Francouzské hedvábí

Sandra Brown

(2006)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány, Literatura světová

Ve Francouzském hedvábí stvořila Sandra Brown jednu ze svých nejpozoruhodnějších a nejoblíbenějších hrdinek. Claire Laurentová je majitelkou firmy na výrobu luxusního dámského prádla, jež má sídlo ve Francouzské čtvrti New Orleansu. Když je zavražděn televizní kazatel Jack Wilde, stane se Claire jednou z hlavních podezřelých - právě její firmu totiž Wilde tepal ve svých plamenných kázáních, a navíc ji s ním spojuje jakési rodinné tajemství sahající hluboko do minulosti. Vyšetřováním vraždy je pověřen státní návladní Robert Cassidy. Podaří se mu prokázat Claiřinu nevinu? A nehