy by jim řekl, aby vypadli a našli si jiný náklaďák. Ale jeho táta řekl, že je to tentokrát v pořádku, protože ti mládenci bojují za jejich vlast.

Jestli může armáda brát negry, potom Huff nechápal, proč nechtějí jeho tátu. Usoudil, že je to kvůli němu. Co by se s ním stalo, kdyby tátu poslali aby zabíjel nacisty a Japončíky? Věčně cestovali z místa na místo, nikdy na jednom místě dlouho nepobyli takže armáda možná ani nevěděla, jak se jmenuje. Nebo byla armáda zkrátka jako každý druhý – prostě jeho tátu nechtěli Nebrali ho na vědomí a připadal jim slabomyslný, a přitom byl jenom chudý a nevzdělaný.

Jeho táta přežil ekonomickou krizi třicátých let. Huff si nebyl jet, co to bylo, ale věděl, že to bylo zlé. Táta se mu to snažil vysvětlit a z toho, co mu říkal, se Huff domyslel, že to bylo jako válka, protože to zasáhlo celou zemi ale nepřítelem byla chudoba. Rodina jeho táty tu válku prohrála.

Vždycky ale byli chudí. To proto chodil jeho táta jenom tři roky do školy. Musel pracovat na bavlníkových plantážích vedle svého táty a někdy i mámy. „Ruce jí krvácely a na každým prsu měla děcko,“ říkával s pohledem upřeným k zemi.

Tátovi příbuzní už nežili stejně jako Huffova máma. Když se Huff zeptal, co je zabilo, táta řekl: „Že byli chudý, řekl bych.“

V tom létě v pětačtyřicátém bylo dokonce ještě těžší najít výdělek, protože se vraceli z války vojáci a hledali práci. Nebylo jí dost. Takže to bylo jako zázrak, když J. D. Humphrey vzal jeho tátu na práci na vrakovišti.

Byla to skutečná, špinavá dřina, ale jeho táta byl rád, že ji má, a snažil se. Když někdo přišel za J. D. Humphreym a potřeboval rezervní součástku k poslednímu modelu vozu, jeho táta prohrabal akry vraků, dokud nenašel, co zákazník potřeboval.

Na konci každého dne byl pokrytý špínou a olejem, krvácel z ošklivých škrábanců od zrezivělého kovu, svaly ho bolely od toho, jak páčil motory od vzdorujících podvozků. Ale byl tak vděčný, že má stálé místo, že si vůbec nepostěžoval.

Huff se od něho na vrakovišti nehnul. Byl na svůj věk malý a styděl se mluvit s kýmkoliv kromě svého otce. Ten nechal Huffa dělat různé pomocné práce, jako třeba, aby mu přinesl z kůlny nářadí, které potřeboval, nebo aby rovnal protektorované pneumatiky. Pan Humphrey mu dokonce dal vyřazenou duši která byla už tolikrát spravovaná, že se k ničemu nehodila. Hrál si s ní na prašném dvoře, zatímco jeho táta pracoval od slunka do slunka každý den kromě neděle.

Táta mu řekl, že jestli to tak zůstane, mohl by chodit do školy, až na podzim začne. Byl už na to trochu velký, ale táta mu řekl, že určitě za chvilku ostatní děti dohoní.

Huff se nemohl dočkat, aby už chodil do školy jako ostatní chlapci Mnohokrát je zdálky pozoroval, když se smáli a dováděli na školním dvoře, házeli si s míčem nebo honili děvčata, která pištěla a hihňala se a měla mašle ve vlasech.

Toho léta bydleli v opuštěné chatrči. Lidé, kteří tam bydleli předtím, tam zanechali spoustu krámů, ale také bavlněnou matraci na podlaze a pár kousků rozvrzaného nábytku. S tátou vykopli zvířecí vetřelce a nastěhovali se.

Večer, který provždy změnil Huffův život, byl typicky horký, ale dokonce ještě vlhčí než obvykle. Pot se nevypařoval, ale stékal člověku po kůži a zanechával za sebou špinavé cestičky, než konečně skápl do prachu a vytvořil malé vlhké krátery jako první dešťové kapky. Jen s obtížemi se dalo zhluboka nadechnout, protože byl vzduch tak hutný a těžký. Cestou domů z vrakoviště táta poznamenal, jak je horko a že se nepohne ani list, a předpovídal, že do rána přijde bouřka.

Právě se posadili aby si snědli k večeři studenou slaninu, chleba a plané blumy, které si natrhali na stromech při cestě, když zaslechli přijíždět k chatrči vůz.

Nikdo je nikdy nepřišel navštívit, tak kdo by to mohl být?

Huffovi se srdce sevřelo jako pěst a musel polknout suchý chleba. Musí to být majitel té chatrče a chce vědět, co ksakru pohledávají v jeho domě, jak to, že spí na jeho matraci a jedí u jeho stolu se třema nohama. Vykopne je ven a oni už nebudou mít střechu nad hlavou.

Co když nebudou moct najít jiné místo, kde by bydleli až v úterý po Dni práce začne škola? Huff pro to úterý po Dni práce žil. Táta mu je označil v kalendáři s obrázkem nahé ženy, který visel u pana Humphreyho v kanceláři To se bude moct přidat k ostatním dětem na školním hřišti a možná se naučí hrát jejich hry.

Se srdcem až v krku přistoupil Huff spolu s otcem k prázdnému okennímu rámu a uviděl lesklý černobílý vůz s červeným světlem na střeše. Uvnitř seděl s nějakým policistou pan Humphrey. A neusmíval se, tak jako když dával Huffovi tu starou duši A když vykročili k chatrči policista si pleskal pendrekem o širokou, mozolnatou dlaň.

Táta řekl Huffovi aby zůstal uvnitř, a vyšel návštěvníky přivítat. „Dobrej večír, pane Humphrey.“

„Nepřeju si abys dělal nějaký trable.“

„Pane?“

„Dej to sem.“

„Co vám mám dát, pane Humphrey?“

„Nedělej ze sebe blbce,“ vyštěkl policista. „J. D. ví, žes to vzal.“

„Nic jsem nevzal.“

„Tu krabici od doutníků, kam dávám všecky peníze.“

„Ano, pane.“

„No, je pryč. Kdo jinej by ji moh sebrat?“

„Nevím, pane, ale já to nebyl.“

„Ty hovado, myslíš, že ti věřím?“

Huff nakoukl přes okenní parapet. Obličej pana Humphreyho znachověl. Policista se usmíval, ale rozhodně se netvářil přátelsky. Podal obušek panu Humphreymu. „Tohle do něho možná vtluče trochu rozumu.“

„Pane Humphrey, já –“

Víc neměl jeho táta příležitost říct, než ho Humphrey praštil obuškem do ramene a muselo to strašně zabolet, protože klesl na koleno. „Přísahám, že bych nic nevzal –“

Humphrey ho praštil znovu, tentokrát do hlavy, a zaznělo to, jako když sekera rozštípne polínko. Táta se sesul na zem, ležel bez pohnutí a nevydal ani hlásku.

Huff zůstal u okna jako vrostlý do země. Ztěžka oddechoval, nevěřícně a vyděšeně. „Páni J. D., to byla ale šupa,“ uchechtl se policista a sklonil se nad tátou.

„To ho odnaučí krást.“

„Nic ho to neodnaučí.“ Policista se narovnal a vytáhl ze zadní kapsy kapesník. Utřel si do něho prsty od krve. Je po něm.“

„Nekecej.“

„Nadobro mrtvej.“

Humphrey potěžkal obušek, jako by odhadoval jeho váhu. Je v tom železná tyč?“

„To je dobrý na negry.“ Policista šťouchl do Huffova táty špičkou boty. Jak se jmenoval?“

Humphrey mu to řekl, ale nepochytil jméno úplně správně. „Byl to jenom tulák. Snažíš se zachovat jako křesťan, podáš mu pomocnou ruku, a on tě kousne.“

„Svatá pravda.“ Policista smutně potřásl hlavou nad stavem světa. „Zítra sem pošlu hrobníka. Okres bude, hádám, muset zaplatit pohřeb.“

„Slyšel jsem, že na lékařský fakultě na univerzitě můžou vždycky potřebovat nějakou mrtvolu.“

„To je nápad!“

„Počítám, že si schoval tvý peníze někde vevnitř v tyhle krysí díře.“

Oba vešli do chatrče a uviděli Huffa, jak se krčí pod oknem a tiskne se ke stěně polepené starými novinami „Sakra. Zapomněl jsem na jeho kluka.“

Policista si pošoupl klobouk, zapřel si ruce v bok a zamračil se na Huffa. „Vycmrdlej mrňavej smrad, že jo?“

„Jak se jmenuje?“

„Nevím, jak se doopravdy jmenuje,“ odpověděl J. D. Humphrey. Jeho táta mu vždycky říkal Huff.“

„Huffe?“

„Huffe?“

Nakonec si uvědomil, že k němu jeho jméno nedoléhá z toho horkého večera v létě roku 1945.

Trpěl neuvěřitelným pocitem ztráty, tak jako vždycky, když se vynořil z tohoto často se vracejícího snu. Vždycky byl rád, že se mu zdál, protože to bylo, jako by ho táta navštívil. Nikdy to ale neskončilo šťastně. Když se probudil, byl jeho táta vždycky mrtvý a on zůstal sám. Pomalu otevřel oči U postele stáli z jedné strany Chris, z druhé Beck.

Chris se usmál: „Vítej zpátky. Byl jsi v zemi snů a přání.“

Přivedlo ho do rozpaků, že usnul tak hluboce, a z toho, jak ho to vždycky roztesknilo, se posadil a spustil nohy z postele. „Jen jsem si zdřímnul.“

„Zdřímnul?“ opakoval Chris. „Byl jsi prakticky v komatu. Myslel jsem, že tě nevzbudíme. Taky jsi mluvil ze spaní. Říkal jsi něco o tom, že to jméno nepochytil dobře. O čem se ti zdálo?“

„Ať se propadnu, jestli si vzpomínám,“ zamručel.

„Přišli jsme ti pomoct sbalit se na cestu domů,“ řekl Beck, „ale přišli jsme zřejmě pozdě, aby to bylo k něčemu.“

Byl vzhůru a oblečený před svítáním. Nikdy nepatřil k těm, co se povalují v posteli a pobyt v nemocnici jeho zvyky nezměnil. „Jsem připravený odtud vypadnout.“

„Už se nemůžeme dočkat, až tě propustíme.“ Dovnitř vplul doktor Caroe a bílý plášť za ním vlál jako plachta. „Zaměstnanci si tvojí náladovosti užili až dost.“

„Potom mě propusť. Už jsem se zpozdil do práce.“

„To ať tě ani nenapadne, Huffe. Jdeš domů,“ řekl lékař.

„Potřebují mě v továrně.“

„Potřebuješ si ještě odpočinout, než zapadneš do obvyklých kolejí.“

„Nesmysl. Tři dny jsem nedělal nic, jenom ležel na zádech.“

Nakonec se dohodli na kompromisu. Dnes půjde domů a bude odpočívat, a pokud se zítra bude cítit celkem dobře, mohl by do práce na pár hodin a postupně se vpravit do starého pořádku. Tahle hádka byla součástí velkého divadýlka sehraného samozřejmě kvůli Chrisovi a Beckovi

Caroe, ten mizera, se předváděl jako AI Pacino v roli starostlivého lékaře. Dá Huffovi zelenou, že se může vrátit do práce, až dostane od Huffa příslušnou sumičku za to, že mu pomohl přesvědčivě předstírat srdeční záchvat.záchvat. Propouštěcí papíry byly pro Huffa velkou zkouškou, stejně jako odchod z nemocnice v kolečkovém křesle. Ve chvíli kdy ho dopravili domů, byl vzteky bez sebe.

Je horší než chřestýš,“ řekl Chris Selmě. „Opatrně.“

Varování pustila z hlavy a začala Huffa obskakovat. Usadila ho v pracovně se sklenicí ledového čaje, přes nohy mu přehodila pokrývku, kterou odhodil za řevu: „Nejsem žádný invalida a venku je třicet. Jestli tady chceš ještě zítra pracovat, neopovažuj se cpát mi sem přikrývku!“

„Nejsem hluchá, takže nemusíte hulákat. A dávejte si pozor na jazyk.“ S charakteristickou sebejistotou sebrala přikrývku a znovu ji složila. „Co byste chtěl k obědu?“

„Pečené kuře.“

„No, budete mít grilovanou rybu se zeleninou na páře.“ To byla její slova na rozloučenou, když odcházela z místnosti a hlučně za sebou přibouchla dveře.

„Selma je jediná, komu projde, když ti takhle odmlouvá,“ podotkl Chris z druhé strany pokoje. Házel šipky, ale bez valného nadšení.

Beck seděl s kotníkem jedné nohy položeným přes koleno druhé a pažemi nataženými na opěradle. Huff přiložil zápalku k druhé cigaretě, kterou si zapálil od odchodu z nemocnice. „Moc ti to nejde.“

„Co že mi moc nejde?“ chtěl vědět Beck.

„Předstírání, že ti nic neleží na srdci.“ Uhasil zápalku a pokračoval: „Přestaň s tou komedií a vyklop, co se děje.“

„Doktor Caroe ti zakázal kouřit.“

„Čert ho vem,“ odpověděl Chrisovi „A neodváděj řeč jinam. Chci vědět, co se děje. Kdo z vás mi to řekne?“

Chris se posadil na prázdnou pohovku. „Wayne Scott zase otravuje.“

„Co je to teď?“

„Pořád ještě pátrá,“ řekl Beck. „A veškeré vyšetřování směřuje na Chrise.“ Huff potáhl z cigarety a šlehlo mu hlavou, kde byl podobně otravný detektiv, když chladnokrevně zavraždili jeho tátu. Nikdo se jedinou otázkou nezeptal, jak to, že má rozbitou hlavu natolik, že mu vyteklo trochu mozku. Huff neměl ani jistotu, jestli otce pohřbili nebo jestli jeho tělo předali lékařské fakultě, aby je zmrzačila skupina fušerských studentů.

Na noc ho vzali do vězení, protože nevěděli co jiného si s ním počít. Cestou do města řekl Humphrey policistovi že by jeho žena řádila, kdyby ho přivedl k nim domů:

„Pravděpodobně má vši. Kdyby naše děcka chytla vši tak o tom bude věčně mlít.“

Té noci, zatímco ležel na lůžku ve vězeňské cele, slyšel, jak jeden policista říká druhému, který dostal na starost, aby na něho dohlédl, že tu krabici od doutníků s penězi vzala paní Humphreyová, krabici která se při prohledávání chatrče nenašla.

„V konfekci byl velký výprodej oblečení. Měla málo peněz, tak se zastavila na vrakovišti a posloužila si aniž by se obtěžovala o tom Humphreymu říct.“

„No, to je teda fór,“ podotkl ten druhý.

Tomu nedorozumění se oba od srdce zasmáli.

Ráno dostal k snídani sušenku a sendvič s játrovou paštikou, načež mu ten policista nařídil, aby seděl a čekal a nikoho neotravoval.

Takže seděl a čekal až do příjezdu hubeného muže v proužkovaném obleku a brýlích v kovové obrubě. Řekl Huffovi že ho přišel odvézt do sirotčince. Když odjížděli z vězení, řekl: „Nebudeš mi dělat žádný potíže, viď, chlapče?“

Neměl představu, jaké peklo se snesena něho a na instituci kterou vedl. Ještě měl litovat dne, kdy vyzvedl mladého Huffa Hoylea z vězení. Po příštích pět let Huff žil – nebo spíš existoval – v domově pro osiřelé děti, vedeném lidmi kteří hlásali křesťanskou lásku, ale kteří vás zbili do bezvědomí koženým řemenem, když jste se na ně křivě podívali což Huff Hoyle dělal často.

Když mu bylo třináct, utekl. Odešel a bylo mu líto jenom jedno – že se ten mizera v proužkovaném obleku nedověděl, že to byl on, kdo ho zabil. Měl ho vzbudit a dát mu příležitost, aby si nasadil brýle, než mu přitiskl polštář na obličej.

U pana J. D. Humphreye takovou chybu neudělal. Ujistil se, že ho vrah jeho otce viděl a že slyšel jméno, které mu zašeptal do ucha, než ho udusil v jeho vlastní posteli, zatímco jeho manželka pokojně pochrupovala na metr od něho.

Policista mu ušetřil námahu, že by ho musel zabít. Huff se na něho poptal po městě, až se dozvěděl, že se připletl mezi dva černochy, kteří se hádali kvůli loveckému psovi. Jeden z nich měl nůž, který skončil až po rukojeť v policistově břiše. Říkalo se, že se ukřičel k smrti.

Od večera, kdy zemřel jeho otec, neměl o lidech, kteří nosí odznak, valné mínění. „Kvůli čemu si zástupce Scott honí tričko tentokrát?“

Beck mu pověděl o výslechu, který se odehrál předchozího večera. Občas do toho skočil Chris s nějakou posměšnou poznámkou nebo ironickým šlehem na zástupce šerifa.

Když Beck domluvil, podotkl Huff: „Tvoje vysvětlení toho telefonu by mělo Scottovu horlivost zabrzdit. Zvláště proto, že jsem tě požádal, abys Dannymu kvůli té církvi domluvil. Ale ten Scott je urputný a ctižádostivý, a to mě znepokojuje. Připadá mi že se nevzdá a těch pitomostí nenechá.“

„Bohužel máš pravdu,“ řekl Beck.

„Nechápu, co se s Redem děje,“ postěžoval si Chris. „Při obou příležitostech, kdy mě předvolali předal otěže Scottovi Musel jsem tam dřepět a poslouchat kecy toho burana a Red ani nepípnul. Chtěl by víc peněz? Jestli jo, strčme mu pár bankovek. Ať je od toho pokoj. Buď to, nebo se do toho pusťme a udělejme práci za policii.“

„Práci za policii?“ Huff pohlédl z Chrise na Becka. „O čem to mluví?“

„Chris si myslí, že někdo Dannyho zabil a záměrně to navlékl, aby to vypadalo na něho.“

„Někdo to na mě chce shodit, Huffe.“

Huff se v křesle zavrtěl, aby se mu sedělo pohodlněji „Někdo to chce na tebe shodit? Co si o té teorii myslíš ty, Becku?“

„Není to úplně od věci. Během let sis nadělal pár velkých nepřátel. Předpokládám, že kdyby tě chtěl někdo zasáhnout tam, kde to opravdu bolí, šel by po některém z tvých dětí. To by byl parádní kousek, kdyby se to svezlo na dalšího tvého potomka.“

„Máš představu, kdo by ten někdo mohl být?“

„Ušoun Watkins,“ prohlásil Chris.

Huff na něho chvíli upřeně hleděl, pak se mu z hrudi vydral hřmotný smích. „Ušoun Watkins? Ten nemá dost fištrónu, aby zabil chrousta a prošlo mu to.“

„Vyposlechni mě, Huffe. Z Watkinse koukají jenom maléry.“

„Jasně že ano. Všichni Watkinsovi jsou degenerovaní. Ale že by to byli zabijáci tak to nevím.“

„Jsou to rváči. Násilníci. Po třech letech v Angole se mohl Watkins dopracovat k vraždě.“

Chris se posunul na kraj čalouněné pohovky. „Jakmile ho pustili z vězení – určitě naštvaného na celý svět – , zažádal si o práci ve slévárně. Danny ho nepřijal. Watkins věděl, jako všichni, že zaměstnáváme spoustu propuštěných na podmínku, protože pracují levně. Danny, který byl bohatý a představoval lidi kterým měl Watkins za zlé svoji smůlu, ho odmítl. Znásob si to s tím, jak jsme se s ním před třemi lety porvali a myslím, že máš dobrý motiv pro vraždu z pomstychtivosti.“

Tady se do toho vložil Beck. „Watkins mohl Dannyho sledovat, čekat na příležitost, aby udeřil. V neděli odpoledne Dannyho sledoval do rybářského srubu.“ S rozpřaženýma rukama to shrnul. „To je hypotéza.“

„Watkins je dost pitomý na to, aby zapomněl na návnadu, když to tam aranžoval, aby to opravdu vypadalo, že šel Danny na ryby,“ dodal Chris. „Taky by nevěděl, že Danny rybaření nesnášel.“

Huff se zvedl z křesla a udělal si procházku po místnosti Kochal se svým majetkem a vychutnával si chuť hořícího tabáku na jazyku. Nakonec řekl: „Sedí to, to jo, ale všecko jsou to spekulace. Nemáš to tušení čím podpořit.“

„Mám přímo Ušouna,“ řekl Chris. „Začal si dost vyskakovat. Proč by se jinak Sayre v restauraci vnucoval? Nikdy předtím si na ni nedovolil. A tuhle večer urazil celou naši rodinu. Beck ho slyšel.“

Huff stočil pohled na Becka, který přikývl. „Je to tak. Jiní lidé ho slyšeli taky.“

„Co na to Red?“

„Zmínil jsem se mu o tom jenom jednou,“ řekl Beck;

„Nešel po tom,“ poznamenal Chris, zjevně otrávený z šerifovy lhostejnosti. „Nemyslíš, že měl Watkinse vyslechnout?“

„Přinejmenším.“ Huff přistoupil ke stolu a odklepl popel z cigarety do popelníku. „Reda nechej na mně.“

Než stačili ještě něco říct, zaklepala zlehka na dveře Selma a otevřela. „Právě došla nějaká expresní zásilka, pane Hoyle.“

Pokynul jí, ať předá obálku Beckovi. „Ať je to, co je to, nevadilo by ti to vyřídit?“

„Ovšemže ne.“

Beck převzal od Selmy obálku a roztrhl ji. Uvnitř byl jediný list papíru. Huff pozoroval jeho oči, když jej rychle přejel pohledem, pak začal znovu od začátku a přečetl si jej ještě jednou. Tentokrát si dopřál víc času. Když dočetl, v duchu zaklel. Huffovi neunikl znepokojený pohled, který vrhl po Chrisovi.

„Špatné zprávy?“ chtěl vědět Huff. „No tak do toho, do toho, ven s tím.“

Beck zaváhal, což Huffa namíchlo.

„Krucinál!“ zařval. „Řídím ještě tenhle podnik, nebo ne?“

„Promiň, Huffe,“ řekl Beck tiše. „Samozřejmě že ano.“

„Tak kolem toho přestaň přešlapovat a vyklop, co je v tom dopisu.“

Je od Charlese Nielsona. Dozvěděl se o nehodě Billyho Paulika.“

Huff si vsunul cigaretu mezi rty a zhoupl se na patách. „A co ještě?“ Beck si povzdechl. „A o těch dalších taky.“

Chris nebyl dvakrát šťastný, když uviděl George Robsona, jak obchází kolem jeho kanceláře, když se tam vrátil po bouřlivém obědě s Huffem. Při obědě Huff nadával na všechno, od Charlese Nielsona po Selmino menu.

„Můžeš na minutku, Chrisi?“ zeptal se George.

Chrise nenapadala žádná přijatelná výmluva, aby ho odmítl, tak mu pokynul do své soukromé kanceláře.

Fyzicky měl George málo předností. Jeho osobnost ani přátele nijak zvlášť nepřitahovala. Svým horlivým snažením zavděčit se byl tím otravnější. Byl to otrapa, který se snažil zapadnout mezi ostatní a který si možná namlouval, že se mu to podařilo, aniž by si uvědomoval, že toho nikdy nedosáhne.

A právě tenhle sebeklam z něho dělal ideálního člověka na funkci, kterou zastával.

Chrise pobavilo, že si George tak blaženě neuvědomuje, že mu nasazuje parohy chlap, co ho vybízí, aby se posadil, a vlídně mu nabízí skleničku.

„Ne, díky.“

„Co teda pro tebe můžu udělat, Georgi?“

„Jde o ten dopravník. Dnes ráno jsem tady měl údržbáře, aby vyměnil ten pás.“

„V pořádku. V čem je problém?“

„On, ehm… ten technik doporučil, aby zůstal mimo provoz, dokud neprojde generální opravou.“

Chris se opřel v židli a zamračil se.

„To Huff neuslyší rád.“

„No, to asi ne.“

„Tak co doporučuješ?“ Chris na něho mírně pohlédl. George si olízl rty. „No, nejvíc mi leží na srdci bezpečnost.“

„Přirozeně.“

„A ten stroj už jednoho člověka připravil o ruku.“

K tomu Chris nic nepodotkl a kochal se, jak se George pod jeho neúhybným pohledem kroutí.

„Ale… ale podle mého názoru,“ vykoktal ze sebe, „nebude generální oprava nutná. Myslím, že se stroj může znovu spustit.“

Chris se na něho usmál. „Ve věcech bezpečnosti spoléhám na tvoji kvalifikaci. A stejně tak Huff. To víš. Když řekneš, že byl opravený k tvojí spokojenosti a může se bezpečně spustit, jsme přesvědčení, že se to může udělat. Ještě něco?“

„Ne, to je všecko.“ Zvedl se k odchodu a už byl skoro u dveří, když se zastavil a otočil. „Vlastně ještě něco. Lila.“

Chris, jenž se začal probírat papírky se vzkazy na stole, se zarazil a zvedl hlavu. Co tohle má sakra znamenat? Že by ta pitomá nána přiznala jejich poměr, náhodou je prozradila, co? „Lila?“ opakoval vlídně.

George pracně polkl. „Nedávno se zmínila, že bychom tě měli pozvat někdy na večeři Tebe a Huffa, samozřejmě. Přišel bys?“

Z Chrise opadlo napětí a odpověděl: „Páni já nevím. Vaří dobře?“

George se nervózně zasmál a pohladil si břicho. „Tohle mluví samo za sebe.“ Potom si znovu olízl rty. „Nicméně včera jsem se musel obstarat sám. Nebyla doma.“

„Tak?“ Chris zaměřil pozornost na hromádku růžových papírků se vzkazy.

„Musela navštívit nemocnou kamarádku.“

„Nic vážného, doufám.“

„Nemyslím, ale vrátila se pozdě.“

Chris znovu zvedl hlavu a zadíval se na Lilyna manžela. „Byl bys blázen, Georgi kdyby ses nestrachoval o její zdraví a bezpečí, když máš manželku, jako je Lila. Tak ať dlouho nečekáme na tu večeři u vás doma, okay?“

George přikývl, zaváhal, jako by nevěděl, jak má schůzku ukončit, pak se obrátil a odspěchal.

„Pane jo,“ zamumlal Chris. Může se někdo divit, že Lila souloží jako o život?

„Manžel loni zemřel.“ Paní Loretta Fosterová se přitom, když Sayre sdělila, že manžel zesnul, pokřižovala. „Pokoj jeho duši.“

„To je mi líto. Byl nemocný?“

„Za celý život ani den. Zkrátka padl přímo tady v kuchyni když si naléval šálek kávy. Plicní embolie. Doktor mi řekl, že byl mrtvý, ještě než spadl na podlahu.“

„Náhlá smrt je vždycky velký šok.“

Šedé, do tuha naondulované vlasy paní Fosterové se pohnuly jako helma, když souhlasně přikývla. „Pro toho, kdo odchází, je to dobré. Žádné trápení, nic.“ Luskla prsty. „Ale pro ty, co zůstávají, je to těžké. No, jsme tady už jenom dva, já a náš chlapec.“

Pokynula na syna, který seděl na podlaze a sledoval kreslený film na velké obrazovce televize, jež zabírala většinu prostoru maličkého obývacího pokoje v nevelkém hrázděném domě. Syna úplně pohltilo skotačení Rockyho a Bulwinklea.

Paní Fosterová před něho položila tác se sýrovými lupínky a sklenici pomerančové šťávy a nařídila mu, aby byl opa trny a nevylil nic na koberec. Zřejmě ji neslyšel a naprosto nevnímal Sayre, která seděla s jeho matkou u kuchyňského stolu, kde pily slazený ledový čaj.

„Chlapci“ bylo dost přes čtyřicet.

„Asi jste si všimla, že není úplně v pořádku,“ zašeptala Loretta Fosterová, takže ji Sayre v šíleném ryku filmu sotva slyšela. „Už se tak narodil. Nebylo za tím nic, co bych dělala, když jsem ho nosila. Takhle přišel na svět.“

Sayre nevěděla, co by měla odpovědět, a tak řekla: „Vážím si toho, že jste mi dovolila, abych vám pokazila odpoledne.“

Paní Fosterová se zahihňala, až se jí rozhoupalo mohutné poprsí. „Nikam nechodíme ani nic neděláme. Až na neděli kdy chodíme na mši je jeden den jako druhý. Pokud mám pro chlapce připravenou večeři na půl šestou, je spokojený. Tohle je tak všechno, co odpoledne děláme, takže jsem ráda, že mám společnost a někoho, s kým si můžu popovídat. Jenom jsem trochu zvědavá, proč jste chtěla přijít.“

Jméno Loretty Fosterové bylo na seznamu, který Sayre díky kontaktu Jessiky DeBlanceové obdržela v soudní síni.

„Znám jednu ženu, která pracuje na okresním úřadě,“ řekla Jessica, když ji Sayre požádala o pomoc. „Nejsme blízké přítelkyně, ale myslím, že ochotně pomůže. Co potřebujete?“

Sayre žádala o seznam porotců při Chrisově procesu. Jessica zavolala své známé, která byla ochotná zjistit, jestli se dá takový seznam získat, a požádala o několik hodin strpení, aby to zkusila.

Sayre se s ní setkala v určený čas a ten seznam dostala. „Bylo to jednodušší, než jsem si myslela,“ řekla jí ta žena „Mají evidenci lidí, které obeslali do poroty, aby splnili svoji občanskou povinnost, protože pokud někoho povolají v určitém časovém rozmezí znovu, může požádat o výjimku. Když je porotce propuštěn, zařadí se číslo případu k jeho záznamům, pro budoucí potřebu, kdyby taková situace nastala.“

Když šla včera večer Sayre za Beckem Merchantem, měla ten seznam jako eso v rukávu. Nenaskytla se jí příležitost je vynést. Dnes se vrátila do soudní budovy a s pomocí evidence daňových poplatníků zjistila, že deset z dvanácti porotců stále ještě v okrese žije.

První dva, jimž zavolala, jí rovnou řekli že se s ní o procesu nechtějí vybavovat, a zavěsili. Třetí, jak jí sdělila jeho manželka byl zrovna na směně v Hoyleových závodech. Když se Sayre zmínila, o co jí jde, počáteční vlídnost jeho ženy se změnila v ostražitost, a když Sayre naléhala, začala být nepříjemná. Prohlásila, že manžel nebude mít na Sayre nikdy v dohledné době čas.

Až na čtvrtý pokus uspěla u paní Fosterové, která souhlasila, že za ní může přijít.

Zamíchala ledový čaj ve sklenici Byl tak přeslazený, že ztratil průhlednost. „Chtěla jsem s vámi mluvit o procesu svého bratra Chrise. Byla jste v porotě, viďte?“

Najednou byl úsměv Loretty Fosterové napjatý. „To souhlasí. Obeslali mě vůbec poprvé, a to žiju v tomhle okrese celý život proč vás to zajímá?“

Ukázalo se jako ožehavé vysvětlit, co ji k tomu vedlo. „Nechala jsem bratra na holičkách, že jsem tady během jeho procesu nebyla. Mrzí mě, že jsem se do Destiny nevrátila, abych mu poskytla morální oporu. Doufala jsem, že když si promluvím s pár lidmi kteří se toho účastnili udělám si lepší představu o tom, co se stalo.“

Paní Fosterová na to neskočila Alespoň ne beze zbytku. „Co tím chcete říct? Nic se nestalo. Nemohli jsme dospět k jednomyslnému rozhodnutí, nic víc. Bylo to půl na půl.“

„Jak jste hlasovala, paní Fosterová?“

Zvedla se od stolu a přistoupila ke sporáku. Zvedla pokličku na hrnci a zamíchala bublající obsah. „Nevidím, proč na tom dneska záleží. Vašeho bratra osvobodili“

„Myslela jste si že je nevinný?“

Znovu hrnec přikryla, až poklice třeskla, a otočila se k Sayre zády. „A co jestli ano?“

„Pokud ano, dlužím vám poděkování.“ Sayre se na ni usmála a zadoufala, že přesvědčivě. „Jistě vám můj bratr a otec taky náležitě poděkovali.“

Posadila se znovu ke stolu naproti Sayre, pozorně si ji měřila a přitom upíjela ze sklenice s čajem. „Po procesu přišli a podali si s námi ruku. Kromě toho nevím, o jakém poděkování mluvíte.“

Sayre stočila pohled do obývacího pokoje. Byl udržovaný, ale nábytek byl starý a opotřebovaný. Háčkované ozdobné dečky přikrývaly místa, kde bylo čalounění úplně odřené. Tapety byly vybledlé a koberec, o nějž měla paní Fosterová takovou starost, byl už hodně flekatý.

Zdaleka nejnovější byla televize, nejdražší a nejdokonalejší věc v místnosti Vůbec se nehodila k výzdobě, která vrcholila křížem na stěně za rozedranou pohovkou a keramickým panterem se zelenýma skleněnýma očima na nízkém stolku.

Sayre zařizovala místnosti a pracovny s podobným video vybavením, takže věděla, kolik stojí. Finanční možnosti téhle vdovy to značně převyšovalo.

Od jejího příchodu se syn paní Fosterové od velké obrazovky ani nehnul. Seděl s nohama pod sebou jako indián, uždiboval sýrové chipsy a pil pomerančovou šťávu, úplně fascinovaný výjevy v televizi. Spokojený.

Sayre se otočila a zpříma pohlédla na Lorettu Fosterovou. Zpočátku se žena tvářila bojovně. Když si ji ale Sayre dál měřila nehybným pohledem, znervózněla. Nakonec se zatvářila zahanbeně.

„Kdybyste mě omluvila,“ řekla. „Musím chlapci připravit večeři Nemá daleko k záchvatu, když není hotová, jakmile se začne losovat Kolo štěstí. Rád jí přitom, když se na to dívá. Neptejte se mě proč, protože nezná dobře písmena.“ Potom se směsicí vzdorovitosti a prosebnosti dodala: Jak jsem vám říkala, není docela v pořádku. Nikdy nebyl. Ve všem je závislý na mně. Nikoho jiného než mě na světě nemá, a až tady nebudu… nu, musím dohlédnout, aby o něho bylo postaráno, že?“

Kapitola dvacátá

Red Harper zlehka zaklepal, pak strčil hlavu do dveří Huffovy pracovny. „Selma mi říkala, že můžu jít dál.“

„Čekal jsem tě. Udělej si něco k pití.“

„To teda udělám.“ Nalil si bourbon a vodu a odnesl si sklenici k pohovce, kde se posadil a položil si klobouk od uniformy na koleno. Huff pozvedl na pozdrav vlastní sklenici a oba se napili „Vypadáš dobře,“ podotkl Red. „Jak se cítíš?“

„Jako by mi bylo dvacet.“

„Zapomněl jsem, jaké to je, když je člověku dvacet.“

Já se na to pamatuju, jako by to bylo včera,“ řekl Huff. „Pracoval jsem u starého Lynche ve slévárně. Moje práce bylo přikládat do pece. Dřina, ale chodil jsem na dvojité směny, kdykoliv to bylo možné. Už jsem měl s tím místem svoje plány.“

Ve škole v sirotčinci na učení přísně dohlíželi a to bylo to jediné, za co mohl Huff poděkovat. Po pouhých pár měsících, které tam strávil, ostatní děti svého věku nejen dohnal, ale předčil. Přestávky trávil ve třídě a opakoval si učivo, které se právě naučil. Nehrál si s míčem ani nehonil holky, jak si představoval, když byl ještě nevinný a měl hlavu plnou ideálů. Měl teď v plánu vyšší cíle, takže se, co nejvíce to šlo, věnoval čtení a četl tak rychle, jak dokázal.

Každý večer četl dlouhé hodiny při slabém nočním světle ve společné koupelně, seděl na tvrdé dlaždičkové podlaze, v létě tam bylo vedrem k nevydržení, za zimních měsíců se třásl chladem. Jídlo bylo bez chutí, ale všechno snědl do posledního sousta, a tím, že jedl pravidelně, začal růst.

Když ve třinácti utekl, byl mnohem větší než jeho vrstevníci a měl dvakrát více znalostí. Zbytek svého vzdělání, a možná tu nejdůležitější část, získal zkušenostmi. Přežíval na vlastní pěst, živil ho jeho ostrovtip, obstarával si jídlo a střechu nad hlavou v době, kdy se ostatní dospívající kluci trápili kvůli uhrům.

Jel právě nákladním vlakem do blíže neurčeného místa, když vlak zastavil v Destiny, aby vyložil několik vagonů železného šrotu u Lynchovy hutě. Nebyl si dokonce jist, v kterém státě je, ale když si přečetl jméno města na vodárenské věži, připadalo mu to jako znamení.

V okamžiku se rozhodl, že Destiny je místo, kde leží jeho budoucnost. S hutnictvím neměl žádnou zkušenost, ale Lynchova slévárna byla jediným průmyslem ve městě a jedinou firmou, která přijímala zaměstnance. Huff se učil rychle a brzy si ho pan Lynch všiml.

„V pětadvaceti jsem byl jeho pravá ruka,“ řekl teď Redovi. „Několik následujících let jsem se snažil do něho vpravit trochu smyslu pro obchod.“

Muž, který se nakonec stal Huffovým tchánem, nehleděl moc do budoucnosti To, co vyráběl, mu skýtalo „sakra dobrý živobytí“, jak tomu říkal, a to mu stačilo. Jeho omezená ctižádost byla pro Huffa nevysychajícím zdrojem frustrace. Huff rozpoznal, jak se odbyt rozšiřuje a jak se marní příležitosti zásobovat trh.

Stalo se to podstatou nekonečných neshod mezi nimi Rozšíření a zvýšení výroby neměl pan Lynch na programu dne. Byl spokojený se svojí prostředností. Huff měl nevyčerpatelnou energii a grandiózní nápady. Pan Lynch měl k finančním záležitostem vysoce konzervativní postoj. Huff zastával ekonomickou zásadu, že je třeba peníze vydat, aby se vydělaly.

Na jedné určité věci se přece jenom shodli a to, že měšec drží starý pan Lynch a Huff nemá kromě platu ani floka. Tudíž měl názor pana Lynche rozhodující váhu.

Bylo to jeho, neštěstí, co nakonec poskytlo Huffovi příležitost. Když staršího muže vyřadil záchvat mrtvice, převzal Huff řízení výroby. Každý, kdo sebral tolik odvahy, že se Huffovi kvůli tomu, že

se chopil otěží, postavil, se ocitl rázem na dlažbě. I když pan Lynch nebyl poslední tři roky svého života schopen srozumitelně mluvit ani chodit, dožil se toho, že jeho firma se čtyřnásobně rozrostla co do velikosti a čistého ročního zisku a jeho jediná dědička, dcera Laurel, si vzala muže, jenž toho rozmachu dosáhl.

„Bylo mi třicet, když pan Lynch zemřel,“ řekl Redovi „O dva roky později jsem změnil název firmy a dal do něho vlastní jméno.“

„Vždycky jsi měl zdravé ego, Huffe.“

„Odvedl jsem práci, krucinál. Měl jsem plné právo se vychloubat.“

Red se zadíval do svojí sklenice. „Pozval jsi mě sem, abychom si popovídali o starých časech?“

„Ne, jseš tady, abys mi řekl, co se sakra děje. Chrise otravuje ten tvůj nový zaměstnanec a ty to dovolíš. Proč? Neplatím ti dost?“

„V tom to není, Huffe.“

„V čem teda?“

„Umírám.“ Hodil do sebe zbytek whisky a pak otáčel sklenicí mezi dlaněmi

Huffa to tak zaskočilo, že se nezmohl na slovo.

Nakonec Red zvedl unavené oči a pohlédl na něho. „Rakovina prostaty.“

„Hrom do tebe, Rede.“ Huff mocně vydechl a mávl rukou, jako by ten problém odháněl. „Na chvilku jsi mě pěkně vyděsil. Dneska to není žádný trest smrti. Můžou operovat, nasadit –“

„Bohužel ne, Huffe. Nepřišlo se na to včas. Už se mi to rozšířilo do lymfatického systému, do kostí. Mám to už prakticky všude.“

„A co chemoterapie? Ozařování?“

„Tím nechci projít. Získal bych tím jen pár měsíců a v tom krátkém čase, co mi zbývá, bych se cítil hnusně.“

„Strašně moc mě to mrzí, Rede.“

„No jo, no, když člověka nedostane jedno, dostane ho něco jiného,“ řekl Red a postavil sklenici na nízký stolek. „Faktem je, Huffe, že jsem unavený. Dočista vyplivnutý. Už se necítím na to, nějak s Wayne Scottem bojovat. Je to poctivý chlap a snaží se dělat práci, za kterou je placený. Já, já už jsem ztracený. Stejně jako ty.“

Red pozvedl ruku, aby zarazil Huffovy protesty. „Nemá smysl snažit se to nějak pentlit, Huffe. Ta dohoda, co jsme udělali, je moc ošklivá, ať už se ji budeš snažit vylepšit sebevíc. Provedl jsem tolik sleváren, že nemám chuť na ně ani myslet.

S tím, čeho jsem se dopustil v minulosti, už nic nenadělám. Teď se ale Chris dostal do dalšího maléru a já nemám ani dost času ani energie, abych ho z toho vytáhl.“

To byla dlouhá řeč, zvláště na tak málomluvného muže, jakým Red vždycky byl. Za těmi slovy se nicméně skrývala naléhavost. „Za jak dlouho zanecháš práce?“

„Za měsíc. Možná o čtrnáct dní dřív nebo později.“

„Tak brzy?“

„Rád bych strávil nějaký čas se svojí rodinou, než přijde to nejhorší.“

„To je pochopitelné, Rede. Ale tvůj odchod na odpočinek přichází pěkně nevhod.“

„Nemůžu jinak. Ta záležitost s Chrisem se nějakou dobu potáhne.“

„Ta záležitost s Chrisem,“ napodobil Reda vztekle. „Není žádný kůrový zpěváček. Kdyby byl, nemohl bych ho potřebovat. Naprováděl se vylomenin víc, než je zdrávo, a přiznal by to jako první.“ Huff se naklonil ke svému hostu. „Ale svého bratra nezabil.“

Red se neměl k odpovědi ale nakonec řekl: „Ani já si to nemyslím.“

„Je přesvědčený, že to na něho chce někdo hodit.“

„Beck mi to říkal. To myslel vážně, když se zmínil o Watkinsovi?“

„Naprosto vážně.“ Pověděl Redovi o čem předtím mluvil s Beckem a Chrisem. „No, nevím, jestli je ten debil Watkins schopnej splichtit polívku, natožpak vraždu, kterou na někoho hodí, ale ten nápad stojí za úvahu. Určitě souhlasíš.“ Huff si měřil Reda pohledem, který jasně říkal, že souhlas je jeho jediná možnost.

A aby nedošlo k nějakému nedorozumění, jak to míní, pokračoval: „Watkins je kriminálník a odseděl si tři roky. Dost pochybuju, že tam trávil čas tím, že se napravoval.

Vsadím se, že když se důkladně podíváš, Rede, zjistíš, že porušuje zákon nalevo napravo, a jedním z jeho zločinů by mohlo být, že oddělal Dannyho, z pomstychtivosti nebo čistě z podlosti.“

Huff nikdy nedával přímé rozkazy. Předložil, co chce, aby se udělalo, aniž by musel jít s barvou ven a říct to na rovinu. Šerif Harper to jednoznačně pochopil.

Váhavě přikývl. „Předvedu ho k výslechu.“

„To bude dobrý začátek a možná nic víc než výpověď potřebovat nebudeš. Kluci říkali že se chová zvlášť drze a zpupně. Pořádně si ho podej a třeba se bude tak vytahovat, že skončí rovnou v cele smrti.“

„Hned rozešlu výzvu k jeho zadržení.“ Red se chystal k odchodu, ale Huff ho pohybem ruky zarazil.

Zapálil si cigaretu a přitom řekl: „Chtěl bych po tobě, abys udělal ještě něco. V New Orleansu.“

„Huffe –“

„Počkej, tohle by mělo být relativně jednoduché. Mohl bys to dokonce svěřit někomu, ke komu máš důvěru. Máš v tom městě kontakty, ne?“

Huff vysvětlil, o co mu jde. Red bedlivě poslouchal. „Tvoje úsilí se ti vyplatí,“ dodal Huff, aby ho nalákal. „Víš, jak dobře platím za spolehlivou informaci Je to důležité. Má to pro mě velkou cenu.“

„Dobrá. Zatáhnu za pár nitek a uvidím, co vyplave. Nemůžu nic slíbit.“

„Nielson. S jedním s se to píše. Každá podružnost by mohla být k užitku.“

Red přikývl a zvedl se. „Opatruj se, Huffe. Řiď se tím, co ti říká Selma. Neměl by sis s tím svým srdcem tak zahrávat A taky bys měl radši zahodit ty hřebíky do rakve.“

„Až je zahodíš ty.“

Red se pokusil o úsměv, ale moc se mu to nepovedlo. Kráčel ke dveřím krokem o hodně staršího člověka, než byl. Zdál se menší, nejistý, úplně poražený. Huffovi se nelíbilo nic z toho, co u svého spojence pozoroval. Zavolal ho zpátky.

„Jsi pořád můj člověk, Rede?“

„Co tím chceš říct?“

„Mám ti to hláskovat?“

Sklíčenost v Redových očích vystřídal hněv. „Po víc než čtyřiceti letech máš tu drzost se mě takhle ptát?“

Huff se nenechal Redovým hněvem rozhodit. V této kritické chvíli mu bylo jedno, že je to urážka. „Až budeš ležet na smrtelné posteli, musím se bát, že se vyzpovídáš knězi, aby sis očistil duši?“

„Co by mi pomohla zpověď, když už všecko zašlo tak daleko, Huffe. Budu se smažit v pekle. A ty taky.“

„Radši abych se vrátila do města,“ řekla Lila a sáhla po klobouku.

„Není spěch. George má co dělat s tím dopravníkem. Zaměstná ho to na několik hodin. Kromě toho,“ řekl Chris a zvedl láhev bílého vína, „jsou tady ještě nejmíň dvě sklenice a jedna z nich je tvoje.“ Vzal jí klobouk a místo něho jí do ruky strčil další sklenici vína.

Piknik vypadal jako dobrý nápad. Vypadal, neboť od chvíle, kdy Lila přijela, si jenom stěžovala. Na vedro. Na brouky. Na co si jen vzpomenete.

Vyjeli na místo setkání jednotlivě. Bylo to jejich obvyklé rande. Z travnaté louky, stíněné hustě rostoucími vzrostlými stromy, se otevíral pohled na říční rameno. O víkendech tady bylo plno rodin, ale v pracovní dny prázdno.

Dal jí vědět jen hodinu předem, ozval se jí hned potom, co její manžel vyšel z jeho kanceláře. Přijela o pár minut později ze svého vozu se stahovací střechou vystoupila v slaměném klobouku se širokou krempou a lehounkých letních šatech, v nichž ji viděl skoro celou.

Když ale uviděla piknik, který připravil před jejím příjezdem, zatvářila se kysele, „Co je to?“

„Co jako bys myslela, že to je?“

„Proč nezůstaneme u tebe ve voze, abychom mohli mít zapnutou klimatizaci?“

Sám si na pikniky nijak zvlášť nepotrpěl, kdyby ale zůstali ve voze, užili by si sexu a pak by odjela. Potřeboval víc času než jen na tohle. Dnes potřeboval čas, aby ji umluvil a omámil.

Domníval se – nesprávně, jak se ukázalo – , že romantický piknik pod širým nebem ji patřičně naladí. Vzal ji za ruku a stáhl ji na deku vedle sebe. Jemně jí sundal klobouk. Pohladil ji po krku a ve výstřihu.

„Cítil jsem se tak stísněně, Lilo. Kvůli Dannymu. Stěny jako by mě svíraly. Když jsem v místnosti, myslím na jeho smrt a na to, jak hrozně umřel.“ Zajel jí rukou do vlasů a zašeptal: „Chci s tebou ležet, a ne se s tebou nepohodlně mačkat ve voze. Pomoz mi na chvíli zapomenout. Ano, prosím?“

Lichotivé řečnění na ni zapůsobilo, a tak se věnovala tomu, aby ho zbavila jeho smutku. Po krátké předehře, při které se zapotili na něho nasedla tak energicky, až slyšitelně vyhekl.

Po příštích několik minut se Lila očividně soustředila na to, aby mu vyhnala z mysli myšlenky na cokoliv, kromě jejich souložení. Zaměřila se výlučně na to, aby se emocionálně dostal do formy. Nebo aby ho přitom zabila.

Ale potom si začala stěžovat. V přírodě se jí nelíbilo. „Nikdy není po ruce koupelna, když ji člověk potřebuje,“ spustila. Jako třeba teď.“

„Skoč si za keříček.“

„To tak. Abych chytla v rozkroku nějakou vyrážku?“ Dvě sklenice vína jí poněkud zvedly náladu. A stejně tak

Selmin lahodný kuřecí salát a křupavé sýrové sušenky. Ale potom, co odehnala otravnou mouchu, sáhla po klobouku a oznámila, že je načase, aby jela domů.

Teď pozdržel její odchod další sklenicí vína a pobídl jí „Tak do toho, vypij to.“ Přitiskl jí sklenici ke rtům a naklonil ji tak, až se víno vylilo a stékalo jí po bradě.

Očima sledoval pramínky vína na jejím hrdle a hrudi, až jí zmizely pod šaty. Mrkl na ni odhrnul látku a slízl jí víno z prsu. „Skvělá značka,“ řekl.

Slastně si povzdechla, natáhla se na deku a rozhrnula si vršek šatů, aby k ní mohl. Ve chvíli kdy jeho rty našly cíl, se o něho neklidně otírala. „Ach bože, já z toho snad zešílím.“

Zakmital jazykem. „Z čeho? Z tohohle?“

Svíral jí bradavky mezi prsty a přitom přejel ústy na mnohem exotičtější místa. Než bylo po všem, měl strach, že mu vyrve vlasy i s kořínky.

Byla ochotná a přející milenka, vzala ho do úst, která si předtím ochladila italským vínem. Těsně před vyvrcholením se na ni převalil a neurvale do ní vnikl. Zareagovala stejně brutálně a oba se propadli do orgasmu. Jakmile ale extáze opadla, bez milosti se mu opřela do ramena. „Slez ze mě. Je horko a jsi těžký.“

S rozcuchanými vlasy, rozmazaným mejkapem a šaty obtočenými kolem těla tak, že toho víc odhalovaly, než zakrývaly, byla přímo ztělesněním prostopášnosti Chudák George neměl šanci aby ji uspokojil.

Usmál se na ni a lenivě jí prstem přejel po vnější straně stehna. „Tak sexy ženskou jako ty jsem nepotkal, ale někdy překonáš sama sebe. Jako právě teď. Jako minulou neděli.“

„Minulou neděli?“ Mrkla na hodinky, v duchu zaklela a zprudka se posadila. „Pamatuješ? Když jsem přišel k vám domů.“

„Páni já musím vypadat!“ Spěšně si přihladila šaty a hledala na zmačkané dece kalhotky. Jestli George bude doma, až přijedu –“

„Nebude,“ řekl Chris a snažil se ovládnout netrpělivost. „Má co dělat. Zdrží se ve slévárně ještě hodiny.“

„Ale mohl by se vrátit domů nečekaně.“ Našla kalhotky, postavila se, natáhla si je a pak se shýbla pro klobouk. „Poslední dobou se chová divně. Pozoruje mě. Myslím, že něco tuší.“

„To si jenom představuješ.“

„Nejdřív jsem si to taky myslela. Ale tuhle večer, když jsme se vrátili ze smuteční hostiny, se mě zeptal, kam jsem zmizela.“

Pošimral ji pod bradou. „Vsadím se, žes mu to neřekla.“

Nepobavilo ji to. „Od té doby se můžu samým cukrováním přetrhnout, jak se ho snažím svést ze stopy, ale nemám jistotu, že jsem ho přesvědčila. Hodně o tobě mluví a nespouští ze mě pohled, když si myslí, že nevím, že mě pozoruje.“

Ve světle jeho nedávného rozhovoru s Georgem si říkal, jestli nemá Lila pravdu. Ne že by mu nějak sešlo na tom, jestli je George podezírá. Dokonce by mu bylo jedno, i kdyby to věděl. Momentálně ho zajímala jedině Liliina spolupráce, pro případ, že by jí bylo zapotřebí. Šel jí v patách, když vykročila do vršku, kde si nechala vůz. Hodila klobouk na zadní sedadlo a otevřela dveře.

„Počkej.“ Otočil ji a přitáhl si ji blíž. „Žádné rozloučení nebude?“

„Nemám čas, Chrisi.“

„Určitě?“ řekl chraplavě a polaskal ji na uchu.

Rozpustile ho odstrčila, ale myslela to vážně. „Předpokládá se, že budu čekat na svého oddaného manžela, až se vrátí po těžkém dni z práce domů. Budeš si muset najít nějakou jinou dívku, aby se ti postarala o tohle.“ Šibalsky ho zlehka stiskla v rozkroku.

„Já nechci nějakou jinou dívku.“ Vsunul jí nohu mezi stehna. „Chci ženu. Tebe chci Lilo. A ty mě chceš taky, protože vím, co ti dělá dobře.“

Nebylo to žádné něžné milování. Ani to nebylo pohodlné, ale přivedl ji k dalšímu vyvrcholení a na ničem jiném u Lily nezáleželo.

Když ji konečně pustil, lapala po dechu a oči měla zamžené.

Teď je ta pravá chvíle, abych se zeptal, blesklo mu hlavou. „Kdybych tě někdy potřeboval, můžu s tebou počítat, viď, Lilo?“

„Pokusím se.“ Snažila se stáhnout si šaty, ale lehoučká látka se jí lepila na zpocené tělo. „Někdy to nemám jednoduché, abych vypadla tak narychlo.“

„Nemyslím jenom sex. Co kdybych tě opravdu potřeboval?“

Odtáhla se a nechápavě na něho pohlédla. „Kdybys mě potřeboval? Na co třeba?“

Přejel jí rukama po pažích, láskyplně, něžně ji pohladil. „No, kdyby se tě třeba tvůj strejda Red zeptal, jestli jsem minulou neděli odpoledne byl u vás doma, přiznala bys, že byl, viď?“

Oči se jí okamžitě vyjasnily, jako by jí někdo vchrstl studenou vodu do obličeje. Už nevypadala ospale uspokojená. Ve skutečnosti ještě nikdy nevyhlížela víc ve střehu. „Proč by se mě měl strejda Red na něco takového ptát? Jéžišmarjá, George to ví.“

„Ne, ne, to nemá s Georgem nic společného.“ Držel ji za ramena a zlehka jí je masíroval. „Jde o mě. O nás. Snažím se dosáhnout rozvodu, Lilo. Až se mi to podaří, chci si s tebou promluvit o budoucnosti. O naší budoucnosti.

Vím, že je moc brzy, abych po tobě žádal nějaké závazky. Zvláště když mi visí nad hlavou ten malér kolem Dannyho smrti. Ale to se brzy vyjasní. Jak rychle se to vyjasní, bude hodně záležet na tom, co řekneš Redovi o poslední neděli.“

Tak, tím jemně vložil jejich společnou budoucnost do jejích rukou. Elegantně přesunul odpovědnost za to, co bude, na ni a zamával jí před očima vyhlídkou na to, že by se za něho vdala.

Předklonil se a políbil ji na čelo, aby to zpečetil. „Můžu se na tebe spolehnout, viď?“

„Samozřejmě že můžeš, Chrisi.“

„Věděl jsem, že ano.“ Zlehka ji políbil na rty, pustil ji z náruče a pomohl jí nastoupit. Nastartovala. „Můžeš se na mě spolehnout, že se o sebe postarám, hlavně o sebe.“

Bylo mu, jako by dostal facku. „Cože?“

„Ty si fakt musíš myslet, že jsem pitomá. V posteli jsi skvělý, Chrisi, ale to je jediný důvod, proč tě snáším. George není nic moc, ale zbožňuje mě. Jsem princezna ve vlastní domácnosti Ve tvojí bych byla pod Huffovým dozorem a manželkou, kterou bys podváděl. A ta záležitost se smrtí tvého bratra? To je tvůj průšvih, milánku. Vyhrabej se z něho sám.“

Kapitola dvacátá první

Právě když Beck stoupal po předních schodech domu Hoyleových, zazvonil mu telefon. Vzal jej, poslouchal, zaklel a pak se zeptal: „Kdy?“

Red Harper odpověděl: „Asi tak před hodinou.“

„Vysvětlil to nějak?“

„V tom je ta potíž. Nedokázal to vysvětlit.“

„Dobrá, Rede. Díky, žes mi dal vědět. Ozvu se ti.“

Ukončil hovor a vešel do domu. V rozlehlé hale panovalo šero a ticho, jako by dům podřimoval. V Huffově pracovně nikdo nebyl. Beck ho našel na nejméně pravděpodobném místě – v zimní zahradě Laurel Lynchové Hoyleové.

„Co tady děláš?“

„Já tady bydlím.“

„Promiň. Takhle jsem to nemyslel. Jsem trochu mrzutý.“

„To vidím. Běž si nalít skleničku.“

„Díky, ale raději ne.“

„Potřebuješ mít čistou hlavu?“

„Tak nějak.“

„Posaď se. Jseš napnutý k prasknutí.“

Bylo to tam zařízeno ratanovým nábytkem a do jednoho křesla Beck usedl. Západní nebe, tak jak bylo vidět vysokými okny, mělo za šera levandulovou barvu, stejnou jako několik orchidejí v květináčích, které bohatě kvetly. Kapradiny byly husté a sytě zelené a navozovaly pocit chladu, který byl po venkovním vedru vítaný. Tato místnost byla jako oáza a vybízela k odpočinku.

Ale bylo by zapotřebí víc než tropické prostředí, aby se uvolnil.uvolnil. Huff si hověl na pohovce, podepřený polštáři s volány. Držel sklenici s bourbonem, ale nekouřil, dodržoval přání svojí zesnulé ženy, že se v tomto zvláštním pokoji kouřit nebude.

„Cítíš se dobře?“ zeptal se Beck. „Líp než ty, řekl bych. Kdybych se měl vsadit, který z nás dvou má právě teď zvýšený tlak, vsadil bych prachy na tebe.“

„To je to na mně tak znát?“

„Pověz mi co se děje?“

Beck si dlouze povzdechl a opřel se o polštáře svého křesla. „Dostáváme rány ze všech stran, Huffe.“

„Vyklop mi to jedno po druhém.“

„Pro začátek bychom tady měli Paulikovu krizi. Mluvil jsem po telefonu s lékařem, který ho má na starosti Billyho vyhlídky na uzdravení jsou dobré. Fyzicky si vede tak dobře, jak se dalo očekávat.“

„Ale?“

„Ale je v těžké depresi.“

„Což bude chtít psychiatra,“ řekl Huff a nezatvářil se zrovna potěšené.

„Ani pracovní pojištění tohle nepokrývá, i kdyby si Paulikovi podali žádost o plnění pojistky, což neudělali Myslím, že bychom měli nabídnout, že psychiatra zaplatíme.“

Huff znechuceně zamručel. „Ti doktoři si dohazují kšefty. Je to mafie.“

„Do jisté míry máš určitě pravdu. Nicméně to dá rozum, že je pro Billyho těžké se s tím psychicky a pocitově vyrovnat. Kromě toho by to pro nás byla čárka k dobrému, což velmi nutně potřebujeme.“

„No dobře. Ale pár sezení by to mělo spravit,“ řekl Huff. „Nic dlouhodobého.“

„Řekněme pět.“

„Řekněme tři. Co dál?“

„Paní Pauliková. Ten nový SUV, kterého jsme tam včera poslali, stál na mém parkovacím stání, když jsem dnes ráno přijel do práce. Poslal jsem k nim domů dělníky, aby udělali nějaké opravy, vymalovali a tak dále, ale paní Pauliková je nepustila dovnitř. Vyhodila je, pak mi zavolala a řekla mi kam si můžu strčit naše úplatky. Stěhuje se s rodinou z tvého domu – z tvého ‚smradlavého domu‘, abych citoval – a řekla, že jestli si myslíme, že by ji pár hračiček mohlo umlčet, tak ať si to necháme projít hlavou.“

Huff si usrkl bourbonu. „To ještě není všechno, viď?“

„Ne,“ odpověděl Beck váhavé. „Chystá se nás zažalovat.“

„Zatraceně! To řekla?“

„Slíbila to.“

Huff o tom chvíli přemítal a přitom kroužil tekutinou ve sklenici „Sázím se, že nezažaluje, Becku. Drží nás pod krkem a dusí těmi výhrůžkami No dobře, upoutala naši pozornost. Ještě to trošku vylepšíme.“

„Dalšími dárky? Myslím, že by to jenom ještě posílilo její odhodlání a podpořilo její obvinění, že používáme úplatky, abychom si koupili její povolnost. A je toho ještě víc.“ Odmlčel se a povzdechl si „Ještě vyhrožuje, že se obrátí na Ministerstvo spravedlnosti. Chce dosáhnout obžaloby z trestného činu.“

Huff dopil a postavil sklenici na kraj stolku. Jeho trhavé pohyby svědčily o tom, jakou má zlost.

„Nemá nejmenší naději na úspěch,“ řekl Beck. „Muselo by se dokázat, že jsme věděli že k nějaké nehodě vlastně určitě dojde, a to by se dost těžko podařilo i tomu nejpráskanějšímu žalobci.

Naproti tomu vím o firmách, které se musely potýkat s obviněním, že záměrně nedbaly na bezpečnost a ohrožovaly svoje zaměstnance. Dlouholetí zákazníci se najednou obraceli jinam. Zaměstnanci zvláště střední management, dávali výpověď ze strachu, že je stáhne ke dnu potápějící se loď.

Může trvat léta, než se podobné případy dostanou před soud. Velký konglomerát různých firem s miliardovým rozpočtem a šikem právníků, kteří na tom případu pracují, by to mohl přežít Rodinným firmám, jako je ta tvoje, se to podaří jen zřídka.“

Tomu se Huff ušklíbl. „To by chtělo něco víc, než jednu naježenou, ukřičenou ženskou, aby se Hoyleovy Závody zavřely.“

„Normálně bych s tebou souhlasil. Ovšem Alicia Pauliková nejedná sama. Získala Charlese Nielsona, aby se celé věci ujal. Dnes jsem od něho dostal fax. Nebudu ti nic namlouvat, Huffe, je to tvoje nejhorší noční můra.“

„Kde je ten fax?“

Beck otevřel kufřík, který s sebou přinesl, a vytáhl jediný list papíru. Zvedl se a podal jej Huffovi se slovy: „Možná si nakonec malého panáka dám.“

Zašel do pracovny, nalil si bourbon s vodou, promluvil se Selmou, která se přišla zeptat, jestli zůstává na večeři a vrátil se do zimní zahrady. Huff už neodpočíval na pohovce. Přecházel podél oken. Beck si všiml, že fax zmačkal do kuličky a odhodil na podlahu.

„Čůrá proti větru. Naši zaměstnanci do stávky nepůjdou,“ řekl Huff rozhodně.

„Mohli by.“

„Nepůjdou.“

„Jestli se dají dohromady –“

„Jestli se dají dohromady, krucinál!“ zahřměl. „Mají příliš nahnáno, než aby –“

„Dneska je to jinak, než před čtyřiceti lety, Huffe,“ přeřval ho Beck. „Nemůžeš vést firmu tak, jako když jsi převzal továrnu. Nemůžeš tady mít samosprávu.“

„Řekni mi proč bych sakra nemohl?“

„Protože Destiny není nějaké feudální sídlo odříznuté od ostatního světa. Vláda –“

„Ta nemá žádné právo mi nařizovat, jak mám řídit svůj podnik.“

Beck se krátce zasmál.

„No, federální zákony říkají, že ano. Úřad na ochranu životního prostředí a Úřad ochrany zdraví a bezpečnosti práce nás monitorují a zaznamenávají jména. Nyní by se do té roztržky mohlo vložit Ministerstvo spravedlnosti. To by Nielsona pravděpodobně povzbudilo.“ Promnul si zátylek, lokl si whisky a pokračoval. „Obrátil se na odbory, aby poslaly –“

„Povaleče.“

„Budou tady hned příští týden. Zorganizují demonstraci a budou na naše zaměstnance naléhat, aby stávkovali, dokud… no, ten fax jsi četl. Máš tam seznam požadavků, s tím, že budou následovat další.“

Huff netrpělivě mávl rukou. „Naši zaměstnanci nebudou naslouchat žádným agitátorům zvenčí, zvlášť když přitáhnou ze severu.“

„A co když to budou rodilí jižanští chlapci? Bílí a černí. Nielson je příliš chytrý, než aby poslal lidi, kteří by sem nezapadali Vyšle lidi z téhle oblastí, kteří mluví místním dialektem.“

„To je jedno, odkud budou. Našim lidem bude vadit jejich vměšování stejně jako nám.“

„Možná. Doufejme. Ale Billyho nehoda měla obrovský dopad, Huffe. Od té doby, co se to stalo, jsi v továrně nebyl. Atmosféra je tam ponurá, nabitá odporem. Muži reptají, že by se to nestalo, kdybychom pravidelně stroje udržovali a dodržovali bezpečnostní předpisy.“

„Paulik neměl co s tím pásem dělat. Neměl na to školení.“

„Tenhle argument bych nepoužíval, Huffe, protože přesně tak argumentují oni. Slyšel jsem stížností na to, že jsou noví zaměstnanci zařazováni do výroby bez jakéhokoliv zaškolení a že slévárna není místo, kde se to člověk může učit za pochodu. Být George Robson, tak si hlídám záda, i když on je jenom tlampač.“

Huff vychrlil vodopád nadávek, otočil se k oknu a zadíval se na svůj majetek. Beck mu dopřál čas, aby si srovnal v hlavě, o čem mluvili.

Nakonec přistoupil ke klavíru a udeřil do několika kláves.

„Hrál jsi někdy na piáno, Becku?“

„Ne. Matka propadla představě, že ze mě bude druhý Pete Fountain, a zapsala mě na hodiny klarinetu. Šel jsem tam třikrát a pak jsem kategoricky odmítl.“

„Laurel hrála,“ usmál se Huff na klávesy, jako by viděl míhat se na nich její ruce. „Bach. Mozart. Jazz. Zkrátka se posadila, podívala se do not a hrála jako mistr.“

„Musela mít velký talent.“

„To se vsaď, že jo.“

„Sayre mi říkala, že ho po ní nepodědila.“

„Sayre,“ opakoval a popotáhl. „Nevíš, co dneska dělala?“

Beck zavrtěl hlavou. Nechtěl o Sayre mluvit. Nechtěl na ni myslet.

„No, řekněme, že se zaměstnávala.“

Beck si nebyl jist, jaká se od něho čeká odpověď, ani jestli se nějaká očekává. Zřejmě ne. Huff se totiž vrátil na pohovku a navázal v původním hovoru tam, kde přestali. „Myslím si tohle, Becku. Myslím si že Nielson jenom žvaní. Proč nás předem varoval, že někoho posílá? Proč nás nepostavil před hotovou věc?“

„Nečekaně zaútočit by bylo pádnější?“

Huff bodl prstem do vzduchu, jako by Beck udeřil hřebík na hlavičku. „Takovou taktiku bych zvolil já. Proč nám dal čas, abychom se připravili? Dal nám vědět, že nám jde po krku. To mi říká, že je buď mizerný stratég, a zdaleka ne tak chytrý, jak si myslí…“

„Nebo?“

„Nebo dělá cirkus, aby si zajistil publicitu, ale ve skutečnosti nemá v plánu dovést svoje výhrůžky do konce. Podle mé nechce boj. Myslím, že z nás má nahnáno.“

Beck o tom chvíli přemýšlel. „Zřejmě se mu moc nechce postavit se nám tváří v tvář. Po tom, co jsem dostal ten fax, několikrát jsem mu zavolal do jeho kanceláře do New Orleansu. Řekli mi že je mimo. Nechal jsem tam vzkaz, aby mi zavolal. Ještě se neozval.“

Huff se zeširoka usmál. „Vidíš, co tím myslím? Vyhýbá se nám. To mi říká, že je zbabělec. Ať uskuteční to, čím vyhrožuje.“

„Mám se dál pokoušet s ním spojit?“

„Neustále ho pronásleduj. Uvidíme, jak se mu bude líbit, když to bude on, na koho se v jednom kuse tlačí. Otravuj ho.“

„To je fakt dobrý nápad.“

„Nevzdávej to, dokud nepřistoupí na to, že se osobně setkáme. To je jediný způsob, jak ho přesně odhadneme. Tyhle faxy a kurýrní dopisy jsou nesmysl. Už mě unavuje, že mi vždycky zaneřádí odpadkový koš.“

„Hned ráno se do toho dám.“

„Mezitím chci abys promluvil s některými našimi nejloajálnějšími lidmi Například s Fredem Decluettem. S muži na jejichž loajalitu můžeme spolehnout. Potřebujeme znát buřiče mezi našimi zaměstnanci.“

„Odpoledne jsem s Fredem mluvil. Bude mít oči i uši otevřené a dá nám vědět, kdo dělá potíže.“

Huff na něho mrkl. „Měl jsem vědět, že už máš situaci pevně v rukou.“

„Dáš si ještě něco k pití?“ Beck se zvedl a vzal Huffovu sklenici V pracovně každému z nich znovu nalil a vrátil se do zimní zahrady.

Když podával Huffovi jeho sklenici řekl Huff: „A teď si promluvme o něčem jiném.“

Beck na něho zachmuřeně pohlédl. „Bohužel je tady něco dalšího. Red Harper volal, právě když jsem přicházel, a –“

„To může počkat. Promluvme si o Sayre.“

„Co je s ní?“

„Proč se s ní neoženíš?“

Beck prudce zarazil houpací křeslo a otočil se na Huffa, který pokojně upíjel bourbon. Zasmál se Beckovu úžasu.

Beck se vzpamatoval a znovu se posadil jako předtím. Ještě na tebe musí působit léky. Co ti doktor Caroe dal? A můžeš na to alkohol?“

„Nemám v sobě ani léky, ani nejsem opilý. Vyslechni mě.“

Předstíral, že si v křesle s polštářem za zády hoví. „To by měla být legrace. Špicuju uši Huffe.“

„Nedělej ze sebe osla. Myslím to vážně.“

„Máš klamné představy.“

„Líbí se ti, jak vypadá?“

Beck na něho jenom upřeně civěl a ovládl obličej, aby na něm nebylo nic znát.

„Myslel jsem si to,“ řekl Huff a od plic se zachechtal. „Viděl jsem vás dva spolu po smuteční hostině tam u řeky. I na tu vzdálenost jsem vycítil, jak to mezi vámi jiskří.“

„Jiskří? Správně. Výmluvně mi sdělovala, že jsem ten největší ničema pod sluncem.“

Ale i když nad Huffovým dohazovačstvím mávl rukou jako nad šíleným nápadem, lámal si hlavu, jestli Huff mluvil s Chrisem. Vyslepičil Huffovi jak je se Sayre nachytal u něho v kuchyni? A jak dlouho tam Chris stál? Kolik toho z jejich rozhovoru zaslechl?

S největší nenuceností, na jakou se zmohl, se zeptal: „Kde jsi přišel k tomu potrhlému nápadu?“

„Už jsi prakticky členem rodiny. Kdyby sis Sayre vzal, tak by to bylo oficiální.“

„Tvůj plán má jeden velký zádrhel, Huffe. I kdybych si chtěl Sayre strašně moc vzít – a tady dělám advokáta čertu –, touhle rodinou ona pohrdá.“

„Se svými zkušenostmi bys ji mohl zvládnout.“

Beck se pokřiveně usmál. „Nepřipadá mi tak poddajná. Ve skutečnosti mi připadá poddajná asi jako to naše železné potrubí.“

„Nemyslíš si že jsi dost chlap, abys ji zvládl?“

„Ani zdaleka,“ zasmál se. „Stejně bych nestál o ženu, kterou bych mohl ‚zvládnouť.“ Až pozdě si uvědomil, že se dostal do léčky.

Huff nakrčil obočí. „Připadá mi, že se teda k sobě dokonale hodíte. Je tady přitažlivost, jiskření, všecko. Se Sayre není snadné pořízení a ty nechceš žádnou rohožku.“

Beck dopil, postavil prázdnou sklenici na kraj křehkého stolku a málem přitom srazil lampu. „Nikdy k tomu nedojde. Zapomeňme, že ses o tom vůbec zmínil.“

„Jestli ti dělá starost že je to moje dcera, tak to nemusí. Já si vzal dceru svého šéfa. A podívej, jak to dobře dopadlo.“

„Tohle je něco jiného.“

„Velká pravda. Ty bys toho přinesl mnohem víc, než kdysi já. Já neměl ani vindru a byl jsem neotesaná nula, ani nočník, do kterého bych se vyčůral, mi neříkal pane. Ty toho můžeš Sayre nabídnout spoustu.“

„Tuhle večer v restauraci si ode mě nenechala zaplatit ani cheesburger.“

„A co tam v té rybárně? To tě nechala zaplatit?“

Beck cítil, jak mu studem hoří uši. Kolik toho ten prohnaný starý mizera ví? Snažil se zachovat neproniknutelný výraz. „Na tak hubenou holku se umí pěkně nacpat. Přišlo mě to na patnáct babek, včetně spropitného, co jsem vhodil do džbánku.“

Huff se uchechtl, ale nedovolil, aby ho Beckovo žertování rozptýlilo. „Celý život jsem pracoval kvůli jedné věci, Becku,“ prohlásil vážně. „Nejspíš si myslíš, že pro peníze. Ne. Jsem rád, že mám peníze, ale jenom proto, že si za ně člověk koupí moc. A radši bych měl moc než jakýkoliv majetek, který se dá za peníze koupit. Úctu? Čert ji vem. Je mi jedno, co si kdo o mně myslí, jestli mě mají lidi rádi, nebo mě nemůžou vystát, to není můj problém.“

Natáhl ukazováček a dodal: „Pracoval jsem, aby mě moje jméno přežilo – pro to a pro nic jiného. Tak je to. Překvapuje tě to?“ Zamával rukou, jako by odháněl obtížný hmyz. „Nestojím o peníze a módní serepetičky, o čestné plakety za dobročinné skutky, o společenské uznání a tyhle nesmysly. Na ničem z toho mi nezáleží. Kdepak.

Za svoji námahu chci jenom to, aby se na jméno Hoyle nezapomnělo a dlouho žilo i potom, až umřu a skončím v hrobě. To znamená vnoučata, Becku. Doposud žádné nemám a hodlám to napravit.“

Beck nechal žerty stranou a řekl: „Budeš se muset spolehnout na Chrise.“

Huff rozmrzele sáhl po balíčku cigaret v náprsní kapse košile, pak si vzpomněl, že jsou v tomto pokoji zakázané. „Chris se v dohledné době otcem nestane.“ Potom Beckovi řekl o tom, jak si Mary Beth nechala podvázat vaječníky.

„To jsem nevěděl. Chris mi nic neřekl.“

„Takhle nevesele to teď vypadá. Takže vidíš ten problém? Chris musí toho rozvodu dosáhnout po dobrém nebo po zlém. I kdyby mu Mary Beth povolila rozvod zítra, nemá žádnou budoucí nevěstu, která by čekala v zákulisí. Ale ty,“ upřel na něho pohled, „když se do toho pustíš, tak bych mohl mít za deset měsíců vnuka.“

Beck nevěřícně zavrtěl hlavou. „Tenhle rozhovor je čím dál bizarnější. Nejdřív chceš, abych se oženil se ženou, která se na mě skoro nemůže podívat, a teď bys chtěl, abych s ní měl dítě?

Sám za sebe můžu říct, že jsem úplně konsternovaný. Ale dovedeš si vůbec představit, jak by na ten nápad zareagovala Sayre? Buď by se smíchy popadala za břicho, nebo by ječela, až by spadl barák. Tak nebo tak, kdybys s ní o tom chtěl jenom promluvit, musel by ses k ní blížit se židlí, bičem a ohlávkou. Takže můžeme o tom přestat mluvit? Nepadá to v úvahu.“

Huffa to nevyvedlo z míry. Jasně že jsou tady určité překážky, ale každou se mi podaří nějak obejít.“

„Každou ne, Huffe.“

„Jmenuj mi nějakou.“

„Střet zájmů. Jsem Chrisův právník.“

Huff svraštil čelo. „No a co? Co to s tím má společného?“

„No… Sayre si myslí, že je detektiv Scott něčemu na stopě.“

Pozoroval, jak se Huffův obličej proměňuje v masku vzteku. „Myslí si, že Chris zabil Dannyho? Co ji k tomu vede? Proč by si to měla myslet? Kvůli Iversonovi?“

„Ten tady určitě straší.“

„A dál?“

Beck sklopil pohled na své sepnuté ruce. „Zmínila se o Sonnie Hallserovi.“ Huff si dával tak dlouho na čas s odpovědí, až Beck nakonec zvedl hlavu a pohlédl na něho. „Říká, že zabíjení se v rodině dědí.“

Huff v obličeji tak znachověl, že Beckem projel strach; jestli mu nehrozí další srdeční záchvat. „Neměl bych ti přinést trochu vody?“

Huff tu nabídku ignoroval. „Hallserovi se to stalo už dávno.“

„Zřejmě ne zas tak dávno. Sayre si to živě pamatuje.“

„Pamatuje si taky, že mě ani neobvinili?“

„Pamatuje. Ale leží jí v hlavě, jestli jsi třeba…“ Potřásl hlavou, nedokázal to doříct. „Nestojí to za opakování.“

„Leží jí v hlavě, jestli jsem třeba neodešel z haly až potom, co Hallser vlezl do té pískové jámy a vtáhlo ho to do stroje? Že jsem ho tam možná strčil a nechal ho tam vykrvácet?“

Beck na něho jenom hleděl a nic k tomu nepodotkl. Taková byla obvinění, která proti Huffovi vznesli. Nikdy mu nebylo nic dokázáno, nikdy to nepřišlo před soud. Věc se vyšetřovala jenom okrajově.

„Sayre si o mně vždycky myslela jen to nejhorší,“ řekl Huff. „A to jsem přitom vždycky chtěl jenom jedno. Abych měl jistotu, že jsem svojí rodině vždycky poskytl to nejlepší.“ Zvedl se z pohovky a znovu začal přecházet. „Když jsem byl ještě hubený kluk s mississippským blátem mezi prsty u nohou, rozhodl jsem se, že si na mě nebude nikdo vyskakovat, že před nikým nikdy neuhnu ani se před nikým nebudu plazit v prachu. Nedělal jsem to a dělat to nebudu, krucinál. Jestli někdo zpochybňuje moje metody, tak je to jeho problém. A to se týká i Sayre Lynchové Hoyleové!“

„Nechtěl jsem tě rozčílit, Huffe, ale ptal ses.“

Huff nad tou omluvou mávl rukou. „Bude si stejně myslet, co chce. Proč vytahuje něco, co se stalo, když byla ještě mrně, o tom ani nezačnu přemýšlet. Asi jí došly důvody, proč mě má nenávidět, a musí nějaké vyškrábnout ze dna sudu. Kdo ksakru ví, proč Sayre něco dělá nebo nedělá? Ale nemusí mě mít v lásce, aby si tě vzala.“

Najednou se napřímil, hodil po Beckovi vychytralým pohledem a tiše se uchechtl. „Popichuješ mě, abych mluvil, co? Řekl sis:.Pěkně starocha namíchnu, aby začal o něčem jiném.‘ Děláš kouřovou stěnu, chlapče. Co tě opravdu žere? Že byla Sayre už dvakrát vdaná?“

„Není na mně, abych ji soudil.“

„Byla mladá,“ pokračoval Huff, jako by Beck nic neřekl. „Zbrklá, impulzivní a tvrdohlavá. Špatně si vybrala.“

„Takhle přesně to není, viď, Huffe? Nevybral jsi náhodou ty ženichy ty?“

Přivřel oči do štěrbin. „Tohle ti řekla?“

„Ona ne. Chris.“

Huff našpulil ústa, jako by měl mezi rty cigaretu, jak bylo jeho zvykem, když žádnou zrovna nekouřil. „To děvče se nedalo zvládnout. Její život byl v troskách a zřejmě si ho hodlala ještě víc zničit. Jako jediný rodič jsem považoval za svoji povinnost se do toho vložit a pokusit se zabránit naprosté katastrofě. Přiznávám, že to možná bylo trochu drastické, dát jí ultimátum, že se buď provdá, nebo se půjde léčit, ale situace vyžadovala, abych byl tvrdý.

Řeknu ti, Becku, možná si myslíš ‚chudák Sayre‘, ale je to jinak. Udělala těm dvěma mužům ze života pravé peklo. Koledovali si o to, to jo. Chtěli ji Druhý manžel stejně jako ten první, i když věděl, že první manželství šlo do háje dřív, než oschnul inkoust na oddacím listě. Ale mysleli si, že jim to za to peklo, co jim dělala, stojí. Byla krasavice, temperamentní, divoká a… však víš.“

Jo, to teda věděl. Byla krásná, temperamentní a divoká, jeho ruce a rty se o tom přesvědčily. Ale lépe na to nemyslet. „Když první manželství skončilo, proč jsi trval na tom, aby se vdala znovu?“

„Ještě nebyla srovnaná.“

„Pořád ještě milovala Clarka Dalyho?“

Huff se zamračil ještě víc. „O tom taky víš?“

„Moc ne. Jenom něco.“

„Udělal jsem dobře, že jsem tu malou romanci přetrhl. Podívej se, co se z něho stalo. Myslíš, že by s ním dnes Sayre byla šťastná? Je to místní opilec. Žije z ruky do huby. Ztroskotanec. A teď mi řekni Udělal jsem špatně, že jsem tomu svazku zabránil?“

Beck se zdržel další poznámky. Očividně to bylo citlivé téma jak pro Huffa, tak pro Sayre.

Huff se na Becka vypočítavě podíval. „Vsadím se, že ti to šlehlo hlavou.“

„Co jako?“

„Jaká je v posteli“

„Proboha, Huffe.“ Vystřelil z křesla. „Tohle už dál nebudu poslouchat.“

Otočil se ke dveřím a málem se srazil s Chrisem, který právě vešel. „Co nebudeš dál poslouchat?“

„Snažím se přemluvit Becka, aby si vzal Sayre,“ řekl Huff.

Chris hodil pohledem po Beckovi a v očích mu vesele hrálo. Vždyť měli společné tajemství, milostnou předehru, při níž je vyrušil. „Měl bych si vyvětrat smokink?“

„Řekl jsem Huffovi že podléhá sebeklamu. A ty zřejmě žiješ ve snovém světě taky.“

Před tónem jeho hlasu Chris o krok ustoupil. „Co tě tak naštvalo?“

„Co jsi sakra dělal v tom rybářském srubu?“

„Cože?“ zvolal Huff.

„Kvůli tomu mi Red předtím volal,“ vysvětlil Beck. „Dává nám dopředu hlášku. Wayne Scott se zřejmě před chvílí vrátil do šerifovy kanceláře a skoro nedokázal ovládnout rozčilení, jelikož nachytal Chrise v rybářském srubu.“

„No a co, doprčic? Jdu si nalít skleničku.“

Když se obrátil k odchodu, popadl ho Beck za paži Chris mu ruku zlostně setřásl, ale zůstal stát, kde byl. „Cos tam dělal?“ naléhal Beck.

„Je to můj srub.“

„Je to místo zločinu. Víš, jak teď vypadáš?“

„Ne. Jak?“

„Že ses provinil.“

Spalovali se navzájem pohledem, oba stejně rozvzteklení. Chris ustoupil jako první. „Není to nic, kvůli čemu byste ty nebo Scott měli vyvádět. Vzal jsem odpoledne Lilu na piknik, mylně jsem se domníval, že to bude romantické. Chtěl jsem ji zpracovat pro případ, že bych ji potřeboval jako alibi na nedělní odpoledne. Myslel jsem, že když se budu chovat, jako že ji moc potřebuju, emocionálně že jsem na dně, že se v ní probudí pečovatelské pudy.“ Jak to dopadlo?“

„Ukázalo se, že Lila žádné takové pudy nemá,“ odtušil suše. „Ale pořád ještě ji zpracovávám.“

Taková vyhýbavá odpověď Becka neuspokojila, ale teď to nerozebíral. „Pořád ještě jsi nevysvětlil, proč jsi tam šel.“

„Vracel jsem se do města a bylo to při cestě. Uviděl jsem odbočku a jednal jsem z náhlého popudu. Nebyl jsem tam, co… co se to stalo, a chtěl jsem si to tam sám prohlédnout.

Šel jsem dovnitř a rozhlédl se tam. Bylo tam uklizeno, ale skvrny od krve jsou na podlaze vidět pořád. Nezdržel jsem se ve srubu víc než pár minut. Když jsem vycházel, stál venku Scott, opíral se o hlídkový vůz a stupidně se šklíbil.“

„Co říkal?“

„Něco vtipného, jako že se zločinci vždycky vracejí na místo činu. Řekl jsem mu, ať se jde vycpat. Ptal se mě, co jsem tam dělal a jestli jsem něco odnesl.“

„Cos mu odpověděl?“

„Nic. Řekls mi abych na žádné otázky neodpovídal, když u toho nebudeš.“

„Co bylo pak?“

„Nastoupil jsem do vozu a nechal ho tam stát.“

„Odnesl jsi něco z toho srubu, Chrisi?“

Zatvářil se, jako by se chystal Beckovi doporučit, ať se jde taky vycpat, ale jenom nasupeně odpověděl ne a pak dodal: „Dotkl jsem se jenom kliky, abych mohl vejít dovnitř.“

Beck si nebyl jist, jestli tomu věří, ale už se víc nevyptával. Přestože by pomohlo, kdyby k němu byl Chris naprosto upřímný, nepožadoval to po něm. Právník nechce vždycky vědět, jestli je klient vinen, nebo nevinen.

„Doufejme, že se nestala žádná škoda,“ poznamenal s větším přesvědčením, než pociťoval. Jenom bych byl rád, aby ses se mnou býval poradil, než jsi tam šel.“

Jdeš můj právník, ne moje učitelka z mateřské školy.“ Po těch slovech vyšel Chris z místnosti. Beck usoudil, že si jde nalít skleničku, což se ukázalo jako správné. Vrátil se do zimní zahrady se sklenicí v ruce. Posadil se na malou pohovku a rozhlédl se kolem sebe, jako by v téhle místnosti nikdy předtím nebyl. „Proč jsme tady?“

„Celý den jsem byl v pracovně a potřeboval jsem změnu prostředí,“ řekl Huff. „Tady mě Beck našel, když se zastavil, abychom probrali pár věcí.“

„Jako co… kromě nastávajícího sňatku mezi Beckem a Sayre? Což mně, mimochodem, připadá směšné.“

„Mně taky,“ řekl Beck. „A už se o tom víc nebudu bavit.“ Zabodl do Huffa tvrdý pohled a otočil se znovu k Chrisovi „Zastavil jsem se, abych Huffa seznámil s tím, jak se vyvíjí několik záležitostí.“ Vyjmenoval, o čem byla řeč, jako by odříkával body na interním oběžníku.

„To nejsou zrovna podružnosti,“ poznamenal Chris. „Nemohl jsi na mě počkat, abych se té porady zúčastnil? Nějak sis navykl mě obcházet.“

„Nebylo to úmyslné, Chrisi Huff se ptal a –“

„On odpovídal,“ vložil se do toho Huff. „Podrobnosti ti může sdělit později, Chrisi Momentálně musíme probrat něco jiného. Je to vážné a týká se to Sayre.“

„Řekl jsem, že o tom se už víc bavit nebudu.“

„O tom ne, Becku. Jde o něco jiného.“

Chris si lokl whisky. „Nemůžu se dočkat. Co má drahá sestřička za lubem teď?“

Kapitola dvacátá druhá

Byla sobotní noc a Ušoun Watkins se neměl kam vrtnout.

Od deseti dopoledne popíjel v jedné putyce, zastrčené tak daleko v mokřadu, že pokud jste nevěděli, že tam je, vůbec byste ji nenašli Anonymita byla záměrná. Hosté zřídka užívali jména, která stála na jejich rodných listech, a nepřipouštěli žádné všetečné otázky.

Hrál hodně kulečník a dost prohrál. Potom jedna žena, které vepředu chyběl zub a měla kroužek v nose, odmítla jeho nabídku, že ji pozve na skleničku. Podívala se na jeho uši a hlasitě se zasmála. „Takovou žízeň zase nemám.“

Po tomto odmítnutí se odtamtud vypotácel a kladl si otázku, co že se má nechat takhle urážet Nikdy neměl veselou opičku. Místo toho měl po alkoholu mizernou náladu. Čím víc pil, tím byl protivnější. Dnes večer se namazal mimořádně.

Zvlášť se dožral, když se vrátil do domu ke kamarádovi kde bydlel. „Přišli tě sem hledat, člověče.“ Ten kamarád –Watkins si momentálně nějak nemohl vzpomenout, jak se jmenuje – blokoval kostnatým tělem dveře a mluvil s ním přes rezavé pletivo, což mu nepříjemně připomínalo řídké návštěvy přátel, když byl ve vězení.

„Kdo mě hledal?“

„Dva chlapi z šerifovy kanceláře. Kolem čtvrtý odpoledne. Moje stará byla blahem bez sebe.“

Jak jinak. Právě vyráběla v koupelně drogu.

„Kvůli čemu mě sháněli?“

„Nevím. Ale když lezli zpátky do hlídkového vozu, zaslechl jsem, jak něco říkaje o Hoyleovi. Tak nebo tak, moje stará říká, že už tady nemůžeš zůstat, Ušoune. Promiň, člověče, ale jdi pryč…“ Pokrčil kloubnatými rameny. „Víš, jak to chodí.“

No to je ohromný. Takže teď nemá kam hlavu složit a –což byl vrchol – hledá ho šerifova kancelář. Nemůže mít chvilku klidu, že jo? Jeho život v kostce.

Do násilnictví ho zasvětil otec, který ho pravidelně bil, a dál ho ještě zpracovával houf sourozenců, kteří si z něho utahovali kvůli těm jeho uším. Zesměšňovali ho nemilosrdně. Naučil se bránit se stejně bezohledně. Patřil mezi výbušné, horkokrevné rváče, kteří i ten sebemenší spor řeší jedině s pomocí nějaké zbraně, i kdyby to měly být vlastní ruce, nohy nebo zuby.

Tyhle násilnické sklony v něm teď, když se řítil na motocyklu po vedlejší silnici, probublávaly. Všechno, co vlastnil, měl zabalené ve schránce za sedlem. Snažil se uvažovat jasně a klidně, ale mozek měl naložený v levném alkoholu, což jeho schopnosti rozumně uvažovat poněkud oslabovalo, a to byla smůla, jelikož musel učinit jistá závažná rozhodnutí. Ze všeho nejdřív, kde zalehne? U příbuzných? Měl je roztroušené po celé jižní Louisianě, ale nikoho z nich nijak zvlášť nemiloval. Strýc mu připomínal jeho zesnulého tátu a Ušoun toho zlého ničemu nemohl vystát. Většina jeho příbuzných měla rozfňukané haranty, kteří mu šli na nervy.

Před čtrnácti dny ho jeden bratranec nechal vyspat na pohovce v obýváku. Ale po té jedné jediné noci Ušounovi předhodil, že má nemravné představy o jeho ženě. Ušoun se zachechtal a prohlásil, že je tak ošklivá, že jenom slepec by o ní mohl mít nemravné představy.

Vlastně nebyla až zas tak ošklivá, a nejenom že ty nemravné představy měl, ale zařídil se podle nich, přičemž ho o to prakticky prosila a naléhala, aby sebou hodil a skončil dřív, než se její muž vrátí z obchodu s balením piv a sklenicí majonézy, pro které ho poslala.

Tím obviněním každopádně všechno skončilo. Vystěhoval se a začal obcházet známé. I těch měl porůznu spoustu. Teď ho ale z jednoho místa vykopli, protože ho hledala policie. Rozkřiklo se to. Byl jako člověk s nakažlivou nemocí. Nikdo z jeho kamarádů ho nebude chtít pod svojí střechou.

A proč ho ti dva poldové přišli hledat? Proč asi.

Nechtěl pomyslet na nejhorší, ale nebyl hloupý. Padlo jméno Hoyle a Ušoun by se vsadil, že byla řeč o tom, co nedávno umřel.

Potom ho muselo vést pod… pod to… Jak se říká těm myšlenkám hluboko v mozku, které člověka k něčemu přimějou dřív, než si to vůbec uvědomí? Nemyslel si že měl namířeno k nějakému určitému místu, ale muselo to tak být. Najednou se totiž ocitl na venkovské cestě, tam, kde bydleli Hoyleovi

Jo, támhle to je, to jejich sídlo mezi duby tak dokonalými že se zdají umělé, jako něco ve filmu. Za domem zapadalo slunce a rámovalo jej do zlata. Byl dost velký, aby se do něho vešel celý vězeňský blok. Jedno se o něm dalo říct. Byl hezčí a čistší než ta jejich huť. Projel kolem, podél bílého kovového plotu, který vypadal neškodně, ale Ušoun by za to moc nedal, že je do něho puštěná elektřina.

Ty parchanti. Jako magnáti. A rozhodně si tak žijou.

Když podruhé projížděl kolem domu, uviděl Chrise Hoylea, jak sbíhá po předních schodech a nasedá do svého stříbrného porsche. Přidal rychlost, aby ho Chris nezahlédl, jak slídí kolem domu. Když Chris vyjel z cesty na silnici dal se naštěstí opačným směrem. Ušoun otočil motorku a z bezpečné vzdálenosti ho sledoval.

Hoyle nejel daleko, po chvilce odbočil ze silnice a projel otevřenou bránou. Dům na konci příjezdové cesty byl o mnoho menší než sídlo Hoyleových, ale byl nesrovnatelně lepší než cokoliv, kde Ušoun kdy bydlel.

Z hlavních dveří vyšel Hoyleův věrný poskok Beck Merchant a nastoupil do porsche. Ušoun znovu přidal plyn a prosvištěl kolem Merchantova domu, aby ho neviděli Zubil se do horkého vzduchu, který ho šlehal do obličeje. Ať už si udělali na sobotní večer jakékoliv plány, bude změna.

Beckovi se dnes večer nikam ven s Chrisem nechtělo.

Přes den lenošil doma. Umyl vůz, vykoupal Frita a pořádně ho vyčesal. Těmito činnostmi se mohl zabývat a přitom se snažit rozplést problémy, které ho tísnily.

Když Chris později odpoledne zavolal a zval ho, že si někam vyrazí, odmítl. Chris ale uměl být přesvědčivý. „Nikde jsme spolu nebyli, co Danny umřel. Byli jsme na sebe naštvaní, kvůli všem těm blbostem, co se dějou. Pojďme někam a zapomeňme na pár hodin na problémy.“

„Kam jedeme?“ zeptal se teď. Chris mířil pryč z města.

„Myslel jsem k Plejtvákovi“

„Tam nechci. Moc se tam chlastaje tam plno lidí a hluku.“ Chris po něm mrsknul pohledem. „Stárneš, Becku.“

„Prostě tam na to nemám dnes večer náladu.“

„Myslíš na moji sestru?“

Chris ho popichoval, Beck ale odpověděl se vší vážností: „Ve skutečnosti přesně na ni myslím. O co jí jde?“

„Nemám ponětí.“

Přesně to Chris odpověděl včera, když jim Huff řekl, že Sayre obchází porotce z Chrisova procesu. „Mluvíš každým, kdo je ochotný se s ní bavit.“

Když se Beck zeptal, proč to dělá, jak Huff, tak Chris prohlásili že nemají tušení. Krčili rameny, jako by je mátlo, co ji k tomu vede. Ovšem obavy, které z toho měli neodpovídaly jejich tvrzení, že o nic nejde. Huffovi nešlo pod nos, že Sayre s těmi porotci mluví. Ani Chrisovi. A to Becka značně znepokojovalo.

Chris ho vytrhl ze zamyšlení otázkou. „Co je zas tohle?“

„Cože?“ Beck se otočil a uviděl, co Chrise ve zpětném zrcátku upoutalo. Sledoval je motocykl a s rámusem se rychle blížil.

„Nejel kolem mého domu, když jsem vycházel?“ zeptal se Beck a hned dodal: „A sakra, to je –“

„Náš přítel –Ušoun Watkins. Myslel jsem, že se o něho Red postaral.“

„Zřejmě ho ještě nenašel.“ Beck sáhl po mobilu, který měl na opasku, chtěl zavolat šerifovi „Tímhle vozem mu ujedeš, ale snaž se ho neztratit. Řeknu Redovi kde jsme. Možná se nám podaří zaměstnat Watkinse na tak dlouho, než se sem Red dostane.“

Jen co to dořekl, najel motocykl zezadu do vozu.

Chris štědře zanadával. Přidal plyn a pak zařval: „Drž se!“, načež dupl na brzdy. Beck neměl čas se na to připravit, než ho setrvačnost vrhla na bezpečnostní pás, který se mu utáhl přes hruď. Watkinsovi se – aby se vyhnul totální katastrofě, při níž by motocykl letící přes porsche pravděpodobně Chrisovi a Beckovi urazil hlavu – podařilo ostře stočit přední kolo doleva. Jen o fous minulo levý zadní nárazník vozu a pak se motocykl i s Watkinsem položil na bok na silnici Watkins si zpod motocyklu vyprostil levou nohu a pak se k nim s kulháním rozběhl, přitom hrozil pěstí a chrlil nadávky.

Když Chris zabrzdil, vyletěl Beckovi mobil z ruky. Rozepnul si bezpečnostní pás a hmatal na podlaze po telefonu.

„Zavolej Reda. Já se postarám o něho.“ Než ho Beck stačil zarazit, byl z vozu venku a okamžitě zaútočil. „Musíš se mnou chtít strašně moc mluvit, Ušoune.“

„Ty víš, co chci.“

„Počítám, že krev dalšího Hoylea.“ Watkins střelil pohledem na Becka, který právě vylovil telefon z podlahy. „Pusť to, Merchante!“

„Až toho necháš a uklidníš se.“

Watkins se najednou zatvářil nervózně a nerozhodné, olízl si rty a znovu stočil pohled na Chrise, který prohodil: „Krev mého bratra ti nestačila?“

„Proto mě šerif hledá?“

„Pokud jsi nezabil ještě někoho jiného.“

Kymácivě udělal krok k Chrisovi „Ty zatracenej –“

Na víc se nezmohl, neboť se Chris předklonil a hlavou nabral Watkinse do břicha a odhodil ho dozadu. Watkins zareagoval jako rozený rváč. Beck rychle namačkal na mobilu 911 a pak jej odhodil na sedadlo, věděl, že tísňové volání vysledují k místu, kde právě jsou. Vystoupil z vozu, ale nevšiml si, že vůz zastavil těsně na krajnici nečekal tam hluboký příkop, do kterého rovnou šlápl, ztratil rovnováhu a svalil se. Ve chvíli kdy se zvedl a vyhrabal se z příkopu, stáli Chris s Ušounem každý na jedné straně bílé středové čáry, zkameněli v pohybu nabitém napětím. Chris si tiskl paži k boku. Mezi prsty mu prosakovala krev. Ušoun se zadíval na nůž, který držel v ruce, tupě na něj mrkal, jak z něho kapala krev na rozpálený asfalt. Zvedl hlavu a upřel na Chrise nevěřícný, ohromený pohled. Pak se otočil na patě a rozběhl se ke své motorce. Chris za ním nejisté vykročil.

„Nech ho běžet.“ Beck ho popadl za košili a zadržel ho. „Oni si ho chytnou.“ Chrisovi se podlomila kolena, padl na zem.

Watkins zvedl motorku, naskočil na ni a jen co motor naskočil, odfrčel. Ten kravál byl v tichu noci ohlušující.

Beck pomohl Chrisovi na nohy a vedl ho k místu pro spolujezdce. „Dávej pozor. Stojíme na kraji příkopu. Jde to?“

Přikývl a zamumlal: „Jo, jo, je mi dobře.“ Přejel si pohledem paži a řekl: „Ten hajzl mě bodnul.“

„Zavolal jsem 911.“ Usadil Chrise na sedadlo a uchopil telefon. „Sakra, jsem v pořadí!“

„Nic to není, Becku. Je to jenom škrábnutí.“

Beck si prohlédl paži kterou k němu Chris natáhl. Od bicepsu k zápěstí se táhla dlouhá rána. Nezdála se hluboká, ale udělala se tma, a tak na ni nebylo dobře vidět. Zranění mohlo být mnohem vážnější, než vypadalo. „Nevíš, kde se ten nůž povaloval.“

„Zavez mě k doktorovi Caroemu. Dá mi antibiotika.“

Chris nechtěl ani slyšet, že by ho zavezl na pohotovost. Beck na něho přestal naléhat a místo toho zavolal Redu Harperovi. Šerif nebyl k zastižení, ale detektiv ve službě si všechno poznamenal. „Vyřiďte Redovi že jsme na cestě do domu doktora Caroea.“

Beck dotelefonoval a zároveň právě dojeli k úpravnému cihlovému domu doktorovy rodiny. Chystal se strávit večer u

televize, jak jim oznámil, když jim přišel v pyžamu otevřít. Jako všechno oblečení měl i pyžamo o několik čísel větší, a tak vypadal jako trpaslík, když je vedl šerou úzkou chodbou dozadu do domu, do místnosti zařízené jako ošetřovna.

„Tady můj otec přes padesát let ordinoval,“ vysvětlil Beckovi „I potom, co jsem si otevřel ordinaci na Lafayette Street a zrenovoval tenhle dům, tuhle místnost jsem si ponechal pro naléhavé případy.“

Shodl se s Chrisem na tom, že rána po noži i když vypadá ošklivě, není tak hluboká, aby potřebovala sešít. Vyčistil mu ji dezinfekcí, která tak štípala, až vhrkly Chrisovi slzy do očí, a pak mu paži obvázal gázovým obvazem. „Dostaneš do zadku antibiotika. Sundej si kalhoty.“

Chris dostal injekci a když si zapínal kalhoty, řekl: „Dohodnuto, že o tom Huffovi neřekneme?“

„Proč ne?“ zeptal se Caroe roztržitě, když odhazoval injekční stříkačku na jedno použití do kontejneru na nebezpečný odpad, připevněného na zdi.

„To by mu nemuselo udělat dobře na srdce, kdyby se dozvěděl, že jeho jediného přeživšího syna pobodali.“

Caroe se na něho nejdřív prázdně zadíval a pak řekl: „Jo, správně, správně. To je pravda. Bylo by to po tom záchvatu moc brzy.“

„Stejně se o tom dozví od Reda,“ podotkl Beck. „Když mu o tom neřekneme, bude soptit a krevní tlak mu stejně, stoupne.“

„Asi máš pravdu,“ řekl Chris. „Ale aspoň to necháme na zítra. Řeknu mu to u snídaně. To už možná bude Watkins pod zámkem a Huff se tolik nerozčílí.“

Právě odcházeli když dorazil Red Harper. „Rozeslali jsme popis Watkinsova motocyklu,“ řekl, jen co vystoupil z vozu a vykročil k nim. „Policie se soustřeďuje na okolní silnice od místa, kde jste ho viděli Jak vypadá ruka, Chrisi?“

„Bude to dobrý. Hlavně rychle najdi Ušouna.“

„Problém je, že má všude, v každém okolním okrese, příbuzné a kumpány. V mokřinách se může schovat na spoustě míst a z jeho lidí ho nikdo nepráskne. Začni se vyptávat a uzavřou se jako ústřice, ani heverem z nich nic nevypáčíš.“

„Víš, kde bydlel, po tom, co ho pustili z vězení?“ zeptal se Chris.

„Měl bydlet u otcových příbuzných. To víme od jeho kurátora Ale zaskočil jsem dnes za jeho strýcem a od něho vím, že se Ušoun už týdny neukázal. Nějak vyrozuměl, že bydlí u přátel.“ Pověděl jim, že odpoledne obešli několik míst. „Každý, s kým jsme mluvili, si hraje na hlupáka, ale někdo z nich lže. Ještě dnes v noci se tam podíváme znovu.“

„Buďte opatrní,“ řekl Chris. „Ví, že ho hledáte.“

„Takže dostal hlášku?“

„Když se Chris zmínil o Dannym, Ušoun se okamžitě zeptal, jestli ho hledáte kvůli tomu,“ vložil se do hovoru Beck.

„To chce mít zatykač po ruce,“ přisadil si Chris. „Mohl bys narazit na něco, co ho s Dannym spojuje.“

Takovou příznivou možnost Red zavrhl. „Na to bych nespoléhal, že se Ušoun nechá nachytat, aby za sebou zanechal spolehlivé důkazy. Není žádný Einstein, ale takový hlupák taky ne.“

„Asi budeš mít pravdu,“ řekl Chris zachmuřené. „Ale bratra mi zabil, jako že tady stojím.“

Red slíbil, že jim dá vědět, jak se to vyvíjí, nasedl do vozu a odjel. Chris požádal doktora Caroea, aby mu poslal účet, a ten odpověděl, na to že se může spolehnout.

„Není to zrovna večer, jaký jsem očekával,“ podotkl Chris, jen co seděli znovu ve voze, který se teď mohl pyšnit promáčklým zadním blatníkem a rozbitým koncovým světlem. Řídil Beck.

„Já věděl, že jsem měl zůstat doma.“

„Neskonalé díky za tvoji starostlivost,“ řekl Chris s předstíranou dotčeností. „Ani nechci pomyslet, co by se stalo, kdybych byl sám. Samozřejmě že jsi dost dlouho otálel, aby mě stačil rozpárat. Než ses dostavil, bylo po všem.“

„Sletěl jsem do strouhy,“ přiznal Beck rozmrzele.

„Cože?“

„Slyšels dobře.“

„Takže tohle je ten smrad, co cítím? Stojatá voda?“

„Byl jsem v ní po kolena.“

Chris si se smíchem držel zraněnou paži na hrudi jako novorozeně. „Začíná to bolet. Škoda že jsem si doktorovi neřekl o něco proti bolesti.“

„Vypadá to, jako by byl Ušoun do Dannyho smrti nějak zapletený.“

„Podle mě do toho není zapletený, myslím si že ho z pomstychtivosti zavraždil.“

„Proč potom… no nic.“

„Jaké proč potom?“

Beck rychle pokrčil rameny. „Jestli Dannyho zabil, nesnažil by se nám vyhnout? Zvlášť tobě? Připadá mi divné, že nás dnes večer pronásledoval.“

Chris zavrtěl hlavou. „Uvažuješ jako rozumný, inteligentní člověk, Becku. Watkins je debil. Nemůže se dočkat, aby nám oznámil, že Dannyho zabil. Dráždí nás. Nemůže odolat tomu, aby se nevychloubal. Ještě předtím, než šel sedět, jsem mohl počítat s tím, že mi půjde z cesty, když na sebe narazíme. Teď je najednou všude, kde se objevíme. Myslíš, že je to náhoda?“

„Asi máš pravdu. Mohl tě zabít, Chrisi.“

„To mě taky napadlo,“ řekl ponuře. „Ale až když bylo po všem. Když mi došlo, co se mohlo stát, podlomila se mi kolena.“

Beck odbočil na příjezdovou cestu k Hoyleovým. „A sakra,“ zasténal Chris. „Ani do snídaně se to neutají.“ V domě se všude svítilo. Na verandě stál Huff, kouřil cigaretu a čekal na ně.

* * *

No dobře, ujel a dostal se do průšvihu, ale ať.

Watkins se držel na vedlejších silnicích, některé nebyly o moc víc než cesty, které se vinuly bažinatým terénem. Obvykle končily buď u tůně slizovité, hady zamořené vody nebo u hustého lesa, takže se musel vracet a riskovat, že rovnou narazí na policajty, kteří zachytili jeho stopu. A když už byla řeč o stopě, vůbec by se nedivil, kdyby za ním Hoyleovi vypustili smečku pátracích psů.

Když přišlo na učení, nebyl zrovna hlava otevřená, ale měl bohaté zkušenosti z bezpočtu rvaček. Věděl, jak zacházet s brutální silou. Bráníte se, a jestli chcete vyhrát, nebojujete čestně.

Když ho Chris Hoyle obvinil, na okamžik ho to zaskočilo. Okamžitě ho ovládly sebezáchovné pudy. Převládlo to, čemu ho naučil život, zapomněl na podmínečné propuštění a tři těžké roky, které si předtím odseděl, a vytáhl nůž z boty.

Teď si nadával, že si nezachoval jasnější, chladnější hlavu, že moc pil, že se nechal tím arogantním, zazobaným parchantem vyhecovat. Podrobnosti té rvačky si pořád ještě nedokázal pořádně vybavit. Nepamatoval se, že by se rozehnal nožem, ale musel, protože Hoyle skončil s krvácející rukou.

Přisámbůh, říkal později každému, kdo byl ochotný poslouchat. Jámu tím nožem chtěl jenom pohrozit. Nechtěl jsem ho bodnout.

Kapitola dvacátá třetí

V pondělí odpoledne v pět zavolala Sayre Beckovi do jeho kanceláře. „Beck Merchant.“

„Sayre Lynchová. Máš dnes večer čas?“

„Zveš mě na rande?“

„Chtěla bych, aby sis s někým promluvil.“

„S kým?“

„S Calvinem McGrawem.“

„Mým předchůdcem? Proč?“

„Přijď za mnou v šest do motelu.“

Potom se mu ozval už jenom oznamovací tón.

Zaklepal na dveře jejího pokoje přesně v šest a ona mu okamžitě otevřela. Kabelku už měla přehozenou přes rameno. Klíč od pokoje držela v ruce.

„To nemám jít dál?“ Zavřela za sebou dveře. „Budu řídit.“

Pronajatý vůz měl staženou střechu. Vítr jí rozcuchal vlasy, když zamířili z města ven, ale zřejmě si toho nevšimla. Klimatizace byla puštěná naplno, ale vnitřek vozu to moc neochladilo. Vůz parkoval celý den na slunci a čalounění hřálo Becka do stehen a do zad jako elektrická dečka.

„Slyšela jsem že jste s Chrisem zažili vzrušující sobotní noc,“ podotkla.

„Snažili jsme se to udržet pod pokličkou, ale zvěsti se rychle šíří.“

„Jak to má s rukou?“

„Není to tak zlé, jak to mohlo být.“

„Nedovedu si Chrise představit, že se s někým střetne uprostřed veřejné cesty. Co to do něho vjelo?“

„Myslel si, že Watkins zabil Dannyho.“

Prudce otočila hlavu. „Ušoun Watkins. Mluvíme o stejném chlápkovi?“

„Tvůj případný ctitel. Danny ho odmítl, když si zažádal o místo ve slévárně.“ Stručně jí vysvětlil, proč Watkinse považují za možného pachatele.

„Připadá ti to věrohodné?“

„Věrohodné, ano.“

„Pravděpodobné?“

„Nevím, Sayre.“ Zavrtěl se na sedadle, bylo mu nepříjemně jak z rozpáleného čalounění, tak z její otázky. „Šerifově kanceláři to připadá natolik možné, že chtějí Watkinse vyslechnout.“

„Kdybys postavil do řady všechny, co mají pifku na Hoyleovy, táhla by se dlouhé míle. Dokážu připadnout na stovku lidí, kteří mají důvod je nenávidět. A co všichni ti zaměstnanci, kteří byli během let propuštění? Je to, jako by se Watkinsovo jméno vytáhlo z klobouku.“

„Přikláněl bych se k tvému názoru, nebýt toho, co provedl včera večer. Zahlédl jsem ho, jak projíždí kolem mého domu. V tu chvíli mi nedošlo, kdo to je, jenom jsem vzal na vědomí chlápka na motorce. Ale byl to Watkins. Jasně tam Chrise sledoval, potom se nás záměrně pokoušel srazit ze silnice.

Momentálně čelí obvinění z útoku s použitím zbraně, ať už má něco do činění s Dannyho smrtí, nebo ne. Má za sebou dlouhou a bohatou zločineckou minulost. Když padlo Dannyho jméno, viditelně znervózněl. Ať se na to podíváš z kterého chceš konce, je to nebezpečný člověk a nemyslím, že by měl zábrany dopustit se vraždy.“

Sayre to zřejmě pořád ještě nepřesvědčilo. „Kvůli svému trestnímu rejstříku by byl vhodný obětní beránek, nemám pravdu?“

„Napadl Chrise nožem.“

„Byl jsi u té rvačky?“

„Většinou. Když jsem se zrovna nehrabal ze strouhy.“ Vylíčil jí, jak vletěl do příkopu, jí to ale nepřipadalo legrační. Místo toho se trochu ušklíbla. „Kdybys stál na stanovišti pro svědky, mohl bys pod přísahou dosvědčit, že Watkins Chrise záměrně pobodal?“

„Copak to není zřejmé? Chrisovi tekla z paže krev.“

Zajela na odstavný pruh a zastavila pod magnólií, která poskytovala stín. Nechala motor běžet na neutrál a otočila se k němu. Jednou, to nám ještě zdaleka nebylo dvacet –to jsme byli na střední nebo tak – jsem si odpoledne zabrala koupelnu a myla jsem si vlasy a tak. I když byly k dispozici další tři koupelny. Chris neustále klepal na dveře a otravoval mě, když už pro nic jiného, tak proto, že se nudil. Nakonec jsem otevřela dveře a řekla mu, ať odprejskne a nechá mě na pokoji.

Vecpal se do koupelny a začali jsme se prát, fackovali jsme se, kopali. Pak najednou zaječel, jako když ho na nože bere, a vyřítil se z koupelny a hnal se za Huffem. Prohlásil, že jsem ho napadla kulmou a měl na paži ošklivou spáleninu, kterou to dokazoval.“

Odmlčela se, aby Beck poznal, že se blíží vyvrcholení té příhody. „Když jsem mu otevřela, ani jsem tu kulmu nedržela v ruce, Becku. Byla zapnutá do zástrčky, ale ležela na toaletním stolku.“

„Říkáš, že se záměrně popálil?“

„Ano. Stálo mu to za tu bolest, aby mě dostal do maléru.“

„Čímž chceš říct, že se Chris mohl nechat příhodně od Watkinse pořezat.“

Dlouze se na něho podívala, pak s vozem znovu vyjela na silnici „Dneska jsem zaslechla ještě další klep.“

„Kdepak jsi ten klep zaslechla?“

„V salónu krásy.“

Posunul si brýle proti slunci a zadíval se na její rozevláté vlasy.

„Nechala jsem si udělat pedikúru,“ řekla na svoji obranu.

Což mu poskytlo důvod, aby se předklonil a pokochal se pohledem na její pohlednou pravou nohu, jíž udržovala, potom, co vyjeli z města, rychlost sedmdesát mil za hodinu. „Hmm. Pěkné. Co je to vlastně za barvu? Ani červená, ani růžová? Jak se jí říká?“

„Beige Marilyn.“

„Jako Marilyn Monroe?“

„Asi Nikdy jsem o tom nepřemýšlela. Ale teď se nebavíme o tom, jak mám nalakované nehty, Becku. Bavíme se o tom, že salon krásy je nejlepším zdrojem místních informací. Možná tam nevědí přesně, kde leží Irák, ale s naprostou jistotou vědí, kdo s kým spí, koho včera večer pobodali a tak.“

„Takhle jsi vystopovala porotce z Chrisova procesu?“

Vrhla na něho pohled, ale nehodlala se nechat zaskočit. „Vlastně ne,“ odpověděla studeně. „Získala jsem tu informaci u soudu.“ Po krátké odmlce dodala: „Leželo mi v hlavě, jestli o tom Huff ví.“

„Ví o tom. Myslela sis, že udržíš v tajnosti, že se s těmi lidmi scházíš? Ty jsi někdo, Sayre. Můžeš si klidně chodit oblečená v tom nejlepším, co nabízí zdejší obchoďák, ale místní v tobě pořád vidí ‚velkoměsto‘. To, že ses vrátila po deseti letech, je velká novina. A pleteš se do Huffových záležitostí, a to je novina ještě větší. Mají z tebe respekt, ale stejně tak si to nikdo nechce rozházet s Huffem.“

„Věděla jsem, že jakmile začnu obcházet ty porotce, Huff a Chris se to dozvědí. A ty taky,“ dodala a úkosem na něho pohlédla. „Bylo mi to jedno.“

„Co sis myslela, že vyšťouráš?“

„Někoho, kdo má svědomí. Někoho, kdo buď přizná, že vzal úplatek, nebo že ví, že ho vzali ostatní.“

Pověděla mu o vdově Fosterové, která má mentálně postiženého syna středního věku. Popsala mu setkání s mužem, který se rozplakal, když se ho zeptala na jeho působení v porotě.

„Když jsem na něho naléhala, aby mi něco řekl, jeho žena mě požádala, ať odejdu. Později jsem zjistila, že měsíc po Chrisově procesu nemusel ohlásit úpadek. Jaká to shoda náhod!“ Odbočila z dálnice a projela majestátní železnou bránou. Z každé strany brány byly ve zdi umělé vodopády, které zurčely přes umělé kameny, a nápis z tepaného železa hlásal Lakeside Manor. Dům u jezera.

Zařízení pro lidi v důchodovém věku se rozkládalo u umělého jezera a obklopovalo je tyrkysově zelené golfové hřiště s osmnácti jamkami. Klub obklopený rozklenutými virginskými duby zahrnoval bazén, moderně vybavenou tělocvičnu, restauraci bar a rekreační centrum. Beck to věděl, protože všechny vymoženosti byly vyjmenovány bílými písmeny na diskrétní zelené ceduli. Obytná část byla malá, ale jednotlivé domovy byly elegantně umístěné. Vydlážděné cestičky se vinuly zelení dokonale udržovaného komplexu.

Sayre zaparkovala před klubem na parkovišti vyhrazeném návštěvníkům, ale neměla se k tomu, aby z vozu vystoupila. „Takováhle místa nenávidím. Jsou tak sterilní. Všichni lidé jsou stejní, a stejně tak každý jejich den. Musejí se přece strašně nudit.“

„Alespoň si nemusejí dělat starosti se stávkami.“

Otočila se k němu. „Takže ty klepy nelhaly.“

„Bohužel.“

„Pověz mi o tom.“

„Existuje jistý chlápek jménem Nielson.“

„Jeho jméno v salonu krásy taky padlo. Tuhle ses o něm zmínil. Kdo je to?“

„Představuje potíže pro společnosti, jako jsou Hoyleovy závody.“

„Manželka Billyho Paulika je s ním zřejmě v kontaktu.“

„A kvůli tomu,“ pokračoval Beck, „přivolal těžkou artilerii. Naverboval odboráře, aby demonstrovali a naváděli naše dělníky ke stávce.“

„To mu chválím.“

„Bude to ošklivé, Sayre.“

„Už to je ošklivé.“

„Lidé přijdou ke zranění. Ne, neříkej to,“ zarazil ji když viděl, že už už otevírá ústa. „Uvědomuju si že se člověk nemůže zranit víc, než se stalo Paulikovi, to ale byla tragická nehoda. Možná se jí dalo zabránit, ale úmysl za tím nebyl. Stávka znamená válku.“

„Doufám, že vaše strana prohraje.“

Nevesele se zasmál. „Možná se ti to splní.“ Opřel si hlavu o opěrku a zadíval se do větví stromu, pod nímž parkovali. „To načasování nějak smrdí. Danny zemřel sotva před týdnem a jeho smrt byla se vší pravděpodobností vražda. Redovi dává zabrat, jak se snaží vystopovat místního kriminálníka, který jde Hoyleovým po krku. Mezitím detektiv z jeho oddělení pořád ještě sází na Chrise jako na nejpravděpodobnějšího podezřelého.

Ty jezdíš sem a tam ve svém jasně červeném autě a připomínáš lidem, že to není poprvé, co je Chris zapletený do něčí smrti. Díky tobě stoupá Huffovi tlak přímo astronomicky. V odborářském sporu kopeš za druhou stranu. A pak jsou tady ještě další věci.“

„Jaké další věci?“

Otočil k ní hlavu, aniž by ji zvedl z opěrky. „Mám co dělat, abych od tebe držel ruce dál.“ Sjel pohledem na její pravou nohu, kde se jí sukně vyhrnula vysoko nad koleno. „Nevím, co je horší. Nemít tě nablízku, jenom si představovat, jak se tě dotýkám, nebo tě mít takhle vedle sebe, vidět tě, a přesto nebýt schopný zachovat se impulzivně.“

Odtrhl pohled od jejího odhaleného stehna a zadíval se jí do obličeje, neboť se mylně domníval, že to bude bezpečnější. Její divoký výraz ho vyvedl z omylu. „Paní Fosterovou podplatili televizí s velkou obrazovkou, která udržuje jejího postiženého syna ‚spokojeného‘. Tamten člověk zaprodal duši kvůli dluhům.“

Beck se posadil zpříma a povzdechl si „Tohle víš určitě? Můžeš to dokázat?“

„Ne.“

„Víš, jestli byli tihle dva mezi těmi šesti, co hlasovali pro zproštění viny?“

„Ne.“

Káravě na ni pohlédl. „Připusťme, čistě teoreticky, že ta žena s retardovaným synem a muž, který o vlas unikl bankrotu, opravdu přijali úplatky, aby hlasovali pro Chrisovo zproštění viny. Cítila ses líp, když jsi jim připomněla jejich nezákonné jednání?“

Odvrátila hlavu a tiše odpověděla:

„Ne.“

Jaký povznášející dopad to mělo na jejich životy, že jsi jim nastavila zrcadlo, Sayre?“

„Žádný,“ odsekla „Můžeš být spokojený.“

„Proč jsi potom ty lidi obtěžovala? Čemu to posloužilo? Máš pifku na Huffa a Chrise. Proč jim to neřekneš do očí?“

„A proč jim to neřekneš ty?“ vypálila na něho. „Nechceš znát pravdu o Chrisově procesu? To ty radši nebudeš vědět, že Huff podplatil porotce, aby se Chris mohl vyvléknout z vraždy. Není to tak?“

Rozkřikl se stejně jako ona: „Pokud Huff ty porotce podplatil, tak možná proto, aby měl jistotu, že jeho syna neodsoudí za zločin, kterého se nedopustil. Tahleta tvoje vendeta –“

„Není to vendeta.“

„Tak co potom hledáš?“

„Osobní poctivost. Oni žádnou v sobě nemají. Doufala jsem, že –“

„Že co?“

Odmlčela se a pak rozmrzele dopověděla: „Že možná ty ano. To proto jsem tě sem vzala.“ Pokývla k řadě domů obrácených k jezeru. „Calvin McGraw bydlí ve třetím domě od rohu. Souhlasil, že si se mnou dnes ráno promluví. Byla jsem opravdu překvapená, že přistoupil na to, abych přišla Pak už jsem tak překvapená nebyla. Šokovalo mě, jak vypadá. Co jsem ho viděla posledně, tak značně zestárnul.“

„Deset let si může vybrat daň.“

„Myslím, že hlavně zestárl během posledních tří let, potom, co zmanipuloval porotu a zařídil, aby se z toho Chris dostal. Ničí ho pocit viny.“

„Přiznal to?“

„Ano, Becku, přiznal. Byla to poslední velká věc, kterou, pro Hoyleovy železárny udělal. Začal tam působit jako právní poradce krátce potom, co Huff převzal po dědečkovi vedení. McGraw dělal pro Huffa a firmu to, co teď děláš ty. Bylo to to poslední, co udělal, než ho Huff poslal do penze, aby udělal místo někomu mladšímu a –“

„Bezohlednějšímu?“

„Chtěla jsem říct bystřejšímu.“

Skepticky še zamračil, ale pokynul jí, ať pokračuje.

„Potom co byla vybrána porota, McGraw vytipoval ty,‘ kteří měli nějaké zranitelné místo.“

„Jako třeba retardovaného syna.“

„Přesně tak.“ Zadívala se k tenisovým kurtům, kde dva páry bez valného nadšení posílaly míček přes síť. „Jsi vnímavý, když ses mě ptal, jestli jsem se cítila dobře, potom co jsem s těmi lidmi mluvila. Upřímně řečeno, bylo mi hnusně. Zvláště po návštěvě u paní Fosterové.

Nemám jí za zlé, že využila příležitosti vylepšit nějak jejich život, třeba i něčím tak duchaprázdným jako je televize. V její situaci bych po tom skočila taky. Zachovala se nezištně. Udělala to pro dobro syna, kterého má ráda.“

Otočila se k němu a její melancholický úsměv vystřídalo znechucení.

„Ovšem Calvin McGraw dělal za Huffa špinavou práci z těch nejsobečtějších důvodů. Za tím, co dělal, nebylo nic ušlechtilého. Odešel od Huffa finančně zajištěný do konce života a mohl si dovolit nastěhovat se do takového nákladného zařízení, jako je tohle. Ten člověk ale nežije klidně. Dnes ráno uvítal příležitost, aby se vymluvil. Všechno přiznal.“

Beck se na ni dlouze zadíval, pak sáhl po klice dveří. „Dobrá, pojďme si poslechnout, co nám poví pan McGraw.“

Pustili se po cestě po břehu jezera. V prvním patře McGrawova domu byly na oknech umně tepané mříže, které napodobovaly balkony ve Francouzské čtvrti Sayřinu zkušenému oku to připadalo jako ohavnost.

Stiskla zvonek a zadívala se do kukátka. Dveře otevřela stejná ošetřovatelka, která ji vpouštěla dovnitř předtím. Měla na sobě neposkvrněnou bílou uniformu a tvářila se kysele. Ráno se jenom usmívala Sayre nedokázala přijít na to, co její postoj změnilo.

„Ještě jednou dobrý den.“

„Ráno jste neříkala, kdo jste,“ poznamenala ošetřovatelka a vyznělo to jako výčitka „Představila jsem se jménem.“ Nesouhlasně zamručela.

Sayre si uvědomovala, že to Beck všechno pozorně sleduje, a vypjala se v celé své výšce. „Jak jsem vám ráno při odchodu říkala, podařilo se mi někoho přivést na návštěvu k panu McGrawovi. Můžeme k němu?“

„Ano, madam,“ řekla škrobeně a poodstoupila, aby mohli vejít. „Je znovu v přijímacím pokoji kde jste ho navštívila dnes ráno.“

„Děkuji. Očekává nás?“

„Předpokládám, že ano.“

Přestože se chovala tak nevlídně, Sayre jí znovu poděkovala a pak Beckovi naznačila, ať ji následuje. Kráčeli chodbou příliš přecpanou nábytkem, stejně jako všechny místnosti, jež míjeli. Přijímací pokoj byl vzadu v domě a měl vyhlídku na golfové hřiště.

Calvin McGraw seděl v témž křesle jako při její první návštěvě. Byl otočený ke dveřím. Sayre se na něho usmála a oslovila ho jménem. Podíval se na ni aniž by ji poznával, a ji přepadlo zlé tušení. „Přivedla jsem na návštěvu pana Merchanta. Je na to teď ta pravá chvíle?“

„Bohužel ne, Sayre.“ Chris, usazený ve vysokém proutěném křesle, odvráceném ode dveří, které ho skrývalo, se zvedl a otočil se k ní. „Beck mi řekl, že sem jedete, a tím mi připomněl, že jsem Calvina poslední dobou zanedbával. Snažím se sem občas zaskočit, přesvědčit se, jak se má. Bohužel nemá zrovna nejlepší den. Někdy mu to myslí, někdy ne. Vyrozuměl jsem, že takhle to u Alzheimera chodí.“

Přistoupil ke starci a položil mu vlídně ruku na rameno. McGraw sebou netrhl ani na to nijak nezareagoval, ale dál prázdně hleděl před sebe.

„Má dny, kdy si nepamatuje vlastní děti. Jindy tvrdí, že zplodil dítě s osmasedmdesátiletou vdovou, která bydlí vedle. Minulý týden ho přistihli, jak se nahý brodí v jezeře. Je to div, že se neutopil. Hned druhý den byl jako rybička a myslelo mu to skvěle. Porazil sestru v šachách pětkrát za sebou.“

Znovu stiskl starci rameno. „Tragické, že? Když si pomyslíš, jak býval v soudní síni výmluvný. Mozek jako ocelová past.“ Lítostivě zavrtěl hlavou. „Teď několik dní neřekne slovo. Jindy zas neustále mluví a mluví, ale samozřejmě to, nedává smysl. Člověk nemůže brát to, co říká, vážně.“

Rychle oddechovala. Krev se jí nahrnula do hlavy. Nebylo jí na omdlení, ale myslela, že snad exploduje. Chrise dokázala ignorovat. Od něho by zradu čekala. Zato Beckova proradnost jí zasadila smrtelnou ránu.

Nastražil jí past a měl tu drzost vybalit na ni sladké řečičky, jak po ní touží, jak o ní sní. Měla chuť mu vyškrábat oči za to, že ji přiměl, aby mu jen maličko důvěřovala a myslela si o něm, že není tak opovržení hodný jako muži, jimž byl zavázán věrností.

Otočila se k němu a ucedila: „Ty mizerný ničemo,“ což byl jen slabý odvar toho, co k němu pociťovala.

Protáhla se kolem něho a opustila ten nemastný neslaný, náhražkový jakoby domov a po celou dobu k vozu běžela. Když k vozu doběhla, lapala po dechu, částečně následkem vedra, ale hlavně z pocitu urážky a ponížení.

Zastrčila klíč do zapalování a vtom si všimla, že krvácí. Tak pevně svírala ruku, že jí zub klíčku poranil dlaň.

Kapitola dvacátá čtvrtá

Clark Daly odešel z domova deset minut po desáté, což bylo o půlhodinu dřív, než musel odcházet, protože k továrně to neměl od domova ani pět minut jízdy a směna mu začínala v jedenáct večer.

Doma ale panovalo tak nepříjemné ovzduší, že raději vyrazil do práce dřív. Luce mu nedala pokoj kvůli Sayre. Když si ho brala, věděla, že kdysi se Sayre Hoyleovou chodil a že to byla vážná známost, i když byli v té době na střední škole. Díky klepům nepřišla Luce o žádnou šťavnatou podrobnost jejich milostného vztahu.

Luce o tom začala, když ještě spolu chodili. Řekl jí o Sayre otevřeně. Raději jí to pověděl sám, než aby se to dozvěděla od lidí ve městě, kteří se přiživovali na neštěstí druhých a s chutí je ještě vyšperkovali

Luce z něho dokonce vymámila přiznání, že Sayre miloval. Ale rovněž jí dal jasně na srozuměnou, že vztah se Sayre je už historie, a připomněl jí, že ani Luce k němu nepřišla jako panna. Přestali o tom mluvit. Jakmile se vzali vyskytly se mnohem naléhavější záležitosti kvůli kterým se mohli hádat.

Vědět o něm a o Sayre byla jedna věc, mít ji ve městě a ještě, aby se ukázala u jejich domu a vypadala skvěle, druhá. Luce se to ani trochu nelíbilo. Jen co Sayre odjela, už se do něho pustila.

„Tohle nebudu trpět, Clarku.“

Promluvila tichým, pevným hlasem, který naznačoval, že to myslí vážně. Když na něho ječela, věděl, že tu hádku vyvolal hněv, není vážná a brzy pomine. Když mluvila tiše, říkala mu tím, že by se měl posadit a dávat pozor na to, co mu říká.

„Ke všemu tvému pití a chronické depresi nebudu snášet, abys mi zahýbal se Sayre Hoyleovou nebo Lynchovou nebo jakou.“

„Nebudu se Sayre spát. Jsme dlouholetí přátelé.“

„Bývali jste milenci.“

„Bývali. Když jsme byli ještě skoro děti. Kromě toho myslíš, že by mě teď chtěla?“ Ze všeho, co mohl říct, bylo tohle zřejmě to nejméně vhodné. Luce to vzala tak, že kdyby‘ ho Sayre chtěla, tak že by si dal říct. Také to naznačovalo, i že pro ni pro Luce, dobrý je, ale pro Sayre Hoyleovou ne.

Když toho rána odcházel do práce, plakala, když se odpoledne vrátil, slzy jí oschly, ovzduší v domě bylo chladné a stejně tak v ložnici a ani týden po Sayřině návštěvě se to nezlepšilo.

Peklo bylo, že Luce miloval. Neměla Sayřinu úroveň a vzdělání, ale měla svoji vlastní krásu. Měla ráda svoje děti a starala se o ně, když od nich její první manžel odešel. A co bylo nejdůležitější, milovala jeho, což byl tak trochu zázrak. Poskytl jí málo důvodů, pro které ho mohla mít ráda.

Ponořený v myšlenkách si nevšiml vozu za sebou, dokud se mu nepřilepil na zadní nárazník. Zajel k pravé krajnici aby měl druhý řidič dost místa a mohl ho předjet. Ale řidič se za ním držel dál a začal blikat předními světly.

„Co to sakra je?“

Okamžité si ověřil, jestli vůz nemá na střeše majáček, protože ho napadlo, že je to třeba hlídkový vůz, ale nic nenasvědčovalo tomu, že je to služební vozidlo. Pocítil úzkost a sáhl pod sedadlo po heveru, který si tam nechával. Když vyrazil na flám, zpravidla obrážel špeluňky, kam chodily pochybné existence. Občas se s nimi dostal do sporu. Ve voze, za sebou viděl jenom řidiče, to ale mohl být trik.

Řidič znovu zablikal světly. Clark zajel k obrubníku a zastavil. Vůz za ním učinil totéž a zhasl světla. Clark pevněji sevřel hever.

Sledoval, jak řidič vystupuje, běží k místu pro spolujezdce a klepe na okénko.

„Clarku, to jsem já.“

Rozpoznal pod baseballovou čapkou její obličej, pustil hever a naklonil se, aby odjistil dveře. Sayre nastoupila a rychle přibouchla dveře, aby zhaslo stropní světlo. Měla na sobě modré džíny a tmavé tričko, vlasy schované pod čapkou.

„Co to proboha provádíš?“ zvolal.

„Připouštím, že je to trochu teatrální, ale potřebovala jsem tě vidět, aniž by o tom někdo věděl.“

„Mám telefon a účet je zaplacený. Myslím.“

„Kdybych zavolala, mohla by to vzít Luce. Pokud se nepletu, nebyla zrovna štěstím bez sebe, že vidí stát před svým domem holku, s kterou jsi chodil na střední.“

„Ne, to nebyla.“

„Ani trochu jí to nezazlívám. Měla bych stejné pocity. Přísahám, Clarku, že ti nechci nijak komplikovat život. Neudělala bych nic, co by poškodilo tvoje manželství nebo že bych se pletla mezi tebe a tvoji ženu. Jestli tomu nevěříš, tak musím hned odejít.“

Chvíli jí pozorně hleděl do obličeje, a i když byl pořád líbezný, z očí už jí víc nezářila láska k němu. Vždycky k sobě budou se Sayre, pociťovat náklonnost založenou na hořkosladkých vzpomínkách, ale jejich šance na stálou lásku zemřela. Nebo spíš ji zničil Huff. Ať tak nebo tak, skončilo to a věděl, že mluvila pravdu, když řekla, že důvodem pro toto setkání není, že by znovu chtěla obnovit jejich vztah.

„Věřím ti, Sayre.“

„Dobrá.“

„Tak o co se jedná?“

Naslouchal jí plných pět minut a čím déle mluvila, tím víc žasl. Zakončila slovy: „Uděláš to?“

„Chceš po mně, abych špehoval chlapy, s kterýma pracuju.“

„Protože oni špehují tebe, Clarku.“ Zvedla se na sedadle na koleno, aby mu líp viděla do obličeje. Maličko se předklonila a pokračovala: „Myslíš, že Huff a Chris bez boje připustí, aby k té stávce došlo? Beck Merchant předpověděl, že poteče krev. Přirovnal to k válce.“

„Donesla se mi nějaká šeptanda o Charlesi Nielsonovi,“ řekl Clark. „Má sem poslat odboráře, aby s námi promluvili Už jsou naplánovaná tajná setkání.“

„Takže se o tom mezi zaměstnanci už mluví?“

„Skoro na nic jiného nepřijde řeč,“ připustil.

„Tak to si můžeš být jist, že Huff má špicly, kteří mu donesou všechno, co je řečeno a kdo to říká.“

„Každý ví, že Huffův člověk je Fred Decluette. Tu noc, kdy se to Billymu stalo, to s ním otřáslo. Byl jsem tam a všechno jsem viděl. Nikdo se nesnažil víc než Fred dostat ho do nemocnice dřív, než vykrvácí. Ale když se na něho zatlačí, Fred musí živit šest dětí, šatit je a posílat do školy. Bude nejdřív hájit vlastní zájmy, a když to bude znamenat, aby donášel Huffovi tak to udělá. Ostatní to udělají taky,‘ protože se dobře ví, že Huff odmění každého, kdo vyzradí, spolupracovníky, kteří jsou pro odbory.“

„Znáš ty ostatní?“

„Pár jich znám, všechny ne. Fred je jasný. Ostatní ne.“

„Mohl bys vyrovnat skóre, Clarku. Vypátrat Huffovy špehy, dát jim nesprávné informace. A zároveň začít organizovat muže, o kterých víš, že by se Huffovi postavili kdyby na to přišlo. To by mohlo věci změnit.“

Mluvila tak přesvědčivě, až mu přišlo líto, že je tak naivní. „Nic se nezmění, Sayre, dokud k tomu nedá Huff souhlas.“

„Možná nebude mít rozhodující slovo dlouho.“

„Ten srdeční záchvat –“

„Ne, nebylo to tak vážné a pravděpodobně nás všechny přežije. Měla jsem na mysli federální vládu. Ať už bude stávka úspěšná, nebo ne, několik úřadů mu dýchá na krk. Pokud nedojde k rozsáhlým zlepšením, mohli by mu továrnu zavřít.

To by ale vlastně nebylo vítězství, že, Clarku. Co by bylo bez slévárny s ekonomikou tohohle města? Pomysli jak hrozný dopad by zavření továrny mělo na všechny rodiny, které jsou na ní závislé.“ Odmlčela se, aby nabrala dech, a pak upřímně řekla: „Musí dojít ke změnám, a to brzy. Jinak na tom prodělají všichni.

Mohl bys z nehody Billyho Paulika něco vytěžit, Clarku. Vím, že to, co po tobě chci nebude snadné. Budeš se muset chovat energicky, vypadat energicky. Budeš si muset získat respekt a důvěru mužů.“

Pomnul si bradu a pocítil, jak mu na ní vyráží strniště. Byl v rozpacích, protože ho znovu nachytala neoholeného. Rovněž mu to připomínalo, jak hluboko klesl. „To je závažná věc.“

„Uvědomuju si co po tobě chci.“

„Nejsem si jist, že si to uvědomuješ.“

„Byla jsem se podívat ve výrobní hale, Clarku.“

„Slyšel jsem o tom.“

„Věděla jsem, že je to tam zlé, ale otevřeně řečeno se mnou otřáslo, jak zlé to tam je. Pracovní podmínky jako za středověku. Jak to vydržíte?“

„Nemáme moc na vybranou.“

„Teď na vybranou máš. Je životně důležité, aby k nějakým změnám – a to drastickým – došlo.“

„Souhlasím, ale já nejsem ten, který je uskuteční, Sayre.“

„Jsi vůdce.“

„Možná jsem před dávnou dobou býval. Vypadám teď jako vůdce mužů?“

„Ne,“ vyjela na něho. „Nevypadáš. Teď vypadáš jako zatracený zbabělec. Ano,“ řekla důrazně, když překvapeně zareagoval. „Tuhle jsi mi říkal, že tvůj život potřebuje nějaký cíl, že se potřebuješ dostat zpátky na cestu, že se chceš chovat, jak se sluší a patří, kvůli svému synovi. Já ti ten cíl nabízím a ty před ním couváš. Proč? Čeho se bojíš?“

„Selhání, Sayre. Selhání. A dokud nebudeš vydělávat z ruky do huby a přestaneš řídit elegantní vozy, dokud neklesneš tak hluboko, že vyhrabat se každé ráno z postele bude úsilí, které vyžaduje pořádnou dávku vůle, pak nepoznáš, jak selhání chutná.

Nemůžeš vědět, jaké to je, dokud nejdeš po ulici a lidé, kteří ti z tribuny provolávali slávu, nevrtí hlavou a s rukou na ústech nešeptají něco o zmarněném životě.“ Odmlčel se, aby se vzpamatoval, a uvědomil si, že se nezlobí na ni ale na sebe. „Máš velkou pravdu, že se bojím. Bojím se i jen doufat.“

Jeho řeč jí vzala dech. Když znovu promluvila, sotva ji slyšel. „Mýlíš se, Clarku. Vím přesně, jaké to je, když člověk vstane z postele pouhou silou vůle.“ Nadechla se tak zhluboka, až se jí hruď zachvěla.

Jsi ale na rozhodující křižovatce. Jestli nemůžeš nic udělat, řekni mi ne a žij dál tak, jak žiješ. Naštvaný na sebe a život všeobecně a utápěj svoje zklamání ve whisky, říkej ‚ si ‚běda mi‘ a ať je s tebou žena opravdu nešťastná, dokud nakonec neumřeš jako zlomený, neužitečný, osamělý alkoholik. Nebo se můžeš začít chovat jako muž, jakým jsi býval, když jsi byl ještě chlapec.“

Uchopila jeho ruku a stiskla ji v dlaních. „Nechci abys to udělal, aby sis vyrovnal účty s Huffem. Ničím nemůže zaplatit za to, o co tě připravil, Clarku. Kromě toho on za to nestojí. Ani po tobě nechci abys to udělal kvůli mně.“ Ještě pevněji mu stiskla ruku a řekla: „Chci abys to udělal pro sebe. Tak co mi odpovíš?“

Cestou zpátky do motelu s opatrným optimismem doufala, že Clark v téhle zkoušce obstojí. Bylo to tvrdé, předhodit mu, že je zbabělec, ale nakoplo ho to tak, jak potřeboval.

Sázela na něho, že si zachoval určitou hrdost, pohřbenou pod vrstvami neúspěchů. Poraněná pýcha byla dobrý stimul.

Nevěděla s jistotou, jestli její taktika zabrala. Nezaručil se, že zůstane střízlivý. Nezavázal se, že se ujme úkolu, o nějž ho požádala. Zaujal postoj „počkáme a uvidíme“. Ale doufala, že ať už budoucnost Hoyleových závodů ovlivní, nebo ne, svůj život zlepší. Až se bude vracet do San Franciska, chtěla odjíždět s vědomím, že alespoň v tomhle usilování byla úspěšná, že udělala něco dobrého.

Zastrčila klíč do zámku svého hotelového pokoje.

„Zdržela ses dlouho venku.“

Div nevyletětel z kůže, prudce se otočila a za sebou uviděla stát Chrise. Připlížil se k ní tak neslyšně, že to bylo, jako by se zhmotnil ze vzduchu. ,

„Co chceš, Chrisi?“

„Můžu dál?“

„Kvůli čemu?“

„Chci si popovídat se svojí sestrou.“ Jeho odzbrojující úsměv na ni nezapůsobil. „O čem?“

„Pozvi mě dál a já ti to řeknu.“ Pozvedl láhev. „Přinesl jsem víno.“

Nedostavil se s vínem z čiré dobroty srdce. Ani si nepřišel jen tak poklábosit. Chris měl postranní důvod ke všemu, co dělal. Jenom nevěděla, jaký důvod má dnes. Nesnášela jeho blízkost, ale navzdory své averzi byla zvědavá. Otočila se ke dveřím, odemkla a vešla jako první, aby rozsvítila lampy. Následoval ji dovnitř a rozhlédl se po sešlém pokoji „Nebyl jsem v podobném pokoji od střední školy, kdy jsem si sem vodíval děvčata. Tehdy jsem zařízení nevěnoval moc velkou pozornost. Není to žádná sláva, že jo?“

„Ne, není.“

„Proč potom nebydlíš doma? Po deset let Šelma věrně udržuje tvůj pokoj.“

Sundala si baseballovou čapku a roztřásla si vlasy. „Už to není můj domov, Chrisi.“

Povzdechl si jak je paličatá. „Máš alespoň sklenice?“

Z maličké koupelny přinesla dva kelímky zapečetěné v hedvábném papíře. Posměšně na ně pohlédl, když otevřel víno vývrtkou, kterou přinesl s sebou. „To je moc dobré Chardonnay z Napy.“

„Byla jsem na té vinici Je dobré.“Nalil do kelímků a svým se dotkl toho jejího. „Tak ať žijem, Sayre.“

„Na co si připíjíme? Na ten podraz, co jsi předvedl v domě Calvina McGrawa?“

„Jo to. Osmačtyřicet hodin to je, a ty jsi pořád ještě naštvaná.“ Uchechtl se. „Upřímně řečeno, nemám ti to za zlé. Měla by ses vidět, jak ses tvářila.“

„Určitě vám to s Beckem připadalo zábavné.“

Usedl do odřeného křesla a pokynul jí na postel. „Můžeš se posadit a zkusit být zdvořilá?“

Zaváhala, pak přistoupila k posteli a posadila se na krajíček.

„Čekal jsem přes hodinu. Kde jsi byla? Destiny zvláštní noční život nenabízí a to, jak jsi oblečená –“

„Co chceš, Chrisi?“

Povzdechl si. „Copak tady nemůžu být jenom proto, abychom si popovídali? Nedovolíš mi abych byl milý a zábavný?“

„Ty nejsi milý. Nikdy jsi nebyl.“

„Víš, v čem je tvůj problém, Sayre? Nemůžeš nechat věci tak, jak jsou. Nevěděla bys, co si se sebou počít, kdybys pořád do něčeho neryla.“

„To ses dostavil s vínem, abys mi řekl tohle?“

Zazubil se na ni a pokračoval: „Nejseš spokojená, dokud do něčeho nevrtáš. Myslel jsem, že jsi z té svojí vrozené nespokojenosti vyrostla, ale kdepak. Teď jseš proti mně zaujatá kvůli věcem, které jsem ti prováděl, když jsme byli ještě děti. Bratři už jsou takoví, Sayre. Mají to v popisu práce. Bratři trápí svoje sestry a dělají si z nich legraci.“

„Danny to nedělal.“

„A proto jsi na něho měla zlost. Jeho pasivita tě zlobila. Danny se narodil s poddajnou povahou, ale odmítala ses s tím smířit. Nechtěla jsi uznat, že se nebude, a možná nemůže za sebe brát.“

Proti tomu nic nenamítla, protože to byla pravda.

„Pořád ještě se na Huffa zlobíš kvůli Clarkovi Dalymu.“

Zadívala se do své sklenice s vínem a zadoufala, že si nevšiml, jak ji polekalo, když padlo Clarkovo jméno. Snad to byla náhoda, že si Chris svoji návštěvu načasoval jen pár minut po jejich tajném setkání.

„Neměla bys mít Huffovi za zlé, že ten vztah zpřetrhal,“ řekl. „Měla bys mu poděkovat. Ale to jsou všecko loňské sněhy.“ Sáhl po láhvi s vínem a dolil si do kelímku.

„Momentálně jsi rozezlená kvůli Dannyho smrti a o tom chci s tebou mluvit. Vzala sis do hlavy, že budeš vrtat do toho, že se jasně zabil.“

„A ty jsi sem dnes večer přišel, abys mi pohrozil, ať toho nechám, jinak že uvidím.“

„Vůbec ne,“ odpověděl, jako by se nechumelilo. „Obdivuju tvoji touhu dobrat se pravdy a sdílím ji. Starosti mi dělá, na co ses zaměřila. Vyjádřím se jasně, Sayre, a ušetřím ti spoustu času a potíží. Můj soud před třemi lety nemá vůbec nic společného s tím, co se stalo Dannymu.

Zájem o můj proces je z tvojí strany směšný a má tři roky zpoždění. Rádi bychom tě viděli doma, když soud probíhal. Mohla jsi všechno sledovat z první ruky. Dohlédl bych na to, abys v soudní síni dostala místo v první řadě. Ale už je po všem.“ Poslední dvě slova zvlášť zdůraznil.

„Zabil jsi ho, viď? Stejně jako Huff zabil Sonnieho Hallsera.“

„Ne a ještě jednou ne.“

„Ví kromě mě ještě někdo další, že jsi přitom Huffa viděl?“

Oči mu zpozorněly. „O čem to mluvíš?“

„V ten večer jsi se vykradl z domu, Chrisi. Přistihla jsem tě, vzpomínáš si? Vyhrožoval jsi mi že mě zabiješ, jestli to řeknu matce. Řekl jsi že chceš Huffa překvapit ve slévárně a zůstat s ním, dokud nepůjde domů.

Pamatuju se, že jsem ti záviděla tvoji odvahu, že tam půjdeš celou tu cestu po setmění pěšky. A ještě víc jsem ti záviděla, že bude Huff rád, až tě uvidí. Věděla jsem, že si bude myslet, jaký jsi skvělý, že jsi to udělal, a že z toho nebudeš mít malér.“ Ztišila hlas a dodala: „K čemu jsi to ten večer přišel, Chrisi?“

„Kolik ti bylo?“

„Pět“

„Správně. Jak by ses mohla vůbec pamatovat? Často jsem ‚ se vyplížil ven a šel do továrny, abych pak mohl jet domů, s Huffem. Máš popletené, kdy co bylo.“

Ne, neměla to popletené. Některé vzpomínky z dětství byly příliš zřetelné, než aby je zaměnila, a dny, které následovaly po tom, co se objevilo rozdrcené tělo Sonnieho Halusera, k nim patřily. Měla je pevně vštípené v paměti i proto, že to bylo jedinkrát, co se pamatovala, kdy se Chris choval tak, jako by měl strach.

„Jsem přesvědčená, že Huff toho člověka zabil,“ řekla, „A ty jsi o několik desítek let později zabil Gene Iversona; ze stejného důvodu. Ale poučil ses z Huffovy chyby. Zbavil ses Iversonova těla tak, aby se nikdy nenašlo.“

„Nikdo nemá potuchy, co se Iversonovi stalo. Možná mu Huff nahnal strach a utekl.“

„A nechal tady všechno, co mu patřilo?“

„Možná ho unesli nepřátelé.“ Luskl prsty. „Už vím, plukovník Mustard ho praštil olověnou trubkou v knihovně.“

„Tohle není žádná legrace,“ obořila se na něho. Jak můžeš vtipkovat o vraždě člověka?“

„Čímž se dostávám k další věci. Ani nevíme, jestli je Iverson po smrti, a už vůbec ne, jestli ho zavraždili. Já bych hádal, že si chodí po světě zdravý jako buk a chechtá se do hrsti, jak pěkně hodil hovno do větráku, aby měli Hoyleovi co uklízet. S absolutní jistotou vím jedno, a to, že jsem ho nezabil.“

Sayre zarytě pokračovala: „S Huffem jste neměli jistotu, že tě osvobodí, takže jste vzali věc do vlastních rukou. Calvin McGraw se mi přiznal, že ty porotce podplatil.“

„Je dementní!“ rozkřikl se. „Kdyby ses ho zeptala, jestli vyhodil do povětří most v San Francisku, taky by se k tomu přiznal. Neví, čije. Proboha, Sayre, buď rozumná. Proč věříš víc pacientovi s Alzheimerem a omezenými duševními schopnostmi než vlastnímu bratrovi?“

Zvedla se z postele a šla si stoupnout před toaletní stolek.

Nedotčený kelímek s vínem postavila na jeho popraskanou umakartovou desku a zadívala se na sebe do zrcadla. Skoro se nepoznávala.

Tohle že je ta slavná bytová architektka pro bohaté a ještě bohatší v San Francisku a okolí? Oblečení od nejlepších krejčích vystřídaly džíny a trička. Už se nepokoušela vyžehlit si vlasy, aby držely tvar, ale nechala je dělat v tom vlhkém klimatu, co se jim zlíbí, takže se jí zkroutily a zkudrnatily.

Kdo je ten člověk, co se na ni dívá ze zrcadla, a co pohledává takhle oblečená v tomhle ubohém pokoji a proč se pouští do dobrodružství z důvodů, které zřejmě leží na srdci jenom jí?

Co je jí po tom, jestli se Clark Daly pomalu zabíjí pitím a zoufalstvím? Proč by se měla starat o dělnickou stávku a budoucnost Hoyleovy továrny, když lidé, kteří tady pracovali a pracují dlouhá desetiletí, tolerovali neúnosné pracovní podmínky a nehody, při nichž docházelo ke zmrzačení a ke smrti?

Jestli se Chris dopustil vraždy a prošlo mu to, proč ho nenechat ďáblu? Zřejmě nikomu jinému kromě ní nevadilo, že Chris a Huff dělají dlouhý nos na spravedlnost. Proč by si měla pálit prsty?

A pokud jde o to, co jí chtěl Danny říct po telefonu, mohlo to být něco velkého nebo něco triviálního. Podle statistik si lidé, kteří vážně uvažují o tom, že se zabijí, dají sebevraždu jen málokdy vymluvit. Kdyby přijala Dannyho telefon, nevyhnutelné by se možná posunulo, nic víc. Moc si hvízdá, když si o sobě myslí, že zrovna ona mu v tom mohla zabránit, když se to nepodařilo jeho snoubence.

Potom zachytila v zrcadle Chrisův odraz. Pozoroval ji jako by věděl, že pochybuje nejen o svém rozhodnutí, ale i o sobě. Narovnala se a otočila se k němu.

„Položils mi přímou otázku, Chrisi a já ti stejně tak odpovím. Proč bych měla věřit i nespolehlivému zdroji spíš než tobě? Protože tě Huff zkazil a je to znát. Jsi sobecký, myslíš jenom na sebe. Vždycky jsi jednal jenom tak, jak vyhovovalo tobě. Když tě přistihnou, že provádíš něco, co se nemá, spoléháš na svůj šarm nebo na Huffův vliv, že tě ušetří jakéhokoliv trestu. Jsi sebestředný, poživačný a amorální. Lžeš někdy jenom proto, že tě to baví, jenom abys viděl, jestli ti to může projít. Bereš si, co chceš a kdy chceš. Nikdy v životě sis nic neodepřel. Až možná na ten rozvod, i když nepochybuju, že s Huffem najdete způsob, jak toho dosáhnout, ať už po dobrém nebo po zlém. Jestli si myslím, že jsi zabil Iversona?“ položila řečnickou otázku. „Ano. A prošlo ti to. Ale jestli jsi zabil Dannyho zaplatíš za to, Chrisi. Přísahám, že na to dohlédnu.“

Odložil víno na noční stolek. „Posaď se, Sayre. Prosím.“

Byl to takový nezvyk, slyšet od něho prosím, že se, sice nerada, ale přece, vrátila k posteli a posadila se. Sáhl po jejích rukou a pevně je uchopil, i když se snažila mu vytrhnout.

„Přemýšlej o tom, jak Danny zemřel,“ řekl tiše. „Abych ho mohl zavraždit, musel bych sundat z věšáku tu starou brokovnici, nabít obě hlavně, vstrčit mu ji do úst a stisknout spoušť.

Bez ohledu na všechny charakterové vady, které jsi mi právě vyjmenovala, opravdu si myslíš, že bych tohle udělal vlastnímu bratrovi?“ Aniž počkal, co mu odpoví, prohlásil: „Nezabil jsem Dannyho. Já ne. Zesměšňuješ se už jenom tím, že vůbec uvažuješ o tom, že bych to mohl udělat“

„Jaký je v tom pro tebe rozdíl?“

„Vůbec žádný. Jenom nechci, aby ses shodila.“

Jeho bezstarostná odpověď byla tak průhledná, že ji neoklamal.

„Ale to za tím není, viď, že ne, Chrisi? Připravuju tě o jeho pozornost.“

„O čem to mluvíš?“

„O Huffovi. Dělám potíže, a i když ho to štve, soustřeďuje se na mě, ne na tebe, a to nedokážeš skousnout.“

Oči se mu uzavřely, v jejich ebenových hlubinách viděla jen svůj odraz. Rty, které se tak snadno ještě před chvilkou usmívaly, měl stisknuté a skoro jimi nepohnul, když promluvil: „Vrať se do San Franciska, kam patříš, Sayre.“

„To by se ti určitě líbilo, to ano.“

„Ne kvůli mně, kvůli sobě.“

Zasmála se a položila si ruku na hruď. „To mám uvěřit že ti jde o moje blaho?“

„Správně. Řeklas to sama, Huff se na tebe v posledních dnech soustředil. A chceš vědět proč? Chceš vědět, jaké má pro tebe v záloze plány?“

Rty se mu rozevřely v úsměvu, ale byl to vlastně vítězoslavný škleb.

Kapitola dvacátá pátá

Kancelář Charlese Nielsona byla umístěna v budově banky na Canal Street v centru New Orleansu. Ve dvacátém, patře byl se dvěma dentisty, investičním makléřem, psychologem a blíže neurčitelnou firmou, která se představovala pouze iniciálami. Nielsonova kancelář byla poslední nalevo na konci chodby pokryté kobercem. Jméno bylo podle šablony napsané na dveřích nenápadnými černými písmeny.

Čekárna byla malá a zařízená základním nábytkem - dvěma čalouněnými křesly se stolkem a lampou mezi nimi. Za psacím stolem tam seděla hezká žena středního věku.

Právě se bavila se Sayre, když vešel do kanceláře Beck.

Těžko se dalo poznat, koho z nich dvou víc ohromilo, že se tam potkávají.

Sekretářka pohlédla mimo Sayre a pozdravila ho veselým: „Dobré odpoledne.“

„Dobrý den.“

„Hned se vám budu věnovat, posaďte se, prosím.“

Neposadil se, ale zůstal, kde byl, zvědavý, s čím přišla Sayre, která, když ho uviděla, zůstala jako solný sloup.

Sekretářka se k ní otočila se slovy: „Zřejmě tady došlo k nějakému nedorozumění. Někdy si pan Nielson sjedná schůzku a zapomene mi o tom říct, abych to mohla zapsat do kalendáře.“

„Nezapomněl…“ Odmlčela se a odkašlala si „Nezapomněl se vám o tom zmínit. Žádnou schůzku jsem si s ním nedohodla.“

„Ach tak. Co si s ním přejete projednat? S radostí mu předám vzkaz.“

„Jmenuji se Sayre Lynchová. Příjmením jsem bývala Hoyleová.“

Sekretářem úsměv zakolísal. „Hoyleovy závody? Ta Hoyleová?“

„Ano.“

„Chápu.“

„Myslím, že asi ne. Nepřicházím jako zástupce své rodiny.“

Sekretářka sepnula ruce na desce stolu, jako by se chystala vyposlechnout si vysvětlení. „Pana Nielsona to bude jistě zajímat.“

„Až s ním budete mluvit, zdůrazněte, prosím, že mu chci nabídnout svoji pomoc.“

„Ano, tedy… pan Nielson…“ Přerušilo ji zazvonění telefonu. Zvedla ukazováček a naznačila tím Sayre, ať neodchází, zatímco bude telefonovat „Kancelář Charlese Nielsona. Ne, bohužel není momentálně přítomen. Mohu mu vyřídit vzkaz?“ Přitáhla si blok a začala si dělat poznámky.

Sayre se otočila k Beckovi „Sledoval jsi mě sem?“

„Nelichoť si. Na rozdíl od tebe mám sjednanou schůzku.“

Jen co sekretářka dotelefonovala, obešel Sayre a přistoupil ke stolu. Byl samý úsměv a hlasem, jako když másla ukrajuje, prohodil: „Vy musíte být Brenda.“

„Správně.“

„Několikrát jsme spolu hovořili po telefonu. Jsem Beck Merchant.“

Zareagovala s patrnou úzkostí. „Ach proboha. Vy jste nedostal můj vzkaz?“

„Vzkaz?“

„Pana Nielsona nečekaně odvolali z města. Nechávala jsem vám vzkaz na vašem mobilu, že nemůže dnes odpoledne dodržet schůzku.“

Vytáhl z náprsní kapsy saka mobil a podíval se na vzkazy. „Váš vzkaz jsem dostal,“ řekl. „Jenom jsem se na něj nepodíval.“

„Doufala jsem, že vás zastihne, než sem budete vážit cestu.“

„Přál bych si, aby mi váš zaměstnavatel prokázal tu laskavost a setkal se se mnou, než odejel z města. Kdy se, vrací?“

„O svých plánech mě neinformoval.“

„Dá se zastihnout po telefonu?“

„Mohu vám sdělit, v kterém je hotelu. Je v Cincinnati.“

„Předpokládám, že číslo jeho, mobilu…“

„To nepadá v úvahu,“ řekla. „Pokud nechci přijít o místo.“

„Za to bych nechtěl být odpovědný.“

„Až se se mnou pan Nielson spojí, aby si vyzvedl vzkazy mám vaši schůzku sjednat na jindy, pane Merchante?“

„Prosil bych. Pokud to nebudu brát, nechte mi, prosím, v hlasové schránce datum a čas, přizpůsobím se. A tentokrát bych vás prosil, abyste mi zavolala i na číslo do bytu a do kanceláře. Rád bych zabránil tomu, aby došlo znovu k podobnému nedorozumění.“

„Zajisté, pane Merchante.“

„Děkuji.“

„Omlouvám se za potíže, které vám to způsobilo. Vám oběma,“ zahrnula do toho i Sayre.

„Rovněž bych se ráda s panem Nelsonem při nejbližší možné příležitosti setkala.“

„Sdělím mu to, paní Hoyleová.“

„Lynchová.“

„Samozřejmě. Omlouvám se.“

Sayre dala sekretářce číslo svého mobilu a ústředny v motelu a otočila se k odchodu. Beck stál u dveří a držel je otevřené. „Na shledanou, Brendo,“ řekl přes rameno cestou ze dveří.

„Na shledanou, pane Merchante.“

Kráčeli spolu po chodbě. Čekali vedle sebe na nekonečně pomalý výtah. Sjeli dolů do vestibulu. Když vystoupili z výtahu, zamířil rovnou k východu. Sayre podle šipek zamířila na dámské toalety.

Vše se odehrálo, aniž by mezi nimi padlo slovo.

Stál na chodníku ve stínu mrakodrapu a hovořil do mobilu, když se Sayre o pět minut později vynořila z budovy. Nebyla nadšená, že ho vidí, poskytla mu dost dlouhý čas, aby zmizel.

Bylo pět odpoledne a chodníky v centru se zaplnily lidmi kteří se nemohli dočkat, aby už byli doma. Doprava vázla. Výfukové plyny zadržovala vlhkost, neměly kam uniknout, a tím byl vzduch ještě těžší a nedýchatelnější. Beck vypadal úplně umořený. Aby vytěsnil městský hluk, měl v jednom uchu prst, a mhouřil oči jak se soustřeďoval na to, co mu říkali do druhého. Sundal si sako a přehodil si je přes paži uvolnil si kravatu a vyhrnul si rukávy. Vypadal skoro tak, jako když ho Sayre uviděla poprvé na hřbitově.

Když ji zahlédl, ukončil hovor a pustil se proti proudu chodců, až s ní srovnal krok. „Nielson se ještě nezapsal,“ řekl. „Ušetři si volání do hotelu.“

„Zkusím to později.“

„Porazila bys mě peříčkem, když jsem tě uviděl v jeho kanceláři. Kvůli čemu jsi tam šla?“

„Jak jsem řekla jeho sekretářce. Chtěla jsem nabídnout svoji podporu. Proč jsi tam šel ty?“

„Abych se s Nielsonem osobně setkal,“ odpověděl přátelsky. „Chtěl jsem mu ukázat, že ani já ani Hoyleovi nemáme rohy ani kopyta a doufáme, že se dohodneme na mírumilovném řešení našich sporů a odvrátíme stávku. Chtěl jsem mu zdůraznit, jak nežádoucí může taková stávka být, zvláště pro dělníky ve slévárně, kteří jsou závislí na týdenním výplatním šeku.“

„Srdce na dlani“ řekla schválně posměšně. „Kolik?“

„Kolik čeho?“

Pokývla na jeho kufřík. „Kolik jsi s sebou přinesl peněz na úplatek?“

Naskočila zelená a ona rychle začala přecházet. Když došla na druhou stranu křižovatky, Beck ji vystrkal z proudu chodců a přinutil ji aby se zastavila. „Dost, aby to stačilo na večeři.“

„Ty chceš jít na večeři?“

„Obvykle trváš na tom, že si svoji útratu zaplatíš sama, ale tentokrát bych tě rád pozval. Pokud moc nejíš, v tom případě bych možná potřeboval, abys přispěla.“

Úsměv měl škádlivý, zelené oči plné šibalství. Ale místo aby to na ni žádoucím způsobem zapůsobilo, odpuzovalo ji to. Místo aby byla unesená jeho flirtováním, vrtalo jí hlavou, jak to, že dokáže být tak falešný. Kupodivu ji drtivě zklamal.“

„Chris mi řekl, jaké má Huff se mnou a s tebou plány.“

Podmanivý úsměv mu sklouzl z tváře.

„Nerada bych, abys plýtval vším tím šarmem na to, abys mě svedl, když nemáš nejmenší šanci, abys uspěl. Teď kdybys mě omluvil, mám ještě něco dalšího.“ Obešla ho a vykročila po chodníku dál. Nenechal se ovšem odradit a srovnal s ní krok.

„To, že tě zvu na večeři, nemá nic společného s tím, že nás Huff dává dohromady.“

„Uhni mi z cesty, Becku,“ řekla, když se před ni postavil. „Přijdu pozdě.“

„Co ti uteče?“

„Návštěvní hodiny. Jdu se podívat za Billym Paulikem.“ –“Počkej, Sayre. Odvezu tě.“

„Odvezu se sama. Kromě toho nemyslím, že bys tam byl vítaný.“

„Popravdě řečeno, musím něco doručit.“ Popleskal kufřík. „Kde máš vůz?“ Řekla mu to. „Můj stojí blíž.“

Jeho pickup parkoval blíž. Parkoval s ním v přízemním parkovišti, což bylo blíž než garáž, kde si nechala vůz ona, a měla co dělat, aby to do nemocnice stihla před koncem návštěvních hodin.

Nebylo to tak daleko, ale protože byla špička a o místa k parkování byla nouze, trvalo jim skoro půl hodiny, než se dostali na poschodí, kde byla jednotka intenzivní péče, kde Billy Paulik po operaci stále ještě ležel. Za celou tu dobu spolu nepromluvili slovo.

Když Beck se Sayre vystoupili z výtahu, našli na chodbě Alicii Paulikovou, jako hovoří s mladým mužem v bílém plášti. Všimla si jich, když k ní vykročili. Zamračila se na Becka s neztenčenou nevraživostí. „Co tady děláte?“

„Přišli jsme se podívat na Billyho,“ odpověděl klidně. „Tohle je Sayre Lynchová.“

Přeměřila si Sayre od hlavy k patě. „Lynchová, jo? Jste dcera Huffa Hoylea. Nemůžu říct, že vám mám za zlý, že užíváte jiný jméno.“

„Jak se vede vašemu manželovi?“

Paní Pauliková ukázala palcem na mladého muže v bílém plášti. „Tohle je jeho cvokař. Zeptejte se jeho, jak mu je.“

Lékař se představil a stiskl si s nimi ruce. „Přirozeně nemohu sdělovat, s čím se mi Billy při sezeních svěřuje. Stačí, když řeknu, že je ve velké depresi. Má snahu se uzdravit a přitom si duševně a pocitově zvyknout na představu, že žije bez paže. I s protézou to bude mít obtížné. Rovněž se bojí, jak se jeho rodině povede.“

„Řekla jsem mu, že nám bude dobře,“ podotkla paní Pauliková. „Víc než dobře, chystám se tu vaši prohnilou společnost připravit, o co to jen půjde.“ Tuhle výhrůžku adresovala Sayre a Beckovi zřejmě mezi nimi nedělala rozdíl.

Mladý lékař se do toho neobratně vmísil. „Veškeré Billyho reakce jsou typické pro pacienty, kteří utrpí traumatická zranění. Bude mu nějakou dobu trvat, než se smíří s trvalými následky té nehody.“

„Pokračujte v sezeních tak dlouho, jak budete považovat za nezbytné,“ řekl Beck.

Lékař vrhl rozpačitý pohled na Alicii „Bylo mi řečeno, že mám vymezena pouze tři.“

„Pan Hoyle si to rozmyslel,“ řekl Beck. „Pokračujte v sezeních. Zavolejte mi pokud byste měl nějaké otázky.“ Beck dal lékaři vizitku. Lékař pokývl na pozdrav a omluvil se, že na něho čekají další pacienti. Beck se obrátil k paní Paulikové. „Nebude vadit, když se zajdu podívat za Billym?“

„Kvůli čemu?“

Pozvedl tlustou obálku, kterou ho Sayre viděla vytahovat z kufříku, než vystoupili z pickupu. „Vzkazy od jeho spolupracovníků. Slibuju, že se nezdržím dlouho.“

Vytrhla mu obálku z ruky. Já mu to předám. Pravděpodobně by se rozčílil, kdyby uviděl vás nebo někoho od Hoyleů.“

„Jak si přejete, paní Pauliková.“

Řekl Sayre, že jde přivolat výtah, otočil se a svižně vykročil po chodbě, ji nechal samotnou s paní Paulikovou.

„Jak se s tím vyrovnávají vaše děti?“

„Mají strach. Vy byste ho neměla?“

Sayre si nevšímala ženina útočného tónu a řekla: „Ano měla. Když mi umřela matka, nebyla jsem jenom smutná, ale bála jsem se, že umřu taky. Při traumatizujících událostech se všichni cítíme zranitelní, ale zvláště to platí o dětech.“

Paní Pauliková si to chvilku přebírala a potom zamumlala: „Škoda vašeho bratra Dannyho.“

„Děkuju.“

„Byl to slušný člověk.“

„Ano, to byl.“

„Vrátila jste se nadobro do Destiny?“

„Ne, brzy se vracím do San Franciska.“

„Čím dřív, tím líp. Na vašem místě bych vypadla z města, než to tady začne. Nechtěla bych být Hoyleová, až se do nich Nielson pustí.“

Než na to stačila Sayre něco odpovědět, zavolal ji Beck z druhého konce chodby. „Je tady výtah.“

Zlehka se dotkla paže paní Paulikové. „Vím, že mi nevěříte, a vaše nedůvěra je pochopitelná, ale velice mě mrzí, co se stalo.“

Pak se otočila a vykročila k Beckovi u výtahů.

„Musel jsem ho nechat jet,“ řekl. „Lidi začínali reptat že je zdržuju.“

„Promiň, že jsem tě zdržela, chtěla jsem jenom –“

Zarazil ji výkřik, při němž se jí zježily chloupky na pažích. Ohlédla se a uviděla, že Alicia Pauliková stojí tam, kde ji zanechala. U nohou se jí ale teď válely dopisy a pohlednice. Obsah obálky, kterou držela v roztřesených rukou, byl zřejmě tak šokující, že ostatní upustila na zem.

Sayre se konsternované otočila na Becka. „Co bylo v té obálce?“

Přijel další výtah a Beck jí pokynul, aby nastoupila. „Tenhle bych nechtěl propást.“

Sayre se ale už od něho a od výtahů otočila a rychle se vracela k Alicii Paulikové, která si tiskla na hruď dopis a hlasitě naříkala.

Kapitola dvacátá šestá

Čekal na ni v pickupu před hlavním vchodem nemocnice. Naklonil se, otevřel jí dveře u místa pro spolujezdce a Sayre nastoupila. O Alicii Paulikové se nezmínil, ani se nezeptal, co se zběhlo potom, co odešel. „S tou večeří jsem to myslel vážně,“ řekl. „Vynechal jsem oběd. Šla bys se mnou, nebo ne?“

Nebylo to zrovna nejvlídnější pozvání, jakého se jí kdy dostalo, ale přijala je. Měla hlad, ale ten mohla utišit u okénka restaurace s rychlým občerstvením. Její zvědavost se ale tak rychle zasytit nedala. Otázky, které vyplynuly z toho, co se stalo v nemocnici by mohl zodpovědět jenom Beck, a přimět ho k tomu, to nějakou dobu vyžadovat bude. Jeden ani druhý zřejmé nebyli v hovorné náladě. Padlo mezi nimi jen málo slov, když se proplétal proudem vozidel zpátky po Canal Street do Francouzské čtvrti. Zaparkoval ve veřejné garáži a odtud vyrazili pěšky po Royal Street. Potom co minuli několik bloků a několik jídelen, odkud se linuly vůně, z nichž se sbíhaly sliny, zeptala se Sayre: „Jdeme na nějaké určité místo?“

„Znám jeden podnik.“

Slunce už stálo tak nízko, že budovy házely dlouhé stíny a skýtaly tolik vítaný stín, ale úzká ulice se chvěla vedrem nashromážděným přes den. Sálalo z pastelových omítek starobylých domů a betonového chodníku. Beck si nechal sako ve voze. Pořád ještě měl vázanku, ale volně mu visela pod rozepnutým límcem košile. Sayre, která měla na sobě černé šaty, jež si vzala na Dannyho pohřeb, toužila po botách s nižšími podpatky, jež se pro chůzi víc hodí.

Moc toho nenamluvili Pár minut postávali na rohu a poslouchali saxofonové sólo, než se vydali dál. Přistoupil k nim pouliční klaun v kudrnaté růžové paruce a puntíkováných kalhotách, ale nenechali si od něho namalovat tváře. Potkali skupinku podnapilých mladých mužů. Jeden měl dost odvahy a udělal Sayre chlípnou nabídku, ale když si všiml Becka, správně si vyložil výraz v jeho obličeji opilé zubení i odvaha ho přešly a rychle odspěchal za svými kumpány. Na Royal Street byly lepší obchody a galerie. Pyšnily se evropskými starožitnostmi kvalitními šperky, obrazy a sochami pro ty nejnáročnější sběratele. V jednom obchodě prodávali suvenýry, ale zboží bylo o několik tříd lepší než brak, který se prodával v obchodech s tričky na Bourbon Street.

Beck se Sayre kolem toho obchodu přešli pak se zastavil, vrátil se a vešel dovnitř.

Sayre se odloudala zpátky k výloze a obdivovala karnevalové masky. Byly zdobené nepravými kameny, flitry, krajkou a bohatým peřím. Některé byly hrůzostrašné, jiné nesmírně půvabné.

Beck vyšel z obchodu se šňůrou bílých perleťových korálů, prostřídaných menšími kovově zelenými zlatými a tmavorudými „Ty šaty jsou úžasné, ale připomínají mi pohřeb. Napadlo mě, že tohle by mohlo pomoct.“ Zavěsil jí je na krk, vyprostil jí vlasy, a pak je naaranžoval ve výstřihu jejích šatů. „Tak. To už je lepší.“

„Je dobrým zvykem, že muž nedává ženě korále, dokud si je předem nějak nezaslouží.“

Špičkami prstů se zlehka dotýkal korálů, které jí ležely na prsou, pak zvolna odtáhl ruce. „Večer ještě neskončil.“ Vpíjeli se do sebe pohledem, dokud se kolem nich nezačala na úzkém chodníku prodírat skupinka rozesmátých lidí. Beck ji znovu pobídl k chůzi

Nikdy by tu restauraci nenašla, ani nikdo jiný, kdo by nevěděl, že tam je. Postranní ulice, v níž sídlila, nebyla víc než ulička s odtokovým žlábkem uprostřed. Nebyla tam žádná cedule, která by na ni upozorňovala. Beck se zastavil před železnými vrátky porostlými břečťanem a prostrčil ruku mezi listím, aby mohl zazvonit.

Ze skrytého reproduktoru se zeptal hlas bez těla: „Oui?“

„Beck Merchant.“

Vrátka se se slyšitelným cvaknutím odemkla. Beck ji jimi provedl, pak za nimi pečlivě zavřel. Kráčeli úzkým podloubím, které vedlo na nádvoří obehnané cihlovými z porostlými lišejníkem. Z větví virginského dubu, který stínil celé prostranství, visely na řetězech obrovité kapradiny.

Zpod mohutných filodendronů a trsů ozdobné trávy vykukovaly kvetoucí rostliny. Při zdi přilehlé budovy rostl pokroucený kmen vistárie, která teď byla v plném květu a porůstala zeď a tašky střechy. Beck jí pokynul do schodů.

Sayre, tím místem uchvácená, před ním kráčela po točitém schodišti, které vedlo na balkon s jemně tepaným železným zábradlím. Nad hlavou se jim točily větráky a komíhaly plameny v plynových svítilnách připevněných na vnější zdi. Po celé délce balkonu byly rozestavené porcelánové nádoby s ibišky. Jejich zářivé květy měly veselé barvy jak slunečníky a byly skoro stejně tak velké.

Uvítal je rtuťovitý muž ve smokingu. Uchopil Beckovy ruce do svých a rozhovořil se rychlou francouzštinou, ale Sayre rozuměla natolik, aby pochopila, že je nesmírně potěšen, že Beck přišel. Beck ji představil. Muž ji zahrnul takovými poklonami až jí bylo skoro trapně. Políbil ji na obě tváře.

Beck řekl: „Je to troufalost, ukázat se tady bez rezervace.“

Vrchní číšník jeho omluvu odmítl a ujistil ho, že pro něho tam vždycky stůl bude.

Beck požádal, jestli by jim mohli pití naservírovat na balkoně, než půjdou dovnitř na večeři „Šampaňské, prosím.“

„Certainement. Soukromí budete mít zajištěno,“ řekl a nadzvedl obočí. „Nespěchejte. Bavte se.“ Luskl prsty a otevřeným francouzským oknem vešel číšník, aby převzal objednávku na šampaňské.

Beck ji odvedl k malému stolku na druhém konci balkonu. Přidržel jí elegantní židli a sám usedl na stejnou naproti ní. „Asi jsem se tě měl zeptat, než jsem požádal, abychom mohli zůstat venku.“

„Vlastně to vítám.“

„Není ti tady moc horko?“

„Mám teplo ráda.“

„Vzpomínám si.“

To, jakým způsobem to řekl, jak se na ni díval, jí rozbušilo srdce. Změnila ráz hovoru a poznamenala, jak skvěle umí francouzsky.

„Na mém oboru cizí jazyk vyžadovali.“

Nenaučil se cizí jazyk plynně v univerzitní aule, ale z jeho lakonické odpovědi poznala, že to nepovažuje za nic zvláštního.

Jako stín, který v jedné vteřině je a v druhé už není, se objevil číšník s podnosem se dvěma skleničkami na šampaňské. Další číšník přistavil ke stolku kbelík s ledem, nalil jim z otevřené láhve šampaňského, vrátil láhev do kbelíku s ledem a rozplynul se v přítmí balkonu.

Beck pozvedl sklenici a zlehka si s ní přiťukl.

„Na co si připíjíme?“ zeptala se.

„Na tvůj odjezd.“

„Ach.“

„Odjeď odtud, Sayre. Vrať se ke svému životu v San Francisku, než se ti něco stane.“

„Už se mi stalo.“

„Trápila ses kvůli lásce ze střední školy, ale to je jenom dětská hra ve srovnání s tím, co by se ti mohlo stát teď.“

„Víš toho jen málo, Becku.“

„Tak mi to pověz.“

Zavrtěla hlavou. „To je jenom mezi mnou a Huffem. Odešla jsem a přísahala, že se nikdy nevrátím.“

„Přesto jsi tady.“

„Ano, jsem tady.“

„Proč?“

Možná půlminutu sváděla vnitřní boj. „Danny mi volal.“

Očividně ho to překvapilo. „Kdy?“

„V pátek předtím, než zemřel.“ Pověděla mu o telefonu, který odmítla vzít. „Do konce života si budu vyčítat, že jsem s ním nechtěla mluvit.“

„Soudím, že vzkaz nenechal.“

„Ne, ale pochybuju, že chtěl se mnou mluvit jenom proto, že se mu stýskalo. Myslím, že volal z nějakého podstatného důvodu, a já nemůžu začít žít jako předtím, dokud nebudu s určitou mírou jistoty vědět, co tím důvodem bylo.“

„Mohl mít jakýkoliv důvod, Sayre,“ řekl tiše.

„To mohl. Věř mi, svědomí se mě snažilo přesvědčit, že to byl bezvýznamný hovor, takový ten ‚jak žiješ, holka?‘’ Když ale teď vím, co vím o pracovních podmínkách ve slévárně, k tomu nejasnosti ohledně Iversonova zmizení, Chrisova nedávná hádka s Dannym, tak se mnohem víc nabízí, že šlo o něco důležitého.“

Zadívala se na něho a povzdechla si „Moje rodina je prohnilá, pokud ne smrtelně nebezpečná. Nemůžou dál, beztrestně ničit lidem životy a existenci. Někdo je musí zastavit. Byla jsem na tebe rozzuřená, když jsi mě vytáhl z toho letadla, ale teď ti za to děkuju. Nemohla bych se sebou žít, kdybych se vrátila a nedostalo se mi odpovědí na složité otázky.“

Zkusil ještě poslední argument. „A co tvoje firma? Nebude prodělávat, zatímco tam nejsi?“

„Mohla bych přijít o pár případných zákazníků, kteří mají naspěch, ale většina svoje plány odloží a počká, až se vrátím. V každém případě se nemůžu vrátit ke starému životu a vědět, že jsem se nepokusila napravit ty hrozné nespravedlnosti tady.“

Zahleděla se na bublinky ve sklenici a zamyšleně dodala: „Chris mě chce odtud vystrnadit. Říkám si, proč asi. Jeho horlivost, abych vypadla, svádí k úvahám, které mi znemožňují odjet.“ Znovu na něho upřela pohled. „Zůstávám.“

Zřejmě se smířil s tím, že jí to nedokáže vymluvit. Odevzdané si povzdechl a pokývl na její sklenku. „Pij. Nemá smysl vyhodit nejlepší francouzské šampaňské.“

Napila se a položila mu otázku: „Šampaňské je součástí tvé sváděcí strategie?“

Nadzvedl obočí. „Byla bys radši, kdybych šel hned na věc? Náš hostitel by nám mohl poskytnout pokoj.“ Ztišil hlas a dodal: „A bylo by mi potěšením poskytnout ti sebe.“

„Abys mohl běžet za Huffem s tím, že mise je splněna?“

„To si snad nemůžeš myslet, Sayre, že jsem bral jeho návrh jinak, než jako něco naprosto směšného.“

Posmutněle se usmála. „Chris mi s potěšením pověděl, že se Huff snaží se mnou znovu manipulovat. Sdělil mi to jako ránu z milosti svého tažení, jak mě dostat z města pryč.“

Dostavil se číšník s talířem chuťovek, které byly pozorností podniku. Beck řekl: „Nemohli bychom na tohle všechno zapomenout aspoň na tak dlouho, než si vychutnáme večeři?“ Když přikývla, pokynul jí, aby si nabídla chuťovku. Zakousla se do paštičky, která se jí přímo rozplynula na jazyku.

„Čím je plněná?“ zeptal se.

„Nevím, ale je lahodná.“

Zkusil stejnou a přitakal. „Sýr? Špenát?“

„Becku, v nemocnici –“

„Sekaný česnek.“ Stále ještě zkoumal, čím jsou paštičky plněné.

„První dopis, který vytáhla Alicia Pauliková z obálky, byl od tebe. Slyšels, jak zareagovala.“

Vstrčil si zbytek jednohubky do úst a otřel si ruce. „Skvělé. Asi si dám ještě jednu.“ Když ale natáhl ruku k podnosu, zarazila ho a přinutila ho, aby na ni pohlédl.

„Šek, který jsi jim poslal, byl nesmírně velkorysý.“

„To je relativní, ne snad? Velkorysé, co je to velkorysé? Huff navrhl, že bychom měli ‚to ještě přisladit‘, jak se vyjádřil.“

„S tímhle darem nemá Huff nic společného. Nebyl to šek společnosti. Byl na tvoje osobní konto.“

Vytáhl láhev z kbelíku s ledem a oběma dolil.

„Paní Paulikovou tvoje štědrost úplně přemohla,“ pokračovala Sayre. „Ale také se dostala do rozporu sama se sebou. Skoro se na tebe rozzlobila, že se kvůli tobě cítí tak mizerně, že na tebe plivla. Hrozně toho litovala a chtěla se, ti omluvit.“

„Nedluží mi omluvu.“

„Dluží ti svoji vděčnost.“

„Ani to ne.“

„Proč jsi to potom udělal?“

„Přemýšlej o tom, co si dáš k jídlu. Doporučuju ústřice Bienville.“

„Becku, proboha, odpověz mi.“

„No dobře. Možná se snažím koupit si čisté svědomí. Smýšlíš tím o mně líp, nebo hůř?“ Dal znamení číšníkovi a tiše s ním promluvil francouzsky. Číšník zmizel a zakrátko se vrátil s deskami z měkké kůže, v nichž byl ručně psaný jídelní lístek.

Sayre nechala svůj ležet neotevřený na stole. „Proč jsi v pondělí odpoledne upozornil Chrise na Calvina McGrawa? Myslel sis, že to bude zábava pozorovat, jak zareaguju?“

Odložil svůj jídelní lístek a pohlédl jí do očí. „Ne, Sayre, myslel jsem si že bude zajímavé sledovat, jak zareaguje Chris.“

„Chris?“

Položil si předloktí na stůl, předklonil se, a tím zmenšil vzdálenost mezi nimi „Chris a Huff byli nervózní kvůli tomu, že jsi mluvila s bývalými porotci. Kladl jsem si otázku proč.‘ Proč nad tím nepokrčili rameny, nepoškrábali se udiveně‘ za uchem a nezachechtali se tvým ztřeštěným nápadům? Proč tě nenechali ať se zesměšníš? Proč tě nenechali si hrát, až to vzdáš a vrátíš se do San Franciska? To by člověk od nich očekával.“

Pochopila,’kam tím míří, a dodala: „Pokud nemají co skrývat.“

„Pokud nemají co skrývat.“ Sklopil pohled na jídelní lístek a pohrával si s třapcem na konci hedvábné stužky, která oddělovala stránky uvnitř.

„Nechal jsem tě přivést do trapné situace, protože jsem chtěl vidět, co Chris udělá, jestli bude mít Calvin McGraw dobrý den a důvěryhodně, zřetelné vypoví, co se během Chrisova procesu odehrávalo, tak jako to udělal v to ráno.“

„Uvěřils mi, viď?“

Zvedl hlavu a dlouho na ni hleděl, než řekl: „Jak to děláš?“

„Co?“

„Šňůra laciných karnevalových korálů a šaty z módního salónu, ale na tobě to vypadá dokonale. Koukám na tebe, mluvíme o všech těchhle záležitostech a já si přitom myslím… Panebože, je úchvatná‘.“

Nesměle se dotkla falešných perel na hrudi „Neodpověděls mi na otázku. Věřil jsi tomu, co jsem ti říkala o Calvinovi McGrawovi?“

Povzdechl si a posadil se na židli rovně. „Kdybych tomu uvěřil, tak už bych měl jen krok k tomu uvěřit, že Chris zabil Gene Iversona a tělo schoval tam, kde je nikdy nikdo nenajde.“

„Poučil se z Huffovy chyby,“ řekla tiše. „Jaké chyby?“

„Chris byl svědkem vraždy Sonnieho Hallsera.“ Ostře se na ni podíval. „Cože?“

„Chris si na mě počínal, když jsem se včera večer vracela do svého motelového pokoje. Mluvili jsme o více věcech, než jen o Huffově záměru s tebou a se mnou.“ Převyprávěla mu jejich rozhovor, zvláště to, o čem mluvili ve vztahu k Hallserově smrti. „Namítal, že jsem byla příliš malá, abych si to pamatovala, že se mi spletly dvě odlišné vzpomínky. To ale není pravda, Becku. Vím, že mám pravdu. Chris se toho večera vykradl z domu a šel do továrny, aby Huffa překvapil.

Jestli Huffa viděl, jak toho muže strčil do stroje nebo jak Hallsera nechal po nehodě v bolestech zemřít, muselo ho to hluboce zasáhnout. Buď by měl už navždy odpor k násilí, nebo by se poučil, jaké s sebou nese výhody. Myslím, že spíš to druhé. Jeho pravou cenu si uvědomil, když Huff za to, co provedl, nenesl žádné následky.“

Chris byl Beckův klient a bylo by bláznovství, kdyby to, co mu právě svěřila, odpovídal, Beck ovšem rozhodně blázen nebyl. Pochopila důvod jeho nesmlouvavého mlčení a proti svému přesvědčení si ho za to vážila.

Pozorovala, jak mu kapička potu stéká po spánku a mizí v jemných vráskách v očním koutku. Jsem zvědavá. Jak velkou mám cenu, Becku?“

„Cože?“

„Huff by ti to dobře vynahradil, kdyby sis mě vzal a zplodil jeho vnouče. Dohodli jste se, nebo necháváš částku na jeho uvážení? Zaplatil ti zálohu?“

„Z čeho myslíš, že platím tuhle večeři?“ podotkl ironicky. Zvedl se a obešel to k ní, aby jí pomohl ze židle. „Omezme ale, prosím, svoji objednávku na levou stranu jídelních lístku.“

Každý ze tří chodů byl opulentní, ale nic se nevyrovnalo čokoládovému suflé s ochucenou šlehačkou, které měli jako dezert. V jídelně nebylo víc než tucet stolů prostřených, bílými damaškovými ubrusy, stříbrem, křišťálovým sklem a starožitným porcelánem. Nad obložením byly stěny pokryté hedvábným růžovým moaré, jež ladilo se závěsy na oknech, které se řasily na naleštěné podlaze z tvrdého dřeva. Místnost osvětlovaly tenké voskové svíce na stolech a křišťálový lustr, který visel z prostředku oválného štukového reliéfu na stropě.

Když se znovu přesunuli ven, aby si tam vypili kávu, řekla Sayre: „Tedy, všechna čest šéfkuchaři a dekoratérovi.“

„Zařídím, aby jim to vyřídili.“

„Jak jsi tohle místo objevil?“

„Já ne. To moje matka. Zavedla mě sem, abychom oslavili že jsem absolvoval práva.“

„Je z New Orleansu?“

„Narodila se tady a vyrostla tu.“

„To ona tě naučila francouzsky?“

Usmál se. „Začala, když jsem ještě nosil plenky.“

Číšník jim nalil kávu a nechal je o samotě. Beck přilil do kávy kapku likéru Grand Marnier a přisunul k ní křehký šálek s podšálkem. „Není to tak docela jako v bistru v Destiny, ale snaží se.“

S úsměvem si odnesla šálek s podšálkem k zábradlí balkonu. Přes střechy se k nim nesla hudba z nějakého neviditelného zdroje. Nádvoří dole bylo spoře osvětlené, většinou zůstávalo v hlubokém stínu a vytvářelo tajemnou a záhadnou atmosféru.

Kašna uprostřed uspávavě zurčela. Soše anděla chyběla část ruky a nohy měl pokryté mechem. Z praskliny u podstavce vyrůstala kvetoucí rostlina. Podobně jako křoví a popínavé rostliny mohly si vrtošivé květiny růst, kde se jim zlíbilo.

Ta nedokonalost se Sayre líbila. Náznak rozpadu a zanedbanosti v celé Francouzské čtvrti velkou měrou přispíval k její kráse a podtrhoval její tajuplnost.

Promluvila do ticha nádvoří: „Včera večer mi Chris řekl, že Dannyho nezabil. Vyznělo to dost upřímně.“

Beck se postavil vedle ní. „Možná se honíme za přízraky. Možná Danny spáchal dokonalou sebevraždu.“

Dopila kávu, vrátila šálek s podšálkem na stříbrný podnos na stolku a znovu se k němu připojila u zábradlí. „Co je pro tebe posvátné, Becku?“

„Proč?“

„Chci ti něco říct, ale musíš mi odpřísáhnout, že to nikomu nepovíš. Protože, když ti to řeknu, zradím něčí důvěru.“

„Potom mi to neříkej.“

„Myslím, že je důležité, abys to věděl.“

„Tak dobrá. Najmi si mě jako svého právníka. Vezmu si zálohu pět dolarů. Potom budu vázán profesionálním závazkem neodhalovat nikomu nic, s čím se mi svěříš.“

„Napadlo mě to,“ přiznala. „Ale nemohl bys ode mě zálohu vzít. Byl by to střet zájmů.“

„To, co mi chceš povědět, se týká Chrise?“

„Přímo Dannyho.“

Zblízka se na něho zadívala a pozorovala, jak mu světlo z plynových lamp mihotá po obličeji V den, kdy se poznali mu předhodila, že je otcův poskok, a on toho udělal pramálo, aby jí přesvědčil, že je to jinak. Prohlásil, že ji nastrčil do domu u McGrawa, aby mohl pozorovat, jak na starce zareaguje Chris. Ale byla to pravda?

Clark ji varoval, aby si na Becka dávala pozor. Sotva před pár hodinami uvažovala, jak může být tak neupřímný. Dokonce zpochybňovala důvod jeho štědrosti k Paulikovým.

Ale nevěděl, že ona bude v nemocnici až Alicia Pauliková otevře obálku s poštou. Ani nemohl naplánovat, aby otevřela ze všech dopisů jako první právě ten jeho.

Pocítila k němu nával důvěry a řekla: „Povím ti něco, co neví nikdo jiný.“

„Měj na paměti, že jsem Chrisův právník, Sayre. Buď opatrná na to, co mi svěříš.“

Moc dobře si uvědomovala, jaké riziko podstupuje. „Danny byl zasnoubený a chtěl se ženit.“

Bedlivě sledovala, jak se zatváří, a poznala, že ho to opravdu ohromilo. „Zasnoubený? S kým?“

„Její jméno ti nemůžu říct“

„Jak… jak ses to dozvěděla?“

„Setkala jsem se s ní náhodou na hřbitově. Přišla na jeho hrob a představila se mi.“

Trochu se uvolnil. „Nějaká žena k tobě přistoupí, k Dannyho bohaté sestře, a představí se ti jako drahá pozůstalá snoubenka, a ty jí to uvěříš? Mohl by to být někdo, kdo se pokouší vyrazit nějaké peníze –“

„Důvěřuj mi trochu, Becku. Umím lidi odhadnout. Není to žádná zlatokopka. Dannyho upřímně milovala. On ji také miloval. Měla, prsten s diamantem.“

„Který mohla dostat od posledního chlápka, kterého vydírala.“

„Kdyby byla taková a měla za lubem vydírání, nespojila by se už s Huffem? Ani on ani Chris o tom zasnoubení nevěděli když Danny žil, a ona si nepřeje, aby se o tom dozvěděli ani teď.“

„Proč ne?“

„Protože by si ihned udělali stejný názor jako ty. Mysleli by si že od nich něco chce.“

Měl tolik slušnosti že se zatvářil dotčeně.

„Řekla, že by z lásky, kterou k sobě s Dannym cítili udělali něco ošklivého, a přitom že byla ta láska krásná.“

„To by mohla být ta novinka, o kterou se s tebou chtěl Danny podělit, když ti volal.“

„Moje svědomí by si to taky moc rádo myslelo. A docela možná je to i pravda. V každém případě jsem přesvědčená, že si byli oddaní a velice se milovali. Měl v úmyslu se s ní oženit, vytvořit si s ní budoucnost. Proto si je naprosto jistá, že si nevzal život.“

„Možná z toho chtěl ven –“

„Ne, zeptala jsem se jí na to, jak nejtaktněji jsem dokázala. Popřela i možnost, že by chtěl z toho vycouvat. Ale to ona mi řekla, že Danny procházel…“ zaváhala vyslovit slovo duchovní, bála se, že by se tím prozradilo, že Dannyho snoubenka byl někdo z jeho církve, „osobní krizí a ani jí se nesvěřil.“

„Zápasil se svědomím.“

„Ano. Říkala tomu emoční zápas, který si musel vyřešit, než by ji k sobě připoutal.“

„Mohlo to být cokoliv, Sayre. Mohl mít dluh v kartách, nějaký zlozvyk, který tajil, těhotnou přítelkyni v jiném městě.“

„Nebo věděl o něčem, s čím už dál nemohl žít.“

„Zřejmě jsi o tom přemýšlela a máš představu, co by to asi tak mohlo být.“

„Nejdřív jsem si myslela, že šlo o nějaké nezákonné praktiky ve slévárně. Teď si myslím, že Danny věděl, co se stalo s Gene Iversonem.“

Pomalu přešel ke stolu a položil šálek s podšálkem vedle jejího. Číšník k nim vyrazil, ale Beck zavrtěl hlavou a číšník zmizel.

Beck se vrátil k zábradlí, položil si na ně ruce, předklonil se a plnou vahou se o ně opřel. Košile se mu přes záda pevně napínala, rýsoval se mu pod ní každý obratel a bylo patrné, jak je svalnatý.

„Z Dannyho se stal věřící člověk,“ řekla. „Náboženské vyznání s tím souvisí. Nebylo by možné, že o Iversonovi nevěděl, a tak ho to tížilo, až dospěl do stadia, kdy si myslel, že nemůže dál žít, aniž by se toho břemene zbavil?“

Otočil k ní jenom hlavu. „Což je pádný důvod, aby se zabil.“

„Pro někoho je to stejné pádný důvod, aby se dopustil vraždy. Zvlášť jestli bylo na obzoru zničující veřejné doznání.“

Znovu se zadíval před sebe a zaklel do tmy. „Právě jsi dodala to, co ve Scottově případu proti Chrisovi chybělo. Jeho motiv.“

Velice dlouho shlížel dolů do nádvoří. Nakonec se vzchopil a otočil se. „Měli bychom jít.“

„Je to dlouhá cesta zpátky do Destiny.“

„Jo, a teď mi připadá nějak ještě delší.“

Všudypřítomný vrchní číšník jim květnatě poděkoval, znovu Sayre políbil na obě tváře a naléhal na Becka, aby ji opět co nejdříve přivedl. Opatrně se vydali po točitém schodišti dolů.

Na půl cestě přes nádvoří se Beck zastavil. Sayre se zmateně otočila a zvedla k němu pohled. Neusmál se, ani nevysvětlil, proč zůstal stát. Nemusel. Začal couvat a ji táhl s sebou do stínu vistárie, pnoucí se po zdi. Dovolila mu to.to. Krví jí prostupovala malátnost, Stejně jako když se pomerančový likér promísil s kávou. Připadala si ospalá spokojeností a přitom se snad nikdy necítila tak plná života. Víčka jí padala, ale nervy se jí chvěly očekáváním.

Jak ji k sobě přitáhl blíž, uviděla, jak mu na krku tepe pod zvlhlou pokožkou žilka. Chtěla pocítit, jak pulzuje pod jejími rty, ale potlačila nutkání přitisknout na to místo ústa.

Zajel jí rukou pod vlasy na zátylku a přitáhl si její tvář na pár centimetrů k sobě. Dech měl hebký a teplý jako ranní mlha, která se vznáší nad ramenem řeky.

„Když tě políbím, budeš si myslet, že je to kvůli Huffově nabídce.“

Vytáhla se na špičky a zašeptala u jeho rtů: „Je mi to jedno. Polib mě i tak.“

Políbil ji. Když ji jeho paže pevně objaly, šla mu vstříc celým tělem. Líbal ji majetnicky a vzdorovitě. Rukama jí tvrdě a naléhavě sevřel boky a přitiskl ji k sobě. Sklonil hlavu, odsunul karnevalové korále a přes látku šatů ji políbil na prsa.

Potom jí dlaní s roztaženými prsty sevřel zlehka hlavu a přitáhl si ji ke krku a přitom jí přímo do ucha zašeptal:

„Na světě není tolik peněz, aby mě připoutaly k ženě, kterou nechci. To musíš vědět, Sayre. Peklo je…“ Intimně, provokativně se o ni otřel. „Peklo je, že tě opravdu chci.“

Mohl ji mít. V tuto chvíli ho vnímala všemi smysly. Vpíjela se do něho, prahla po něm se stejnou nepříčetnou, slepou, nesnesitelnou touhou, s jakou prahl on po ní.

„To je ale ironie,“ řekl chraplavě. „To, že mi dal Huff zelenou, mě brzdí.“ Pomaluji začal pouštět, až se od sebe odpoutali a víc se už nedotýkali „Chtěl bych se s tebou milovat, ale ať se propadnu, jestli to udělám dřív, než budeš dobře vědět, proč.“

Kapitola dvacátá sedmá

Huffovu hlavu obtáčel věnec kouře. Mechanicky dým z cigarety, kterou měl přilepenou v koutku úst. Stál zeširoka rozkročený na nakládací rampě s rukama v bok a škaredil se na demonstranty.

Hned před hlavní bránou Hoyleových závodů pochodovalo po odstavném pruhu při dálnici pořád dokola asi čtyřicet mužů s nehořlavými transparenty.

„Jak dlouho už tohle provádějí?“

Kolem Huffa se shlukla skupinka lidí včetně Chrise, několik předáků a pár nižších řídících pracovníků, které vytáhli z pohodlí domova, některé i z postele, aby je upozornili na tento nejnovější kritický vývoj. Fred Decluette měl tu smůlu, že musel každému oznámit, že demonstranti přijeli, tak teď na něho rovněž padlo, aby odpověděl Huffovi na otázku. „Začali se shromažďovat kolem desáté a byli na místě, když se měnila směna.“

„Ať se sem dostaví Red a nechá je zavřít za to, že lezou na cizí pozemky.“

„Nemůže, Huffe,“ řekl Chris. „Dokud se drží na tamté straně plotu, jsou na obecním. Bohužel, ale každý, kdo se hlásí do práce, anebo kdo odchází, tou bránou prochází. Neexistuje, jak by se naši zaměstnanci mohli vyhnout tomu, aby je neviděli. Musejí prakticky projíždět přímo mezi nimi.

„Nadto mají k demonstraci povolení.“ To se ozval George Robson. „Pojistili si to.“

„Mohl by mi laskavě někdo sdělit nějakou dobrou zprávu?“ zavrčel vztekle Huff.

„Dobrá zpráva je, že povolení je platné, jenom pokud demonstrace zůstane klidná,“ řekl Chris. „Naším úkolem‘ je, aby nebyla.“

Ze skupinky se ozvalo pochechtávání. Huff pohlédl na Decluetta. „Máš připravený svoje lidi?“ Decluette přikývl, ale Huff vycítil jakousi váhavost. „Co je, Frede? Tak ven s tím. Musím z tebe informace tahat?“

„Mohli bysme i u našich lidí narazit na odpor.“ Decluette se celý nesvůj rozhlédl. „Proslýchalo se, že by se někteří naši zaměstnanci k nim mohli připojit.“

Huff odhodil cigaretu a rozdrtil ji botou. „O to se hned teď postarám.“

Skupinka vešla do továrny a během pěti minut se všichni znovu shromáždili v Huffově kanceláři. Postavili se v řadě k prosklené stěně, z níž byl výhled do výrobní haly. Pracovalo se jako obvykle, ale bez valného nadšení. Bylo znát, že všude panuje napětí.

„Je zapnutý domácí rozhlas?“ zeptal se Huff.

Chris zmáčkl několik páček na zvukové aparatuře, kterými se zapínaly tlampače. „Teď už je.“

Huff uchopil mikrofon, foukl do něho, aby ho vyzkoušel, a pak spustil: „Všichni poslouchejte!“ Jeho hlas burácel ve všech koutech továrny, dolehl ke každému dělníkovi na směně, bez ohledu na to, kde právě byl. Někteří ustali v tom, co právě dělali a stáli nepohnutě, s hlavami sklopenými Jiní pohlédli nahoru, ale bylo těžké odhadnout, v jaké jsou náladě, když měli na sobě bezpečnostní brýle.

„Všichni víte, co se venku děje. Už jste pravděpodobně slyšeli jméno člověka, který ty šašky poslal, aby nás otravovali a nejspíš se ptáte: Kdo ksakru je Charles Nielson?

No tak já vám to řeknu. Je to buřič, který nemá s Hoyleovými závody nic společného. Ti demonstranti jenom marní čas a vypadají přitom směšně, ale je to jejich volba.

Když spolu budeme držet a budeme je ignorovat, nakonec to vzdají a zalezou zpátky pod kameny, odkud vylezli. Tenhle druh lidí známe, že je to tak? Už jsme tady agitátory měli. Nalezou do našeho města, strkají nos do našich věcí a snaží se nám vykládat, jak je máme řídit. Za sebe říkám –a myslím, že mluvím za většinu z vás –, nesnáším, aby si někdo myslel, že ví líp, co je pro mě dobrý, než vím já sám.

A to se týká i federální vlády a odborů. Ty lidi se ani mezi sebou neumějí dohodnout,“ rozkřikl se. „Tak proč by nám měli určovat, jak máme dělat věci tady u nás v Destiny? Já, říkám, že neměli.“

Odmlčel se, nadechl a pokračoval tišeji „To, co se stalo Billy Paulikovi je tragické. To nikdo nepopírá. Trpěl a dlouho trpět bude. Mohli bychom mu dát všechny peníze svět a pořád ještě by mu to nenahradilo, co ztratil, že je to tak. Uděláme pro něho a jeho rodinu, co bude v našich silách, ale nakonec bude Billyho budoucnost na něm, protože nikdo z nás nemůže vrátit čas a odčinit to, co se stalo.

Pravda je, že práce, kterou děláme, je nebezpečná. Nehody se stávají. Muži se zranili někteří zemřeli ale moc bych rád, aby mi nějaký byrokrat z Washingtonu D. C. ukázal, jak tavit kov a odlévat železné potrubí bez rizika. To se nedá.

A můžete se vsadit, že když ten samý byrokrat po sobě spláchne, že je moc rád, že tam to potrubí má, a je mu fuk, kdo se při jeho výrobě případně zranil.“

Odmlčel se, aby zhodnotil, jak jeho řeč zapůsobila. Nikdo dole v hale se nepohnul. Stáli jako sochy. Přímo viděl v Centru, jak sedí u stolů, hrbí se nad sendviči s boloňským salámem, oplatkami a termoskami s kávou a poslouchaj.

Upoutal jejich pozornost, to jo. Jejich budoucnost byla v sázce stejně jako ta jeho a to jim potřeboval natlouct do hlav.

„Ti troubové tam venku vás budou tlačit do stávky. Víte, přál bych si abych si nemusel vydělávat na živobytí. Přál bych si abych se mohl jedině promenovat tam, kde se pracuje, a popichovat lidi, aby od svý práce odešli. Bez ohledu na pracovní etiku nebo výplatní šeky, který v den výplaty nebudou.

Kdybych řekl těžce pracujícím chlapům, aby opustili svoji práci čekal bych, že mi řeknou, ty jseš zatracenej blázen. Musím platit účty. Kupovat potraviny. Mám rodinu, která na mě spoléhá, že se o ni postarám. Mám pravdu?“

Několik mužů dole váhavě přikývla. Jiní se obezřetně rozhlíželi, aby viděli jak spolupracovníci reagují.

„Víme, že tady v naší továrně zdaleka nejsme dokonalí. K řadě nehod tady během let taky došlo. George Robson a já tu poslední nehodu vyšetřujeme a zjišťujeme, proč k ní došlo.“

Neuniklo mu, jak George na tu lež překvapeně zareagoval, a zadoufal, že si toho nikdo jiný nevšiml. „Vidíme, že je zapotřebí, aby se nový zaměstnanec delší dobu a důkladněji zaškoloval, než začne samostatně dělat. Taky je načase, abyste všichni dostali přidáno.

Ale otevřeně řečeno, nesnáším fňukání. Pamatuju doby, kdy by člověk ochotně obětoval pravou ruku, jen aby práci měl. Než jsem se stal šéfem téhle továrny, byl jsem jedním z vás. Nezapomínejte, že jsem se dřel a potil právě v téhle hale, takže o vedru, špíně a nebezpečí vím svoje.“

Vyhrnul si rukávy a odhalené paže napřáhl před sebe. „Mám jizvy, které mi každý den připomínají, jak těžká a riskantní práce to je.“ Znovu si rukávy shrnul a promluvil mírněji. Jsem ale také rozumný. Jsem ochotný naslouchat vašim stížnostem. Takže udělejte seznam toho, co byste chtěli aby se změnilo, a my tady nahoře v kancelářích se na to podíváme.

Jestli ovšem,“ tady se odmlčel, aby svým slovům dodal na důrazu, „některý z vás souhlasí s tou tlupou buřičů venku, jděte se k nim přidat. Slyšíte mě? Jděte. Odejděte teď hned. Jestli si myslíte, že se vám tady špatně pracuje, víte, kde jsou dveře.

Ale ještě něco, jestli se k nim přidáte, už pro mě nikdy víc pracovat nebudete ani vy ani nikdo z vaší rodiny, a uděláte si nadosmrti nepřítele.“ Odmlčel se, aby jim to pořádně došlo, a pak zakončil slovy: „Teď si to všichni nechte projít hlavou. A teď, ztratili jsme touto záležitostí už dost pracovní doby. Vraťte se k práci.“

Vypnul mikrofon a otočil se zpátky do místnosti Chris řekl: „No, tím by mělo být postaráno o všechny váhavý.

Nepřekvapilo by mě, kdybychom o sympatizantech s odboráři už neslyšeli. Nebudou teď mít odvahu odbory obhajovat.“

Huff Chrisovo přesvědčení nesdílel. „Co si myslíš Frede?“

Dělník přešlápl z nohy na nohu, bylo na něm zřetel znát, jak je v rozpacích, že se stal středem pozornosti „No určitě jste trochu zapůsobil, Huffe. Ale tohle je Billiho směna. Ti muži ho viděli krvácet a slyšeli ho, jak křičí, nehodu mají ještě čerstvě před očima.očima. Vím, že děláte hodně pro jeho rodinu. Zrovna dneska jsem slyšel, že ho byl Beck navštívit. Alicia říkala –“

„Beck ho byl navštívit?“ zeptal se Chris.

Decluette se ostražitě rozhlédl a řekl: „Tak jsem to od Alicie vyrozuměl. Volala před pár hodinami že Beck přišel do nemocnice a dal jim šek na pěknou sumu.“

Huff pohlédl na Chrise. Pokrčením rameny Chris popřel, že by měl s Beckovým gestem něco společného. „Cos chtěl říct než tě Chris přerušil?“ zeptal se Huff Decluett.

„No, chtěl jsem říct, že chlapi co s Billym pracovali jen tak nezapomenou, co se stalo. Už na to začali trochu zapomínat, ale dneska v noci jsou všude připomínky, že se to stalo.“

„Jako třeba co?“

„Třeba žlutá stužka na visacím zámku Billyho skříňky. Jeho jméno napsaný na tom dopravníku. Někdo to připomíná a znovu přiživuje odpor.“

„Kdo?“

„To ještě nevím. Lidi se bavili a když jsem se přiblížil, abych slyšel, o čem je řeč, tak většinou zmlkli.“

„Zjisti, kdo to má na svědomí.“

„Pracuju na tom.“

Huff na něho ukázal tupým prstem. „Nechci abys na tom pracoval. Chci ‚abys to udělal. Měj oči otevřené a poslouchej s uchem na zemi jinak si najdu někoho jiného, kdo ta jména, která chci dodá.“

Decluette pracně polkl. „Ano, pane. Co chcete, abych udělal s tou demonstrací?“

Huff si zapálil novou cigaretu, aby si dopřál čas a mohl zvážit další postup. Odpověděl, až když z cigarety několikrát potáhl. „Nejradši bych na ně vzal brokovnici To by se to tam rychle vyprázdnilo.“

„Já ji nabiju,“ řekl Chris lakonicky.

Huff se zasmál a zavrtěl hlavou. „Ne, dnes večer nebudeme dělat nic. Možná odejdou sami. Unaví se, dostanou žízeň, budou je žrát komáři začnou je bolet záda od nošení těch transparentů. Možná nebudeme muset hnout prstem a ukážou nám paty. Dejme tomu ještě den dva. Uvidíme, jak budou reagovat naši zaměstnanci. Uvidíme, jak se to vyvrbí. Ale Frede, měj připravených pár chlapů, kdyby bylo zapotřebí rychle rozdat pár ran.“

„Stačí říct, pane Hoyle. Jsou připravený.“

„Dobře. Ale nezapomeň, jestli se strhne rvačka, musí to vypadat, že to začali demonstranti Jako že první prolili krev a naši lidi se jenom bránili. Tohle se bude tvrdit.“

„Je mi to jasný.“

Decluette odešel. K ostatním Huff řekl: „Nemyslím, že dneska v noci bude nějaký ohňostroj. Zítra se bude pracovat jako obvykle. Nenechte se vyprovokovat ničím, co na vás budou demonstranti pořvávat, ani tím, co mají napsaný na těch transparentech, ať si je to třeba hnusný. Ignorujte ty parchanty.

Mezitím Beck možná nějak pokročíš tím Nielsonem a ten ty šakaly odvolá, než dojde k něčemu vážnému. Jasný?“ Všichni přikývli „Teď běžte domů.“

George Robson se neměl k odchodu. „Huffe?“

„Co je, Georgi?“

„To, jak jsi říkal, že vyšetřujeme příčinu Paulikovy nehody –“

Jenom jsem jim říkal to, co chtějí slyšet, Georgi. Nedělej si starosti“

„Myslel jsem,“ hlesl a oči mu poplašeně těkaly mezi

Huffem a Chrisem, „že bysme možná měli ten dopravník odstavit, dokud neprojde generální opravou. Potom nikdo nemohl později přijít a ukázat na nás prstem.“

Huff se otočil na Chrise. „Myslel jsem, že tohle už jsme probrali.“

„Taky jo.“

George řekl: „Pravda, mluvili jsme o tom. Ale když o tom znovu přemýšlím –“

„Přestaň moc přemýšlet, Georgi,“ řekl Huff. „Chris má na starosti výrobu a o tom dopravníku rozhodl.“

„Na základě tvého doporučení, Georgi vzpomínáš?“ George přikývl, tvářil se nejisté a nešťastně. „Ano. Tak jo.“

„Běž domů a snaž se utrhnout trochu spánku,“ řekl Huff. „Dobře. Uvidíme se zítra.“ George se obrátil k odchodu. „A pozdravuj od nás tu svoji pěknou ženu.“ George se zastavil, otočil, přemítavě na Chrise pohlédl a odcupital.

Huff sjel Chrise pohledem. „Zahráváš si s ohněm, když říkáš takovýhle věci.“

Chris se zasmál. „Pochybuju, že mě George vyzve souboj. Jestli mu dělá starost manželská nevěra, pak si neměl brát běhnu.“

Vešel Beck. „Potkal jsem na chodbě George. Říkal, že jsem propásl parádní proslov.“

Jen co se dozvěděli o demonstrantech, zavolal Chris Becka na mobil a zastihl ho na půl cestě z New Orleans do Destiny. Řekl jim, že přijde, co nejdříve to půjde. Huff pohlédl na nástěnné hodiny a zaznamenal, že to stihl v rekordním čase.

Teď položil Beck kufřík na podlahu a s uštvaným výrazem v obličeji se svalil na pohovku. „Na pár hodin odjedu z města a vypukne peklo.“

Huff pobídl Chrise k barové skříňce. „Nalij nám vše whisky, synu.“

„Musel jsem projíždět mezi našimi návštěvníky,“ řekl ji Beck.

„O to jim jde, řekl bych,“ podotkl Huff z koženého křesla s vysokým opěradlem za psacím stolem, „Nevybrali si to místo náhodou.“

„Máte potvrzeno, že je poslal Nielson?“

„Nedělají s tím žádné tajnosti,“ řekl Chris a podal Beckovi jednu ze tří sklenic. „Šel jsem si ven promluvit s chlápkem, který to zřejmě vede. Je to trouba, nejspíš nacpaný steroidy, ale dost chytrý, aby neřekl nic, jenom že mají povolení, které mi ukázal, a že se mám se všemi dotazy obracet na pana Nielsona.“

„No, pan Nielson není k zastižení.“ Načež jim Beck pověděl o té zbytečné návštěvě. „Kancelář nemá zvlášť impozantní. Je to tam skromně zařízené. Jenom jedna sekretářka. Je nesmírně zdvořilá a svědomitá. Vypadá, že by člověku upekla jablečný koláč nebo mu přišila knoflík u košile, kdyby ji o to požádal. Ale rozhodně není žádná naivka. Ani není studnicí informací. Nijak se nevyjádřila, kdy spatřím jejího šéfa tváří v tvář. Je dobře vycvičená.“

Huff si odfrkl. „Ten zbabělec věděl, že přijedeš, takže se ztratil. Mohl být v Cincinnati nebo mohl sedět v baru přes ulici a čekat, až bude vzduch čistý.“

„Ta možnost se nesporně nabízí,“ uznal Beck. „Několikrát jsem mu volal do hotelu. Nejdřív mi řekli že se ještě nezapsal, pak požádal, aby mu nepřepojovali hovory. V každém případě mám pocit, že ze mě dělá pitomce.“

„Nechce se s tebou setkat v den, kdy se jeho najatí demonstranti objevili před naší továrnou,“ řekl Chris.

„Nejspíš máš pravdu,“ řekl Beck. „K tomu nejlepšímu jsem se ještě nedostal. Hádejte, kdo byl v Nielsonově kanceláři prvotřídně oblečený a navzdory jehlovým podpatkům připravený utkat se se všemi nepřáteli v první řadě se mnou?“

„Děláš si srandu?“ zvolal Chris. „Sayre?“

„Trefa.“

„Co tam dělala?“ zeptal se Huff.

„Totéž, co já, chtěla se sejít s Nielsonem. Samozřejmě měla jiný program než já. Chtěla se k němu přidat a nabídnout mu svoji pomoc.“

„Co jako by dělala?“ chtěl vědět Chris.

„K takovým podrobnostem jsme se nedostali.“

„Byla s tebou, když jsi šel navštívit Billyho Paulika?“

Na Beckovi bylo znát překvapení, pohlédl nejdříve Huffa, potom na Chrise. „Jak to víš?“

„Alicia Pauliková volala Decluettovi.“

„Já ho nešel navštívit, to Sayre,“ objasnil. „Přidal jsem se a využil jsem dopisy a pohlednice, které posílali Billyho spolupracovníci jako navštívenku. Napadlo mě, že když ho doručím osobně, mohlo by nám to získat body u paní Pavlikové. Kromě toho jsem chtěl vědět, co má Sayre za lubem.“

„A co to bylo?“ zajímal se Huff.

„Nic, co bych vypozoroval. Zřejmě to byla jenom společenská návštěva.“

„Když paní Pauliková mluvila s Fredem, zmínila o tučném šeku. Na kolik mě to přišlo?“

„Na nic, Huffe. Přispěl jsem jí bez tvého zplnomocnění! Nemusíš mi to proplatit, jestli nechceš.“

„Já jsem přece ten, kdo navrhl, abychom něco příhodilo. A přesně, jak jsem si myslel, ta ženská už měkne. Nechá si ten šek, že jo?“

„Pokud vím, tak ano.“

„A máme to.“ Pozvedl sklenici k přípitku.

Beck řekl: „Než si na to připiješ, měl bys vědět, že jsem, rovněž řekl psychiatrovi aby pokračoval v sezeních bez omezení.“

Chris zasténal. „Snažíš se nás zruinovat?“

„Připouštím, že to bylo troufalé rozhodnutí z náhlého popudu. Neměl jsem čas se o tom s nikým z vás poradit. Ale myslím, že jsme si u paní Paulikové vylepšili skóre.“

Huff na něho mrkl. „Nestál bys mi ani za odplivnutí, kdybys nedokázal dělat některá rozhodnutí sám. Důvěřuju tvému úsudku, jinak bys nezastával místo, které zastáváš.“

„Ale vyhazujeme dobré peníze na špatnou věc,“ postěžoval si Chris. „Takže se postaráme, aby Billymu Paulikovi bylo co nejlíp. Co z toho budeme mít?“

„Beck přece neuvažuje tak, že tahle investice bude znamenat, že Paulik bude moct pracovat.“

„Je to tak, Huffe. Považoval jsem to za gesto dobré vůle, které by mohlo zabránit žalobě, co by nás mohla přijít na miliony. Cokoliv, co můžeme udělat, abychom zabránili soudnímu sporu, je dobrou investicí.“

„Souhlasím,“ řekl Huff. Obrátil do sebe pití a vychutnával si jak ho bourbon pálí v hrdle, a teplo, které se mu rozlilo v břiše. „V jaké byla Sayre náladě, když ses s ní rozloučil?“

Beck pokrčil rameny, ale Huff si nemyslel, že je až zas tak lhostejný, jak chce, aby věřili. „Společně jsme povečeřeli. Koupil jsem jí nějakou maličkost. Pili jsme šampaňské.“

Huff šťastně spráskl ruce. „Jak to šlo?“

Beck skepticky nakrčil obočí. „Šlo by to lépe, kdyby jí Chris neřekl, že se nás snažíš dát dohromady.“

Huff se otočil ke Chrisovi „Tys jí to řekl?“

„Co je v tom za rozdíl?“

„To se ještě ptáš?“

„Sayre možná pila jeho šampaňské, ale v posteli ji ještě nemá. A nepustí si ho k tělu, dokud bude pro nás pracovat.“

„Mohla by. Teď… kruci. Znáš svoji sestru. Bude se stavět na zadní.“

„Vzpouzela by se v každém případě, Huffe,“ řekl Beck. „Je příliš chytrá a paličatá, než aby se nechala svést láhví šampaňského. Nicméně jsem doufal, že jí víno a vybrané francouzské jídlo rozvážou jazyk.“

„Co ses chtěl dovědět?“

„Něco o Nielsonovi. Zneklidňuje mě představa, že se ti dva spojí. Využil by toho, že má někoho z Hoyleových na svojí straně. Když pro nic jiného, využil by to jako mediální tahák. Rukama naznačil pomyslný titulek. „Dcera Huffa Hoylea na straně opozice. Celý článek a fotografie na straně tři.“

Huff si odříhl. Bourbon už nechutnal tak dobře, když ho musel spolknout podruhé. „Chápu, co máš na mysli.“

„Kromě toho,“ pokračoval Beck s patrnou váhavostí „kromě toho si myslela, že McGraw je smyčka, na které budete viset oba, jenomže zjistila, že provaz je roztřepený.“

To ale její odhodlání nijak neumenšilo. Je přesvědčena, že Chris zlikvidoval Gene Iversona, zmanipulováním poroty mu prošla vražda a teď je na ní, aby dosáhla, aby spravedlnosti bylo učiněno zadost. Přestože to s McGraw nevyšlo, nemá v úmyslu nechat to být.“

Pohlédl nejdřív na Chrise, potom se obrátil k Huffovi: „Tehdy jsem ještě nebyl váš právník, Huffe, ale zastupuju vás teď. Nerad bych, aby mě zaskočilo něco, na co by Sayra třeba přišla. Existuje ve vztahu k Iversonovu případu něco co bych měl vědět?“

Huff uměl zachovat pokerovou tvář. Uměl to od svých osmi let. Pohlédl Beckovi zpříma do očí a řekl: „Pokud stát dokázal Chrise obžalovat, pak by došlo k dalšímu proč soudu. Sayre neodhalí nic.“

„Ozval se Red mezitím, co jsem byl v New Orleansu?“

„Nic nového, jenom to, že Watkinse pořád ještě nemají“ odpověděl Chris. „Slehla se po něm země.“

„Zkontrolovali všechna místa, kde v poslední dobou bydlel?“

„Se zatykačem v ruce. Jeho poslední známá adresa, drogová laboratoř v koupelně. Párek, který tam bydlel, skončil za mřížemi, ale oba prohlašují, že od chvíle, kdy Ušouna vykopli, nemají ponětí, kde by mohl být. Red říkal, že to tam obrátili naruby, ale nenašli nic, co by Ušounovi patřilo.“

„Doufám, že ho najdou spíš dřív než později,“ řekl Beck. „A až ho předvedou, doufám, že se k zabití Dannyho přizná. Protože všechno, co se tady děje,“ pokývl k prosklené stěně, „se bude sledovat pod mikroskopem. Zvláště Úřad bezpečnosti práce a ochrany zdraví to bude sledovat.“

„Mizerové,“ zavrčel Huff s čerstvou cigaretou v ústech. „Trochu jsme s nimi spolupracovali,“ řekl Beck, „ale všechno se prohospodařilo tou Billyho nehodou.“

„Nemůžeme je nějak odrovnat?“ chtěl vědět Chris.

„Doufal jsem, že to půjde. Pokoušel jsem se několikrát spojit s jejich místním zástupcem. Vyhýbal se mi neodpovídal na moje telefonáty. Což mě vede k přesvědčení, že chystá nějakou přepadovku, a můžou se dostavit kdykoliv.“

„Myslel jsem, že jsi někoho ze zaměstnanců podplatil, aby nás před neohlášenou návštěvou varoval,“ řekl Huff.

„Včera jsem se dozvěděl, že je na mateřské.“

„No to je náramný,“ řekl Chris.

„Jo, zrovna teď, kdy se to nejmíň hodí. Jde mi o to,“ pokračoval Beck, „že to tady musíme mít ve vzorném pořádku. Nesmíme jim poskytnout ani tu nejmenší záminku navíc k tomu, co způsobila Paulikova nehoda. Mohli by nám to tady zavřít a požadovat důkladnou inspekci A udělali by to.“

Chris dlouze vydechl. „No, myslím, že se na tu radostnou novinu opiju.“

„Chrisi –“

„Jen tak žertuju,“ řekl. Jak já budu rád, až se všichni kolem mě trochu rozveselí. Nemůžeme se na to pro jednou dívat z té veselejší stránky? Paulikova žena ustupuje. Demonstranti? Až zítra vyjde slunce a udělá se tam větší horko než v pekle, rozpustěj to a půjdou domů.

Úřad bezpečnosti práce? Poprosíme o odpuštění, slíbíme, že se polepšíme, zaplatíme jim tu jejich podělanou pokutu, a pak budem vyrábět jako jindy. Pokud jde o Mary Beth, tak s trochou štěstí naštve toho svýho hošana a ten ji utopí v bazénu.

Nemělo by mi dělat potíže najít si manželku číslo dvě. Semene mám, že bych mohl zalidnit Čínu – spermií požehnaně, to mi věřte – a dodám dědečkovi Huffovi prvního Hoylea vnuka. A nakonec neméně důležitá věc, co se týká bratrovy vraždy, jsem nevinný. Vidíte? Tak co se děje tak strašného?“

Huff se zasmál. „Tak jo, vyložils nám to. A teď už běžte. Jdu hned za váma.“Huff pořád ještě s úsměvem pozoroval Chrise, jak odchází. Ale když vrhl pohled na Becka, veselost ho přešla. Beck zíral do otevřených dveří, jimiž právě zmizel Chris. Huffa znepokojilo, že se Beck tváří tak ustaraně.

Sayre trvalo dlouho, než usnula.

Myslela si, že po rušné cestě do New Orleansu a dlouhé. Jízdě domů upadne do vyčerpaného spánku v ten momente, kdy se hlavou dotkne polštáře.

Ale házela sebou a převalovala se dlouhé hodiny, a to bylo k zlostí.

Klimatizace dělala hluk. Když běžela, bylo v pokoji zima. Když ji vypnula, udělalo se v místnosti k nedýchání a přišly, i ke slovu pachy každého předchozího hosta, které nasákly do koberce, závěsů a pokrývky přes postel.

Ale nedostatečné pohodlí těla mohlo za její nespavost jen částečně. Neustále se jí v hlavě přemílalo to, o čem mluvili s Beckem. Udělala chybu, že se mu svěřila s tajemstvím Dannyho zasnoubení? A když ví, že její otec z vlastních sobeckých důvodů pletichaří, aby je dva dal dohromady, proč si Becka pustila k tělu? Proč to chtěla?

Až za časných ranních hodin se jí podařilo usnout. To proto nešťastně zasténala, když se před rozbřeskem probudila. Ležela na břiše, obličej zabořený do chuchvalcovitého polštáře. Otevřela jedno oko a ani se nepohnula, silou vůle chtěla znovu usnout, než se příliš probere.

Všimla si, že klimatizace nehučí, takže v pokoji bylo teplo. Odkopla přikrývku z nohou. Myslela si, že ji probudilo horko a že když se odkryje, spánek se dostaví.

Ale nepomohlo, že ležela nepřikrytá.

Možná ji začíná bolet hlava z toho šampaňského. Po šampaňském a sklence červeného, které měla k jídlu, byla dehydratovaná. Potřebovala velkou sklenici vody. A když teď o tom přemýšlela, začal se hlásit i močový měchýř.měchýř. V duchu zaklela, překulila se na záda a posadila se na kraj postele. Automaticky natáhla ruku k lampě na nočním stolku, ale pak si to rozmyslela. Když zůstane v pokoji tma, tak mnohem pravděpodobněji usne. Přikrčená vylezla z postele a tápala kolem ní ke koupelně. Teď už věděla, kde co v pokoji je, takže se mohla bez potíží do koupelny dostat… kdyby nezakopla o těžké boty, které se jí připletly do cesty.

Úplně ji probudilo, když zjistila, že v těch botách vězí nohy.

Kapitola dvacátá osmá

Její zaječení zdusila špinavá ruka, zatímco druhá ruka ji popadla za vlasy a přitlačila ji obličejem dolů na postel. Padl na ni, a tím ji účinně přitlačil na prostěradlo. Ale nepřestala bojovat.

„Perte se se mnou a vyrvu vám je i s kořínky. Přisámbůh, jak jsou pěkný, tak vám je vyrvu a odnesu si je jako suvenýr.“ Prudce škubl vlasy, které svíral v pěsti, až jí vhrkly slzy do očí.

Víc už se nesnažila vykroutit a zůstala nehybně ležet.

„Tak je to lepší.“ Zavrtěl se na jejím zadku. „Příjemný, že jo? Co si takhle zkusit něco, co jsem se naučil v base?“

Za jeho dlaní vykřikla strachy a rozhořčením. Těm zdušeným zvukům se jen zachechtal. Jen klid, Zrzko. Máte moc pěknou prdelku, ale nemám čas na milostný dobrodružství. Přišel jsem si promluvit, ale můžete vsadit život, že vám ublížím, když budu muset. Takže jsme se dohodli?“

S jeho rukou na ústech a obličejem vtisknutým do, zmuchlaných lůžkovin nemohla skoro dýchat. Nevěřila, že se vkradl do jejího pokoje jenom proto, aby si s ní promluvil, ale přikývla, aby se neudusila.

„Takjo.Takjo. Teď vám sundám ruku z úst. Stačí zaječet a víckrát nevydáte hlásku.“

Postupně ruku odtáhl. Odolala nutkání olíznout si rty, tak jí byla odporná pachuť, která zbyla po jeho ruce. Bolestivě ji štípl do zadku a slezl z ní. Jen co byla volná, otočila se na záda a posadila se. Otřela si ústa hřbetem ruky. V tom se rozsvítilo. Zamrkala v tom náhlém jasu a uviděla Ušouna Watkinse, stále ještě s rukou na vypínači lampy na nočním stolku. Otevřeným vrškem stínítka lampy dopadalo ostré světlo na jeho obličej a přízračné a děsivě jej ozařovalo. Stín

jeho hlavy na zdi patřil k děsivým nočním můrám dětských snů.

V době, kdy byl na útěku, se jeho zevnějšek nijak nevylepšil. Pokud vůbec, tak ještě zošklivěl. Jeho zuby se zdály delší a žlutší. Kozí bradku měl ještě ježatější. Obličej mu tak vyhubl, že mu každá kost groteskně vystupovala, že až připomínal kostru. Hubený krk měl jako sup a obrovské uši jako by mu po stranách k hlavě přilepili, aby byl ještě směšnější.

„Nazdar, Zrzko.“

Srdce jí poplašeně bušilo a v ústech měla sucho, ale snažila se nedat na sobě znát strach. Vrhla pohled na dveře.

„Ani na to nepomejšlejte,“ řekl a ošklivě se uchechtl. „Chytnul bych vás dřív, než byste se k nim dostala, a to bych byl nucenej porušit slib, že vám neublížím.“ S úsměvem od ucha k uchu vytáhl z boty nůž a čepelí se popleskal do dlaně.

„Jak jste se dostal dovnitř?“

„Jsem kriminálník, zapomněla jste? Otevřu zámek natotata. A pěkně potichu. Styďte se, nedala jste si dveře na řetěz. Dáma sama, to byste měla mít víc rozumu.“

Nechtěla myslet na to, jak dlouho s ní byl v pokoji, než se probudila. Naskočila jí husí kůže, když si ho představila, jak sedí u její postele, pozoruje ji, jak spí, a naslouchá jejímu oddechování. Možná ji probudil jeho pach. Už několik dní se nemyl a odpudivě smrděl.

„Jsou pravý?“ Sebral z nočního stolku diamantové náušnice. Podržel je proti světlu, otáčel je sem a tam a odhadoval, jakou mají cenu.

„Ano. Můžete si je vzít, když odejdete.“

„Dík. To určitě můžu.“ Zastrčil náušnice do kapsy špinavých modrých džin. „Ale nemůžu odejít, dokavaď si trochu nepoklábosíme.“

„O čem si vy a já můžeme povídat?“

„Víte, že jde po mně policie?“

„Napadl jste mého bratra s nožem v ruce.“

„To je nesmysl. Já ho chtěl jenom postrašit. Škrábnul se o něj sám. Udělal to záměrně.“

I když takovou teorii předložila Beckovi, teď se Ušouna zeptala. „Proč by to dělal?“

„Protože ze mě chce udělat zabijáka.“

„Chris je přesvědčený, že jste zavraždil našeho bratra. Udělal jste to?“

Místo aby odpověděl, vytáhl zásuvku nočního stolkuj, vyndal bibli a hodil jí ji „Genesis, kapitola čtvrtá.“ Nechala bibli ležet tam, kde vedle ní přistála, a chladně se ho zeptala: „Jste znalec bible?“

„Tam v Angole jsem chodil každou neděli na bohoslužby. Rozdával jsem zpěvníky a tak všecko. V mejch záznamech to vypadalo dobře.“

„Vyvážilo to zřejmě Sodomův.“

Oči měl najednou jako křemeny. „To jako že jsem teplouš. Tak já vám ukážu, jak to je.“

Svojí ironií se dopustila hrozné chyby. Poskytla mu záminku.

Když k ní přistoupil, pokusila se odsunout na posteli co nejdál, ale znovu ji popadl za vlasy a strhl ji zpátky. Přiložil jí špičku nože ke tváři a zachechtal se, když zůstala naprosto bez pohnutí. „Napadlo mi že si tím zajistím vaši pozornost. Nerada byste si nechala pošramotit tu svoji hezkou tvářičku, co? Surově jí roztáhl kolena od sebe, stoupl si rovnou mezi ně a přistrčil jí boky k obličeji „Máte fakt proříznutou pusu, ale já vím, jak vám ji zavřít.“

„To byste mě musel zabít.“

„I to by mohla bejt zábava.“

Vtom se spustila klimatizace, s obvyklým chrčením a rachtáním. Při tom nečekaném zvuku sebou polekaně trhl a prudce otočil hlavu. Když si uvědomil, co to bylo, viditelně se mu ulevilo, ale i tak ho to vystrašilo. Pustil její vlasy a nervózně od ní odstoupil.

„I když bych moc rád plně využil tyhle situace, strávil jsem tady času už víc než dost.“ Uchopil bibli a zamával s ní na ni. „Vyřiďte šerifovi Harperovi, aby si početl v bibli. Tu část o Kainovi a Ábelovi. A vy ať jste přesvědčivá, až s ním budete mluvit, jelikož jestli mě hledají kvůli zabití Hoylea, tak bych si mohl třeba nějakýho zabít.“

Přejel jí špičkou nože přes bradavku. „A vždycky jsem měl slabost pro zrzky.“

Když Beck dorazil, čekala s šerifem Harperem a zástupcem Scottem v Redově kanceláři Beck vypadal podobně jako ona poněkud ztrhaně.

Demonstranty viděla, když projížděla kolem slévárny, ale nebylo to pro ni žádné překvapení, protože předchozího večera mluvila s Clarkem Dalym.

Volal jí krátce potom, co se vrátila z New Orleansu. Objasnil jí, že právě tráví přestávku v Centru, a volal jí z kamarádova mobilu. V hlase mu znělo vzrušení, že se už dosáhlo takového pokroku.

„Už se mi podařilo izolovat pár Huffových donašečů a varoval jsem chlapy, aby si dávali pozor, co říkají, protože se to donese rovnou Huffovi.“ Ještě s několika muži jimž důvěřoval, rovněž dělali co mohli aby nikdo na Billyho Paulika nezapomínal.

„Nielson spustil tu demonstraci, Huff proti ní vystoupil, ale nenahnal nám strach, jak měl v plánu. Situace se zlepšuje, Sayre. Dám ti vědět jak to postupuje, až to půjde.“

Připadal jí plný optimismu, ne ušlápnutý. V hlasu mu zaznívala sebedůvěra, která potvrzovala, že udělala dobře, že ho přemluvila, aby do toho šel. Další zprávy, jak se to vyvíjí, už nedostala, ale přes noc zřejmě nespokojenost mezi dělníky vzrostla, navzdory Huffovým snahám ji potlačit. Dnes ráno byli mezi demonstranty i někteří Hoyleovi zaměstnanci

Což vysvětlovalo Beckovy unavené rysy, když vešel do Redovy kanceláře a zachmuřeně pozdravil: „Dobré ráno.“

„Ze všech stran se ozvalo ‚dobré‘, ale zrovna přesvědčivě to nevyznělo. Beck se posadil na volnou židli vedle ní proti Redovu psacímu stolu. Wayne zůstal stát.

„Jak to vypadá v továrně?“ zeptal se šerif.

„Je tam horko.“

„Dneska bychom měli mít kolem pětatřiceti,“ poznamenal Wayne. Scott a Sayre si říkala, jestli si opravdu myslí, že Beck mluvil o venkovní teplotě.

Beck ho ignoroval a adresoval odpověď Redovi „Další, dva tucty demonstrantů se ukázaly právě včas, aby uvítaly, denní směnu, když se hlásila v sedm do práce. Pár našich lidí si vzalo letáky, které rozdávali, a dokonce s nimi pochodovali, což rozzuřilo ty, co jsou loajální Hoyleovi. Nálada je výbušná. Nevím, jak dlouho je udržíme. Snažím se zastihnout Nielsona, jestli bychom tu záležitost mohli nějak srovnat, ale nereaguje na moje telefonáty.“ Najednou se otočil k ní a zeptal se: „Ozval se ti?“

Tohle bylo poprvé, co si od jeho příchodu pohlédli do očí a bylo to jako fyzický náraz. „Ne.“

Hleděl na ni jako kdyby pátral po náznaku, že mu lže, pak se otočil znovu k Redovi „Musím hned zas zpátky. Proč jsi se mnou chtěl mluvit?“

Red ukázal na ni „Sayre měla dnes po ránu návštěvníka. Myslela, že byste si měl poslechnout, co jí přišel říct.“

„Návštěvníka?“

„Dnes brzy ráno se do mého motelového pokoje vloupal Watkins.“

Šokované na ni zíral, pak stočil pohled na Reda, aby mu to potvrdil.

„Naše kancelář přijala hovor krátce po páté. Okamžitě jsme tam poslali policistu. Ve chvíli kdy se do motelu dostal, byl Watkins samozřejmě už dávno pryč.“

Beck se k ní znovu otočil. Prohlédl si ji od hlavy k patě a znovu se jí zadíval do očí. „Ublížil ti? Choval se…?“

Zavrtěla hlavou a sklopila ji když odpovídala na Beckovu nedokončenou otázku a na vše, co naznačovala. „Vyhrožoval, že mi ublíží, ale neudělal to. Udělal mi jenom tohle.“ Dotkla se místa na tváři kde ji lehce poranil nožem, když naskočila klimatizace. „Trhl sebou při náhlém hluku. Myslím, že to nechtěl udělat.“

„Wayne a já jsme četli výpověď, kterou sepsal policista, co šel do motelu, ale z první ruky jsme to neslyšeli Myslela, že byste u toho měl být.“

Nepřítomně přikývl. „Co Watkins udělal? Vynutil si přístup?“

„Otevřel si paklíčem. Nedala jsem si bezpečnostní řetěz, což byla hloupost. Vzbudila jsem se a našla ho u sebe v pokoji.“

„Kristepane!“

„Asi vám neřekl, kde se skrýval?“ zeptal se Scott poněkud přitrouble.

„Ne. To mi nesdělil.“

„Neviděla jste náhodou, jakým směrem zamířil, když z motelu odešel?“

„Ne, ale musel odejít pěšky. Neslyšela jsem motorku.“

„Jak věděl, kde bydlíte?“

„To by nebylo tak těžké zjistit. Ve městě jsou jenom dva motely. Vylučovací metodou.“

Všimla si že je Beck ze Scottových nejapných otázek čím dál netrpělivější. Otočil se k policistovi a řekl: „Proč nenecháte toho hloupého vyptávání a nedáte jí příležitost, aby nám pověděla, co se stalo?“

Než stačil Scott Beckovi odpovědět, vložil se do toho Red. „To je dobrý nápad. Začněte, Sayre, od začátku. Nebudeme vás přerušovat, dokud nedomluvíte. Co chtěl?“

„Chtěl, abych vám předala vzkaz.“ Vylíčila, jak se vše zběhlo, a vynechala pouze Watkinsovy sexuální narážky, které nijak nesouvisely se vzkazem, který chtěl, aby šerifovi vyřídila. Jak Red řekl, nikdo ji nepřerušil. „Takhle to je. Skoro doslovně.“

Po krátké odmlce se Scott zeptal: „Pokusila jste se nějak uniknout?“

„Bála jsem se, že kdybych běžela ke dveřím, dostala bych nožem do zad. Nedokázala bych je otevřít a vyběhnout dřív, než by se ke mně dostal. Je hubený, ale při jakémkoliv fyzickém zápasu by mě přemohl.“

„Ani jste nevykřikla?“

„Když mi tiskl ruku na ústa, tak jsem nemohla. A když mě pustil, nechtěla sem ho provokovat, aby ten nůž nepoužil. Kromě toho, jak by mi ječení pomohlo?“

Na to neměl nikdo odpověď.

Red si mnul zapadlé oči. Pokožku měl šedivou a zřejmě zhubl od doby, kdy ho viděla naposledy, což bylo před pár dny. Přemítala, jestli je nemocný, nebo se jenom trápí.

Beck si uvolnil kravatu a rozepnul knoflíček. Vypadal jak člověk, který prohrává s démony, s nimiž zápasí. Jedině zástupce Scotta jako by vývoj situace vzpružil. Posunul opasek a řekl: „Tak ho půjdem sebrat.“

„Doufám, že mluvíte o Ušounovi Watkinsovi,“ vložil se do toho Beck. Jistě nechcete zatknout Chrise.“

„To bych se na to podíval, že ne,“ odtušil Scott.

„Ne tak rychle, Wayne,“ brzdil ho Red, pak se otočil Becka. „Snad abychom si znovu promluvili s Chrisem.“

„Na základě svědectví z doslechu?“

Zdrceně se na něho podívala. „Obviňuješ mě, že lžu?“

„Ne. Watkins je dost hloupý, aby takovou blbost provedl. Ale dokud nebude zavřený, budeme mít na to, co řekl, jenom, tvoje slovo.“

Stálo ji to všechny síly, aby ho nepraštila. „Jdi se vycpat.“

„Sayre,“ napomenul ji Red přísně.

Otočila se k šerifovi „Doslova jsem ocitovala, o čem jsem s Watkinsem mluvila. Takhle to řekl. Genesis, kapitola čtvrtá.“

„Já vám věřím,“ řekl. „A Beck pravděpodobně také. A nezapomínejte, že Chrise zastupuje.“

Otočila se a pohlédla Beckovi zpříma do očí. „Na to ani na chvíli nezapomínám.“

„A nezapomínejte, že Watkins vyšel nedávno z vězení,“ pokračoval Red. „Udělá všechno, aby si zachránil kůži a nemusel zpátky. Odkazováním na bibli dělá kouřovou clonu, všechny nás znervózňuje, chce, abychom si mysleli že Chris bratra zabil,abychom ho přestali honit, asi na tak dlouho, aby to stihl do Mexika.“

„Myslím, že přesně o tohle mu jde,“ řekl Beck. „Má pěkně nahnáno. Je zoufalý a hoří mu půda pod nohama. Chtěl všecko přesunout na někoho jiného a všichni víme, jak mu Hoyleovi leží v žaludku.“

„Myslíš si že jsem neuvažovala o tom, jaký má na tom zájem?“ řekla rozzuřeně. „Samozřejmě že ano. Nejsem hloupá.“

„Nikdo netvrdí, že jsi hloupá, Sayre,“ řekl Beck.

„Nikdo, jenom lhář.“

„Uklidni se. Já nezpochybňuju, cos řekla. Jenom se snažím najít v tom smysl. Předpokládejme, že Watkins mluvil ničím nevylepšenou pravdu. Předpokládejme, že bezpečně ví, že Chris Dannyho zabil. Proč by se potom s tou informací neobrátil na policii? Proč by riskoval, že ho chytí, jak se vloupává do tvého motelového pokoje a vyhrožuje ti nožem? Proč by se takhle namáhal a podstupoval takové riziko, jen aby ti to řekl?“

„Protože věděl, že já to pod koberec nezametu.“

„To neudělá ani nikdo v téhle kanceláři paní Lynchová,“ pravil Wayne Scott horlivě. „Musíme jednat, šerife Harpere. Už máme podloženo, že byl Chris na místě činu.“

Beck pohrdavě podotkl: „Tou krabičkou zápalek?“

„A zjistili jsme, že měl příležitost během dvou hodin, kdy nemůže vysvětlit, kde byl.“

„Pokud nepředloží alibi.“

„Žádné nemá,“ řekl Scott.

„Žádné nepředložil,“ opravil ho Beck. „Což neznamená, že žádné neexistuje.“

Zatímco si to Scott přemílal v hlavě, zeptal se Red: „Kde máte motiv, Wayne? Neuvedl jste důvod, proč by měl Chris Dannyho zabíjet.“

Už už měla na jazyku, proč. Když už pro nic jiného, tak proto, že by s chutí podtrhla Beckovi Merchantovi koberec pod nohama.

Nemohla ale říct nic, aniž by přitom nezradila důvěru Jessiky DeBlanceové. Pokud by věc někdy dospěla do stadia, že by na tom závisela spravedlnost, potom by musela přiznat, co o tom zasnoubení ví. Pokud by se tomu ale mohla vyhnout, tak nic neřekne, aby ochránila soukromí té mladé ženy a ušetřila ji dalšího trápení.“

„Přinejmenším na další výslech toho máme dost,“ namítl Scott.

Red si povzdechl. „Nerad to říkám, Becku, ale Wayne má pravdu. Každého jiného podezřelého bychom předvedli a poslechli si, co nám k tomu obvinění řekne. Nemůžeme z toho Chrise vynechat jenom proto, že je tím, kým je.“

Beck si to nechával chvíli projít hlavou, potom řekl: „Sedíme teď ve slévárně na soudku s prachem. Bůh ví, jakou řetězovou reakci by to spustilo, kdybyste Chrise odvezli v hlídkovém voze. Nevidím, čemu by to posloužilo, a popravdě řečeno by to mohlo vyvolat paniku.“

„Potom je na vaši zodpovědnost, aby se sem dostavil dobrovolně,“ řekl Red.

„Jakmile se o tomhle dozví, uvítá možnost se k tomu vyjádřit.“

„Pořád platí příkaz, aby se dostavil ještě dnes,“ řekl šeřit „Přivedu ho sem po obědě.“

„V pořádku.“

Wayne Scott zrovna neskákal štěstím, že se takhle dohodli, ale neměl na vybranou, než to přijmout. „Bojíte se, madam?“

Sayre k němu zvedla pohled. „Jestli se bojím?“

„Watkins vám vyhrožoval, že vás zabije.“

„Měl příležitost mě zabít, a neudělal to.“

„Jenom pro jistotu bude před vaším motelovým pokojem stát hlídkový vůz.“

„Ne, Rede, nedělejte to.“

„Jestli se Huff o tomhle dozví, vsaďte se –“

„A vy mu to nepochybně řeknete,“ přerušila ho. „Ale nepřeju si před svými dveřmi žádné hlídací psy. To nestrpím, takže se nenamáhejte někoho posílat.“

„Takže… buďte opatrná,“ řekl krotce.

„Budu.“ Zvedla se k odchodu. „Je to všechno?“

„Prozatím.“

Pokývla na rozloučenou Redovi a zástupci Scottovi, ale naprosto ignorovala Becka. Vyšla z budovy a byla už málem u svého červeného vozu, když ho zaslechla, jak ji volá. Šla dál. Dohonil ji, když odemykala dveře vozu.

Když jí položil ruku na rameno, otočila se k němu. Než stačila něco říct, předešel ji. „Já vím, že se zlobíš.“

„Že se zlobím? To jsi zdaleka nevystihl.“

„A vím proč. Ale vyslechni mě, Sayre. Přijmi Redovu nabídku, že tě nechá hlídat.“

Hořce se zasmála. „Ty jsi mi uvěřil? Nemyslíš si že jsem si setkání s Watkinsem vymyslela?“

„Samozřejmě že jsem ti uvěřil.“

„Takže ze mě jenom s chutí děláš před ostatními blázna a znevažuješ mě před nimi. Zřejmě se to stalo tvojí oblíbenou zábavou.“

„Jsem Chrisův právník.“

„To jsi dal jasně najevo.“

Otevřela dveře vozu a nastoupila, ale zabránil jí, aby je přibouchla. Naklonil se k ní blíž a zuřivě ze sebe vysypal: „Chris mi věnoval svoji důvěru, abych jednal v jeho prospěch. Nemůžu jeho důvěru zradit o nic víc, než ty důvěru Dannyho snoubenky.

Měla jsi skvělou příležitost jim motiv k vraždě předložit, Sayre. Neudělalas to. Nemohlas. Jelikož jsi dala té ženě slovo, že nic neřekneš. Proč by se měla tahle pravidla vztahovat jenom na tebe?“

Technicky vzato měl pravdu. Bylo by to porušení profesní etiky, kdyby nejednal ve prospěch svého klienta. To, že měl pravdu, jí ovšem nezabránilo, aby nesoptila.

„Pusť ty dveře.“

„Kam jedeš?“

„Kam se mi zachce.“ Trhla dveřmi ale nic jí to nepomohlo. Nepustil je.

„Poslouchej mě, Sayre. Zapomeň na to, že máš na mě vztek, a soustřeď se na Watkinse. Nesmíš nad jeho výhrůžkami mávnout rukou. Není moc chytrý, ale o to je nebezpečnější. Možná ti dnes ráno ublížit nechtěl, ale teď, když jsi vyřídila jeho vzkaz Redovi, posloužila jsi jeho záměru. Možná se vrátí, aby si to s tebou pro výstrahu vyřídil, Watkins Hoyleovy nenávidí. Ty jsi Hoyleová, Sayre, ať se tito líbí nebo ne, a…“ Přejel ji očima. „Jsi nápadná.“

„To je dobře. Potom mě bude mezi demonstranty dobře vidět.“

Podruhé toho dne zajel Beck s pickupem na parkoviště před šerifovou kanceláří a zaparkoval vedle Chrisova porsche. Domluvili se, že se tady setkají, potom co Chris poobědvá doma s Huffem.

Vystoupil z vozu a nechal okna stažená, přestože to moc nepomohlo, aby nebylo ve voze k udušení ani předtím, když v něm jel. Před vedrem nebylo úniku. Dokonce i v klimatizované šerifově kanceláři bylo dusno a vlhko.

„Hoyle je v poslední místnosti napravo,“ informoval ho neotesaný mládenec u příjmu jménem Pat.

„Děkuji.“

Beck jednou zaklepal a otevřel dveře do místnosti právě tak velké, aby se tam vešel stůl a dvě laminátové židle. Na jedné seděl Chris. „Ahoj.“

„Ahoj. Viděls Reda?“ zeptal se Beck.

„Ne. Jenom toho neandertálce za stolem. Nasměroval mě sem. Řekl mi, že Red a Scott jsou pořád ještě na obědě a ať si tady udělám pohodlí.“

Beck okamžitě vycítil v chování svého přítele změnu. Chrisova sarkastická povýšenost, která patřila k jeho povaze, byla ta tam. Beck se posadil naproti němu. „Nechceš mi povědět, co se děje?“

Chris se usmál, ale nebylo v tom stopy po dobré náladě. „Kdybych ti to řekl, musel bych tě zabít.“

Beckovi udělalo srdce kotrmelec.

Chrisův pokřivený úsměšek se změnil v široký úsměv.

„Ne, nehodlám učinit doznání. Alespoň ne, že jsem zavraždil bratra.“

„Co teda mi řekneš?“

Předklonil se, opřel se lokty o stůl a masíroval si všemi prsty čelo. „Mám strach. To je ono. To je moje velké přiznání, Becku. Tahle místnost hrozně připomíná vězeňskou celu a já z toho mám nahnáno, až běda.“

Svíravý pocit v Beckově hrudi povolil. „To se dalo čekat. Takhle mají místnosti určené na výslechy působit, Chrisi. Aby ti nahnaly strach. Otřásly tebou. Abys začal pochybovat o vlastní nevině.

Když jsem pracoval v kanceláři okresního státního zástupce, strávil jsem v podobných místnostech spoustu času s opravdovými ničemy. Gangstery, chlapy, co znásilňovali, vraždili, se zloději. Ale ať už měli na triku cokoliv, stačilo strčit je do místnosti určené pro výslechy a nechat je tam dost dlouho a do jednoho začali volat maminku.“

Chris zareagoval úsměvem, ale dlouho mu nevydržel. „Začínám se bát, že by to zkrátka na mě mohli hodit.“

„Mají jenom nepřímé důkazy, nic víc. Nic vážného. Pochybuju, že by to, co mají, předložil státní zástupce velké porotě. Zvláště v tomhle okrese ne.“

„Jo, ale všechny nepřímé důkazy se hromadí, až… co to hledám za slovo?“

„Převáží?“

„Správně. Někdy dostatečné množství nepřímých důkazů stačí. Ušoun Watkins a jeho biblický příběh,“ řekl pohrdavě. „Pravděpodobně jiný nezná. I nevěřící slyšeli o Kainovi a Ábelovi Danny se stal obětí vraždy. Byl to můj bratr. Najednou všechno ukazuje na to, že jsem to byl já, kdo ho zabil.“

Zvedl se ze židle a pomalu obešel malý stůl. „Proč moje vlastní sestra uvěří smyšlence bláznivého protřelého kriminálníka a pak s tím běží za tím machrem Scottem, který slídí po čemkoliv, co by proti mně mohl použít?“ Beck mu neřekl o tajném zasnoubení, o němž ví jenom on a Sayre, ani o tom, že jí Danny volal. Jedno i druhé by mohlo být velice důležité. A nechá si to pro sebe, i když se ukáže, že je to nepodstatné.

„Sayre zrovna neskákala radostí, když jsem ji posledně viděl, Chrisi.“ Zamyšlené dodal: „Bůh ví, co jí ten odporný šupák řekl nebo udělal, o čem nám neřekla.“

„Vím, že se musela vyděsit, ale proč neoznámila krádež náušnic a nezůstala u toho? Proč vůbec bere za bernou minci Watkinsovy smyšlenky, které mají svést na falešnou stopu?“

Beck svraštil čelo. „Nedovedu vysvětlit nic, co Sayre dělá.“

Chris se zastavil a zadíval se na něho. „Je to teda pravda?“

„Takže jsi to slyšel?“

„Někdo volal k nám, když jsme obědvali, a řekl to Huffovi. Mohl se zjevit. Opravdu se přidala k demonstrantům?“

„Je v čele průvodu.“

Chris se vrátil na židli a vyčkávavě se na Becka zadíval.

„Ukázala se kolem půl dvanácté s hamburgery z Dairy Queen a chladicími boxy s pitím. Jen co dohlédla na to, aby se každý najedl, popadla transparent a začala pochodovat s nimi. Když jsem před chvílí projížděl bránou, tak tam pořád ještě byla.“

Chris svěsil hlavu mezi ramena a nevěřícně jí vrtěl. „Nikdy mě nenapadlo, že se dožiju dne, kdy člen Huffovy rodiny bude stát proti nám. Někteří samozřejmě věří, že jsem střelil bratra do úst brokovnicí. Koho vůbec může napadnout, že bych něco takového udělal?“

Beck si masíroval čelo. „Tak to prostě je, Chrisi. Ještě musejí zjistit motiv. Pokud si nenecháváš něco pro sebe.“

Prudce zvedl hlavu. „Jako třeba co?“

„Řekls mi o svojí hádce s Dannym všechno?“

„Už nejmíň stokrát.“

„Tajil Danny něco před námi?“

„Jestli něco tajil?“

„Jenom jsem myslel, že ti třeba řekl něco, o čem my ostatní nevíme.“

„Ne. Nic.“

Beck se zadíval Chrisovi do očí, pátral po záblesku, který by ho prozradil, ale Chris na něho hleděl pevně a nevinně. „Jen mě to napadlo. No nic. Co Lila?“

„Včera jsem zašel za ní domů, když jsem věděl, že bude George pryč. Ani mi neotevřela.“

„Zaujaté alibi. No to se povedlo.“ Beck se zvedl a přistoupil k oknu. Všiml si že jsou na něm železné mříže. Vyhlédl na oblohu, která byla tak rozpálená, že z ní veškerá modř vybledla. „Nebudu ti nic namlouvat, Chrisi. Musím přijít s nějakou solidní obranou.“

„Bratra jsem nezabil.“

Beck se otočil. „Samotné popření nestačí.“

Chris se na něho dlouze zadíval, potom tiše řekl: „Tohle je jedna z nejtěžších věcí, kterou jsem musel udělat, Becku. Propouštím tě.“

Krátce se zasmál. „Ty mě propouštíš?“

„Tím nepochybuju o tvých schopnostech ani o právnickém ostrovtipu. O to tady nejde. Vytáhl jsi Hoyleovy hutě z malérů, které nás mohly přijít draho, a nejenom finančně. S Huffem tě potřebujeme, abys pracoval na tomhle poli abys za nás jednal při sporech s federálními úřady a nyní, díky Nielsonovi s našimi vlastními zaměstnanci.“ Pokřiveně se usmál. „A já potřebuju odborníka na trestní právo.“

Beck se vrátil ke stolu a posadil se. „Vlastně se mi ulevilo.“

„Nezlobíš se?“

„Trestní právo není moje parketa, Chrisi. Já jako první navrhl, aby sis vzal odborníka na trestní právo. Chtěl jsem na tom trvat, ale měl jsem obavy, aby sis nemyslel, že ti nechci pomoct. Taky jsem si nebyl jist, jak by zareagoval Huff.“

„Nebude se mu to líbit. Vyznává zásadu držet věci v rodině, ale doufám, že mi pomůžeš ho přesvědčit, že je to správné rozhodnutí.“

„Promluvím s ním. Koho si vezmeš?“

Chris mu to řekl, ale Beck to jméno neznal. „Je z Baton Rouge a má skvělá doporučení.“

„Ať ti přinese štěstí.“ –

„přísaháš, že se nezlobíš?“

„Přísahám. Tak kde je ten právnický zázrak? Potřebuješ ho tady teď.“

„To je právě ono. Může až v pondělí. Co uděláme s tím výslechem?“

„Podívám se, jestli by to Red neodložil, dokud se nedostaví tvůj nový právník.“

„Myslíš, že mě strčí přes víkend do vězení?“

„Pokud to jenom navrhnou, spustím pokřik. Tohle je, stejně jenom buzerování. Podle mě tě chce Red vyslechnout jenom proto, aby zpacifikoval toho svého zástupce. Nevěří na příběhy z bible o nic víc než ty.“

Stiskli si ruce, ale když ji chtěl Beck odtáhnout, Chris mu ji sevřel ještě pevněji „Nechci odskákat něco, co jsem neudělal, Becku. A Dannyho jsem nezabil.“

Beck mu na oplátku také stiskl ruku. „Věřím ti.“

Kapitola dvacátá devátá

Když se v ten večer vrátila Sayre do motelu, otevřela si klíčem, který patřil k novému zámku, vyměněnému za ten, který si otevřel Watkins.

Zůstala stát na prahu a přehlížela pokoj. Všechny stopy po jeho pachu byly odstraněny. Protože nedůvěřovala motelové pokojské, že to tam uklidí tak důkladně, jak si přála, natáhla si gumové rukavice a vlastnoručně pokoj vydezinfikovala, než odešla do slévárny. Trvala na tom, aby vedoucí motelu přinesl jinou židli místo té, na níž seděl Watkins. Přehoz přes postel byl rovněž vyměněn za jiný.

Uspokojená, že jsou všechny pozůstatky po něm pryč, zamkla se a dala si bezpečnostní řetěz. Unaveně přistoupila k toaletnímu stolku a zadívala se na sebe do zrcadla. Pokožku měla spálenou od slunce a zároveň byla tak propocená, že se jí oblečení lepilo na tělo. Sundala si tenisky a prohlédla si úrodu bolestivých podebraných puchýřů, které vítězily nad pedikúrou ve stylu Beige Marylin.

Byla tak unavená, že skoro nebyla schopná sníst grilovaný sýrový sendvič, který si koupila cestou v bistru, a přitom měla hlad jako vlk. Po prvním soustu jej zhltla.

Dlouho se sprchovala, dnes už podruhé. Ráno se důkladně vydrhla, aby ze sebe smyla i vzpomínku na Watkinsův dotek.

Nyní se nechala masírovat proudem vody, aby dostala bolest ze svalů. Když vylezla z vany, cítila se zase skoro jako člověk. Na to, aby se obtěžovala fénem, byla příliš unavená, a tak si vytřela vlasy ručníkem a nechala je tak. Jediný ústupek, co se pěstění krásy týkalo, udělala, když si nanesla na spálený nos pleťové mléko. Na poraněném místě na tváři se udělal strup, za den dva to nebude znát.

Natáhla si kalhotky a krátkou bavlněnou košili, které si koupila místo těch, ve kterých spala předchozí noci Ráno je odnesli s odpadky. Už by si je nikdy nevzala na sebe, bez ohledu na to, kolikrát by je vyprala.

Říkala si ať na ten incident zapomene. Nestalo se nic strašného. Připisují tomu imbecilovi že jí ublížil víc, než se stala.

I tak se rozhodla, když si odestýlala, že nechá po celou, noc svítit v koupelně světlo, kdyby snad došlo k tomu, že, by se probudila za naprosté tmy a znovu se jí připomněly, ty strašné chvíle, kdy ho našla v tomto pokoji.

Z myšlenek ji vytrhlo zaklepání na dveře. „Sayre? Otevři.“

Byl to Beck. Ohleduplně zaklepal zlehka, aby ji nepoděsil, ale hlas měl přísný.

„Co chceš, Becku?“

„Chci abys otevřela dveře.“

Odemkla a otevřela dveře, jen co dovoloval mosazný řetěz, a škvírou na něho pohlédla. „Nejsem oblečená.“

„Pusť mě dál.“

„Proč?“

Viděla na něm, jak je podrážděný. Neuráčil se odpovědět, jenom na ni zíral. Ustoupila, hlavně proto, že nechtěla, aby někdo jejich rozhovoru přihlížel. Utkání v kuželkách muselo být dnes večer v plném proudu, protože parkoviště před motelem bylo plné vozů a v pokoji vedle byli hosté. Sundala řetěz, Beck vešel a pořádně za sebou zavřel dveře. Okamžitě sjel pohledem na lem její krátké noční košile a holé nohy. Založila si ruce na prsou a to gesto, kterým jako by se chtěla chránit, ho přimělo odvrátit pohled.

„Vzhledem k tomu, co se stalo ráno… obleč si něco, jestli se tak budeš cítit líp.“

„Tak dlouho se tady nezdržíš. Co chceš?“

„Clark Daly je v nemocnici.“

„Cože?“

„Leží na pohotovosti.“

Ruka jí vyletěla k hrdlu. „Další nehoda v továrně?“

„To sotva. Zbili ho.“

„Zbili?“

„Do krve. Je ve vážném stavu. Jestli to je kritické, nebo ne, to se ještě uvidí. Má viditelná zranění. Uvolněné zuby, rozseklý ret, modřiny na očích, roztržené oční víčko, tržnou ránu ve vlasech. Kromě toho by mohl mít zlomeninu lebky. Skoro jistě má zlomená žebra. Možná i vnitřní krvácení. Právě ho rentgenují, aby se tohle všechno zjistilo.“

Přitiskla si ruku na ústa, dlouze vydechla a klesla na kraj postele. „K… kdo?“

„Ještě žádná jména nepadla, ale o tobě se mluvilo, že za to můžeš.“ Zabodl se jí pohledem do očí.

Pocítila v ústech hořkou slinu, polkla. „Co se stalo?“

„Dnes v noci jsem zůstal v továrně. Chtěl jsem tam být pro případ, že by vypukly nějaké opravdové nepokoje.“

Krátce potom, co nastoupila do práce směna, co pracuje od půlnoci vycítil, že něco není v pořádku. „Když tam pracuješ dost dlouho, vypěstuješ si vnímavost,“ řekl. „Vycítíš, že něco není v pořádku. Šel jsem dolů do výrobní haly a začal se vyptávat, co se děje. Nikdo se mnou nechtěl mluvit. Zvláště v tom ovzduší, které tam teď panuje.“

„Jsi Huffův hlavní člověk.“

Hněvivě stiskl zuby, ale nic k tomu nepodotkl. „Nakonec jsem z jednoho chlapa vytáhl, že Clark nepřišel do práce. Jeden z jeho kamarádů zavolal jeho ženě a ta začala jančit. Říkala, že odešel tak brzo, že tam měl dávno být. To jeho kamarády poplašilo, chtěli ho hned jít hledat. Nařídil jsem jim, aby zůstali v práci ale pár jsem jich vybral a šli jsme se po něm podívat. Jeho vůz jsme uviděli při kraji silnice ani ne dva bloky od jeho domu. Clark ležel tváří dolů v bezvědomí v příkopu. Je na tom špatně.“

Zvedla se a klopýtala ke komodě. „Jdu tam.“ Vytáhla ze zásuvky džíny, ale Beck jí je vytrhl z ruky a odhodil je. „To se paní Dalyové nebude líbit, Sayre.“

„Je mi fuk, co se –“

„Poslyš!“ Uchopil ji za ramena. „Když přijela Luce Dalyová do nemocnice a uviděla mě tam, vytáhla drápky. Značně nevybíravě mi dala na vědomí, že jsem tam nežádoucí, a ječela na mě, ať se držím od jejího manžela dál.

Což bych od ní čekal, kdyby se její manžel zranil v práci Jako od Alicie Paulikové. Ale takhle mě to šokovalo, protože jsem to byl já, kdo ho našel a dopravil na pohotovost. Nicméně brzy vyšlo najevo, že to nebylo náhodné přepadení. Nic takového. Nadělali z něho fašírku proto, že jsi ho uvrtala, aby ukázal prstem na Huffovy špicly a začal burcovat lidi aby stávkovali.“

Těžce oddychoval a měl co dělat, aby nezvýšil hlas. Držel svoji zlost na vlásku. Náhle ji pustil, jako by si uvědomil, jak pevně jí svírá ramena. Odvrátil se, zajel si prsty do vlasů a znovu se k ní obrátil. „Řekni mi že se paní Dalyová zmýlila. Řekni mi že to není pravda.“

Bojovně vystrčila bradu. „To ty jsi tohle nazval válkou.“

„Není to tvoje válka. Proč v ní bojuješ?“

„Protože někdo musí. Protože to, v jakých podmínkách se v té slévárně pracuje, je neúnosné. Někdo musí dát věci do pořádku.“

„To si skutečně myslíš, že tvoje účast tomu pomůže? Že někdo bude mít užitek z toho, že pochoduješ na demonstraci?“

„Myslím, že k něčemu by to být mohlo.“

„Tak to se pleteš. Zatraceně se pleteš.“

„Učiním prohlášení k zaměstnancům.“

„Ani nemluvíš jejich jazykem,“ zařval. Jasně se to ukázalo, když jsi tuhle přišla do továrny. To, že budeš nosit transparent, tě nezařadí mezi lidi co musejí měsíc žít z toho, za co ty si koupíš pár bot.

Srdce máš možná na pravém místě, Sayre, ale neuvažuješ rozumně. Nezískala sis důvěru dělníků a jejich rodin. Ještě ne. Díky tobě dnes v noci div nevyrazili Clarkovi Dalymu mozek z hlavy a ty máš z pekla štěstí, že jsme v tom příkopu nenašli tebe.“

Jeho výtka ji zasáhla, ale ještě víc ji zasáhla samotná podstata věci odvrátila se od něho s rameny pokleslými tíží své viny.

„Aby měl Clark ještě víc malérů, to je to poslední, co jsem chtěla.“

„Potom ses od něho měla držet dál. A tenhle vzkaz jsem ti měl vyřídit.“

Zvedla hlavu a podívala se na něho do zrcadla nad toaletním stolkem. „Od koho?“

„Od Luce Dalyové. Je to hezká, chytrá žena. Strefila se. Předvídala, že budeš chtít uhánět do nemocnice, ke Clarkově posteli No, tak to promiň. Jeho žena si nepřeje, aby ses k němu přibližovala. Říkala mi žes za ním byla, a poslala mě, abych ti vyřídil, aby ses vrátila, odkud jsi přišla, a nechala jejího manžela na pokoji.“

„Uvažuje jako žárlivá manželka. Nemám s Clarkem žádné milostné plány. Chtěla jsem mu jenom pomoct.“

„Tak tos mu pomohla. Jeho žena říkala, že jsi byla jako nemoc, kterou chytil před dávnou dobou a nedokázal se jí vůbec zbavit.“

Z hlediska Luce Dalyové pravděpodobně opravdu představovala nemoc, která Clarka na dlouhou dobu zasáhla. Bylo to nelichotivé a bolestné přirovnání. Chtěla se obhajovat, ale hrdost jív tom zabránila.

Místo toho zahnala do obranného postavení Becka. „Víš, kdo to udělal?“

„Mohl bych si to domyslet.“

„Ale nenecháš je zavřít, že ne? Protože jsou to Huffovi chlapi. A ty jsi jejich vůdce.“

„Něco ti poradím, Sayre, což, jak nepochybuju, budeš ignorovat. Drž se od demonstrantů dál. Až se to o Clarkovi rozkřikne, vzplanou vášně. K nějakému zúčtování dojít musí a ty by ses mohla dostat do křížové palby.“ Vrhl pohled na dveře. „Alespoň už používáš bezpečnostní řetěz.“

„Po dnešku na to nikdy nezapomenu.“

Pomalu k ní přistoupil. „Ublížil ti Sayre?“

„Říkala jsem vám –“

„Vím, cos nám říkala. Ale taky vím, že jsi něco vynechala. Sahal na tebe?“

Zavrtěla hlavou, ale k její zlosti jí vhrkly slzy do očí. „Moc ne.“

„Co to znamená?“

„On… říkal různé vulgárnosti, ale nic z toho neudělal.“

Vztáhl k ní ruce, ale odehnala ho zvednutou paží a zavrtěla hlavou. „Jsem v pořádku. Měl bys už jít.“

„Dobrá,“ řekl a odměřeně přikývl. „Přišel jsem ti jenom říct o Dalym a vyřídit přání jeho ženy, aby ses k němu nepřibližovala. Ale než odejdu, ještě se tě zeptám na jedno. Proč se do tohohle všeho mícháš?“

„Včera večer jsem ti svoje důvody řekla.“

„Protože tě trápí svědomí, že jsi nešla k telefonu, když Danny volal. Kvůli nejasnostem kolem Iversona. Aby se zlepšily pracovní podmínky ve slévárně. Vím, co jsi říkala.“

„Co teda?“ zeptala se stroze.

„Jsou to skutečné důvody? Nemyslím. Za každým tvým rozhodnutím a za vším, co děláš, je jenom jeden důvod.“ Otevřel dveře a vyšel ven. Otočil se a řekl: „Huff.“

„Sayre! Přišla jsi sama? Dobré nebe, děvče, co to provádíš, že jezdíš takhle v noci samotná?“

„Doufám, že jsem tě nevyrušila, Selmo.“

Pokynula Sayre, ať jde dovnitř. „Co kdyby se za tebou plížil ten ničemnej Watkinsovic kluk?“

„Ten už bude nejspíš někde uprostřed Texasu na cestě do Mexika. Je Chris doma?“

„Odešel po večeři a ještě se nevrátil. Mám mu zkusit zavolat?“

„Vlastně jsem přišla za Huffem. Je ještě vzhůru?“

„Je ve svém pokoji ale slyšela jsem ho přecházet a myslím, že ještě nespí.“

„Jak mu je? Vypadá to, že se už vzpamatoval?“

„Je stejný jako před záchvatem, nevidím žádný rozdíl. Dohlížím, aby si bral léky na vysoký tlak. Při tom všem, co se děje od Dannyho odchodu, se nepřestávám divit, že mu na krku nepraskla žíla.“

Sayre ji pohladila po ruce. „Ty ses o nás vždycky dobře starala, Selmo, a já jsem ti vděčná. Běž zpátky do svého pokoje. Zajdu za ním a pak si otevřu sama.“

Selminy pantofle tiše pleskaly o podlahu z tvrdého dřeva, když zamířila ke svému bytu na druhé straně kuchyně.

Vzala si Beckova slova na rozloučenou k srdci rychle se oblékla a odjela sem. Teď ale si to spontánní rozhodnutí rozmýšlela. Přála si aby bývala Selmu požádala, ať jí Huffa zavolá. Tohle už víc nebyl její dům, její domov. Připadala si jako vetřelec, že se tady ocitla uprostřed noci a kradla se nahoru po schodech.

Ticho bylo zneklidňující. Schodiště tonulo ve tmě, takže sotva viděla podestu nahoře. Po těchto schodech nešla deset let. Posledně po nich scházela s kufrem v ruce a myslela si že je to navždy. Měla obavy z bezprostřední budoucnosti ale byla rozhodnutá jí čelit.

Když teď pevné položila nohu na první schod, nebyla o nic méně rozhodná i rozechvělá obavami než tehdy. Potom už to šlo líp. Na podestě se zastavila, aby se podívala na matčin portrét, a pocítila známý záchvěv stesku po domově. Bylo to ale kvůli tomuto člověku, který se na ni usmíval z plátna, nebo postrádala představu matky, někoho, ke komu by se uchýlila pro útěchu, radu a bezpodmínečnou lásku?

Chodbu v patře osvětlovala dvě noční světla vestavěná do zdi u podlahy. Její kroky tlumil běhoun, kterého si Laurel velice cenila. Podědila jej z domu na plantáži po prababičce z matčiny strany.

Dveře do Dannyho pokoje byly zavřené. Zaváhala, ale prošla kolem nich, aniž by je otevřela, měla pocit, že vejít dovnitř by bylo stejné zneuctění, jako šlapat mu po hrobě. Pořád to všechno bylo ještě moc čerstvé.

Dveře do Chrisova pokoje byly dokořán. Podle toho, co říkala Selma, přestěhoval se zpátky domů, do svého starého pokoje, potom, co si Mary Beth zabrala rezidenci v Mexiku. „Zařídili jsme to trochu jinak, než když tady bydlel předtím, než se oženil.“

Nahlédla do pokoje a musela uznat, že je to tam zařízené s dobrým vkusem. Zařízení bylo kvalitní, ne vsak pompézní. Barevně to tam bylo neutrální, mužské a nezaneřáděné, hodně se to tam podobalo tomu, jak by sama zařídila bydlení muži který nedávno zůstal sám.

Pode dveřmi Huffova pokoje prosvítalo světlo. Než si to stačila vymluvit, dvakrát zaklepala. Dveře se ihned rozletěly a vytvořila se prázdnota, v níž na sebe upřeně hleděli.

Vyndal si řeřavějící cigaretu z úst a hloubavě se na Sayre zadíval. „Čekal jsem Chrise nebo Becka.“

„Chci s tebou mluvit.“

Svraštil čelo. „Podle toho, jakým mluvíš tónem, mi chceš spíš ukousnout hlavu.“

„Poslal jsi svoje lotry na Clarka Dalyho?“

Vstrčil si cigaretu zpátky do úst a otočil se do místnosti „Pojď dál. Můžeme to docela dobře rozčísnout hned teď.“

Vešla za ním do pokoje, který rovněž prodělal proměnu. Když tady Sayre ještě bydlela, zůstávala hlavní ložnice většinou tak, jak bývala, když matka ještě žila. Ale někdy během té doby, co tady Sayre nežila, vystřídaly matčiny volány střízlivě šité závěsy a pokrývky na postele.

Huff ukázal na malý servírovací stolek. „Nalej si něco k pití.“

„Nechci pití, chci odpověď. Dal jsi rozkaz, aby Clarka zbili?“

„Nevěděl jsem, že to bude Clark.“

„Ale pustil jsi psy ze řetězu.“

Posadil se do velké klubovky a zhluboka potáhl z cigarety, až její konec řeřavě zasvítil. „Mám pár mládenců, kteří jsou ke mně loajální. Řekl jsem jim, aby zarazili veškeré řeči o stávce, a přesně jsem se nevyjádřil, jakým způsobem to mají udělat.“

Ukázal na ni cigaretou. „Nedovolím, aby si chlapi brali moje peníze a zároveň stávkovali. Jestli se chtěj připojit k Nielsonovi a podobnejm týpkům, no dobře. Ale ne v mý pracovní době a za mý dolary,“ přidal na hlase.

„Skoro ho zabili.“

„Ale nezabili slyšel jsem, že se uzdraví.“ Zamáčkl cigaretu. „Otevřeně řečeno mě překvapuje, že měl Clark Daly odvahu podněcovat k dělnické stávce.“

„Možná by to neudělal… kdybych na něho nenaléhala.“

Překvapilo ho to. Potom po několika vteřinách ohromeného mlčení se začal sípavě pochechtávat. „Teda, ať se propadnu. Mělo mě to napadnout. Clark Daly nemá dost kuráže, aby se do takový věci pustil sám. Léta to s ním šlo z kopce. Holt zbabělec.“

„To sis myslel, Huffe. Ale spletl ses. Clark byl vůdce. Ty jsi ho srazil na kolena, připravil jsi ho o stipendium a v důsledku toho o jakoukoliv možnost studovat na vysoké. Pošlapal jsi jeho naděje a jeho sebedůvěru.“

„Jéžiš, zazpívej mi jinou písničku. Tahle tě ještě neunavila? Všecko zlý, co se tomu klukovi stalo, na sebe přivolal sám.“

„Už to není kluk, Huffe, je to muž. A znovu dokázal, že je rozený vůdce.“

„Jo, mohl by tě rovnou zavíst do každýho baru v okrese.“

„Muži mu naslouchali Huffe. Beck říkal, že Clarkovi přátelé se chystali odejít dnes v noci z práce, aby ho mohli jít hledat. Z toho vychází jako člověk, který vzbuzuje u ostatních důvěru a inspiruje je.“

Namíchnutě se zvedl z křesla. „K čemu Clark Daly kdy inspiroval tebe, kromě toho, žes mě neposlechla?“

„Bylo mi osmnáct. Nepotřebovali jsme tvůj souhlas, abychom se mohli vzít.“

Přistoupil k servírovacímu stolku, vchrstl do sklenice z karafy bourbon a na jedno polknutí jej vypil.

„To bylo moc dobře, že jsem se doslechl, že se chystáš utéct a že jsem to zarazil.“

„No ano, byl jsi opravdový hrdina, Huffe. Štval jsi nás jako kriminálníky a pak jsi vyhrožoval, že vyrazíš Clarkova otce, jestli se vezmeme. Terorizoval jsi jeho rodiče, terorizoval jsi mě a Clarka. To bylo velmi statečné.“

„Byla bys radši, kdybych toho kluka zastřelil?“ rozhulákal se. „Měl jsem právo ho zastřelit na místě.“

„Právo? Jaké právo?“

„Stavěl se mi na odpor. Zasloužil si –“

„Nic takového, Huffe. Jediné, co ti udělal, bylo, že mě miloval.“

„Nehodil se pro tebe.“

„Jedině podle tvého sobeckého, zištného názoru.“

„Jako středoškolská láska byl dobrej, ale když přišlo na manželství, potřebovala jsi někoho z rodiny, jako byla ta naše.“

Zaklonila hlavu a hořce se zasmála. „Rodina jako naše neexistuje, Huffe.“

„Nechytej mě za slovo, Sayre. Moc dobře víš, o čem mluvím,“ řekl hádavě. „Potřebovala ses vdát do vlivné rodiny. S penězi, ne do rodiny, která žije od výplaty k výplatě.“

„To jsou kecy. Byly to kecy, když jsi to používal jako výmluvu, abys mě a Clarka od sebe odtrhl, a jsou to kecy i teď. O peníze nešlo, Huffe. Jediný důvod, proč jsi Clarka neměl rád, byl ten, že jsi ho nevybral sám.“

„Už toho mám dost, aby se mi dávala za vinu každá pitomost,“ zařval a rozmáchl se. „Co jsem kdy dělal jiného, než že jsem chtěl pro svoje děti to nejlepší?“

„Ne, chtěl jsi aby bylo po tvém,“ rozkřikla se stejně hlasitě jako on. „Muselo být po tvém. Netoleroval jsi jediný nápad nebo plán, se kterým jsi nepřišel sám.“ Zhluboka se nadechla a vydechla a pak promluvila tišeji hlasem zastřeným emocí. Jinak jsi to zničil.“

Mračil se na ni a naléval si přitom další dávku pití. Odnesl si je zpátky ke klubovce a zapálil si další cigaretu. Pracně oddechoval, na vzdálenost, která je dělila, z něho cítila alkohol.

„Klidně na mě můžeš ječet, jak je ti libo, děvče. Vyváděj, křič a dupej, ale nikdy se ode mě nedočkáš omluvy ani výmluvy. Když jsem byl ještě skoro kluk, Sayre, přísahal jsem si že založím dynastii Hoyleů a že to jméno bude něco znamenat. Že nikdo nebude jméno

Hoyle ignorovat ani na ně nezapomene.“ Zamával na ni cigaretou. „A do té linie Hoyleů neměl patřit parchant Clarka Dalyho.“

Roztřeseně se nadechla. „Tak jsi ho ze mě nechal vyříznout.“

„Udělal jsem to, co by udělal každý otec, který –“

„Který nemá duši.“

„Který vidí, jak si jeho dcera ničí –“

„Nechal jsi ze mě vyříznout moje dítě!“ Třemi ráznými kroky přešla přes místnost a vší silou ho udeřila do obličeje.

Vystřelil na nohy. Sklenice mu vypadla z ruky a kutálela se po koberci. Odhodil cigaretu, sevřel ruce v pěst a výhružně je pozvedl.

„Jen do toho, Huffe, uhoď mě. V ten večer jsi mě taky udeřil do obličeje a vytáhl jsi mě ze své pracovny, když jsem kopala a křičela a prosila tě, abys to nedělal.

Víš, že jsou na podlaze pořád ještě stopy po mých podpatcích, jak jsem se snažila ti v tom zabránit? Jsou tam. Běž se na ně podívat. Jsou svědectvím toho, jak jsi zlý.

Když jsi mě nemohl dostat do auta, udeřils mě, až jsem upadla do bezvědomí. Probrala jsem se v zadním pokoji doktora Caroe. Nohy jsem měla připoutané popruhy a paže přivázané ke stolu.“ Rozpřáhla paže, znovu cítila pouta, která ji kdysi znehybnila.

Uvědomila si že má obličej mokrý od slz. Olízla si je z koutku úst. „A ten bezohledný ničema ze mě moje dítě vyškrábl. Kolik jsi mu zaplatil za to, že ukončil ten sladký drobný život, Huffe? Na kolik tě to přišlo, že sis dokázal svoji nadvládu nade mnou?“

Teď už ze sebe se vzlykotem vyrážela každé slovo, ale pokračovala dál.

„Strčili ho do igelitového sáčku a vyhodili se smetím.“ Přitiskla si ruku na hruď a vykřikla: „Moje dítě!“

Po tom výbuchu se v místnosti udělalo ticho jako v hrobce, bylo slyšet jenom tikání hodin na Huffově nočním stolku. Setřela si slzy z tváří a odhodila si vlasy z obličeje.

„Nedávno jsem slyšela, že ty jsi důvodem všeho, co dělám. Je to pravda. Nenávist k tobě mi dodávala síly, když jsem byla v depresi a za těch dvou nechtěných manželství A dnešního dne, do téhle chvíle, mi dělá moc dobře, že tě nenávidím za to, co jsi mi té noci udělal.

„Ale…“ perlivě se zasmála. „Ale teď přijde to nejlepší, Huffe. Ty a ty tvoje zatracené dynastické ambice, všechno to tvoje pletichaření, abys mě provdal za Becka. Ohromná legrace. K popukání. A všechno nazmar. Protože, když mě tvůj neschopný přítelíček doktor Caroe připravil o dítě, tak taky zničil každou možnost, že bych mohla mít jiné.“

Zapotácel se. „Cože?“

„Už je to tak. Nemůžu zachránit před vymřením tu tvoji slavnou dynastii Hoyleů a můžeš za to poděkovat jenom sobě.“

Otočila se a vyřítila se z místnosti, ale zůstala stát jako přibitá, když na chodbě uviděla stát Becka.

Kapitola třicátá

Zaváhala, když ho spatřila, ale beze slova prošla chodbou a zmizela v přítmí na podestě. O pár vteřin později zaslechl, jak se za ní zavřely hlavní dveře.

Nešel za ní. Nechtěla by, aby šel. Byl poskvrněný spojením s Huffem a teď už chápal důvod jejího odporu.

Zaklepal jednou na dveře pokoje. „To jsem já, Huffe.“

Seděl, i když měl Beck dojem, že se sesul do křesla, aniž si to uvědomoval. Seděl na krajíčku, upíral pohled na podlahu a nevnímal, že hořící cigareta vypaluje díru do koberce jen pár centimetrů od jeho nohy.

Beck ji sebral a zamáčkl v popelníku na stole vedle Huffova křesla. Huff ho zřejmě poprvé vzal na vědomí. „Becku, jak dlouho tady jsi?“

„Dost dlouho.“

„Slyšel jsi, co mi Sayre řekla?“

Přikývl. „Není ti nic? Jsi v obličeji celý rudý.“

„Jsem v pořádku. Nezabila mě. Zatím.“ Zamračil se na rozlitý bourbon a dodal. „Potřebuju ještě panáka.“

Beck mu nalil sklenici vody a přinesl mu ji „Začni s tímhle.“

Znechuceně se zašklebil, ale vypil to. Pak se opřel a povzdechl si. „To bylo podělanejch čtyřiadvacet hodin. Nejdřív včera v noci ta demonstrace před mojí továrnou. A končí to tím, že se dozvím, že je Sayre neplodná.“

„Tohle tě trápí?“

„Cože?“

Beck se posadil na otoman, který ladil s Huffovým křeslem. „Když vezmu, o čem všem jste vy dva mluvili… chci říct, když tvoje jediná dcera…“

Huff na něho zíral, jako by čekal, až nechá koktání a dostane se k věci Když ovšem Huff nepochopil, k čemu míří, nepochopí to nikdy. „Nevím, co jsem chtěl říct. Je to soukromá věc mezi tebou a Sayre.“

„Jo, je to mezi námi od večera, kdy se to stalo.“

„Kdy se to stalo? Nepřišla o dítě shodou okolností, Huffe. Nechal jsi jí provést potrat násilím.“

„Byla ještě holka.“ Netrpělivě mávl rukou. „Nehodlal jsem ji nechat, aby si zničila život dřív, než vůbec začal, zvláště tím, že by měla na krku děcko, co by zplodil Clark Daly. Je ti jasný, proč přišla do jiného stavu?“

I když Huff vlastně odpověď neočekával, Beck řekl: „Aby si zajistila manželství.“

„Přesně tak. Chtěla utéct. To jsem zarazil. Dalyho rodiče přišli rychle k rozumu, jen co jsem řekl, že jeho tátu vyrazím. Poslali Dalyho přes léto k příbuzným do Tennessee. Myslel jsem, že když budou od sebe, že ta romance skončí.

Ale Sayre se mně zase vzepřela. Potají utekla a na víkend se sešla s Dalym, potom sem jednoho krásného dne o měsíc později vplula s tím, že je těhotná, a nemůžu jim teda bránit, aby se vzali.“

„Až na to, žes jim v tom zabránil.“

„To máš teda pravdu, že jo. Žádný dítě, žádnej sňatek.“ Hlasitě luskl prsty. „Postaral jsem se o dva problémy za jeden večer.“

Bylo to tak otřesné prohlášení, že Becka nenapadlo, co by odpověděl. „Co Daly? Věděl o dítěti?“

„Nevím. Nikdy jsem se Sayre neptal, a i kdybych se zeptal, neodpověděla by mi. Několik měsíců se mnou vůbec nepromluvila. Myslel jsem, že se z toho dostane, časem že zapomene.“

Beck si vzpomněl, jak otřeseně se tvářila, když vyšla z Huffova pokoje. Vypadala, jako by to prožila teprve před několika dny, a ne před dlouhými lety.

„Nemyslím, Že na to někdy zapomene, Huffe,“ řekl tiše.

„Už to tak vypadá, že jo? Nosí transparent, kde mě otevřeně kritizuje. A za tou záležitostí s Clarkem Dalym je taky ona. Stála přímo tady a přiznala to. Jestli se z toho Daly nedostane, bude Sayre řádit a můžeš se vsadit, že většinu toho schytám já.“

„Dostane se z toho. Zavolal jsem do nemocnice, když jsem jel kolem. Doktoři říkají, že nemá zlomenou žádnou lebeční kost, ale několik žeber to odneslo. Pořád ještě hledají vnitřní krvácení, ale podle mého názoru je dobrým znamením, že doposud žádné nenašli.“

Huff si přejel rukou přes nakrátko přistřižené vlasy a mrzutě se zasmál. „Asi to kluci trochu přehnali.“

„To byl hloupý tah, Huffe.“

Přestal se smát, jako když utne. Probodl Becka zlostným pohledem, což se stávalo zřídkakdy.

„Nevztekej se,“ pravil Beck klidně. „Platíš mi za to, abych ti radil. Jestli ti vadí moje otevřenost, obstarej si jiného právníka. Říkám ti, že prolít krev jako první byl špatný nápad. Včera večer jsi to řekl sám.“

„Netušil jsem, že se mi věci tak rychle vymknou z ruky. Nechtěl jsem jen postávat a nedělat nic.“

„Napadnout jednoho ze svých zaměstnanců byl špatný tah. Dosáhl jsi jenom toho, že jsi opozici potvrdil to, čím argumentují, a poskytl jsi jim další střelivo, kterým nás můžou zasáhnout.“

Huff zavrčel, zvedl se z křesla a přistoupil k servírovacímu stolku. „Dneska večer do mě všichni šijou.“

„Uvědomuju si že ti to neříkám v nejlepší chvíli,“ řekl Beck. „Když ses právě tak tvrdě střetl se Sayre, je mi jasné, že vůbec netoužíš po tom, abych ti vykládal, jak špatně zvládáš situaci v továrně. Ale je to tak, Huffe.

Snažil jsem se ti tuhle vysvětlit, že nemůžeš dnes řešit pracovní problémy tak, jako jsi to dělal v minulosti S Nielsonem není tak snadné pořízení jako s Iversonem. Ten se nestáhne.“ Udělal strategickou odmlku, pak dodal: „A nemůžeš ho přinutit, aby zmizel.“

Huff si správně vyložil, co tím chce Beck říct, pomalu se otočil s prázdnou sklenicí v jedné ruce a kostkami ledu v druhé. Zřejmě si

neuvědomoval, že mu z nich kape mezi prsty voda na koberec.

Beck stál na místě a pod Huffovým vražedným pohledem se ani nepohnul. „Nezeptám se tě, Huffe, protože to nechci vědět. Ale byl bych hlupák, kdybych si myslel, že ty, a pravděpodobně i Chris, nemáte se zmizením Gene Iversona nic společného. Stačilo, abys něco naznačil některému ze svých lidí, ať už slovem nebo pohledem, a problém byl vyřešen.

Chris v tom musel hrát přinejmenším malou roli. Kdyby na tom obvinění proti němu nebylo něco pravdy, tak by ses logicky neznepokojoval tím, jak proces dopadne. Nenařídil bys McGrawovi, aby ty porotce podplatil.

A bez ohledu na tu drobnou komedii kterou jsme s Chrisem sehráli kvůli Sayre u McGrawa, všichni víme, že to McGraw udělal, a že byl za to bohatě odměněn. Ať se stalo s Iversonem cokoliv, vy dva jste z toho vyšli čistí. Historie se opakuje.“

„A to znamená?“

„Sonnie Hallser.“

„To sem nepatří.“

„Že ne, Huffe? Až donedávna jsem nevěděl, že byl Chris v továrně v tu noc, kdy Hallser zemřel.“

Huff tiše zaklel a konečně vhodil tající ledové kostky do sklenice a otočil se zpátky k servírovacímu stolku, aby si nalil pití. „Neměl nikomu říkat, že tam ten večer byl! Odpřísáhl mi že to neřekne.“

Neopravil Huffa a neřekl mu, že to nebyl Chris, ale Sayre, kdo mu to řekl. „Čeho byl tu noc Chris svědkem?“

„Hádky mezi mnou a Sonniem.“

„A dál?“

„Dál nic,“ řekl a přidal na hlase. „Nic víc k vidění nebylo. S tím chlapem jsme se pohádali.“

„Byla to pořádná hádka.“

„Jinak se hádat neumím. Oba jsme vypustili trochu páry. Odešel jsem domů s Chrisem. Později v noci se Hallserovi stala ta nehoda.“

„To byla teda shoda náhod.“

„Pravda, to byla. Ale proč to teď vytahovat?“

„Jenom na dokreslení situace.“ Beck se zvedl, obešel pohovku a otočil se znovu k Huffovi čelem. „Máš pověst člověka, který řeší problémy s dělníky brutální silou. Ví se o tobě, že kromě přímého násilí používáš nátlak. Tyhle praktiky jsou stejně zastaralé, jako když doktoři užívají k léčbě pacientů pijavice.“

Huff si lokl whisky. „No dobře, možná jsem přestupoval zákony a překračoval hranice, ale nikdy jsem neváhal udělat to, co bylo zapotřebí, abych ochránil sebe, svoji rodinu a svoje podnikání. Musíš být tvrdý – tvrdý jako ze železa –, když se chceš dostat na vrchol.

Chris to chápe. Myslím, že Danny to nepochopil nikdy a ani Sayre to v životě nepochopí. Převzal jsem průměrnou slévárnu a přeměnil jsem ji na prosperující továrnu,“ řekl a zaťal pěst. „Myslíš si že by se to podařilo, kdybych sebou nechal mávat, podbízel se odborům a vyplnil každý požadavek, který by mi zaměstnanci předložili? To teda ne!

Natáhl jsem si velký boty a nakopal jsem zadek, komu bylo zapotřebí, a budu to dělat tak dlouho, dokavaď po mně budou házet špínu. Nikdo mi továrnu nezavře. Ani Charles Nielson, a dokonce ani vládní úřady. A tady se založí odbory jenom přes moji mrtvolu.“ Poslední tři slova zařval a zdůraznil je napřaženým ukazováčkem, kterým bodal do vzduchu.

„Mrtvolám se vyhněme, pokud to půjde,“ řekl Beck tiše.

Huff se uvolnil. Dokonce se zasmál. „To bych radši Zvláště té svojí.“

„Posaď se, než praskneš vzteky.“ Jen co se Huff znovu usadil a z obličeje mu vymizelo trochu barvy, řekl Beck: „Huffe, prosím tě, už žádné další násilí, dokud se alespoň nepokusím dosáhnout nějakého nenásilného řešení všech těch malérů. Paulikovi by se mohli rozmyslet a vyplnit žádost o plnění pojistného, kdybychom jim nabídli podstatné finanční vyrovnání.“

„Jak podstatné?“

„Natolik, abychom je zpacifikovali, ale ne zas takové, abys musel začít pít lacinější bourbon. A naléhavě doporučuji, aby se vyřadil z provozu ten dopravník, který poranil Billyho.“

„Zprovoznil se a teď funguje dobře.“

„Zprovoznil, ale neprošel generální opravou, kterou potřebuje. Je jenom otázkou času, kdy dojde k další pohromě. Myslíš, že si můžeme zrovna teď dovolit další malér?“

„George to povolil. Stejně tak Chris. Tohle je jejich obor, Becku. Ty se starej o to, aby nás nikdo nežaloval.“

Beck ustoupil, i když nerad. „Radši půjdu, než se dostaví Selma a vyhodí mě, že jsi kvůli mně tak dlouho vzhůru.“

„Jdeš domů?“

„Vlastně přespím na pohovce u sebe v kanceláři. Někdo z nás by tam měl být, kdyby se něco opravdu semlelo.“

„Kde je Chris?“

„Už se mi nemusí svěřovat. Nejsem už jeho právník.“

„Přemluvil jsi Reda, aby ho přes víkend nedával pod zámek.“

„To bylo to poslední, co jsem pro něho oficiálně udělal.“

„Tak jsem to slyšel. Nemůžu říct, že bych měl z toho nového právníka radost.“

„Je to tak lepší, Huffe, když se toho tolik děje v továrně. Mám plné ruce práce.“

„Ten chlápek, co si ho Chris obstaral, je vůbec k něčemu?“

„Dnes jsem zavolal na pár míst, poptal jsem se. Má pověst, že je ctižádostivý, chorobně soustředěný sám na sebe, nepříjemný a nikomu nic nedá zadarmo. Nic lepšího si nemůžeš u odborníka na trestní právo přát.“

Huff se pokřiveně usmál. „Doufejme, že ho Chris nebude potřebovat. Ten detektiv, ten Scott vrtá suchou studnu. Příběhy z bible,“ odfrkl si „A k tomu, když je vypráví Ušoun Watkins.“

„Vyděsil ji,“ Beck si ani neuvědomil, že vyslovil to, na co právě myslel, nahlas, až si všiml, že po něm Huff divně kouká. „Sayre.“

„Jo to. Že jí vlez Watkins do pokoje. To jí patří, za to, že bydlí v takový krysí díře.“

„Rozhodilo ji to mnohem víc, než na sobě dala znát. Myslím, že nám neřekla všechno, co jí řekl nebo udělal.“

Huff ale byl v myšlenkách jinde a nezaobíral se strachem, kterým Sayre trpěla, ani si nedělal starosti o její bezpečí. „Vzhledem k tomu, že je neplodná, Becku, tak jseš volnej, chlapče,“ řekl a bezstarostně se zasmál. „Takže je zase znovu na Chrisovi aby mi opatřil vnouče. On je teď moje jediná naděje na nesmrtelnost.“

„Klepy klep.“

Beck pracně otevřel oko a uviděl Chrise, jak se na něho zubí. Všechny svaly v těle mu protestovaly, ale posadil se. „Kolik je?“

„Bude sedm. Byls tady celou noc?“

Beck spustil nohy na podlahu a celý rozlámaný se postavil. „Většinou.“

„Vypadáš hnusně,“ poznamenal Chris. „Máš něco se zádama?“

„Spal jsem na pohovce o třetinu kratší, než jsem já. Přes záda jako by se mi přehnalo stádo krav. Zatímco ty…“ Úkosem na Chrise pohlédl. „Jsi čerstvý jako fialinka.“

„Huff mi nařídil, ať jsem tady brzo po ránu. Připomněl jsem mu, že je dneska sobota a jak se koukám na práci o víkendech, ale nebyla s ním řeč. Chtěl, abychom tady byli až se bude měnit směna. Tak jsem tady. Mám kocovinu, ale jsem osprchovaný a oholený, což je víc, než se dá říct o tobě.“

„Dej mi pět minut.“ Beck si vzal ze zásuvky skříňky toaletní potřeby a ze skříně vyndal rezervní oblečení. „Před pár dny jsem si to sem přinesl z domova pro případ, že bych musel sloužit přes noc.“

Společně vyšli z kanceláře a vykročili k pánským toaletám, kde byla pro všechny případy i sprcha. „Kde jsi včera v noci byl?“ chtěl vědět Beck.

„V tom klubu v Breaux Bridge. Je to tam bezvadný. Příště bys tam se mnou měl jít.“

„Když můžeš chodit po nočních klubech, tak to si určitě neděláš starosti“

„S čím?“

„No, pro začátek s hrozící stávkou dělníků. A pokud to nestačí, tak co takhle, že jseš hlavním podezřelým z vraždy?“

„Huff říká, že nás z té hrozící stávky vysekáš. A co se toho ostatního týká, tak včera odpoledne jsem mluvil s tím svým novým právníkem. Přes hodinu jsme spolu telefonovali. Řekl jsem mu všechno, začal jsem dnem, kdy se našlo Dannyho tělo.

Říkal, že se nemám ničeho obávat. Nemají v ruce nic, co by mě s místem zločinu spojovalo, až na tu mizernou krabičku sirek, a tu tam, co já vím, mohl docela dobře přitáhnout nějaký mýval.“

„To jsem si hned myslel.“

Chris po něm střelil pohledem. „Škarohlíd, a přitom šprýmař. S tebou už není žádná sranda. Tak nebo tak, tenhle právník nadělá z Wayne Scotta fašírku. Něco nového o Ušounovi?“

„Pokud vím, tak ne.“

„Ten právník říkal, že ten nesmysl s Kainem a Ábelem byl zoufalý pokus zoufalého zločince na útěku.“

„Souhlasím.“

Společně vešli na toalety, Chris přistoupil k mušli a Beck k umyvadlu a pozorně se na sebe zadíval do zrcadla na zdi Oči měl červené od nevyspání, na bradě strniště a vlasy rozježené, ale aspoň se sobě podobal, což bylo víc, než se dalo říct o Clarkovi Dalym. Zeptal se Chrise, jestli o tom slyšel. „Huff byl ještě vzhůru, když jsem včera v noci přišel, říkal mi o tom.“

Beck natáhl ruku do sprchy a roztočil kohoutky a pak se začal svlékat. „Daly dostal pořádně do těla.“

Chris po sobě spláchl. „Podle mě schytal přesně to, co si zasloužil. Kolikrát jenom mu strhli ze mzdy, že přišel pozdě do práce nebo se vůbec neukázal nebo že se dostavil opilý? Mockrát, co já pamatuju. Ale vždycky jsme mu dali další šanci.

A jak nám poděkoval za to, že jsme ho nikdy nevyrazili? Tím, že zasel nespokojenost. Každý, kdo se paktuje s těmi demonstranty, se ode mě nedočká soucitu, a v to počítám i vlastní sestru.“

Beck poodstoupil zpod sprchy, vystrčil hlavu ze sprchového koutu a pohlédl na Chrise, který si umýval ruce. „Už jo, je tam venku,“ odpověděl Chris na otázku, kterou vyčetl z Beckových krví podlitých očí. „A rozdává kafe a kobližky. S Huffem jsme ji viděli když jsme přijížděli.“

„Doprčic.“

„Zajdu pro trochu kafe,“ zavolal Chris přes rameno, když odcházel.

Osprchoval se. Oholit se musel s pomocí kostky mýdla, ale naštěstí si nezapomněl přidat k holicímu náčiní zubní pastu a kartáček. Rychle na sebe naházel oblečení a do své kanceláře to stihl, právě když siréna ohlásila sedm hodin.

Beck se díval prosklenou stěnou svojí kanceláře a čekal. Z výrobní haly rychle zmizeli ti jimž končila směna. Avšak po pěti minutách je vystřídala jenom hrstka lidí. „Kruci“ zamumlal. Věděl, že je to špatná předzvěst.

Otočil se a zamířil přes kancelář, když vtom se v otevřených dveřích objevil Chris. V ruce držel chraplající vysílačku. „Máme venku problém,“ řekl.

„To mi došlo.“

„Fred Decluette říká, že se někteří chlapi z jeho šichty přidali k demonstrantům hned, jak jim skončila směna,“ informoval ho Chris, když spolu klusali po chodbě k Huffově kanceláři. „Další lidi odchytili když se hlásili do práce. Clarka Dalyho si dali na transparenty.“

Huff je uslyšel, když vtrhli dovnitř, a otočil se od prosklené stěny. Tvářil se zuřivě. „Kde kruci všichni jsou?“ Chris shrnul situaci v několika stručných větách. „Vy dva tam jděte!“ řekl Huff. „Chci, aby se tomu udělala přítrž: Hned! Zavolám Redovi a potom sejdu dolů sám.“

„Ne, ty zůstaň tady,“ řekl Chris. „Minulý týden jsi měl srdeční záchvat. Tenhle stres nemůžeš potřebovat.“

„K čertu s tím! Je to moje slévárna, můj majetek,“ zaječel. „Nebudu se tady schovávat jako nějaký zatracený invalida, když mi ji někdo zabírá!“

„To zvládnu, Huffe.“

„Souhlasím s Chrisem,“ vložil se do toho Beck. „Ne proto, že bych si myslel, že jsi nemocný, ale proto, že když se do té potyčky vložíš, bude to vypadat, že z toho máš strach. Drž se od toho dál a automaticky to oslabí důležitost toho sporu.“

Huff se dál tvářil bojechtivě, ale ustoupil. „To je dobrá připomínka, Becku, ať mě vezme čert. Tak jo, nepůjdu tam a budu tu komedii řídit odtud. Vy dva tam jděte. Ale průběžně mě informujte.“

Odešli ve spěchu a raději to vzali po schodech, než by čekali na výtah. „Dobře, že tě poslechl,“ řekl Chris a ztěžka oddychoval, když doběhli na poslední podestu.

Beck vrhl pohled přes rameno. „Musel jsem něco říct, abych ho udržel uvnitř.“

Kovové dveře postranního východu už byly rozpálené jako plotna. Beck se do nich celou váhou zapřel a otevřel je. Vycházející slunce se do něho opřelo jako reflektor. Jeho oči se té záři dokázaly přizpůsobit jen tak tak, že ještě stačil zahlédnout láhev od piva, která na něho letěla.

Kapitola třicátá první

Sayre stála na kapotě pronajatého vozu. Ze svého vyvýšeného místa viděla na postranní dveře, když se jimi Beck vyřítil s Chrisem v patách.

Ostatní je zřejmě očekávali, protože jen co se objevili ve dveřích, hodil po nich někdo láhev od piva. Beck ji zahlédl a uhnul před ní. S Chrisem se skrčili za velký kontejner, odkud mluvil do tlampače Fred Decluette.

„Chceme, abyste tenhle prostor okamžitě vyklidili. Zaměstnancům Hoyleových závodů, kteří se neohlásí do práce do půl osmé, bude stržena mzda za celou směnu.“

To se setkalo s posměšnými poznámkami demonstrantů, které Nielson poslal, místních lidí a dělníků, kteří se k nim za řetězem, který dělil soukromé pozemky od obecních, přidali. Většina Hoyleových zaměstnanců, kteří buď ze směny odcházeli nebo se hlásili do práce, otálela mezi oběma tábory; bylo na nich znát, že zvažují, na kterou stranu se přidat.

Jeden z Nelsonových placených agitátorů rovněž mluvil do tlampače a naléhal na Hoyleovy zaměstnance, aby se do práce nevraceli, dokud nebudou splněny jejich požadavky a jejich pracoviště nebude odpovídat normám Úřadu ochrany zdraví a bezpečnosti práce. Je bezpečnostní vybavení příliš velký požadavek?“

Ti co ho podporovali zahřměli „Není!“

„Hoyleovy závody provedly opravy –“

Ať už se chystal Decluette říct cokoliv, utopilo se to v křiku a protestech. Jeden muž popadl přenosný mikrofon a zařval do něho: „Zeptejte se na svý mizerný opravy Billyho Paulika.“

To vyvolalo další křik a skandování Paulikova jména. Když povyk opadl, vzal si Chris od Freda tlampač. „Poslouchejte,. lidi, poskytujeme Paulikovým odškodnění.“

„To jsou krvavý peníze!“

Navzdory výbuchům smíchu Chris pokračoval: „Chceme se dohodnout, vyposlechnout –“

Jako jste se dohodli s Clarkem Dalym?“ zařval jeden demonstrant. „Děkuju pěkně!“

„S tím, co se stalo včera večer Dalymu, nemáme nic společného,“ zahulákal Chris do tlampače.

„Jseš zatracenej lhář, Hoyle. Stejně jako tvůj táta.“

Sayre pozorovala, jak se agitátor s mikrofonem v ruce otočil, otevřel dveře vozu a natáhl ruku dovnitř. Vystoupila Luce Dalyová.

„Ach bože,“ zamumlala Sayre.

Doposud se násilím jen vyhrožovalo, na Chrise a Becka přiletěla jenom jedna láhev, ale přítomnost Luce Dalyové a cokoliv, co řekne, by mohlo roznítit násilí a krveprolití. Slezla z kapoty a začala si razit cestu davem, doufala, že se ke Clarkově ženě dostane a odradí ji od toho, aby se do toho vložila. Bohužel uviděla, jak si Luce Dalyová bere mikrofon, který jí někdo podal. Byl to laciný zvukový systém, pravděpodobně součást dětské hračky nebo zesilovače, co se používají na večírcích, ale bylo ji přes chraplavé reproduktory slyšet.

„Jsem zde, abych promluvila místo svého manžela. Nemůže mluvit, protože má zdrátovaná ústa. Ale napsal mi seznam jmen, který chce, abych vám přečetla.“

Začala číst ze seznamu a po druhém jméně se v davu začala zvedat vlna hněvu. Muž, jehož měla Sayre nejblíže, přiložil dlaně k ústům a zahulákal: „Fuj, hanba!“

„Kdo je to?“ křikla na něho Sayre, aby ji v tom kraválu slyšel.

„Útoční psi Huffa Hoylea,“ zahulákal odpověď.

Clark vyjmenoval muže, kteří ho zbili. Pravděpodobně to byli muži kteří se s Chrisem, Beckem a Decluettem ukrývali za kontejnerem.

Jeden z nich vytrhl Chrisovi tlampač a zařval: „Ta mrcha lže!“

Sayre se dál prodírala k Luce Dalyové, která začala číst seznam podruhé, ale dělníci kteří předtím váhali se už začali přidávat k demonstrantům, takže dav se rozrůstal.

Měnil se v pohybující se masu s vlastní vůlí, takže měla Sayre co dělat, aby ji dav nesmetl. Ze všech stran se na ni tlačili pobouření lidé.

A najednou někdo vedle ní vykřikl: „Ty taky dostaneš svoje, Merchante.“

Vytáhla se na špičky a uviděla Becka, jak prochází průchodem mezi řetězy, které tvořily demarkační linii mezi oběma skupinami. Záměrně kráčel k Luce Dalyové, jež nepřestávala číst záměrně monotónním hlasem seznam jmen.

Když došel k demonstrantům, zadíval se do očí lidem, kteří tvořili lidskou barikádu. Pokřik najednou ustal a rozhostilo se hutné ticho, které doléhalo na ušní bubínky stejně jako hluk.

Beck neustoupil. Muži se začali postupně rozestupovat, někteří ustupovali váhavěji než jiní, ale nakonec se udělala úzká ulička, aby mohl projít. Ulička se za ním ihned uzavírala a tímhle způsobem si razil cestu davem.

Když došel k Luce Dalyové, sklonila mikrofon a s otevřeným nepřátelstvím do něho zabodla pohled.

„Chápu, jak vám je.“ Promluvil tiše, ale dav zůstal potichu a jeho hlas se nesl těžkým, vlhkým vzduchem. „Jestli Clark identifikoval tyto muže jako lidi kteří ho včera večer přepadli potom budou pohnáni k zodpovědnosti a potrestáni podle zákona.“

„Proč bych vám měla věřit?“ zeptala se.

„Dávám vám na to svoje slovo.“

„Tvoje slovo nestojí za zlámanou grešli“ ozvalo se z davu.

Další sebral odvahu a zařval: „Jseš děvka Huffa Hoylea!“

Přidali se další, nadávky jen pršely, ale jedno bylo jasné. Beck si zasloužil větší opovržení, než nepřítel, jehož zastupoval.

Otočil se od Luce Dalyové, aby promluvil k davu, ale než stačil něco říct, udeřil ho do tváře kámen. Pak se na něho nějaký muž vrhl zezadu a zkroutil mu ruce za zády. Další ho praštil do břicha.

Sayre věděla, že pomoc může přijít jenom z jednoho zdroje, pohlédla ke kontejneru a uviděla Chrise a další muže, kteří spolu s ním vylezli z úkrytu.

„Chrisi!“ Bylo zbytečné snažit se překřiknout ryk, ale křičela znovu a znovu a mávala rukama nad hlavou.

Potom uviděla, jak Fred Decluette pokročil kupředu, připravený rozběhnout se Beckovi na pomoc.

Avšak její bratr bleskurychle natáhl paži a Decluetta zadržel. Uviděla, jak Chris vrtí hlavou a něco říká. Decluette rozčileně upíral pohled k místu, kde muži Becka obklopili, pak se váhavě vrátil na místo po Chrisově boku.

Poslala bratra do horoucích pekel, vrhla se kupředu a každého, kdo jí stál v cestě, odstrčila. Kolem mužů, kteří Becka strhli na zem a po řadě do něho kopali, se utvořil kruh povykujících čumilů. „Nechte ho být!“ Popadla nejbližšího muže za košili a strhla ho zpátky. Otočil se s rukama zaťatýma v pěst, ale když ji uviděl, strnul.

Probojovala se kupředu, až stáli nad Beckem jenom dva muži. „Nechte toho!“ zaječela, když se jeden rozpřáhl, aby si řádně kopnul. Muž ztuhl uprostřed pohybu a otočil se, využila jeho ohromení, odstrčila ho a poklekla vedle Becka. Obličej měl samou krev a pot, ale byl při vědomí. Zvedla pohled k Luce Dalyové. „Odvolejte je. Tímhle se ničeho nedosáhne.“

„Cítím se líp.“

Sayre vyskočila a pohlédla jí zblízka do obličeje. „Bude se cítit líp Clark?“ Zahlédla v Luciných očích záblesk nejistoty a připomněla: „To Beck ho včera v noci dopravil do nemocnice.“

„Pořád je jeden z nich.“

„Já ne.“

Pohrdavě odsekla. „Houby, že ne.“

„Jenom rodem, Luce, a s tím se nedá nic dělat. Ale nepatřím k nim a podle mě si opravdu nemyslíte, že ano.“ Když Luce nic nenamítla, Sayre pokračovala: „Vím, proč mě nemáte ráda. Dokonce to chápu, ale přísahám, že nejsem vaše soupeřka. Clark je váš manžel. Miluje vás a já vím, že vy milujete jeho.

Považujte útok na něho za něco podstatnějšího, Luce. Za něco většího než mstu za to, co se stalo včera v noci. Za něco významnějšího než mstu za to, co se stalo dávno předtím, než vás Clark vůbec poznal.“

Hleděly si do očí a pozorovala, jak Luce pomalu vyprchává nenávist z pohledu.

„Mám dát na Merchantovo slovo, že budou ti chlapi, co zbili Clarka, potrestaní?“

„Nemusíte dát na jeho slovo. Dávám vám na to svoje slovo.“

Luce na ni ještě chvíli hleděla, pak se otočila k muži, který jí předtím dal mikrofon. Rychle pokývla. Muži obklopující Becka ustoupili.

Sayre znovu vedle něho poklekla a vsunula mu ruce do podpaží. „Můžeš vstát?“

„Jo. Jenom ne moc rychle.“

Prohrála hádku ohledně toho, že by ho odvezla do nemocnice. Odmítl tam jet.

„Poslední dobou jsem byl na pohotovosti víckrát, než je mi milé.“ Obličej se mu stáhl bolestí, jak ze sebe pracně dostával slova.

„Nejspíš máš zlomená žebra.“

„Nemám, to vím, jaké to je. Měl jsem zlomená dvě. Při fotbalu. Tohle není tak zlé. Jenom mě odvez domů.“

Zatínal zuby a držel se za bok, když odbočovala z hlavní na cestu vedoucí k jeho domu. „Až budeš odjíždět, zamkni za sebou bránu,“ řekl. „Média.“

Na média ve spojitosti s ranními událostmi nepomyslela, ale samozřejmě se to dostane do zpráv. S někým z Hoyleových závodů udělají rozhovor. A nepochybně taky s Nielsonem.

Nezastavila před domem, ale objela to dozadu. „Co to děláš?“

„Tady vzadu nikdo neuvidí moje auto.“

„Jenom mě vyhoď u dveří, Sayre. Nemusíš se mnou chodit dovnitř.“

„Ne, ale možná tě tam budu muset odnést,“ řekla tlumeně, když vystoupila a spěchala okolo vozu k místu pro spolujezdce. Pomohla mu vystoupit a společně vykulhali, po zadních schodech. „Když jseš tady, mohla bys nakrmit Frita, než půjdeš?“ zeptal se.

„Samozřejmě.“

Pes je vítal s takovým nadšením a skákáním, že ho Sayre musela napomenout. „Sedni,“ řekla přísně; vzpomněla si jakým příkazem ho uklidňoval Beck. Poslechl, ale byl schlíplý.

„Promiň, chlapče, pohraju si s tebou později.“ Já mu to vysvětlím, až se o tebe postarám,“ řekla a vedla Becka k ložnici

„Tohle nemusíš dělat.“

„Ale musím. Je to moje vina.“

„Ty jsi po mně tím kamenem nehodila.“ Otočil hlavu, aby na ni viděl. „Nebo jo?“

„Ne, ale byla jsem na straně toho, kdo to udělal. Varoval jsi mě, že by se demonstrace mohla zvrhnout v násilnosti a že by to mohl někdo odskákat. Nedala jsem si říct.

„Toho jsem si u tebe všiml. Ošklivý zlozvyk.“

„Becku, ta žebra, co nemáš zlomená…“

„Co je s nimi?“

„To bych ještě mohla změnit.“

Bolestně vyhekl. „Prosím tě, ať se nemusím smát.“

Když se došourali do ložnice, opřela ho o čelo velké postele a rychle rozestýlala. Pak se k němu vrátila, aby mu pomohla usednout na kraj matrace.

„Vydržíš sedět tak dlouho, abych ti mohla vydezinfikovat tvář?“

Bylo na něm znát, že má bolesti Vyrazil na něm pot a rty měl při okrajích bílé. „Léky a tak najdeš v koupelně.“

Prohledala různé zásuvky a skříňky, než našla obvazy, vatu, peroxid a tablety ibuprofenu. Když se vrátila do ložnice, seděl Frito Beckovi u nohou a žalostně kňučel. Beck ho hladil po hlavě. „Má o mě strach.“

„Je chytřejší než ty. Kromě té rány kamenem tě nikdo do hlavy neudeřil?“

„Ne.“

„Ztratil jsi vědomí? Točí se ti hlava? Co jsi snídal?“

„Nesnídal jsem.“

„Dobře, tak co jsi měl včera k večeři“

„Sayre, nemám otřes mozku.“

„Jak to víš?“

„Protože i tohle jsem už zažil.“

„Fotbal?“

„Baseball. Schytal jsem ránu do hlavy.“

„To proto ji máš tak tvrdou?“

„Hele, netočí se mi hlava. Nedělá se mi zle od žaludku. Vědomí jsem neztratil…“ Sykavě vtáhl dech, když mu peroxidem poťukala tvář.

„Tohle by potřebovalo sešít.“

„Nepotřebuje.“

Otřela mu krev a uviděla, že má na tváři dlouhý šrám, ale nebyl příliš hluboký. „Pořád doporučuju pár stehů.“

„Přežiju. Jenom se potřebuju na chvilku natáhnout.“

Rozepnul si košili a zadržel bolestí dech.

„Ukaž, pomůžu ti.“ Sesmekla mu košili z ramenou. Pomalu a jemně mu pomohla vytáhnout paže z rukávů, pak poodstoupila, aby zhodnotila, jak na tom je. Tam, kde ho kopli a udeřili pěstí, už mu začaly naskakovat modřiny. Jeho záda vypadala opravdu ošklivě.

„Ach Becku,“ zašeptala. „Opravdu by ses měl nechat zrentgenovat.“

„Kvůli tomuhle?“ Se sténáním se s námahou natáhl a položil hlavu na polštář. „To nic není.“

„Dovol mi prosím, ať zavolám sanitku. Za čtvrt hodiny bys mohl být v nemocnici.“

„Za čtvrt minuty bych mohl spát, kdybys zmlkla a odešla. Ale mohl bych ještě předtím dostat pár těch prášků?“

Otevřela lahvičku a vytřásla si do dlaně tři tablety. Požádal o čtyři a tak přidala ještě jednu. Pak mu přidržela hlavu, zatímco je polykal a zapíjel vodou, kterou mu přinesla, z koupelny.

Znovu si položil hlavu na polštář a zavřel oči „Než půjdeš, vyvěs, prosím, telefon.“

„Dobře.“

„Dej Fritovi do misky nějaké granule a prosím tě, ať má vodu. Pusť ho ven, aby se vyvenčil.“

„Nedělej si s ničím starosti.“

„Ta brána…“

„Nezapomenu.“

Stáhla žaluzie, aby se v pokoji udělalo šero, a zapnula stropní větrák. Potom počkala, až podle toho, jak se mu rytmicky zvedala hruď, poznala, že usnul. Vykročila ke dveřím a mávla na Frita, aby šel s ní.

Místo toho retrívr ulehl na podlahu u Beckovy postele, položil si hlavu na packy a výmluvně na ni pohlédl.

Tiše sama vyšla z místnosti.

Uprostřed odpoledne se Beck vynořil ze spánku, který byl neklidný. Dezorientované na ni zaostřil: „Sayre?“

„Sténal jsi. Myslím, že už ti přestal zabírat ibuprofen.“

Pohlédl na hodiny na nočním stolku. „Proč jsi ještě tady?“

„Vezmi si ještě tři.“ Vstrčila mu je do úst a přidržela mu sklenici s vodou.

Spolkl tablety a zeptal se: „Co média?“

„Kolem jedné přijeli z nějaké televizní stanice z New Orleansu a zastavili u brány. Vystoupili dva muži, chvíli okukovali dům, pak vlezli zpátky do vozu a odjeli.“

Oči se mu znovu zavřely, jenom přikývl.

„Krátká zmínka o rvačce byla v poledních zprávách a slíbili že víc toho bude ve večerním vysílání. Nielsonova kancelář vydala prohlášení. Lituje násilností, prohlašuje, že to nebyli jeho lidé, ale Hoyleovi zaměstnanci kdo se na tebe vrhl.“

„Má pravdu, poznal jsem je.“

„Několikrát ti zvonil telefon. Vzkazy jsem neprohlížela, ale podívala jsem se, kdo volá, a rozpoznala jsem Nielsonovu kancelář, volali jako druzí.“

„Zavolej jim. Zjisti, co se děje. Jestli ti to nevadí.“

„Vůbec ne. Věděla jsem, že Huff si bude o tebe dělat starosti tak jsem mu zavolala. Řekla jsem mu, že jsi v pořádku, že odpočíváš doma, a jestli se někdo, včetně něho, pokusí objevit na příjezdovce, tak že ho zastřelím.“

Tomu se usmál. „Věřím, že bys to udělala. Ozval se ti Chris?“

„O Chrisovi ti něco řeknu. Není to tvůj přítel, Becku.“ Otevřel oči

Pomalu zavrtěla hlavou a tiše dodala: „Není.“ Dál na ni několik vteřin hleděl, pak oči zavřel a znovu usnul.

Ve čtvrt na sedm večer znovu zavolala Huffovi Potom, co zavrčel haló, se představila. „Tady Sayre. Právě jsem to viděla ve zprávách o šesté.“

V telefonu slyšela, jak oddechuje. Dovedla si ho představit, jak svírá telefonní sluchátko tak pevně, až mu klouby bělají. Zuřivě kouří cigaretu a jeho oči jsou pouhé černé body zuřivosti „Voláš, aby ses popásla?“

„Volám kvůli Beckovi Až se probudí, bude chtít vědět, co ty na to.“

Zpočátku tomu, co televizní reportér sděloval, nevěřila a neuvěřila by tomu, kdyby to nedoložili video záznamem. Úřad pro bezpečnost práce a ochranu zdraví se odpoledne nastěhoval do Hoyleovy továrny a zavřel ji od tavičích pecí, kde se zpracovával šrot, po výrobu potrubí.

Je to smutný den, když člověku muže sebrat firmu banda byrokratů, co se živí pošupováním tužek a pravděpodobně se za celej život při práci nezapotila,“ vykřikoval Huff. „Za tím jseš ty?“

„Ne, ty. Sám sis to na sebe přivolal, Huffe. Opakovaně tě varovali Kdybys dodržel předchozí nařízení –“

„Kdybych stáhl ocas mezi nohy, chceš říct.“

Dohadovat se s ním bylo pouhým cvičením v marnosti. Nikdy by nepřiznal, že se provinil, a na nějaké rozumné přemlouvání bylo už příliš pozdě. Hoyleovy závody nebudou mít povoleno znovu začít vyrábět, dokud nebude provedena důkladná inspekce celé továrny. Úřad vyžadoval, aby se splnila všechna doporučení, která tato inspekce přinese, a zaplacení pokut za uvedená porušení předpisů v plné výši. Dalo se čekat, že jich bude hodně.

„Co máš v plánu?“ zeptala se.

„Mám v plánu se na ty parchanty vrhnout jako mouchy na mršinu. Jestli si myslejí, že jim předám svoji továrnu, aby mi to tam předělali, tak to se pletou.“

Podle mluvčího Úřadu bezpečnosti práce a ochrany zdraví „předělání“, jak to Huff nazval, zahrnovalo povinnou instalaci bezpečnostních vypínačů na každé části strojního zařízení, ochranné zábradlí, náležité zabezpečení proti pádu a ventilační systém, aby se zlepšila kvalita vzduchu.

„Co mám Beckovi vyřídit, až se vzbudí?“

Sdělil jí, co chce, aby mu vyřídila, načež spustil další tirádu proti federálnímu úřadu. „Těm mizernejm yankeeům nedochází, koho otravujou.“

„Jsem si jistá, že ano, Huffe. To proto s tebou nemají žádné slitování.“

„Užíváš si to, že jo? Dočkala ses pomsty.“

„Nešlo mi o pomstu, Huffe.“

„Chodila jsi s transparentem proti vlastnímu otci Jestli tohle není pomsta, tak co to je?“

„Nenazvala bych tě otcem.“ Zavěsila dřív, než stačil odpovědět.

„Haló?“

Chris se usmál do telefonního sluchátka. „No, alespoň jsem tě přiměl, abys se mnou mluvila,“ řekl Lile Robsonové. „Ahoj, Chrisi“

Promluvila mrazivým tónem, jako tehdy, když odjížděla z jejich sotva idylického pikniku.

„Chyběl jsem ti?“ Čekala příliš dlouho s odpovědí, neboť ta odpověď měla být ne. Tiše se zasmál. „Myslel jsem si to. Vybila sis baterie ve vibrátoru? Co kdybych přišel a vyzkoušeli jsme je?“

„Nechci se s tebou vidět, dokud se ta záležitost s tvým bratrem nevyjasní. Chápeš? Nenechám se do toho zaplést. Myslím to vážně, Chrisi. Jestli strejdovi Redovi řekneš, že jsi to odpoledne se mnou byl –“

„George přijde o místo.“

V telefonu uslyšel, jak se prudce nadechla. Dokonce se mu zdálo, že slyšel, jak polkla. „Cože?“

„Ti inspektoři zjišťují, kdo za to zodpovídá. Vedoucí bezpečností práce v továrně je první osoba, která je napadne. Nesouhlasíš? Kdyby George dělal náležitě svoji práci věděl by, že ten dopravník potřebuje údržbu. Býval by ho odstavil, dokud by kvalifikovaný opravář ten pás nespravil. Billy Paulik by nepřišel o ruku, na dvoře by nám nedemonstroval Nielson a my bychom pořád vyráběli místo aby nás zavřeli.“

„Nemůžeš z toho vinit George,“ rozkřikla se. „To ty jsi nechtěl, aby odstavil ten stroj. Dělá jenom to, co po něm ty a Huff chcete.“

„Potom teda říkáš, že je nadbytečný. Nebude nám chybět, až bude pryč.“

„Chrisi, prosím tě!“

Když uslyšel, jak se jí chvěje hlas, usmál se a v duchu si poblahopřál, že ho napadlo použít tuhle taktiku. „Vyhodit George by bylo to poslední, o co by mi šlo, Lilo. Nejdřív bych ho podpořil, abych ho udržel na pozici na jaké je, až si ho ti inspektoři podají. A ty to můžeš zaručit.“

Jak?“

„Přijď v pondělí ráno. Chci, abys nakráčela do šerifovy kanceláře a strejdovi Redovi řekla, že v tu neděli odpoledne, kdy Danny zemřel, jsem byl s tebou. To poslouží hned dvěma věcem, Lilo. Tím, že řekneš pravdu policejnímu úředníkovi, splníš svoji povinnost jako zákonů dbalý občan a zachráníš nevinného člověka před dalším pronásledováním. A svému manželovi zachráníš místo.

Víš, uvažoval jsem o tom novém právníkovi, kterého jsem si najal, a jak drahé bude jenom se vyhnout obvinění. Ptal jsem se sám sebe, proč mám marnit čas a peníze, když stačí, abych ty potíže zarazil tady a teď tím, že doložím svoje alibi.“

Odmlčel se a znovu navázal: „Ani se tě nebudu ptát, jestli to uděláš, protože vím, že ano. A jen tak na okraj, dokud tě nebudu mít dost, tak přijdeš, kdykoliv si tě zavolám, budeš vypadat nádherně a budeš na to celá žhavá. Chápeš?“ řekl a opakoval to slovo se stejnou modulací hlasu, s jakou to před chvílí vyslovila ona. „Já jsem ten, kdo tenhle poměr ukončí, Lilo, ne ty.“

George pozoroval Lilu, jak vypíná bezdrátový telefon. Odložila jej na kuchyňskou linku a viditelně rozčilená si přitiskla ruku na ústa.

„Lilo?“

Prudce se otočila, oči rozšířené a plné strachu. Ruku s roztaženými prsty si přitiskla na hruď. „Neslyšela jsem tě přicházet. Myslela jsem, že budeš v továrně ještě několik hodin. Je nějaký nový vývoj?“

„To mi řekni ty.“

„Cože?“

Pokývl na telefon. „Mluvila jsi s Chrisem, viď?“

Otevřela ústa, ale zase je zavřela, aniž něco řekla. Pak sklonila hlavu a obličej se jí svraštil, jak se rozplakala. „Ach, Georgi já jsem to všechno tak pokazila.“

George přešel přes místnost tak rychle, co mu jen krátké nohy dovolovaly, a vzal ji do náruče.

„No tak, no tak, holčičko, pověz mi to.“

Řekla mu všechno a začala tím, když byla s Chrisem poprvé. „Bylo to ve sprše v dámské převlékáme v country klubu. Počítám, že část toho vzrušení bylo nebezpečí, že nás přistihnou. Prostě jsem tak nějak ztratila hlavu, víš?“

To dovedl pochopit. Ztrácel hlavu pokaždé, když se na ni podíval. Nešetřila se a nic nezatajila. Něco z toho bylo pro George tak bolestné, že skutečně zasténal, ale povzbuzoval ji ať pokračuje a odhalí mu všechno až po ten telefonický rozhovor, který částečně vyslechl.

Jestli neudělám to, co chce, přijdeš o místo a slyšela jsem ve zprávách, že proti některým vedoucím pracovníkům budou vznesena obvinění z trestného činu. To jsi ty, Georgi zvláště jestli Hoyleovi hodí vinu na tebe. Mohl bys jít do vězení.“ Oči jí znovu plavaly v slzách. „Strašně mě to mrzí, Georgi Je to všechno moje vina. Odpusť mi Můžeš mé pořád ještě milovat?“

Milovat ji? Zbožňoval ji Byla jeho sluncem a měsícem, vzduchem, který dýchal. „Ty za nic nemůžeš, zlato,“ opakoval pořád dokola, tiskl ji k sobě, líbal ji na rty, na vlhké oči na tváře od slz.

V pondělí ráno do šerifovy kanceláře nepůjde. Nechtěl, aby všichni ve městě věděli že Chris Hoyle souložil s jeho ženou. Nedokázal by snést pokoření, že o tom kdekdo ví, když už teď na něho většina lidí pohlíží s pohrdáním.

Neměl Lile za zlé, že mu byla nevěrná. Musela žít s ním a pro vitální, krásnou mladou ženu to nemohlo být příliš vzrušující. Chris jí poskytl vzrušení, které jí on poskytnout nedokázal.

Ne, George to měl za zlé Chrisovi A Chris byl ten, koho je třeba potrestat.

Kapitola třicátá druhá

Sayre probudil z lehkého spánku zvuk tekoucí vody, který se ozýval z Beckovy koupelny. Předtím se natáhla na pohovku v obývacím pokoji, chtěla si jenom odpočinout, ale zřejmě usnula.

Věděla, že je Beck vzhůru, a tak vstala a potmě se vydala do kuchyně. Ve chvíli, kdy vešla do jeho pokoje s podnosem v ruce, vycházel právě z koupelny s ručníkem kolem boků a s mokrými vlasy.

„Osprchoval ses?“ zeptala se překvapeně.

„Vzbudil jsem se v kalužině potu.“

Vrhla pohled na větrák u stropu, který se stále ještě otáčel. „Asi jsem měla termostat nastavit na nižší teplotu.“

„To tím nebylo. Měl jsem sen.“

Postavila podnos na sedačku před pohovku pro dva, která stála šikmo v rohu. „O čem se ti zdálo?“ Když neodpověděl, ohlédla se po něm přes rameno.

„Nepamatuju se.“

„Stojíš rovně. Jak se cítíš?“

„Horkou sprchou jsem ze sebe nějakou rozbolavělost opravdu dostal. Proč je zhasnuto?“

„Při západu slunce jsem zatáhla všechny žaluzie a svítila jsem svíčkami. Ze silnice to vypadá, jako když tady nikdo není.“

„Dobrý nápad.“ Zhasl v koupelně.

Škrtla zápalkou a zapálila svíčku na podnosu, který přinesla. „Udělala jsem ti něco k večeři Rajčatovou polévku, sýr a krekry.“

„Nemělas mě obskakovat, ale mám moc velký hlad, takže nebudu hubovat.“

Pobídla ho na pohovku v rohu. Posadil se, cudně si zastrkal ručník mezi stehna a položil si podnos na klín. Posadila se na sedačku. Uchopil lžíci ponořil ji do misky s polévkou, pak si vzpomněl na dobré vychování. „Jedla jsi něco?“

„Před chvílí.“.

Vzal si lžíci polévky a zakousl se do sýra. „Co Frito?“

„Smlsnul si na vejcích se slaninou a teď se z toho vyspává.“

„Tak slaninku? Neskonalé díky. Teď už nikdy nebude chtít jenom vajíčka.“

„Připadalo mi že si zaslouží odměnu. Bděl nad tebou většinu odpoledne.“

Přestal jista zadíval se na ni „Ty zřejmě také.“

Najednou jí pokoj připadal příliš šerý, příliš ztišený a Beck příliš nahý. Rychle se zvedla a přes jeho protesty stáhla z postele vlhké povlečení a vyměnila je za čisté. Když to dodělala, právě večeři zapíjel sklenicí mléka.

Odnesla podnos zpátky do kuchyně a vrátila se s několika čokoládovými bonbony Herseý’s Kisses. „Napadlo mě, že bys třeba měl chuť na něco sladkého.“

„Díky.“ Sloupl z bonbonu fólii a vstrčil si jej do úst

„Co jsi tím myslela, jak jsi říkala, že Chris není můj přítel? Nebo se mi to jenom zdálo?“

Znovu se posadila. „Ne, nezdálo. Stál tam a nehnul prstem, když tě bili“

„Nemohl toho moc dělat, Sayre.“

„Tomu nevěřím,“ rozpálila se. „I kdyby se nechtěl prát, zabránil Fredovi Decluettovi, aby ti pomohl. Viděla jsem ho, jak ho zadržel.“

„Nabídl jsem se dobrovolně, že půjdu s Luce Dalyovou promluvit. Chris mě od toho odrazoval. Říkal mi ať počkám, až se dostaví Red s posilami Asi si myslel, že jsem dostal, o co jsem si koledoval. Předváděl jsem se, chtěl jsem dělat hrdinu.“

Jeho vysvětlení její názor nijak nezměnilo. Něco na tom, co říkal, asi bylo, ale viděla, jak se Chris tvářil, a netvářil se jako člověk rozčilený z toho, že se na jeho přítele vrhl dav.

„Kdyby byla situace obrácená, zadrželo by tě něco?“ zeptala se. „Nepřiskočil bys Chrisovi na pomoc?“

„Nevím.“

„Ale ano. Před třemi lety U Plejtváka ses k němu a Dannymu přidal.“

„Což byla při pohledu zpátky ztřeštěnost a nestáli jsme proti davu, jenom proti Watkinsovi.“

Když padlo jeho jméno, naskočila jí na pažích husí kůže. Rychle si je přejela rukama.

„Promiň, neměl jsem ti ho připomínat.“

„To nevadí.“

„Asi ho nechytili, zatímco jsem marnil den spánkem.“

„Neslyšela jsem, že by ano.“ Všimla si jak šikovně odvedl řeč od Chrise, ale nechala to být. „Policie bude asi mít plné ruce práce s tím, co se děje v továrně.“

„Zavolala jsi Nielsonovi?“

„Mluvila jsem s jeho sekretářkou. Poděkovala mi že jsem se jí ozvala. Už věděli co se ti dnes ráno stalo. Říkala, že je to moc mrzí, že násilí není Nielsonův styl, a ptala se, jak se ti daří.“

„Možná mě bude litovat a příští schůzku dodrží.“

„Možná. Nicméně –“

„Ohó. Je tady nějaké nicméně?“ Uždibovala čokoládový bonbon. „Nielson je už akademická záležitost.“

„Od kdy?“

Nebyla si jistá, jak tu novinu přijme, a tak mu ji sdělila co možná nejohleduplněji „Úřad bezpečnosti práce a ochrany zdraví dnes zavřel Hoyleovy závody.“ Převyprávěla mu to, co slyšela ve zpravodajství a později od Huffa.

„A mluvčí Úřadu naznačil,“ dodala potom, co se nadechla, „že navíc k pokutám, které se téměř s jistotou dají odhadovat na miliony dolarů, provádí Ministerstvo spravedlnosti vlastní vyšetřování. Hoyle může ještě čelit obvinění z trestných činů.“

„Musím tam.“

Pokusil se vstát, ale položila mu ruku na rameno a vtlačila ho zpátky na pohovku. „Huff tě tam nechce.“

„Nechce mě tam?“

„Po televizních zprávách jsem mu zavolala. Pěkně ho to vytočilo, tak zuřil, že dokázal sotva souvisle mluvit. Ale v jedné věci – no, vlastně ve dvou – se vyjádřil jasně. Chce, aby ses držel stranou, dokud se vzduch nepročistí.“

„Proč?“

Sklopila pohled na svoje ruce, v nichž dělala ze staniolu od bonbonu pevnou kuličku. „Říkal, že bys mohl nadělat víc škody, než užitku. Že toho víš příliš mnoho a… a že bude nejlepší, když budeš následkem zranění, která jsi dnes utrpěl, indisponovaný, a tím nebudeš k dispozici abys odpovídal na otázky, které by ti kladli ti slídiví hajzlové. To cituju.“

Beck o tom chvíli přemýšlel, a pak řekl: „Má pravdu, Sayre. Dostal jsem se do situace, kdy bych buď inkriminoval svého zaměstnavatele, nebo bych se před těmi mládenci z federálního úřadu vykračoval, a tím bych inkriminoval sebe.“

Neřekla nic, ale zklamalo ji že před ní přiznal svoji vinu.

„A co je ta druhá věc, o níž se tak důrazně vyjádřil?“

„Že bych se měla stydět, že jsem demonstrovala proti vlastní krvi a že mám určitě škodolibou radost, že továrnu zavřeli.“

Rozbalil další bonbon a vstrčil si ho do úst. „Máš z toho škodolibou radost?“

„Ne. Jsem ráda, že je Huff nucen to tam zlepšit. Ať už na něho zatlačila vláda, Nielson a odbory, nebo já, muselo se to udělat, Becku. Musí se to tam změnit.“

Smutně se usmála. Jenom bych si přála, aby se toho dosáhlo a nikdo přitom nepřišel k úrazu. Já můžu za to, že přepadli Clarka, a nepřímo i za to, že napadli tebe. Nedbala jsem na tvoje varování a oba jste kvůli tomu utrpěli zranění.“

„Dost pochybuju, že se významné změny dá dosáhnout bez konfliktu, Sayre. Za pokrok se obvykle platí. Možná ne fyzickým zraněním, ale nějakým střetem určitě.“

„Ale tebe zranili fyzicky. Bolí to ještě?“

Hned pod srdcem měl na žebrech modřinu velkou jako její dlaň, viditelnou dokonce i v mihotavém světle jediné svíčky. Natáhla ruku a špičkami prstů se jí dotkla.

Chtěla ji jen krátce ohmatat, ale přistihla se, že se jí nechce odtáhnout prsty z jeho teplé pokožky. Na tom místě ji měl hladkou, i když hruď a břicho měl zarostlé světle hnědými chlupy.

Zlehounka mu přejela špičkami prstů přes břicho na podobnou modřinu na druhé straně. O pár centimetrů pod ní měl na kyčelní kosti další, zpola skrytou pod ručníkem, který měl kolem boků. Jemně se jí dotkla a vrátila se k první modřině pod levým prsem.

Pozorovala svoji ruku, kterou neodtáhla, jak jemně masíruje to místo, které už měnilo barvu, potom se z náhlého popudu naklonila přes jeho klín a prsty vystřídala svými rty. Několikrát tu modřinu políbila doteky lehkými skoro jako vzduch.

Zaklonila hlavu a políbila tu, co měl na boku, rty se sotva dotkla jeho pokožky. Sjela ústy na jeho kyčel a políbila modřinu tam. Jednou. Potom odhrnula ručník a políbila ji podruhé.

Slyšitelně vzdychl. Uchopil její hlavu do rukou a přitáhl ji k sobě. Pátral jí pohledem v obličeji, krátce spočinul na každém jejím rysu. Zajel jí prsty do vlasů a podržel je ve vzduchu, pak je nechal spadnout tak, jak byly. Přerývaně vydechl její jméno.

Vzápětí jí přitiskl ústa na rty. Opatrně, aby se nedotkla zranění na lícní kosti, mu položila ruce na tváře a poddala se tomu polibku.

Vzplanula v nich vášeň, vášeň tak výbušná, že to bylo téměř kdo s koho. Ústy se vzájemně horečnatě prozkoumávali a čím víc se jejich ústa poznávala, tím víc po sobě prahli.

Vytáhl ji k sobě, aby si mu sedla rozkročmo na klín a vmáčkl se jí mezi stehna. Byl tak vzrušený, že ji to až překvapilo. Neodbytný. Odtrhla rty od jeho úst a šokované na něho pohlédla.

„To ten můj sen,“ řekl zadýchaně, „… ten, co jsem se z něho zpotil… miloval jsem se s tebou. Teď se mi to nezdá.“

„Mohlo by tě to bolet.“

„Už mě to bolí.“

Pak se znovu zmocnil jejích úst a líbal ji ještě naléhavěji než předtím, pokud to vůbec bylo možné. Odtrhli se od sebe jen na tak dlouho, aby jí mohl přetáhnout tričko přes hlavu. Sáhla si za záda, rozepnula si podprsenku a sundala si ji pak si vtiskla jeho hlavu mezi prsy a držela ji tam, aby mohl popadnout dech.

Ovinula mu paže okolo hlavy a třela si tvář o jeho vlasy, stále ještě mokré po sprchování. Vůně jeho pokožky, mýdlo, jež použil, chuť čokolády v jeho dechu, to všechno ji vzrušovalo.

Otřela se o něho boky.

„Ach bože, ano, ještě,“ zasténal a ona ho poslechla.

Když pocítila na bradavce jeho jazyk, připadalo jí, že se slastí rozplyne. Povzbuzený jejím bezděčným vzdycháním jí bradavku sladce políbil, pak si ji vtáhl do úst a jazykem přitiskl na patro.

Rozepnul jí kalhoty, zezadu do nich zajel rukama a hnětl ji a hladil a zase hnětl, až se celá rozechvěla a toužila po tom, aby využil její ženské zranitelnosti

„Becku, dovol, abych…“ Sklouzla mu z klína a začala se svlékat. Když měla na sobě jenom krajkové bikiny, zaváhala, najednou ji přepadla netypická ostýchavost.

Úpěnlivě na ni pohlédl. „Tohle mě ničí.“

Sundala si kalhotky. Stáhl si ručník. Penis měl plný, krásný a ona bytostně zatoužila pocítit ho v sobě.

Pročísl prsty nazlátlé ochlupení mezi jejími stehny, pak ji uchopil kolem pasu a přitáhl ji k sobě. Klečela nad ním. Přitiskl jí obličej na hebké břicho a políbil je, pak ji líbal níž a níž, až ji začal laskat a ona se poddávala jeho rtům a jazyku a třásla se po celém těle, aby ho už pocítila v sobě. Řekla mu to.

Vzhledem k jeho nedávným zraněním se nespojili divoce… a o to to bylo lepší. Nasedala na něho pozvolna, protože každý pocit byl nový, vzrušující a příliš mimořádný, aby si ho nevychutnala. Pokud byl netrpělivý, dobře to skrýval a zřejmě si vychutnával, že jí víc vyhovuje nespěchat.

Když jí připadalo, že už nemohou být intimněji spojeni, sevřel jí boky silnýma rukama, pevně ji držel a přitom do ní pronikl hlouběji, až tiše, překvapeně slastí vykřikla.

Pohybovali se pomalu a málo, ale bylo to tak intenzivní, že většinou zadržovali dech a lapali po dechu, až když to bylo nezbytně nutné. Jejich polibky, to bylo živočišné prolínání úst. Prsty jí zarýval do boků a držel ji, že se skoro nemohla pohnout, ale její ruce nezahálely. Hladila ho po ramenou, po pažích, po temeni a krku, po hrudi Zaklonila se, natáhla se za sebe a přejela mu rukama po stehnech, pak ho polaskala mezi nimi Zasténal v nelíčené extázi

Když vyvrcholil, sevřel ji v pažích a rozpálenou tvář jí položil na ňadro. Rty jí přejížděl přes vzrušenou bradavku.

Nerozuměla slovům, která šeptal, ale jejich sexy podtón, v němž se chvěla tak silná touha po uvolnění, ji přivedl k orgasmu.

Později leželi v jeho posteli a hleděli na sebe.

„Co jsi to říkal?“

„Kdy?“

Významně nadzvedla obočí. „Ach tak. Samá neslušná slova, myslím.“

„Bylo to opravdu erotické,“ zamumlala a dotkla se kolenem jeho penisu.

„Tak to je příště řeknu nahlas.“

Pocítil, jak mu pod dotekem jejích prstů tuhne bradavka, pak mu na ni přitiskla otevřená ústa a přejela ji jazykem.

Se rty přitisknutými na jeho tělo řekla: „Věděl jsi že tohle po celou dobu chci viď?“

Pomalu nacházel hlas, ale nakonec řekl: „Myslel jsem si že možná ano.“

„Věděl jsi to od začátku?“

„Od chvíle, kdy jsme spolu seděli na lavici u klavíru.“

Zvedla k němu oči „Na lavici u klavíru jsem si myslela, že jsi ten nejnadutější mizera, kterého jsem měla tu smůlu potkat.“ Přejela mu prstem po bradě a dodala: „A taky ten nejpřitažlivější.“

„Na lavici u klavíru jsem si lámal hlavu, jak se udržím, abych tě nezačal osahávat, abych viděl, jestli jsi skutečná.-Nikdy jsem neviděl tak sexy ženu, jako jsi ty. Ani tak nafoukanou.“

Tiše se zasmála. „Tolik jsem tě chtěla nenávidět.“ Pak se jí obličej proměnil a promluvila vážně. „Tolik bych tě chtěla nenávidět teď.“

„Chceš mě nenávidět kvůli vší té špinavé práci kterou dělám pro Huffa.“

„Ano.“

„Obdivuji tvoji čestnost.“

„Opravdu, Becku?“

„Ano. Ale mohli bychom na tvoji čestnost a na můj nedostatek poctivosti nějakou dobu zapomenout?“ zašeptal. „Alespoň do rána.“

„Chceš, abych zůstala?“

Přitáhl si ji blíž. „Zkus odejít.“

Dlouze, lenivě se líbali z ňadra jí sjel rukou do hebkého klína a pak zpátky k prsu, k ztuhlé bradavce. Od chvíle, kdy ji poznal, se zaobíral spoustou představ, jak vedle něho leží nahá. Ale skutečnost daleko přesáhla i tu nejvzrušivější představu. Když to teď prožíval, tak pouze tím, že se jí dotýká, se nemohl nasytit.

Když se od sebe odpoutali prohlédl si ji od hlavy k patě. „Jsi krásná, Sayre.“

„Děkuji“

„Nemáš jedinou chybičku.“

Při té připomínce jí ospalý úsměv vymizel z tváře. Vycítil, že se od něho emocionálně odtahuje, ještě dřív, než se posadila, přitáhla si kolena k hrudi a opřela si o ně bradu.

„Mám chybu, Becku. Byl bys na tom líp, kdybys mě nikdy nepoznal. O moc líp.“

„To není pravda.“

Je. Po mně zůstává jenom zmar. My Hoyleové jsme tím známí. Je to naše specialita. Za námi zůstávají zničení lidé, neopravitelně poškození.“

Položil jí ruku na záda. Pleť měla neuvěřitelně hebkou a ve srovnání s ním bledou. Její boky tvořily od pasu půvabnou křivku, na kostrči měla dva dolíčky a tenhle ženský rys v něm probudil neodbytnou něžnou touhu, kterou ještě nikdy nezažil. Touhu prožil tolikrát, že by to nespočítal. Chtíč až ostudně často. Ale nikdy tuhle touhu vlastnit ženské tělo, poznat je v jeho celistvosti, aby mu patřila se vším všudy.

„Co jsi udělala ničivého, Sayre?“

„Vzala jsem si dva muže, které jsem nemilovala. Utrácela jsem jejich peníze. Spala jsem v jejich postelích. A skoro se nepamatuju, jak vypadali“

Otočila k němu hlavu, aby viděla, jak se tváří, ale dával si záležet, aby na něm nebylo nic znát. Chtěl, aby mu o tomhle období svého života podrobně vyprávěla. Chtěl znát všechny ošklivé podrobnosti

Odvrátila hlavu a promluvila pomalu a se zřejmými obtížemi. „Zničila jsem jim život. Záměrně a se zlovolným ohledem na vlastní zájmy. Osobně jsem proti nim nic neměla, ale bezohledně a bez milosti jsem je využila. Snažila jsem se potrestat Huffa, že mě připravil o Clarka a o dítě.

Na vlastním životě mi nezáleželo, pokud jsem mohla ubližovat Huffovi Když řekl vdej se, vdala jsem se, s jediným záměrem, nadělat spoustu zlé krve, tak, aby ho to nakonec zasáhlo. Ti dva muži se stali obětí hanebných Hoyleů a naší schopnosti ničit lidem život.“

„Já ty tvoje takzvané manžely ani trochu nelituju,“ řekl hořce. „Vzali si tě, a přitom věděli že je nemiluješ. Prosili o to, abys je využila. Za svoje problémy tě měli v posteli Kolik ti bylo?“

„Devatenáct, když jsem si vzala prvního. Právě jedenadvacet, když jsem si vzala druhého.“

„Kolik bylo jim?“

„Byli starší. O hodně. Blíž měli věkem k Huffovi než ke mně.“

Dva nadržení Huffovi známí poznali dobrou příležitost,když ji uviděli. Skočili po možnosti Sayre si vzít, i když věděli že to bude pravděpodobně dočasné.

„Mohli trávit každou noc s krásnou mladou ženou. Pokud ses nedržela zpátky…“

„Ne. Kéž bych ti mohla říct, že ano,“ řekla tak tiše, že ji sotva slyšel. „Ale přístup ke mně byl součástí dohody.“

„Takže tě také využili“

Opřela si čelo o kolena. „To není pěkná minulost, viď?“

I když ho to stálo bodavou bolest v hrudníku, posadil se, objal ji a stáhl ji s sebou zpátky na polštáře. Odhrnul jí vlasy z obličeje a přinutil ji aby na něho pohlédla. „Kdo by ti mohl mít za zlé cokoliv, co jsi udělala, po tom, co ti provedli?“

„Včera v noci jsi slyšel mě a Huffa. Slyšel jsi všechno?“

„Dost, abych pochopil, proč ho tolik nenávidíš.“

Přitiskla se obličejem k jeho hrdlu. „To, co mi udělali bylo pečlivě střežené tajemství. Ani bratři to nevěděli Ani Selma. Nikdo. Neměla jsem s kým si o tom promluvit, s kým se podělit o zármutek.“

„Co Clark?“

„Vůbec nevěděl, že jsem těhotná. Udělala jsem chybu, že jsem se nejdřív pochlubila Huffovi. Když bylo po potratu, čemu by to posloužilo, kdybych mu to říkala? Dítě bylo pryč. Kdyby o tom věděl, jedině by se tím víc trápil a byl by na tom stejně bídně jako já.“

„Příliš jsi ho milovala, než abys mu to říkala.“

„Tak nějak. Pořád mi na něm záleží. To, jak jsme spolu chodili provždy zůstane sladkou vzpomínkou. První láska. Tohle to. Ale deptá mě a mučí…“ Na několik vteřin se odmlčela, než pokračovala. „Truchlím pro svoje dítě. Byla to jediná věc v mém životě, v celé Hoyleovské říši, která byla nevinná. Čistá. Nedotčená. A Huff ji zničil.“

Vzal ji za bradu a nadzvedl jí obličej. Slzy jí stékaly po spáncích do vlasů. Začal je slíbávat.

Zastřeně řekla: „Nesnesu, když mě budeš litovat.“

„Dobře. Tak polituj ty mě.“

Vzal ji za ruku a obemkl jí prsty kolem svého penisu. Když ji hluboce líbal, spočívala jeho ruka na její, vedla ji, dokud se k němu neotočila. Zlíbala všechny modřiny na jeho hrudi, břiše a níž.

„Tohle sis představoval, viď, Becku? V ten den ve slévárně jsi říkal, že nechceš, aby moje vlasy odváděly pozornost mužů jinam, tím, že –“

„By si představovali, jak se jim rozprostírají po břiše. Prozradil jsem se.“

„Prozradil ses dávno předtím,“ zašeptala. Pak se k němu sklonila. Ústa měla na oplátku nesmělá, provokativní, a vlhká. A horká. Velice.

Vydechl její jméno. Stáhl ji k sobě, políbil ji a při tom polibku ucítil chuť jí i sebe. Vpíjel se do jejích úst a přitom jí roztáhl nohy, vstoupil mezi ně a natáhl se na ni.

„Nebolí tě to takhle?“

„Příšerně.“

„Nechtěl bys radši –“

„Ne. Tohleto bych radši.“ Vnikl do ní.

„Ano,“ zasténala. „Ano.“

Úplně se mu poddala Ruce měla položené dlaněmi nahoru u hlavy. Spojil její ruce se svými a pevně propletl jejich prsty. A když se v ní začal pohybovat, hleděli si přímo do očí.

„Nechceš, abych tě litoval, tak mi řekni co chceš slyšet, Sayre, a já to řeknu.“

„Nemusíš říkat nic. Jenom…“

„Jenom co?“

„Ještě víc.“

„Jsem hluboko. Jsem v tobě tak hluboko, že jsem ztracený. Co ještě?“

„Prosím…“

Hrdlo se jí napjalo. Zaťala zuby do spodního rtu a pocítil, jak ho její tělo svírá jako pěst. Pozoroval, jak jí prsy při orgasmu růžoví a bradavky tuhnou. Sledoval její rychlé oddechování, a když poznal, že je už blízko, začal se o ni v malých rytmických kruzích otírat pánví. „Prosím co, Sayre?“

„Ach bože!“

„Co?“

„Teď,“ vykřikla bezmocně.

Vyhověl jí. Nechal ji aby pocítila jeho váhu, pevně se sevřeli v objetí a jejich těla pulzovala ve stejném rytmu a jejich srdce bila v souznění.

Později spala v ohbí jeho paže, ruku důvěřivě položenou na jeho hrudi a její dech mu teple ovíval pokožku. Opřel si bradu o vršek její hlavy a hleděl do stropu.

Chtěl by ji milováním zbavit vší té bolesti – Huffa, potratu, Clarka Dalyho, všeho. Chtěl by to vytěsnit, tak, aby zažila chvilku klidu a spokojenosti, možná dokonce radosti Chtěl by jí poskytnout jediný oslnivý okamžik života neposkvrněného hněvem a lítostí.

A možná jí jej v těch několika nádherných vteřinách sexuální nevázanosti která brala dech, poskytl.

Jak tak ale ležel a pozoroval otáčející se lopatky větráku na stropě, kladl si otázku, kdo z nich dvou toho druhého takhle obdaroval.

Kapitola třicátá třetí

Huff právě na verandě v průčelí popíjel ranní kávu, když přijel služebním vozem Red Harper. Vystoupil, zastrčil jakýsi balíček do podpaží a namáhavě vykročil k domu.

„Na nedělní ráno jsi venku brzy,“ podotkl Huff. Vyjít do schodů si zřejmě vyžádalo veškerou Redovu sílu. Pod kloboukem od uniformy, který si sundal, jen co vyšel na verandu, měl obličej šedivý.

„Žádná naděje na odpočinek.“

„Křikni na Selmu, ať ti přinese trochu kafe.“

„Ne, díky. Nemůžu se tak dlouho zdržet. Jen jsem ti přišel sdělit, co je nového.“

„Jsou to, doufám, dobré zprávy. To by byla změna.“

„Ani ti neumím říct, jak mě mrzí to, co se děje v továrně.“

„Přesněji řečeno, se díky těm vládním gaunerům, neděje nic.“

Byl nevrlý. Spal neklidně a často se probouzel zamotaný do pokrývek, které páchly jeho vlastním potem. Jak se včerejší události měnily ze špatných v ještě horší, tvářil se, jako že se nic neděje. Reagoval, jak se dalo čekat. Kdyby jen v nejmenším naznačil, že jím přítomnost Úřadu bezpečnosti práce a ochrany zdraví otřásla nebo že jeho vůle ochabuje, mělo by to pro Hoyleovy závody katastrofální následky. Tvářil se neohroženě a optimisticky, a bude se tak tvářit dál.

Ale to předstírání si na něm vybíralo daň, protože hluboko v sobě pociťoval záchvěvy strachu. Ničily ho nejistoty, které nezažil od večera, kdy jeho otce ubili před jeho očima. Od toho dne byl strach jeho nepřítelem. Desítky let lidi přesvědčoval, že je vůči strachu imunní.

Když ale teď pozoroval Reda Harpera, jak namáhavé usedá do druhého houpacího křesla, blesklo mu hlavou, jestli sám sobě jenom nenamlouval, že na něm strach není znát Byl na něm tak patrný, jako na Redovi pustošivá rakovina? Dívá se na něho každý pokradmu jako na opotřebovaného starce, možná v posledním tažení?

Ještě nedávno stačilo, aby řekl jediné slovo, významně se podíval, a nejodvážnější chlapi se stáhli. Bez téhle schopnosti vzbuzovat strach by už víc nebyl Huff Hoyle. Bez schopnosti zastrašovat by byl jenom další staroch, bezmocný a připravený o svoji důstojnost. Pohlédl k obzoru, kde se obyčejně vznášel dým z vysokých pecí. Ty sloupce dýmu mu vždycky připadaly jako podpis, který napsal jako nebeský písař nad svým městem.

Dnes tam nebylo po dýmu památky a Huff přemítal, jestli on sám také zmizí tak rychle a beze zbytku. Z té představy div nezačal panikařit, což se snažil zamaskovat hádavostí. „Tak co máš nového, Rede?“

Šerif sebou trhl, jako by měl bolestí, což pravděpodobně měl. Je to dobrá zpráva a není.“

„Nenapínej mě. Co je v tom sáčku?“

„Důkazy. Nemůžu ti je ukázat, aniž bych riskoval, že je poruším, ale usvědčují Dannyho vraha.“

„Tak?“

„Ušouna Watkinse.“

„No to je ohromná zpráva,“ zaburácel Huff a hlasitě tleskl. „Ohromná. Od začátku jsem věděl, že v tom má ta bahenní krysa prsty.“ Ukázal na sáček. „Co jste našli?“

Jeden z jeho kamarádů motorkářů mi dnes ráno volal. Dovolil Watkinsovi aby u něho tenhle týden přespával, sám odjel na motocyklovou ralley do Arkansasu. Když se včera pozdě v noci vrátil domů, byl Watkins v čudu. Ale zapomněl tam botu. Když si ten chlápek všimnul, že je na ní krev, zavolal mi“

„Dannyho krev?“

„To ještě s jistotou nevím, ale hádal bych, že jo. Pošlu ji do kriminální laboratoře, aby udělali testy. Dokud Watkinse hledali jenom kvůli výslechu, tak byl ten motorkář ochotný ho tam schovávat. Když ale nasel tohle,“ pozvedl sáček, „nechtěl mít nic společného s napomáháním vrahovi a jeho ukrýváním. Spolupracoval jedna radost. Prohledali jsme jeho dům, ale nic víc, co by Watkinsovi patřilo, jsme nenašli. Mně to připadá, že když bral do zaječích, tuhle botu přitom ztratil.

A tím se dostávám k té špatné zprávě. Jestli mu dojde, že tam tu botu nechal, bude vědět, že má dohráno a že nic neztratí, když vyřídí dalšího Hoylea.“

„Tuhle večer na silnici mohl Chrise zabít.“

„Ne, chtěl se s ním nejdřív pobavit. To se Watkinsům podobá. Jeden z jeho tuším nevlastních bratrů několik měsíců pronásledoval svoji bývalou přítelkyni a vyhrožoval jí, že ji zabije, než to nakonec skutečně udělal. Kromě toho by Watkins neudělal nic tak drastického, když u toho byl jako svědek Beck. A ještě k tomu, že vlezl k Sayre do pokoje, no, jsem opravdu rád, že ji Watkins poctil návštěvou předtím, než jsme tohle našli, a ne potom, jinak by jí mohl opravdu ublížit.

Za Dannyho dostane trest smrti. Mohl by si říct, že mu nemůžou píchnout injekci dvakrát, takže co by nepokračoval. Takže se ptám, chtěl bys, abych sem někoho poslal?“

„Umím se o sebe postarat.“

„Obával jsem se, že to řekneš.“

„Přál bych si, aby sem přišel. Vyřídil bych si to s ním.“

„Obával jsem se, že řekneš i tohle, a to je hlavní důvod, proč chci, aby tady byl policista. Aby ochránil tebe i Watkinse. Buď opatrný, Huffe. Nemáš co dělat s nějakým zlobivým klukem. Watkins byl zlý a násilnický už předtím, než odešel do Angoly, a vrátil se ještě horší. Moc rozumu ovšem nepobral. Nejde mi do hlavy, proč nezničil to, co měl v tu neděli na sobě.“

„Žádnej Watkins, kterého jsem znal, neměl moc rozumu.“

„Nejspíš ho dostane jeho tupost. Stačí mu dát dostatečně dlouhý provaz a oběsí se na něm.“ Na chvilku se odmlčel a pak dodal: „Opravdu mě moc mrzí, co se stalo v továrně, Huffe.“

Tak jak jedna myšlenka překrývala druhou, začalo Huffovi vrtat hlavou, co že najednou přestal Red mluvit o Watkinsovi a stočil řeč na něho. Copak v něho přestává věřit i tenhle nemocný stařec?

„Brzy to tam zase poběží jako jindy,“ řekl. „Nic mě nemůže zastavit, Rede. To už bys měl vědět.“

Red se zahleděl přes trávník. „Jsem rád, že mám tenhle důkaz proti Watkinsovi“ řekl po dlouhé odmlce. „Jestli se ukáže, že je to Dannyho krev, zpečetíte obvinění proti němu. Teď ti to můžu říct, Huffe, ale měl jsem trochu obavy, že možná Chris… No…“

Oba muži se na sebe dlouze zadívali Nakonec šerif tiše řekl: „Mám tady ještě tohle.“ Z náprsní kapsy košile vytáhl obálku a položil ji na stolek mezi houpacími křesly.

„Co je to?“

„Informace, kterou jsi po mně chtěl o Charlesů Nielsonovi“

„Co ses dozvěděl?“

„Všechno tam najdeš.“

„Je to dobrej materiál? Kolik mě to bude stát?“ Red mu úsměv neoplatil. „Nic, Huffe. To je na účet podniku.“

„To je poprvý.“

„Vlastně je to naposledy.“ Red se opřel o područky křesla, aby se mohl zvednout.

„Zažili jsme dobrý časy. Dlouho jsme se starali aby všecko běželo po našem. Ale už to končí. Já už jsem z toho venku. Myju si nad tím ruce. Chápeš? Nikdy tě nezradím, ale s tímhle ti pomoct nemůžu.“ Ukázal na obálku. „Co uděláš od téhle chvíle, budeš dělat na vlastní pěst.“

Red nevypadal, že má dost sil, aby to zvládl zpátky ke svému vozu, a už vůbec ne, aby plnil povinnosti svého úřadu nebo ve volném čase pracoval pro Huffa. Alespoň rozpoznal svoji slabost a měl dost rozumu, aby se svých povinností zbavil.

Nikoho, kdo trpěl nemocí nebo morálními pochybnostmi, nemohl Huff Hoyle potřebovat. „Opatruj se, Rede.“

„Na to už je pozdě.“ Potom trhl bradou k domu. „Radši upozorni Chrise, že Watkins je pořád na svobodě a že je zřejmě mnohem zoufalejší než předtím. Sayre to řekni taky. Řekni jim, ať si dávají pozor.“

„Samosebou.“

Red si nasadil klobouk a s námahou sešel se schodů. Zpátky se neotočil. Když odjížděl, nezamával.

Huff uchopil obálku, kterou šerif zanechal na stolku, vešel do domu a halasně volal Selmu.

Vyšla z kuchyně a utírala si ruce do zástěry. „Ještě trochu kafe?“

„Tu si naleju sám.“ Rozlepil obálku. „Běž nahoru vzbudit Chrise. Řekni mu, že s ním potřebuju mluvit.“

„Není tady.“

Zarazil se uprostřed pohybu. Až teď si uvědomil, že před domem nestojí Chrisův vůz. „Kam tak brzo jel?“

„Nebyl přes noc doma, pane Hoyle. Volal pozdě v noci ale řekl mi ať vás neruším, ale chtěl, abych vám vyřídila, že zůstane přes noc v rybářském srubu. Zapomněla jsem vám to říct –“

Nechal Šelmu, která se omlouvala, stát, kde byla, vešel do pracovny a přistoupil k nejbližšímu telefonu. Zavolal Chrisovi na mobil. Zazvonil čtyřikrát, než se ozvala jeho hlasová schránka. „No tak, synu, vem to.“

Prsty měl najednou toporné. Hrudní svaly kolem srdce, které splašeně bušilo, se mu sevřely, jako by skutečně nedávno utrpěl srdeční záchvat. Znovu namačkal telefonní číslo, ale se stejným výsledkem.

Už víc neztrácel čas, odhodil telefon a vešel do místnosti se zbraněmi.

Někdy během noci se stařičká zrezivělá klimatizace vypnula a odmítla znovu naskočit. Chris ležel na úzké tvrdé posteli ve vlhkých, zatuchlých lůžkovinách, které páchly plesnivinou. Měl na sobě jenom boxerky a i tohle oblečení ho v dusném vedru tísnilo.

Dnes ráno se udělalo skoro stejně horko, jako v tu neděli před čtrnácti dny, když Dannyho právě v téhle místnosti zastřelili.

Je to teprve čtrnáct dní? Připadalo mu to jako deset let.

Stará dřevěná podlaha nasákla Dannyho krví jako houba. Chris pochyboval, že ty skvrny někdy zmizí, bez ohledu na to, kolik chemických přípravků se na ně použije.

Odešel sem, aby unikl tlakům včerejška. Jedna dobrá věc z toho vzešla: vyřídil tu záležitost s Lilou. Jakmile promluví s Redem, což udělá, aby zachránila Georgovi místo, zprostí ho to všech podezření z Dannyho vraždy.

Ale v továrně je ticho. A kvůli tomu Huff vyvádí jako šílenec.

Chris už dál nedokázal snášet Huffovy řeči a navíc reportéry, kteří mu neustále volali aby se k věci vyjádřil, a tak se stáhl do ústraní, do rybářského srubu, na poslední místo, kam by ho někdo přišel hledat. Srub mu zaručoval soukromí, které hledal, ale místo ztratilo svoje kouzlo. Prožil tady krásné časy s kamarády, pili chytali ryby, hráli poker na výdrž, což jim vydrželo často celý víkend. Klukům se líbil venkovský charakter toho místa.

Ale jak on, tak srub zestárli. On dozrál; srub byl na spadnutí. Možná přišel čas ho prodat. Když jsou na podlaze ty krvavé skvrny, jak by se tady s Huffem mohli ještě někdy cítit dobře?

Místo toho by si mohli koupit člun. Nebo dům na pláži Možná v Biloxi. I když Huff Mississippi nenáviděl z důvodů, které znal jen on sám. On –

Chris ho skutečně ucítil dřív, než prkna verandy zavrzala pod jeho váhou. Pár vteřin nato vtrhl do dveří.

Chris se prudce posadil.

„Ani hnout, Hoyle. Nerad bych byl nucenej tě rovnou zabít. Než ti rozpářu pupek, mám něco na srdci“

V jedné ruce držel Watkins nůž, v druhé pár kousků oblečení, které Chrisovi hodil. Dopadly mu do klína. Jednou na ně pohlédl, odtáhl se a divoce je odhodil.

Watkins se zachechtal. „Správně. Tohle vystříklo tvýmu bráchovi z hlavy, jako když se rozpleskne okurka.“

Chris ho sežehl pohledem.

„Co se děje, Hoyle? Jseš moc velká citlivka, aby sis vyposlechnul vošklivý podrobnosti? Tak to máš smůlu, poněvadž ti je řeknu i tak.“ Jednu nohu si opřel o konec postele, jako by byli staří kamarádi kteří jen tak klábosí.

„Danny mi vyslepičil, že se tady s tebou má setkat. Varoval mě, že se tady můžeš každou chvíli objevit, takže ať si vezmu všecko, co chci a vypadnu dřív, než přijdeš a zavoláš poldy.

Není to sranda? Myslel si že jsem to sem přišel vykrást.“ Pohrdavě se rozhlédl. „Jako kdybych tady o něco stál. Proti tomuhle místu byla moje cela v base hotovej palác.“

Chris se maličko posunul ke kraji postele.

„Nic takovýho,“ varoval ho Watkins. „Budeš tady pěkně sedět a poslouchat, a jenom mrkni a tadyhle nožem ti vyloupnu voko, takže už nebudeš potřebovat mrkat, že jo.“

Odmlčel se, aby výhrůžka stačila zaúčinkovat, a ujistil se, že Chris nebude odporovat. Potom řekl: „Kde jsem to přestal? Jo, bráška Danny. Když jsem sundal brokovnici z věšáku, začal se modlit. A modlil se ještě hlasitěji když jsem ji nabil. Řeknu ti, byl jsem rád, že zmlknul, když jsem mu strčil hlaveň do huby.“ Na vteřinu se odmlčel, trochu se předklonil a hlasitě zašeptal: „Bum!“

Znovu se zachechtal. „Všude nasviníno, ale bylo to až moc snadný. Ani se nebránil. Tak trochu předstíral, jako že jo, ale nic takovýho, co by menší výhrůžka nespravila, a šlo to ráz na ráz.“

„Jseš kretén, že sis ty šaty schoval. Proč ses jich nezbavil?“

„Chtěl jsem, abys viděl, jak vypadá hoyleovskej mozek a krev. Překvápko, co? Žádnej rozdíl vod jinejch lidí.“

„Proč jsi vlezl k Sayre?“

„Jo, napadlo mě, Že by to mohlo všecky rozhejbat.“ Zamrkal a olízl si rty. „Rozhodně by se mi líbilo, kdyby vona rozhejbala něco mýho. Víš, co tím myslim.“

„To bylo moc chytré, ten biblický příběh.“

„Že jo. Všecko jsem vymyslel sám.“ Pak se zaškaredil. „Ale ty jenom vodvádíš řeč vod toho hlavního. Tak to nic takovýho. Kdepak.“ Zašklebil se, naklonil se blíž a sykl: „Holt zabiju druhýho Hoylea. Tak jak to bude?“

Když přišla Sayre do kuchyně, stál Beck mezi zadními dveřmi a pozoroval, jak Frito prohání veverku. Měl na sobě jenom šortky. Záda měl samou modřinu. Zezadu k němu přistoupila, objala ho kolem pasu a políbila mu modřinu na rameni

„Dobré ráno.“

„Dobré a už je ještě lepší.“ Otočil se, přivinul ji k sobě a něžně ji políbil. Když se od sebe odpoutali vzal na vědomí, jak je oblečená, a usmál se.

Vzala si jedno z jeho starých triček, tak seprané, že se logo univerzity už skoro nedalo přečíst. „Úchvatné,“ řekl.

„Myslíš?“

„Hm.“ Přejel jí kotníky ruky přes rozkrok bikin. Natáhla ruku k jeho poklopci a začala rozepínat knoflíky. Opřeli si čelo o čelo a tiše se smáli tomu, jak je to absurdní, ta jejich touha, kterou ani noc milování neutišila.

Frita ovšem ta situace nenadchla.

Oba najednou si všimli že škrábe na pletivové dveře a kňučí, že nemůže k nim.

Beck na ni pohlédl a tázavě nadzvedl obočí. „Co myslíš?“

„Se špatným svědomím bych asi nemohla existovat.“

Já taky ne, zpropadená práce.“ Pustil ji a otevřel Fritovi, který vletěl dovnitř, popadl tenisák a přinesl jim ho.

Tenisák vlhce dopadl na Sayřinu bosou nohu. Protáhla obličej, ale pohladila ho po hlavě a vlídně mu poděkovala za dárek.

Beck jim oběma nalil šálek kávy a pak se posadili ke kuchyňskému stolu. Sayre se posadila na židli naproti Beckovi a začala lenivě drbat Frita za ušima.

„Hrozně tě miluje,“ poznamenal Beck.

„To ti říkal?“

„Nemusel. Podívej se, jak se tváří. Je úplně poblázněný.“

Pes k ní opravdu vzhlížel s nelíčenou oddaností. Upila trochu kávy, odložila šálek a řekla: „Později se za to budu nenávidět.“

„Za včerejší noc?“

„Ne, včerejší noci ani trochu nelituju.“

„Já lituju jenom toho, že netrvala déle,“ řekl. „A že jsem hodinu promarnil spánkem.“

„Sotva hodinu.“

„I tak to bylo dlouho.“

„A i během té hodiny jsi byl…“

„Ano, to jsem byl,“ přiznal zastřeně. „A ty jsi byla tak… útlá.“

Dlouze se na sebe důvěrně zahleděli a pak se jí zeptal, za co se bude nenávidět.

„Za otázku po noci milování.“

„Za otázku, jak to bude mezi námi dál?“

„Takže už se tě někdo takhle zeptal?“

„Zeptal, ale neobtěžoval jsem se odpovědět.“

„Já jsem se ještě nikdy nezeptala.“

Zaváhal, zvedl se a přistoupil znovu k zadním dveřím. Frito sebral tenisák a dychtivě za ním ťapal v naději, že si budou hrát. Beck se ale nepohnul, jenom upřeně hleděl přes pletivo ven.

„Myslím, že je to dostatečná odpověď, když o tom musíš dlouho přemýšlet.“ Odsunula židli a zvedla se.

Rychle se otočil. „Sayre…“

„Nedlužíš mi žádné vysvětlení, Becku. Určitě mi nemusíš nic slibovat. Už nejsem hloupá dívka s hvězdami v očích.

Včera jsme zareagovali na pocitově vypjatou situaci a vzájemnou fyzickou přitažlivost. Udělali jsme to, co jsme v tom okamžiku udělat chtěli, a potmě to bylo báječné. Ale teď už je den a..“

„Můžeš alespoň chvíli přestat pochybovat, že tě chci sníst za živa?“ Tón jeho hlasu měl v sobě takový hněv, že ji to zaskočilo a spolkla všechno, co chtěla říct. „Chtěl jsem tě, Sayre, v tu minutu, kdy jsem tě poznal. A od té doby pokaždé, když jsem se k tobě přiblížil. A včera v noci. A chci tě právě teď, v tuhle chvíli. A zítra to bude stejné a každý další den taky. Ale –“

„Ale když volíš mezi mnou a Huffem, vybral sis Huffa.“

„Tak jednoduché to není.“

„Že ne?“

„Ne.“

„Myslím, že je.“

„Ve hře jsou věci o kterých nevíš, a já ti je nemůžu říct,“ řekl. „Musím dodělat, co jsem začal.“

„Přestaneš někdy s tím ochraňováním Chrise a Huffa? Jak daleko kvůli nim zajdeš, Becku? Včera ses kvůli nim nechal zbít. Plivou na tebe. Lidé tebou pohrdají, nedůvěřují ti a nadávají. A ty to kvůli nim snášíš. To tě to nikdy nepřestane bavit?“

Očima se vnořil do jejích. „Nemáš ponětí…“

„Tak od nich odejdi!“

„Nemůžu.“

„Co ti v tom brání?“

„Zavázal jsem se. Můj život je neoddělitelně spojený s jejich životy. Nechci aby to tak bylo, zvláště po noci kterou jsem právě s tebou prožil, ale je to tak. Je to skutečnost mého života.“

Odhodlaně vystrkoval bradu a ústa měl stisknutá do přísné linky. Lahvově zelené oči jimiž na ni sotva před pár minutami hleděl s takovou touhou, měl najednou obezřetné a studené.

„Takže takhle,“ zašeptala.

„Bůh ti pomoz.“

Zařinčel telefon a vyrušil je. Ještě si hleděli do očí, když zazvonil podruhé, pak tiše zaklel a zvedl sluchátko. „Haló.“

Přitom, jak poslouchal, obličej se mu proměnil. „Kdy? Kde?“ Přejel si rukou přes obličej, zjevně zoufalý z toho, co slyší. „Ach bože! Je to smrtelné? Je mrtvý?“

Kapitola třicátá čtvrtá

Když Beck se Sayre dojeli k rybářskému srubu, musel kličkovat mezi hlídkovými vozy a sanitkami aby našel místo na zaparkování. Policisté, zdravotníci a fotograf z místních novin přecházeli sem a tam mezi srubem a břehem Bayou Bosquet a hovořili mezi sebou.

Fotograf zacouval, aby si udělal snímek srubu, a k pobavení okolostojících náhodou šlápl na vycpaného aligátora a strachy nadskočil.

Ve srubu panovala mnohem chmurnější nálada. Okresní ohledávač dohlížel na odvoz těla Ušouna Watkinse.

Beck se Sayre poodstoupili když kolem nich na nosítkách odváželi plastikový pytel k čekající sanitce. Potom, co se dveře sanitky zaklaply, přidali se ke skupince shromážděné u předních schodů srubu.

Byli tam Red Harper, Wayne Scott a Huff, spolu s Chrisem, který seděl na schodě. Na sobě měl jenom kalhoty, hruď a bosé nohy měl od krve. V ruce držel cigaretu, kterou do poloviny vykouřil.

Krátce pohlédl na Sayre, Becka přivítal mdlým úsměvem. „Děkuju, žes přijel tak brzo.“

„Jseš v pořádku?“

„Ještě se klepu.“

Zvedl ruku s cigaretou. Třásla se mu. „Co se stalo?“

Beck tu otázku položil všem přítomným, ale jako první odpověděl Scott. „Podle pana Hoylea vtrhl Watkins dovnitř, dráždil ho oblečením, které měl na sobě, když zabil Dannyho, a pak mu vyhrožoval, že ho taky zabije.“

„Tuhle večer na silnici“ oslovil Chris Becka, „jsem se ho nebál, možná proto, že jsi byl se mnou. Jenom otravoval.

Ale dneska ráno… nevím, byl divný. Chtěl mě zabít, a kdybych neměl z pekla štěstí, tak mě taky zabil.“

Huff stiskl Chrisovi ramena, aby ho podpořil. Beckovi blesklo hlavou, jestli si jen on sám všiml pistole, kterou měl Huff za opaskem. „Watkins měl u sebe oblečení, které měl na sobě, když zabil Dannyho?“ zeptala se Sayre. „Přinesl je sem?“

Šerif Harper ukázal na hnědý papírový sáček, který Beck rozpoznal jako obal na důkazy, jenž lépe zachovává stopy DNA. „Botu, která mu patřila, jsme dostali dnes brzy po ránu.“ Vypověděl jim, za jakých okolností. „Upozornil jsem Huffa, že až si Watkins uvědomí, že tenhle důkaz máme, bude pro vás všechny ještě nebezpečnější. Řekl jsem mu, ať se nenechá zaskočit. Nepodařilo se nám včas varovat Chrise.“

„Neměl jsem zapnutý mobil,“ vysvětlil. „Už mě otravovalo, jak mi pořád volali novináři, abych se vyjádřil k tomu, že je továrna zavřená. Vypnul jsem telefon, když jsem sem včera večer přijel. Nevěděl jsem, že si mám dávat na Ušouna pozor.“

„Jak Watkins věděl, že jsi tady?“

„Jak je vidět, pozoroval nás. Jezdil kolem našeho domu. Číhal na nás na silnici Vlámal se k Sayre do motelového pokoje. Jestli pozoroval tohle místo, tak můj vůz je snadno k poznání. Pokývl na porsche. „Možná tady chtěl to oblečení nechat, aby se nám posmíval. Je ztuhlé…“ Pohlédl na Huffa a už nedodal, co chtěl. „Kdo ví, proč vůbec něco dělal? Neměl to v hlavě v pořádku a neuvažoval jako normální člověk. Dneska byl šílený.“

„Jak ses bránil?“

„Starým dobrým způsobem. Dělal ramena a položil si nohu na kraj postel, tím měl nechráněný rozkrok. Nakopl jsem ho tam, co to šlo. Nicméně jsem se tak docela netrefil, protože ho to úplně nevyřídilo. Zapotácel se, ale nůž nepustil.

Když jsem chtěl před ním utéct, švihl po mně nožem, netrefil se a zkusil to znova, ale to už jsem ho popadl za zápěstí. Prali jsme se o nůž. Zapotácel se a padl na ostří. Muselo mu to zasáhnout nějakou velkou tepnu v břiše, protože strašně krvácel. Snažil jsem se mu krev zastavit, ale v několika minutách byl mrtvý.“

Beck pohlédl na zástupce Scotta „To byla jasná sebeobrana.“

„To jistě, vypadá to tak.“ Napřáhl ruku k Chrisovi „Dlužím vám omluvu, pane Hoyle, za všechny nepříjemnosti které jsem vám způsobil. Především a hlavně mé mrzí, že jsem vás podezříval.“

Chris si s ním stiskl ruku. „Dělal jste jenom svoji práci My Hoyleové potřebujeme člověka, jako jste vy, aby chránil naše město, že je to tak, Huffe?“

„Je to tak.“

Scott z té chvály celý zčervenal a popadl sáček s důkazy. „Odvezu to do kanceláře a zapíšu,“ řekl Redovi „Můžu to odvézt do New Orleansu, kdybyste chtěl.“

„Děkuju. Jen co se vrátím do kanceláře, sepíšu výpověď, aby ji Chris mohl podepsat.“

Scott se dotkl krempy klobouku a pokývl na Sayre. „Madam.“ Odešel a odnesl sáček s důkazy s sebou.

Chris ještě naposledy hluboce potáhl z cigarety, pak ji zamáčkl na schodě. „Budu rád, až budu mít tohle všechno za sebou. Být podezřelý z vraždy není žádná slast. Taky jsem se nemohl soustředit na továrnu a potíže, co tam máme.“ Střelil ošklivým pohledem po Sayre, ale nic nepodotkl k tomu, že se zúčastnila událostí, které vedly k zavření továrny.

Sanitka s tělem už odjela Postupně začali odcházet i ostatní. Jako poslední odjel Red Harper.

„Vypadá hůř než Ušoun,“ podotkl Chris.

„Má rakovinu.“

Všichni se na Huffa obrátili

„Je to zlý?“ zeptal se Chris.

„Řekněme, že je dobře, že teď Wayne Scott kope za náš tým.“

„Ještě nepodepsal předběžnou dohodu,“ podotkl Chris.

„Když je člověk zkroušený, tak je s ním lepší pořízení. Myslím, že je ta pravá chvíle, abys mu poslal poděkování s menší pozorností.“

Chris se na Huffa spiklenecky zazubil. „Hned ráno to zařídím.“

„Jdu k vodě,“ řekla Sayre upjatě. „Zavolej mě, Becku, až budeš chtít jet.“

Chris ji pozoroval, jak rázuje pryč, a tvářil se pobavené. „Myslím, že jsme Sayre urazili Nebo je tak otrávená, že se ve mně spletla?“

Huff mu neodpověděl a Beck poslouchal jen na půl ucha. Hodnotil zchátralý srub. „Měl bych to tady prodat.“

„Ráno jsem uvažoval úplně stejně. Zrovna předtím, než se dostavil Ušoun,“ řekl Chris. „Nikomu z nás se sem už po tom všem nebude chtít.“

„Zařiď ten prodej, jo, Becku?“ řekl Huff. „Už tady s tím nechci mít nic do činění.“

„Postarám se o to.“ Ukázal na pistoli „Na co sis to vzal?“

„Nemohl jsem Chrise zastihnout, abych ho varoval před Watkinsem. Asi jsem trochu zpanikařil. Ale právem, jak se ukazuje. Když jsem sem dorazil a uviděl všechny ty hlídkový vozy, co se sem sjely, zažil jsem pár pekelnejch minut. Myslel jsem, že jsem přišel pozdě.“ Znovu ztěžka položil Chrisovi ruku na rameno. „Když si pomyslím, co se mohlo stát…“

„No tak, Huffe,“ pokáral ho Chris, „ať se nerozbrečíme.“

„A dej pryč tu pistoli než někoho zraníš nebo si ho ustřelíš,“ dodal Beck.

Huff se zasmál. „Stačí, Becku.“ Mávl rukou k cestě za srubem. „Musel jsem zaparkovat támhle o kus dál. Jedu do továrny. Potřebujeme si domluvit strategii jak zvládneme ty inspektory.“

„Jak je zvládneme?“ zeptal se Beck.

„Budou mnohem vstřícnější, když jim předhodíme kost v podobě někoho, koho můžeme postrádat.“

„Jsem o krok před tebou, Huffe,“ řekl Chris. Pověděl jim o dohodě, kterou udělal s Lilou. Jak to vypadá, nepotřebujeme ji aby mě očistila. Tím ale neříkám, že se George jako obětní beránek nehodí.“

„Dobrá, máme plán,“ řekl Huff. „Jedete taky?“

Chris se podíval na šmouhy od krve na hrudi a znechuceně se zašklebil. „Přijedu, jen co se opláchnu.“

„Zůstanu s Chrisem, dokud nepojede.“

Huff jim zamával na rozloučenou a zmizel za rohem srubu.

Chris si zašel dovnitř jenom pro košili a boty. „Dal jsem si šaty do skříně, když jsem se včera svlékl,“ sdělil Beckovi když vyšel. „Ještě že tak. Vypadá to tam jako na jatkách a smrdí jako na masným trhu.“

Beck Chrise následoval ke kraji rybářského mola, kde byl kohoutek a pár metrů gumové hadice, kterou používali když čistili ryby. Bylo tam rovněž porcelánové umyvadlo a pár kostek mýdla, aby se potom mohli umýt.

Při dutém zvuku jejich kroků na molu se Sayre otočila.

Jestli nechceš vidět, jak vypadá skutečný chlap,“ řekl Chris, „tak se radši otoč. Protože se svleču.“

„Máš ohromnou náladu na člověka, který právě nožem zabil člověka.“

„Byla bys radši aby on zabil mě? Ne, neodpovídej. Mohlo by to zranit moje city.“

„Jak můžeš být tak blazeovaný, Chrisi? Copak na tebe nic nepůsobí?“

Chvíli o tom přemýšlel, pak lhostejně pokrčil rameny. „Moc ne, ne.“

Zhnuseně na něho pohlédla. „Jseš mizera, Chrisi A vždycky jsi byl.“

„Ne, jsem oblíbený prvorozený syn Huffa Hoylea, to jsem. A vždycky jsem byl. A to ti odjakživa lezlo krkem.“

„Jistě to pomyšlení dělá moc dobře tvému zbytnělému já, ale moc se pleteš.“

Beck viděl, že se touhle počínající hádkou nic nezíská, a diplomaticky se do toho vložil.

„Vezmi si můj vůz,“ řekl

Sayre. „Pojedu na poradu s Huffem a Chrisem, ale později se uvidíme. Kde budeš?“

Pohlédl jí do očí a viděl, že i když je Chrisův telefon vyrušil při rozhovoru o budoucnosti jejich vztahu, je už rozhodnuto. V očích jí četl rozčarování. Možná zklamání. Docela jistě pohrdání. „Budu v San Francisku.“

Obešla ho a svižně vykročila po molu. Beck se díval, jak nastupuje do jeho vozu, obrací jej a odjíždí. Ani se po něm nepodívala. To, že tam stál a díval se za ní, jak odjíždí, bylo to nejtěžší, co kdy musel udělat. Chtěl se za ní rozběhnout, ale i kdyby zastavila, což s jistotou věděl, že by neudělala, co by jí řekl, co už řečeno nebylo?

„No to bylo jistě… přímo dojemné,“ nadhodil Chris drze. Jestli potřebuješ chvilku, aby ses vzpamatoval –“

„Sklapni, Chrisi.“

Potlačil smích a stáhl si kalhoty. Boxerky měl, jak si Beck všiml, nasáklé krví. Sundal si je, roztočil kohoutek a důkladně se vydrbal kostkou mýdla, i vlasy si umyl. Potom se opláchl, vytřásl si vodu z vlasů a oblékl se. Spodky tam nechal ležet. Společně odkráčeli k jeho vozu a zamířili do továrny. Už byli skoro tam, když si Chris všiml, jak si Beck opatrně ohmatává šrám na lícní kostí.

„Mohlo to být horší,“ poznamenal Chris. „Vzpomeň si na Clarka Dalyho.“

„Myslel jsem na něho,“ řekl Beck vážně.

Jak zvláštní vejít do továrny, která byla až na strážného tichá a prázdná. Vyjeli ke kancelářím řídících pracovníků. Všechny byly prázdné, i Huffova.

„Musel se někde cestou stavit,“ řekl Chris. „Počkáme tady na něho. Potřebuju se napít. Chceš taky?“

„Je deset dopoledne.“

„Ale bylo to dopoledne za všechny prachy.“Zatímco si Chris naléval skleničku, přistoupil Beck k prosklené stěně a zadíval se do výrobní haly. Inspekce úřadu bezpečnosti práce a ochrany zdraví začne v pondělí. Prozatím to tam bylo opuštěné. Pořád tam byla tma, špína a horko, i když byly pece odstavené.

Co teď Sayre dělá? Je v motelu, balí si a zařizuje si cestu do Kalifornie? Uvidí ji ještě někdy?

Chris si odnesl pití k pohovce. Svalil se na ni, zaklonil hlavu a zavřel oči „To teda bylo pořádnejch čtrnáct dní, co?“

„To bylo. A je v tom symetrie, začalo to a skončilo v rybářském srubu. A v neděli.“

„Možná to tak Watkins chtěl.“

„Nůž do břicha podle mě nechtěl.“

„To ne, ale do mě ho vrazit chtěl.“ Po krátké odmlce se zeptal: „Byla Sayre přes noc u tebe?“

„Ano.“

„Žádná antikoncepce není zapotřebí.“

Beck se otočil a pronikavě na něho pohlédl.

„Huff mi to řekl. Říkal, že Sayre měla nějaké ženské problémy a je sterilní. Tím končí jeho plán, aby sis ji vzal a počal s ní dítě.“

„Stejně by mě nechtěla.“ Přešel přes místnost a opřel se o okraj Huffova psacího stolu. Byl příliš neklidný, aby vydržel sedět.

„Škoda že to nevyšlo, hodilo by se mít v rodině právníka. Na druhou stranu jsem rád, že z Huffova plánu nebude nic. Chceš si poslechnout doznání, Becku?“

Na jedno polknutí dopil bourbon a prázdnou sklenici postavil na stolek. „Poslední dobou jsem na tebe začal žárlit. Je to tak,“ dodal, když zaznamenal, jak to Becka překvapilo. „Když Huff už nikoho neposlouchá, bude poslouchat tebe. Propůjčil ti autoritu, kterou kromě rodiny nepropůjčil nikomu. Kdybys teď k tomu všemu zplodil s mojí sestrou první vnouče, nelíbilo by se mi to.“

Chris se pořád příjemně usmíval, ale Beck zaslechl ozvěnu Sayřina varování: Řeknu ti něco o Chrisovi.

Není to tvůj přítel.

„U Huffa, Chrisi tě nikdo nemůže nahradit. V každém případě bych to ani nechtěl.“

„To rád slyším, Becku. Opravdu rád.“ Opřel se a založil si ruce za hlavou. „Víš ale,– co to znamená, viď? Odpovědnost za to dát Huffovi dědice je koneckonců na mně. Musím zplodit dítě, aby Huffova dynastie pokračovala. Vlastně bych to ani nijak nepřipustil. Takhle by to mělo být.

Sayre rodinu opustila. Nebylo by to fér, kdyby jen co se znovu objeví, otěhotněla a čekala Huffovo vytoužené vnouče. Danny se nepřestal modlit ani na tak dlouho, aby mohl mít dítě s tou sýkorkou, co si ji chtěl vzít. Čímž zbývám já. Huff na mě bude tlačit –“

„Cože?“ Beckovi se najednou sevřelo srdce, sotva se dokázal nadechnout. „Cos to říkal?“

Chris na něho prázdně pohlédl. „Co jako?“

„O Dannym. O dívce, kterou si chtěl vzít.“

Chris se pár vteřin tvářil bezvýrazně, pak se mu pomalu rozlil po tváři úskočný úsměv a nakonec se zasmál nahlas. „No to mě podrž! Kolikrát jsem se málem prořekl, ale vždycky jsem se včas zarazil. Až teď.“

„Věděl jsi že je Danny zasnoubený?“

Nevinně na Becka pohlédl. „Ať si Danny myslel, kdovíjak není chytrý, když se za ní nenápadně kradl, měl vědět, že na to Huff přijde.“

„Huff to taky věděl?“

„A jak vidno ty taky. Kdy ti to Danny řekl?“

„Neřekl. Řekla mi to Sayre.“

„Jak se to dověděla?“

„Setkala se s jeho snoubenkou u jeho hrobu.“

„Zpívala?“

„Jestli zpívala?“

„Tím se zabývá. Zpívá v té jejich církvi To ona ovlivnila Dannyho, že se k nim přidal. Konvertoval. Chodil ke zpovědi Nechal se pokřtít. Pěkně všecko.

S Huffem jsme to nechali nějakou dobu být. Mysleli jsme, že ho to poblouznění brzo přejde. Když nám ale došlo, jak je to vážné, zásnubní prsten a tak, podali jsme si ho.ho. Řekli jsme mu, že jsme rádi že se konečně k něčemu rozkejval, dokonce k manželství, ale že neschvalujeme jeho výběr. Huff mu nařídil, ať to zasnoubení zruší, víckrát ať se s ní nesejde a do toho kostela ať už nepáchne.“

„Ta snoubenka neměla tušení, že jste o jejich zasnoubení věděli.“

„Asi jí to Danny nechtěl říct. Doufal, že povolíme. Měl úplně vymytej mozek, Becku, začal se za nás modlit. Věřil bys tomu? Klesl na kolena přímo vedle Huffova křesla a začal se hlasitě modlit za naši spásu. Deset minut mlel, jak se potřebujeme očistit od svých hříchů a nepravostí. Myslel jsem, že Huffa klepne pepka.“

Beckovi splašeně bušilo srdce. „Danny se chtěl vyzpovídat kvůli Iversonovi že jo?“

„Promiň?“

„To byla ta překážka, příčina jeho vnitřního zmatku a trápení. Nemohl se s tou ženou oženit, dokud by neočistil svoje svědomí a nevyznal se z hříchu proti Gene Iversonovi Až na to, že to nemohl udělat, pokud by na tebe a Huffa neukázal prstem. Danny věděl, že Huff zabil Iversona a –“

„Huff nic takového neudělal.“ Zvedl se a nalil si další skleničku. Jestli budu takhle pokračovat, tak se do oběda zlinkuju. Beztak nevidím, co na tom záleží.“ Máchl rukou k prosklené stěně. „Není pracovní den.“

Znovu se posadil a upřel na Becka pohled. Beck mu ho bez hnutí oplácel. Nakonec se Chris zvolna usmál. „Nedá ti to pokoj, chceš to vědět, viď? No dobře, řeknu ti to. Byla to ne-ho-da.“ Zdůraznil každou slabiku.

„Ty?“

Chris jen nedbale mávl rukou. „Když Iverson večer odešel z té schůze, šel jsem za ním. Na parkovišti pro zaměstnance jsme se chytli. Vzal jsem si s sebou kladivo, jenom abych zdůraznil svoje varování, aby přestal mlít o odborech a nedělal další potíže.

Ten pitomec se na mě vrhnul jako bejk, takže jsem se musel bránit. Nepamatuju se, že bych ho tak tvrdě praštil, a najednou vidím, že držím zakrvácený kladivo a on že má v hlavě díru jako půldolar.

Doprdele, říkám si. Doprdele! Zpanikařil jsem. Běžel jsem zpátky do továrny za Huffem. Měl jsem nahnáno, že někdo půjde kolem a uvidí tam Iversona ležet, ale jedna směna už byla v továrně a další ještě nenastoupila, takže na parkovišti nikdo nebyl.

Huff klidně zhodnotil situaci. Uvěřil mi že to byla sebeobrana, ale kdo může potřebovat nějaké vyšetřování, ptal se. Nikdo, řekl, nejjednodušší řešení problému bude nechat tělo zmizet. Což bylo chytré rozhodnutí. Kdyby státní žalobce uviděl tu díru v Iversonově lebce, mohl by mě obvinit mnohem přesvědčivěji.

Huff mi v každém případě řekl, kam mám tělo pohřbít a jak to mám udělat, a Dannyho přiměl, aby mi pomohl. Mezitím s Redem Harperem vyčistili ten svinčík na parkovišti a postarali se o Iversonovo auto. Víš, když teď na to myslím, nikdy jsem se neptal, co se s tím vozem stalo. Hm.“

„Kde jste ho pohřbili?“

Chris se uchechtl. „Jseš můj právník, Becku. Nemůžeš nic, s čím se ti svěřím, prozradit. Ale některé věci ti docela dobře nemůžu říct.“

Pohlédl na Becka se směsicí pobavenosti a zlosti „Přestaň na mě takhle koukat. Není to, jako bych ho chtěl zabít. Byl po smrti a to se nedalo změnit. Mě čekal další život. Samozřejmě jsem musel podstoupit ten soud, to bylo blbý, ale dobře to dopadlo.“

„Nikdy ses vlastně žádných následků nebál, viď, Chrisi? Jelikož jsi viděl, jak Huffovi prošlo, když zabil Sonnieho Hallsera.“

„Hallser?“ Svraštil čelo, jako by se snažil to jméno někam zařadit „Byl jsem ještě kluk. Sotva se na to pamatuju.“

„Lžeš, Chrisi. Byl jsi tam. Viděl jsi co se stalo, a trvale tě to poznamenalo.“

Položil si natažené ruce na opěradlo pohovky, jako by Becka vybízel k řeči.

Beck se zvedl a začal přecházet. „Tehdy zaměstnanci pracovali ve dvou desetihodinových směnách se čtyřhodinovou přestávkou na údržbu a tak. Huff se to chystal změnit, přejít na tři osmihodinové směny a tu důležitou dobu na kontrolu a opravy vynechat. To byla podstata jeho hádky se Sonnie Hallserem.“

„Dělníci si ho vybrali za svého mluvčího,“ řekl Chris. „Byl to houževnatý chlap. Každý ho měl rád. I Huff. Problém s panem Hallserem byl, že bral svoji roli zástupce zaměstnanců příliš vážně. Už moc nechybělo a začal by prosazovat odbory. Podle mě mohl po celou dobu pracovat jako odborářský špicl.“

„Huff se rozhodl, že provede ty změny, a od nikoho si to nedal vymluvit,“ přemýšlel Beck nahlas. „Ve výrobní hale nikdo nebyl, až na Hallsera, který pracoval na tom stroji nad tou pískovou jámou. Huff se s ním dostal do sporu. Pohádali se. Huff ho do toho stroje strčil a pustil ho. A ty jsi to viděl. Toho člověka to rozdrtilo skoro napůl. Viděl jsi to, že je to tak, Chrisi?“

„Jak jsem to mohl vidět, když jsem tam nebyl?“

„Huff mi řekl, že byl.“

To Chrise zaskočilo. „Fakt? No, i kdybych tam byl, tak jsem nic neviděl.“ Zaklonil hlavu a dlouze se na Becka zadíval. „Proč o tom mluvíme? A proč jseš tak rozčilený?“

„Každý právník si přeje, aby byl jeho klient nevinný.“

„Tak to pochybuju. Kdyby byl každý nevinný, tak to bys neměl do čeho píchnout. Vlastně se mi ulevilo, že konečně o Iversonovi víš. Neměli bychom před sebou mít žádná tajemství. Jak si jinak můžeme důvěřovat?“

„S tajemstvím Dannyho zasnoubení ses mi nesvěřil.“

„Pravda. Mrzí mě, že jsem pustil zajíce z pytle.“

„Tvůj a Huffův problém totiž nebyla zbožnost té mladé ženy, ale to, že byl Danny odhodlaný se přiznat.“

Chris tlumeně zaklel. „Chystal se vyblekotat Ježíšovi a celému světu, co se Iversonovi stalo.“

„Uvědomuješ si co to pro tvůj případ znamená?“

„Případ? Jaký případ? Žádný případ už není, Becku. Vzpomínáš si, jak se mi Wayne Scott pokorně omluvil za to, že mě podezříval? Kdybych měl na prstu prsten, tak ho políbil.“

„Měl jsi pořádný motiv, abys svého bratra zabil.“

Chris zavrtěl hlavou a tiše se zasmál. „Myslíš, že jsem Dannyho zabil?“

„Zabils ho?“

„Měl jsem alibi Sladkou Lilu, nezapomeň.“

„Zabils ho?“ zařval. „Ne, Becku, nezabil.“

Chris se usmíval, když mu zazvonil mobil. Přijal hovor a úsměv vystřídalo zamračení. „Co je, Georgi?“ Poslouchal. „Hned teď? Jak dlouho to potrvá? No dobře,“ řekl váhavě. „Jsem hned dole.“

Vypnul telefon. „Je nervózní kvůli té zítřejší inspekci a chce, abych se podíval na hnací řemen toho dopravníku, když běží. Jestli si myslím, že to projde. Má sevřenej zadek, protože odvolal tu opravu. Myslí si že to odskáče, a má pravdu. Ale než ho vyrazíme, bude lepší mu zvednout náladu. Jenom já mám od toho stroje klíč, takže jedině já ho můžu znovu spustit. Já věděl, že s tím nesmyslem, s tím odstavením z provozu bude otrava.“

„Mluvili jsme o tvém motivu k vraždě,“ řekl Beck.

„Ne, to ty jsi o tom mluvil. Pachatel byl Ušoun Watkins. Je to u ledu. Smiř se s tím.“

A k Beckovu úžasu odešel.

Kapitola třicátá pátá

Huff parkoval před Dairy Queen, jedl zmrzlinu a oříšky v čokoládě a sám sobě se pohrdavě pochechtával, když vytáhl pistoli kterou měl za opaskem, a opatrně ji položil na sedadlo pro spolujezdce.

Vypadal asi trochu směšně, že se přihnal se zbraní, ale bez výčitek svědomí by Ušouna Watkinse střelil rovnou mezi oči. Dávno bylo jasné, že musí zemřít.

Teď byl v márnici a hotovo. Bylo po všem.

Huffa napadlo, že by možná bylo namístě zajít na Dannyho hrob. Nebyl na hřbitově od pohřbu. Ano, dnes tam zajde a vezme tam květiny. Dlouho nepotrvá a půjdu na pohřeb Redovi pomyslel si smutně. Bude mi chybět –

A vtom si vzpomněl na obálku, kterou mu Red ráno předal. Nacpal si ji do kapsy u kalhot, když mu Selma sdělila, že je Chris v rybářském srubu. Ve spěchu, aby Chrise varoval, spolu s tím, co se sběhlo potom, si na ni nevzpomněl, až teď. Když už si nemusí s Watkinsem dělat starosti a s Chrisem je to v pořádku, může se postavit záležitostem v továrně se soustředěnou pozorností a obnovenou energií. Jeho hlavní starostí byl Charles Nielson, ale teď ho vytěsnil Úřad bezpečnosti práce a ochrany zdraví. Nielson byl ovšem nedílnou součástí toho, že továrnu zavřeli a Bůh ví, že za to zaplatí.

Vytáhl obálku z kapsy. Uvnitř byl jediný list papíru, složený jako obchodní dopis. Když se ráno Reda zeptal, co o Nielsonovi vykutal, odpověděl: „Máš to všechno tam.“

Jestli jsou ale tohle veškeré informace, které Red a jeho kontakty v New Orleansu obstarali tak je toho pěkně málo. K Huffově rozčarování bylo na papíře jenom několik řádek psaných strojem.

„Krucinál.“ Red byl starý a nemocný a začal pracovat nedbale.

Huff doufal, že toho bude mít v ruce víc, dozví se o nějaké Nielsonově vadě charakteru nebo zlozvyku, a tak se mu dostane na kobylku. Je gambler, neplatí daně, užívá drogy? Potrpí si na dětskou pornografii? Opakovaně řídil opilý? Huff slídil po něčem v životě toho člověka, co by oslabilo jeho důvěryhodnost, kdyby se to využilo nebo zveřejnilo.

Nasadil si brýle na čtení, které používal, jenom když u toho nikdo nebyl, a přečetl si, co šerif Harper zjistil o jeho Nemesis.

O pár vteřin později Huff Hoyle málem smetl ze silnice rodinný vůz, přitom, jak vystřelil z parkoviště Dairy Queen. Upustil papírový kelímek s tím, co zbylo ze zmrzliny, na podlahu. Jak se při nahodilých pohybech řítícího se vozu kutálel sem a tam, rozstřikovala se z něho lepkavá, tající hmota na koberečky ve voze. Když dorazil k Hoyleovým závodům, byla z ní mléčná tekutina. Dvakrát o tom nepřemýšlel. Ale pistoli z vedlejšího sedadla si vzít nezapomněl.

Sayre právě zavírala látkovou tašku, když někdo zaklepal na dveře motelového pokoje. Odhrnula závěs na okně a vyhlédla. „Red?“ Poplašeně otevřela dveře. „Co se stalo teď?“

„Nechtěl jsem vás poděsit, Sayre. Nic se nestalo, pokud vím.“ Sundal si klobouk. „Můžu dál?“

Pokynula mu, ať vejde, a ukázala na zabalenou tašku. „Zastihl jste mě právě před odchodem. Rezervovala jsem si na dnešní odpoledne let z New Orleansu.“

„Vracíte se do San Franciska?“

„Tam teď patřím.“

„Myslel jsem, že možná vy a Beck…“

„Ne.“

Dnes ráno nakreslila čáru do písku. On zůstal s Huffem a Chrisem na druhé straně. Když se balila, váhala, jestli má karnevalové korále, které jí koupil, vyhodit do nejbližšího koše na odpadky, nebo jestli si je má vzít s sebou. Nakonec je zabalila do trička a strčila do tašky. Tohle si vezme s sebou na památku. To si povolila.

„Už se s Beckem před odjezdem neuvidím.“

„Hmm. No jo.“ Rozhlédl se po místnosti, jako by nevěděl, co říct dál. Když se konečně setkali pohledem, všimla si že má koutky očí bílé a že mu v nich sedí bolest. „Mluvila jste ráno s Huffem?“ zeptal se.

Místo aby ta otázka vysvětlila, proč přišel, ještě víc ji zmátla. „Jenom u rybářského srubu.“ Znovu jako by odplul někam mimo. Uplynulo několik vteřin. Nakonec řekla: „Nemám moc času, Rede. Kvůli čemu jste za mnou přišel? Má to něco společného s Dannym? S Watkinsem?“

„Ne. Tohle je mnohem spletitější.“

„Proto taky můžu domů. Slíbila jsem si že zůstanu v Destiny, dokud se nedozvím, co se Dannymu stalo. Teď se můžu vrátit ke svému životu.“

Přikývl, ale bylo to roztržité gesto, jako by ji vlastně neslyšel a ve skutečnosti se nezajímal, co si naplánovala. Odkašlal si „Přijímám plnou zodpovědnost za své vlastní činy, Sayre, a nepřipustím, aby vina za ně padla na někoho jiného. Nikdy bych Huffa nepodrazil. Chci aby vám to bylo jasné.“

Naznačila, že to pochopila, i když neměla ponětí, co se jí snaží říct.

„Domluvili jsme se na spoustě věcí, na které nejsem pyšný. Zpočátku to vypadalo docela neškodně, obejít pár zákonů, potom… nevím, prostě jsem se do toho zapletl. Jako do sítě a nemohl jsem najít cestu ven.“ Pozvedl ruce, jako by ji žádal o pochopení a rozhřešení. „Ale co se stalo, stalo se. Nemůžu se vrátit a dát to do pořádku.

Budoucnost je ale něco jiného,“ navázal. „Říkám vám to proto, aby někdo jiný věděl, jak se věci mají, pro případ, že se něco zlého stane a já tady nebudu, abych o tom řekl pravdu.“

„Pravdu o čem? Řekněte mi, jakou pravdu?“

„Beck Merchant je Charles Nielson.“

Jako by se s ní pokoj zakymácel. „Cože?“

„Pár chlápků, co znám v New Orleansu – soukromí detektivové – mi prokleplo Charlese Nielsona. Huff to chtěl. Faktem je, že žádný Charles Nielson neexistuje, jenom někdo, koho stvořil Beck.“

Klesla na opěrku křesla, protože to bylo nejbližší místo, kam se mohla posadit.

„No, nevím, proč vypracoval takovou složitou šarádu,“ řekl Red. „Ve skutečnosti to ani vědět nechci. Ale moje poslední oficiální služba Huffovi byla předat mu dnes ráno tuhle informaci.“

„Ach bože.“

„Tam u rybářského srubu se Huff nechoval, jako by to už věděl. Teď už ale každou chvíli by mohl tu obálku, kterou jsem mu předal, otevřít a přečíst si co je uvnitř. Až to udělá, nevím, jak zareaguje.“

Vystřelila na nohy. „Houby že nevíte, vy jeden zbabělce.“

Odstrčila ho z cesty a rozběhla se ke dveřím. Pneumatiky jejího pronajatého vozu zasvištěly na rozpáleném asfaltu, když vyrazila z parkoviště na dálnici Když se nějaký jiný motorista odvážil připlést se jí do cesty, když se řítila ke svému starému domovu, opřela se o klakson. Řekla si že právě domů chtěl nejspíš Chris jít, když odjeli od rybářského srubu.

Nedokázala ani přemýšlet o tom, co to znamená, že ten nepolapitelný Nielson je Beck, ani jaké měl důvody k tomu, že je všechny takhle podvedl. Dokázala myslet jenom na to, že musí zabránit Huffovi aby na to přišel dřív, než se jí podaří Becka varovat.

Vysypala obsah kabelky na vedlejší sedadlo a prohrabovala se v něm, aby našla mobil, a pak si vzpomněla, že ho nechala nabíjet, potom co si zavolala k sobě do kanceláře, aby svoji asistentku upozornila, že přijede.

Přidala plyn.

Málem se dostala na štěrku do smyku, když vzala příliš rychle zatáčku, a skoro přejela hejno káňat, která se živila na mršině vačice na cestě, a zuby jí zacvakaly, když stovkou přejela železniční koleje.

Přesto jí to připadalo jako hotová věčnost, než se tam dostane, a když dorazila, zasténala, protože před domem neparkoval žádný vůz. Zastavila tak prudce, že ucítila spálenou gumu pneumatik. Vyskočila z vozu a neobtěžovala se vypnout motor ani přibouchnout dveře.

Když uháněla po schodišti na verandu, zachytila se špičkou boty o schod, zakopla, dopadla na ruce a bolestivě si odřela dlaně.

Vyklopýtala poslední dva schody a vrhla se přes širokou verandu. Pletivové dveře nebyly na zástrčku a hlavní dveře zůstaly nezamčené. Vřítila se dovnitř. Selma scházela po schodech s košíkem na prádlo v podpaží. „Neviděla jsi Becka? Kde je Huff?“

„Co já vím, byl Huff na cestě do rybářského srubu. Becka jsem neviděla vůbec. Co se stalo?“

„Myslíš, že jsou v továrně?“

„Já –“

„Zavolej Beckovi na mobil,“ křikla Sayre přes rameno a uháněla zpátky ke dveřím. „Řekni mu, že Huff ví o Charlesi Nielsonovi Zapamatovala sis to, Selmo? Huff ví Charlesi Nielsonovi.“

„Je mi to jasné, ale –“

„Vyřiď mu to, Selmo.“

Pak vyběhla zase ven a jako o život ujížděla k spícím vysokým pecím.

Beck slyšel mobil vyzvánět, právě když scházel po schodech do výrobní haly, ale ignoroval to. Když došel k dopravníku, stál George za Chrisem, který se nakláněl do stroje a prohlížel vadný hnací řemen za chodu stroje. Ani jeden neměl ochrannou přilbu ani brýle. Ani jeden se nic nenaučil. Ale Chris si přece myslel, že je neporazitelný – důvodně si to myslel.

Beck musel hodně křičet, aby ho bylo slyšet. „Chrisi!“

George Robson nadskočil, jako by ho střelili, a prudce se otočil. Růžové laloky na krku mu ochably ohromením. Zatvářil se, jako by uviděl ducha.

Chris se narovnal a oprášil si ruce. Hleděl na Becka, ale mluvil k Georgeovi „Vždycky můžeme obvinit údržbáře za špatnou opravu, Georgi. V každém případě s tím dnes moc nenaděláme. Běž domů.“

George jako by lapal po kyslíku jako ryba na suchu. Hojně se potil a mačkal si baculaté ruce. Beze slova se spěšně otočil a šel po svých. Beck ho pozoroval, jak stoupá po kovových schodech do Centra a mizí ve dveřích.

„Chudák George.“ Chris bouchl do vypínače a stroj se zastavil. „Takhle nervózního jsem ho ještě neviděl. Maluje Čerta na zeď.“

„Přiměl jsi Ušouna Watkinse, aby Dannyho zabil,“ řekl Beck bez úvodu. „Zatímco jsi byl s Lilou a dělal si alibi, Watkins šel do rybářského srubu, kde, jak od tebe věděl, Danny byl, a zabil ho. Nelhal jsi, když jsi říkal, žes to neudělal. Měl jsi někoho jiného, kdo to udělal za tebe.“

Huff nejdřív nahlédl do Beckovy kanceláře. Vždycky svědomitý Beck. Beck, který neustále pracuje přes čas. Beck, který vždycky hledí na zájmy Hoyleových závodů.

Mizera Beck. Podvodník Beck. Lhář Beck.

Beckova kancelář byla prázdná. Stejně tak Chrisova. Uslyšel ale, jak v jinak ztichlé továrně běží stroj, a přistoupil k prosklené stěně nad výrobní halou. Podíval se dolů a uviděl, jak spolu ti dva hovoří, jeho syn a Jidáš, který je zradil. Huff nepřemýšlel nad ironií, že použil biblické přirovnání. Upnul se na jediné, zničit člověka, který se ze všech sil snažil zničit jeho.

Potěžkal pistoli vyšel z kanceláře a zamířil k zadnímu schodišti když ale došel do výrobní haly, napomenul se, ať neztrácí hlavu a nevrhá se tam se střílející pistolí v ruce.

Jak před pár dny řekl Beckovi Nielson je mizerný stratég. Nejlepší je zaútočit, když to nikdo nečeká.

Chris se tiše zasmál. „Jak víš, Ušoun se hrozně rozčílil, že ho Danny nevzal do práce. Stěžoval si mi na to jednou večer na parkovišti U Plejtváka.“

„Kde jsi mu řekl, že pro něho práci máš?“

Chris si ho netečně měřil.

„Řekl jsi Ušounovi aby to vypadalo jako sebevražda. A mohlo to vyjít, až na to, že Ušoun zapomněl sundat Dannymu boty. Ta jediná chyba přiměla zástupce Scotta k pochybnostem, jestli to sebevražda byla. Nemyslel sis, že do toho budeš zatažený, a tak jsi potřeboval udělat něco, abys podpořil teorii že pachatel je Watkins a na tebe že to chce hodit.“

Beck v mysli proběhl událostmi posledních dvou týdnů, jako když voda zurčí po kamenech. „Nešlo mi do hlavy jedno, a to proč Watkins hned po činu nevypadl z města? Proč tady zůstával? Proč vyvolal ten střet s tebou na silnici a v ten večer v restauraci…?“

Pohledem jako by Chrise vybízel, aby ta bílá místa zaplnil, ale Chrisovy nesmiřitelné oči zůstávaly neproniknutelné.

„Počkat,“ řekl Beck. „Právě jsem si na něco vzpomněl. Když Watkins přišel do restaurace, pamatuju se, jak se tvářil překvapeně, že nás tam spolu vidí. Ale překvapený byl jenom z toho, že vidí mě, že je to tak? Říkal, že tam má obchodní jednání… Ach tak,“ náhle mu to došlo. „Výplata. Přišel si tam za tebou pro peníze.

Bylo to v tu noc Billyho nehody. Právě jsem šel z nemocnice. Naše náhodné setkání v restauraci ti zabránilo, abys uskutečnil tu transakci s Watkinsem. Žádný div, že pak na silnici tak zuřil. Ještě nedostal zaplaceno. Začínal být nervózní. Pozornost se začala obracet od tebe na něho.

V zoufalství šel za Sayre a nasměroval Scotta, aby o tom začal uvažovat jako o bratrovraždě. Tím se všechno vyhrotilo, takže jsi zařídil tu schůzku s Watkinsem ve srubu dnes ráno.“

Chris se zazubil. „Určitě jsi na právech exceloval. Opravdu ti to pálí. Ovšem pod přísahou přiznám jenom to, že Watkins vtrhnul s nožem v ruce do srubu s tím, že zabije dalšího Hoylea a jak je mu při té vyhlídce blaze.“

„Nepochybuju, že to takhle bylo, Chrisi. Až na to, že se dostavil dřív, než jsi čekal. Chtěl tě zaskočit, protože ti nedůvěřoval. Oprávněně. Dokonce i Watkins byl natolik chytrý, aby si uvědomoval, že mu nehodláš dát peníze a nenecháš ho z té poslední schůzky odejít. V tu minutu, kdy souhlasil, že Dannyho zabije, podepsal vlastní rozsudek smrti.“

„Prosím tě, Becku, nebuďme sentimentální kvůli Ušounovi.Ušounovi. Od začátku měl v plánu podraz. Proč myslíš, že nechal ve srubu tu krabičku zápalek?“

Beck od sebe v duchu poodstoupil a zvážil své možnosti Teď by mohl odejít. Prostě se otočit a jít pryč. Jít za Sayre. Do konce života ji milovat a Chrise a Huffa, jejich zrádnost a prohnilost ať vezme čert, ať vezme čert tu jejich smradlavou továrnu, která mrzačí a zabíjí.

Už byl tak hrozně unavený z toho zápasu a předstírání. Toužil odhodit tenhle plášť zodpovědnosti zapomenout, že kdy někoho jménem Hoyle znal, a přenechat je ďáblu –pokud by o ně stál. Tohle chtěl udělat.

Nebo by mohl zůstat a udělat to, k čemu se zavázal.

Jakkoli lákavá byla první možnost, ta druhá byla předem daná.

„Watkins tam tu krabičku zápalek nenastrčil, Chrisi“ Pár vteřin se měřili pohledem a pak dodal: „Udělal jsem to já.“

George Robsona pálily oči od nemužných slz. Bylo mu do pláče zklamáním a strachy. Když vyšel z budovy, opřelo se do něho vedro, takže se cítil ještě slabší a ještě víc se mu točila hlava. Otřesený do hloubi duše doklopýtal ke zdi budovy a vyzvracel se do uschlého plevele, který tam rostl. Křeče ho deptaly a slunce mu přitom nemilosrdně bušilo do zpocených zad.

Když si uvědomil, jak málo chybělo, aby se dopustil smrtelného hříchu, a když mu došlo, jak ho zklamalo, že se mu to nepovedlo, předpadl ho další záchvat nevolnosti.

Konečně měl žaludek prázdný a suché křeče ustaly. Otřel si ústa vlhkým kapesníkem, který vytáhl z kapsy. Osušil si zpocené dlaně a krk.

Naplánoval si že Chrise zabije. V duchu to všechno vymyslel, jak to zařídí, aby to vypadalo jako nehoda. Uvolnil ten řemen tak, aby se přetrhl, jakmile se stroj znovu spustí, a tím řemen odletí, což by tomu, kdo jej bude za chodu prohlížet, způsobilo strašnou smrt. Ale řemen vydržel.

Když se na to v duchu znovu podíval, děkoval Bohu, že vydržel. Děkoval Bohu, že i v tomhle byl neschopný.

Kdyby uspěl, našli by ho a šel by na smrt a Lilu by beztak ztratil. Alespoň má teď další příležitost učinit ji šťastnou. Dostalo se mu víc času, aby byl s ní. Jestli ho opustí kvůli Chrisovi nebo někomu podobně okouzlujícímu za měsíc nebo za rok, tak aspoň mezitím bude patřit jemu.

Ano, děkoval Bohu, že odvrátil pohromu.

„Pane Robsone?“

Odstrčil se ode zdi kde se opíral, a zamrkal na Sayre Hoyleovou. „Neviděl jste Becka Merchanta?“

„Jo, ano. Je… je tady.“

„Ve své kanceláři?“

„V hale s Chrisem.“

Ani mu nepoděkovala, rozrazila dveře a zmizela uvnitř. Spěchal ke svému vozu. Nemohl se dočkat, aby už byl doma, kde na něho čeká Lila.

* * *

Já nastražil tu krabičku zápalek do srubu,“ opakoval Beck.

Chris na něho hleděl, jako by čekal na narážku. Když nepřišla, obličej se mu proměnil. Rysy mu ztvrdly jako vysychající beton. „No to jsou věci To je ale bomba. Proč bys měl něco takového dělat?“

„Protože jsem věděl, žes to udělal.“

„Neudělal jsem to.“

„To je podružné. Nebýt tebe, Danny by žil. Bál jsem se, že ti to projde, pokud šerifa nepobídnu správným směrem… Ve chvíli kdy začal Scott uvažovat, jak mohl Danny zmáčknout spoušť, byl jsem si na devadesát devět procent jistý, že jsi ho zabil ty. A přidej další půl procento, když jsi začal tvrdit, že to na tebe chce někdo hodit, a jmenoval jsi Watkinse.

Jaký jsi k tomu měl ale motiv, to mi vrtalo hlavou. Nezdálo se, že bys Dannyho nenáviděl. Pokud vůbec něco, tak ti byl lhostejný. A pokud šlo o Huffovu náklonnost, nemohlo být sporu o tom, kdo je oblíbený syn, kdo převezme vedení továrny, až zemře. Jakou tedy hrozbu pro tebe Danny představoval? Proč musel zemřít?

Odpověď jsem neznal, dokud jsem se nedozvěděl o tom zasnoubení. Jeho snoubenka řekla Sayre, že Danny zápasil s nějakým morálním problémem. Pak mi to došlo. Tvým motivem byl Iversonův případ. Danny věděl, kde je tělo pohřbené – doslova. A chystal se to říct.“

Chris se zhluboka nadechl a pomalu vydechl. „To bylo jedinkrát v životě, kdy by Danny neustoupil. Trval na tom, že se veřejně přizná. S Huffem jsme nemohli připustit, aby k tomu došlo. Huff mi řekl, ať se o to postarám.“

„Takže ses o to postaral.“

Chris rozpřáhl paže, jako by to Beckova věta všechno v kostce shrnula. „Kdyby Iversonovo tělo vykopali znamenalo by to ke všem obviněním, zvláště z maření spravedlností, ještě spoustu hnusných otázek. Odporné, ať to vezmeš, jak chceš.“

„Tentokrát spravedlnosti neunikneš.“

„A vidíš, Becku,“ příjemně se usmál, „unikl jsem.“

„Ještě ne.“

„Chceš mě dostat? Proč? Kvůli Iversonovi?“

Beck se zasmál. „Teď přijde to nejlepší, Chrisi Vy Hoyleové jste tak zatraceně nafoukaní, že jste tím pádem příliš důvěřiví. Nikdy ti neleželo v hlavě, jak to, že jsem se objevil právě v ten večer, kdy tvůj případ smetla porota se stolu. Přijal jsi mě, zajistils mi skvělé postavení ve svojí firmě, udělal jsi ze mě člena rodiny. A přesně tam jsem se chtěl dostat, uvelebit se v lůně vaší rodiny, důvěryhodný spojenec a přítel.“

Chris přivřel oči do štěrbin. „Kdo jsi?“

„Ty víš, kdo jsem. Znáš mě z univerzity.“ Beck se zářivě usmál.

„Ani to nebyla náhodná shoda okolností. Chodil jsem na Louisianskou univerzitu, protože jsi tam chodil ty. Vstoupil jsem do studentského spolku, protože jsi tam byl ty. Stavěl jsem se ti do cesty, upozorňoval jsem tě na sebe, takže když přišel můj čas, abych vstoupil do Hoyleových závodů, byl jsem připravený. A šlo to hladce. Lépe, než jsem čekal. Okamžitě jsi mi důvěřoval. Přijal jsi mě bez mrknutí oka a stejně tak Huff.“

„Jseš tady za odbory, že jo?“

„Ne.“

„Jako státní žalobce? Možná z FBI?“

„Nic tak grandiózního.“

„Kdo potom sakra –“

„Jsem Beck Merchant, ale Merchant se jmenoval můj nevlastní otec. Adoptoval mě, když se oženil s mojí ovdovělou matkou. Vzal jsem si jeho jméno, protože už jako deseti– dvanáctiletý chlapec jsem promýšlel váš pád a věděl jsem, že bych se svým pravým jménem prozradil.“

„Nemůžu se dočkat,“ řekl Chris kousavě. Jak se skutečně jmenuješ?“

„Hallser.“

Chris sebou trhl, pak přikývl, jako by Becka chválil za jeho chytrost. „Tím se hodně vysvětluje.“

„Sonnie Hallser byl můj táta.“

„Potom se chceš vlastně pomstít Huffovi a ne mně.“

„Nejde mi jenom o pomstu, Chrisi. Chci, aby se zničilo všechno, co představujete.“

Chris zavrtěl hlavou a hlasem, z něhož kapala útrpnost, řekl: „To se nikdy nestane.“

„Už to začalo. Hoyleovy závody jsou zavřené.“

„Jseš zpražený s Charlesem Nielsonem?“

„Charles Nielson jsem já. Přesněji žádný Charles Nielson neexistuje. Je to jenom jméno na dopisní hlavičce. Předmět několika tiskových zpráv, které jsem sám napsal a rozšířil. Jeho jméno je anagram jména mého otce.“

„Chytrý kluk.“

„Na tenhle den jsem čekal léta, Chrisi. Otcův život skončil o desítky let dřív, než měl. A proč? Protože stál Huffovi v cestě, a tak ho odstranil. Všichni to věděli ale Huffovi to prošlo. Totéž jsi provedl ty s Iversonem. Takže víš co, Chrisi?“ ztišil hlas do výhrůžného šepotu. Je po všem.“

„Co jako uděláš, Becku? Práskneš mě? Jseš náš právník. Nemůžeš říct ani slovo z toho, co jsem ti řekl, jinak by tě vyškrtli ze seznamu advokátů.“

„Dobrý pokus, ale skutečností zůstává, že je mi jedno, jestli mě vyškrtnou. Nikdy jsem nechtěl praktikovat právo a studoval jsem ho jenom proto, abych se vám dostal na kůži a zasvětili jste mě do svých ošklivých tajemství. Budou mě pomlouvat a nadávat mi do zrádců a ještě hůř, ale s tím můžu žít. Když jsem zastupoval tebe a Huffa, zvykl jsem si že mě lidi považují za odpad společnosti Nebude to pro mě nic nového.“

„Pojistil ses na všechny strany.“

„Ano.“

„Teď bych jako měl omdlít nebo tak něco?“ Beck ho znal natolik dobře, že rozpoznal, že jeho lehkomyslnost je jenom trik. Potil se, a to doslova. „Huff bude za mého otce pykat. Učil ses od něho a on tě vedl dobře, protože jsi jeho mravní zkaženost ještě překonal. Zabil jsi vlastního bratra. A za to půjdeš ke dnu.“

Chris zabloudil pohledem přes jeho rameno. „Je načase, aby ses k nám přidal, Huffe.“

Beck se pomalu otočil a stanul proti muži, který byl jeho protivníkem skoro tak dlouho, kam mu paměť sahala. Pokud někdy během těch let jeho odhodlání sláblo, stačilo, aby si připomněl, že se dokonce ani nemohl s otcem rozloučit. V pohřebním ústavu jim řekli že byl to byl hrůzný pohled.

Kvůli chamtivosti tohoto člověka jeho matka ovdověla, on osiřel a jeho otce rozsekal stroj. Když mu teď stál tváří v tvář, svíjela se v něm nenávist ostrá a smrtící jako břitva.

„S Beckem jsme si moc zajímavě pohovořili,“ poznamenal Chris.

„Slyšel jsem.“

Bylo na něm znát, že ano. Obličej měl zrudlý. Oči mu žhnuly jako uhlíky. V ruce, která mu strnule visela u boku, držel pistoli Hlas mu zazněl jako ocel na brusu.

„Slyšel jsem,“ zopakoval, zvedl paži a namířil pistolí přímo před sebe.

Beck v obranném gestu zvedl ruce. „Huffe, ne!“

Huff ale přesto stiskl spoušť. V rozlehlé hale to zaznělo jako výstřel z kanónu. Hluk výstřelu dozníval několik vteřin a vtom si Beck uvědomil, že se k tomu přidal další hluk, vlastně strašlivý rachot – znovu se spustil dopravník.

Huff pustil pistoli Ztěžka mu vyklouzla z ruky a přistála na betonové podlaze. Pak odstrčil Becka stranou a s nelidským řevem se prohnal kolem něho. Beck se otočil právě v okamžiku, kdy se Chris sesouval na podlahu před dopravníkem. Z krku mu trčel kus železa. Z rány se proudem řinula krev.

Huff dopadl na kolena přímo před Chrise a přitiskl mu ruce na ránu. Chris začal rychle v obličeji blednout a přitom s nelíčeným údivem zíral na Huffa.

Beck si přetáhl košili přes hlavu, stočil ji, odstrčil Huffovy zoufalé ruce a marně se snažil zastavit gejzír krve.

Vedle něho se najednou objevila Sayre. „Ach bože!“

„Zavolej 911,“ řekl stručně a pocítil, jak mu vytrhla z opasku mobil.

Huff sevřel Chrisovu hlavu do dlaní a tvrdě s ní zatřásl. „Proč jsi to udělal? Nechal jsi Dannyho zavraždit? Proč? Proč?“

„Střelil jsi po mně?“ vydralo se klokotavě z Chrisova hrdla a spolu s tím strašlivým zvukem i gejzír krve, která postříkala otci obličej. „Říkals, že se Danny musí zarazit, Huffe. Řekls… postarej… se… o to.“

Huff zaklonil hlavu a zavyl jako raněné zvíře. Trhl Chrisem k sobě, přitáhl si jeho hlavu na hruď a pevně, ochranitelsky ho objal. „Danny byl tvůj bratr. Bratr.“ Vzlykal, naříkal kymácel se dopředu dozadu, a tím se Chrisovy paže smýkaly po špinavé podlaze, bez života jako hadrový panák. Jak jsi to mohl udělat, synu? Jak?“

Chris zasípěl: „Řekl… jsi mi, ať… se o to… postarám.“ Skoro ho už nebylo slyšet, byla to pouhá vlákna zvuku, ale vyjadřovala Chrisovu zmatenost a naprosté nepochopení, že to Huff neschvaluje.

Huff sklonil hlavu a přitiskl rty Chrisovi na spánek. Na obličeji se mu mísila Chrisova krev s vlastními slzami „Tebe jsem miloval nejvíc. Ty to víš. Ale Danny byl taky můj syn,“ zasténal v nejhlubší mučivé trýzni „Byl krev mé krve. Krev mého táty. A ty jsi ho zabil, Chrisi Proč? Proč?“

Beck zvedl pohled k Sayre, která zavolala pohotovost, a teď stála vedle nich, bezmocná stejně jako on. Když se setkali pohledem, přečetl si v jejích očích to, co si myslel sám. Chris udělal jenom to, v čem mu byl Huff příkladem.

Huff dál srdceryvně naříkal, Beckovi to připadalo jako dlouhé hodiny, a mezitím kolem nich Chrisova krev vytvořila kalužinu. Huff si tiskl milovaného syna na hruď a kolébal ho jako dítě. Hladil ho po vlasech, líbal ho na tváře a nedbal, že po Chrisově nehybném obličeji rozmazává krev, slzy a hleny. Znovu a znovu mu říkal, že ho miloval víc než vlastní život a snad tisíckrát se s výčitkou zeptal: „Ale synu, jak jsi mohl zabít vlastního bratra?“

Konečně dorazila sanitka. Když se zdravotníci snažili odtrhnout Huff a od Chrise, pral se s nimi jako šílenec. Pokrytý Chrisovou krví a potem vlastní trýzně do ochraptění křičel, že mu nikdo nebude brát jeho prvorozeného… který už ho dávno neslyšel.

Epilog

„Vypadáš vyčerpaně.“

„Potom zdání neklame,“ odpověděl Sayre, když vyšel po schodech na verandu vlastního domu, kde na něho s Fritem čekala. „Bylo to vysilujících šest hodin.“

Tahle doba uplynula od chvíle, kdy v okresní nemocnici prohlásili Chrise za mrtvého a Huffa zatkli. Zadrželi ho za zabití, protože to, že na Chrise vystřelil, tu nehodu způsobilo.

Huff nebyl schopen činit jakákoliv rozhodnutí, takže Beck v jeho zastoupení okamžitě zavolal renomovaného obhájce, kterého si předtím obstaral Chris. Právník souhlasil, že bude místo Chrise zastupovat Huffa a souhlasil, že se dostaví do Destiny, jen co se tam dopraví svým rychlým vozem.

Wayne Scott přivolal zastupujícího žalobce z kanceláře státního zástupce, aby vyslechl Sayre a Becka. Museli své výpovědi několikrát zopakovat. Beckova jim poskytla zdaleka nejvíc informací. Nic nevynechal, podrobně vysvětlil, jak jeho rozhovor s Chrisem, který Huff vyslechl, vedl k Chrisově tragické smrti.

„Nepochybuji že mě Huff přišel zastřelit za to, že jsem ho podvedl,“ řekl zástupci okresního žalobce. „Věděl jsem, že abych je porazil, musím uvažovat jako oni jednat jako oni. Musel jsem se stát jedním z nich.“

Sayre mu naslouchala s narůstajícím zděšením. Z lásky k otci se Beck stal osočovaným a nenáviděným advokátem Hoyleů.

„Když ale slyšel Chrise, jak se přiznává, že to zosnoval a nechal Dannyho zabít, tak to asi vzdal. Vystřelil z čiré zuřivosti. Netrefil se. Chris ale nevěřícně odskočil, zamával pažemi a uhodil do nezajištěného vypínače dopravníku. Hnací pás se roztrhl a rozletěl. Odletovaly od něho kusy kovu jako šrapnely. Jeden z nich Chrise zasáhl.“

Nakonec Sayre z dalšího jednání omluvili ale žalobce ji požádal, aby hned neodcházela a ještě jednou svoji výpověď zopakovala. Nakonec Becka upozornil, že porušuje zásady svojí profese, a co to bude znamenat pro jeho další právnickou kariéru. Promluvil i tak.

Jakmile ji propustili nevěděla Sayre, co by si se sebou měla počít. Nechtěla se vracet domů, ani do toho příšerného motelu, a tak se řídila instinktem a šla sem, aby počkala na Beckův návrat.

Teď se posadil do druhého houpacího křesla a poškrábal blaženého Frita za ušima. „Měli bychom se všichni mít jako on,“ podotkl Beck. „Každý den je nový, co bylo včera, je zapomenuto a o zítřek se nestará.“

„Co se bude dít zítra?“

„Huffa obžalují. Ty a já budeme pravděpodobně vypovídat pod přísahou. Staneme se svědky obžaloby v Huffově procesu.“

„To jsem si domyslela.“

„Pokud se nepřizná.“

„Myslíš, že to udělá?“

„Nepřekvapilo by mě to. Řekl jim, kde najdou Iversonovy ostatky. Red Harper přiznal spoluúčast na zločinu. Taky toho bude hodně, z čeho se bude zodpovídat. Pokud bude žít dost dlouho.“

Předklonil se, opřel se lokty o kolena a unaveně si prsty masíroval oči. „Huff je zlomený člověk, Sayre. Před odchodem jsem se na něho zašel podívat do cely.“

„Jak zareagoval, když tě uviděl?“

„Nereagoval. Ležel na kavalci stočený do klubíčka a mohl si vyplakat oči Huff Hoyle, z kterého nezbylo nic,“ řekl tiše a smutně. „Myslím, že by Chrisovi odpustil všechno, jenom ne zabití někoho vlastní krve. Kdyby Chris zastřelil prezidenta, tak byl ho Huff kryl a chránil do posledního dechu. Ale zabít vlastního bratra? To Huff nedokázal skousnout.

Nedokázal to pochopit. Znesvěcovalo to jeho silný smysl pro rodinu.“

„Říkám si, kde se to v něm asi vzalo,“ řekla Sayre. „Nevyrostl přece obklopený mořem příbuzných. O rodičích říkal, že oba zemřeli, když byl ještě malý, jinak nic.“

Beck o tom chvíli přemýšlel a pak dodal: Jednou pozdě v noci nebyl Chris doma a my zůstali s Huffem sami a on vypil spoustu bourbonu. Opilecky blábolil, ale zmínil se o době, kdy jeho táta umřel. Neříkal mu otec, ale táta. Řekl: „Ty grázlové zkomolili jeho jméno.“

„O kom to mluvil?“

„Blíž se nevyjádřil. Víc neřekl. Mohla to být nahodilá, bezvýznamná poznámka. Anebo velmi závažná.“

Zahleděla se přes trávník a povzdechla si „Když si pomyslím, co ho to stálo, že stiskl tu spoušť… Pokoušel se zničit to, co miloval nejvíc.“

„Chris byl také jeho poslední nadějí na vnouče, které by neslo jeho jméno. Zničil také všechny naděje na tohle. Ale nelituju ho, Sayre. Udělal z Chrise to, co byl. Vypěstoval ho.“

„A zabil moje dítě. Asi na ně nemyslel jako na vlastní krev.“

Natáhl se přes prostor, který odděloval jejich křesla, uchopil ji za ruku a pevně ji stiskl. „Nemáš hlad?“ zeptala se po chvíli.

Zašli dovnitř. Cestou sem koupila pečené kuře a teď společně začali připravovat jídlo a prostírat stůl a vyhýbali se přitom Fritovi, který se jim pletl pod nohy, jako by se bál, že ho zase brzy nechají samotného.

„Mluvila jsem s Luce Dalyovou,“ řekla. „Zítra nebo pozítří propustí Clarka z nemocnice. Jeho spolupracovníci ho požádali, aby je zastupoval u inspektorů Úřadu bezpečnosti práce a ochrany zdraví. Dokud se úplně neuzdraví, tak toho moc neudělá, ale tenhle projev důvěry by to měl urychlit. Také mu udělalo dobře, že jsou muži, kteří ho přepadli, ve vězení. Luce ti děkuje, že jsi dodržel slovo, které jsi jí dal.“

„Oznámit je Wayne Scottovi je to nejmenší, co jsem mohl udělat.“

„Taky jsem zavolala Jessice DeBlanceové, aby věděla, co se dnes stalo. Předhonila jsem zpravodajství jen o půlhodinu, ale poděkovala mi, že jsem jí to řekla dřív, než by se to dověděla z médií. Je moc milá, Becku. Když jsem se jí přiznala, že jsem nešla k telefonu, když mi Danny volal, řekla, ať na to nemyslím. Že by Danny nechtěl, abych se tím trápila. Také říkala, že se za nás za všechny modlí, i za Chrise. Jsem ráda, že Danny poznal takovou odpouštějící lásku, třebaže jen krátce.“

„Jsem taky rád.“

„Myslím, že by se ti Jessika líbila.“

„Já bych se možná nelíbil jí,“ řekl. „Pořád jsem tady pro většinu lidí nepřítel.“

„Mohl bys snad vystupovat jako Charles Nielson?“

„Ne, Nielson se musí vrátit tam, odkud přišel. Zájem veřejnosti je pomíjivý. Za pár měsíců si na něho nikdo ani nevzpomene.“

„A co muži a ženy, kteří demonstrovali? A Paulikovi?“

„Nielson jim doporučí jiného odborářského právníka. Lepšího.“

„Co budeš dělat ty?“

„Chceš říct, jaká bude moje budoucnost? To záleží na tobě, Sayre. Hoyleovy závody patří prakticky tobě. Pracuju pro tebe. Co chceš, abych udělal?“

„Můžeš mi obstarat písemné zplnomocnění?“

„V tom stavu, v jakém Huff je, by to neměl být problém.“

„Až to bude a já si všechno rozmyslím a rozhodnu se, chci, abys nabídl Hoyleovy závody k prodeji. Prodej je. Já je nechci ale nemůžu to tady jen tak zavřít a nechat tohle město bez průmyslu. Prodej to odpovědným vlastníkům. Kteří budou dbát na bezpečnost a vztahy se zaměstnanci jinak nebude z prodeje nic.“

„Chápu a souhlasím. Mám pár vynikajících nabídek. Od společností, které mě oslovily. Vždy jsem jim odpovídal, že to Huff nikdy neprodá. Rádi uslyší, že se to změnilo.“

„Dokud bude továrna zavřená a bude se tam provádět inspekce, byla bych ráda, aby zaměstnanci dostávali plný plat.“

„Dobře,“ řekl. „Zůstanu tady, dokud se všechno nevyřeší.“

„A potom co?“

„Možná se budu věnovat poradenství. Mohlo by být k užitku zprostředkovávat vztahy mezi vedením a pracovníky u velkých provozů, jako jsou Hoyleovy závody. Bůh ví, že mám bohaté zkušenosti a dobře znám obě strany mince.“

Mysleli si, že jsou hladoví, když se ale pustili do jídla, zjistili, že nemají moc chuť. Sayre uždibovala biskvit s máslem. „Říkal jsi mi, že tvoje matka žije. Je to tak?“

„Jen kypí životem.“

„Ráda bych se s ní setkala.“

„Už ses s ní setkala. V kanceláři Charlese Nielsona.“

„Brenda?“ zvolala.

„Když jsem tam nakráčel a uviděl tě tam, úplně mě to rozhodilo, ale ona nehnula brvou.“

„To teda ne. Vůbec by mě to nenapadlo.“

„Myslí si, že jsi úžasná. Elegantní, chytrá. Hele, ani si nevzpomínám, jak tě velebila, ale ohromně ses jí líbila. Vzpomínáš si, jak jsi vyšla z budovy a já jsem se údajně pokoušel vystopovat Nielsona v Daytonu?“

„V Cincinnati.“

„No tak to jsem ve skutečnosti mluvil s ní. Právě mě hubovala, jak jsem se k tobě hrubě zachoval.“

„Včera musela být strachy bez sebe, když tě zbili. Nedivím se, že jménem pana Nielsona zavolala, aby zjistila, co s tebou je.“

„Když jsem teď jel domů, tak jsme spolu mluvili. Říkal jsem jí, co se dnes stalo. Přes dvacet let jsme se zabývali tím, abychom Hoyleovy porazili. Velice se jí ulevilo, že už je konečně po všem. A ještě víc, že jsem to přežil. Vždycky se bála, že Chris nebo Huff přijdou na to, kdo jsem, a že zmizím jako Gene Iverson nebo přijdu o život při nehodě jako otec.“

„A co pan Merchant?“

„Zemřel před několika lety. Byl to slušný člověk. Bezdětný vdovec. Byl do matky blázen a mě vychoval jako vlastního. Měl jsem štěstí, že jsem měl dva dobré otce.“

Zvedla se a začala sklízet ze stolu. „Ano, to měl. Já neměla ani jednoho.“ Odložila to, co držela v rukou, na kuchyňskou linku a vrátila se ke stolu pro další.

Beck ji popadl kolem pasu a přitáhl si ji mezi nohy. „Až to tady dodělám, až podám výpověď, budu hledat místo, kam bych se přestěhoval, kde bych si založil poradenskou firmu.“

„Máš představu, kde by to mělo být?“

„Doufal jsem, že přijdeš s nějakým nápadem.“ Významně se jí zadíval do očí.

„Opravdu znám jedno krásné město,“ řekla. „Mají tam nádherné parky. Skvělé jídlo. Počasí je tam někdy všelijaké, ale Fritovi by trochu mlhy nevadilo, že ne?“

„Myslím, že by se mu líbila. Vím, že mně ano. Pokud bych sem mohl občas zajet na misku gumbo polévky.“

„Mám ti říct tajemství? Nechávám si ji posílat zmraženou.“

„Ne!“

„Ano.“ Prohrábla mu vlasy, ale láskyplný úsměv jí znejistěl. „Známe se jenom čtrnáct dní, Becku. A byly to dost bouřlivé dva týdny.“

„Značně vypjaté.“

„Ano. Není teda moc brzy, abychom si dělali nějaké dlouhodobé společné plány?“

„Možná,“ řekl. „Bylo by dobře, abychom si dopřáli víc času, než si něco slíbíme.“

„Asi ano.“

„Kolik času potřebuješ?“

Pohlédla na hodiny. „Půlhodinku?“

Usmál se, pak se tiše zasmál. „Já ani tolik ne.“ Ovinul jí paže kolem pasu, zabořil jí obličej mezi prsy a ztěžka si povzdechl. „Zničit Hoyleovy bylo mojí hnací silou, která vylučovala všechno ostatní. Co otec zemřel, neudělal jsem jediné rozhodnutí, aby se nějak nevztahovalo ke dni, kdy se pomstím. Ale teď už se stalo… a já jsem tím vším tak unavený, Sayre.“

„Mě zase už unavuje ten můj hněv. Ani nepociťuju žádnou satisfakci, že je Huff zničený. Chci říct, jsem ráda, že konečně musí zaplatit za svoje zločiny, ale je to tragická postava. Ale žádná radost z toho neplyne, že ne?“

„Ne. Radost ne. Možná smíření.“

„Možná.“

Položil jí ruku s roztaženými prsty na břicho a jemně je pominul. „Ze všeho, čeho se dopustil, mi nejvíc vadí, co provedl tobě.“

Položila ruku na jeho dlaň a zadržela ji. „Jsem Hoyleová, Becku. Nemluvíme vždycky pravdu a dovedeme s lidmi krutě manipulovat.“

Zvedl hlavu a zadíval se na ni

„Lhala jsem Huffovi. Bylo to laciné, to přiznávám, ale soptila jsem a chtěla jsem ho co nejvíc zasáhnout.“ Ztišila hlas téměř do šepotu. „Doktor Caroe mě nijak trvale nepoškodil.“

Pohlédl jí na břicho a znovu do očí. „Můžeš mít děti?“

„Neexistuje fyzická překážka, proč bych nemohla. A uvažuju o tom, že to možná… možná řeknu Huffovi.“

Pomalu se zvedl a přitáhl ji k sobě. „Přesně tohle tě od nich odlišuje, Sayre. Oni neměli žádné slitování. Ty ano. Poznal jsem to, a kvůli tomu tě miluju.“

„Ne, Becku,“ řekla a položila si mu hlavu na hruď. „Tohle jsem já rozpoznala v tobě.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai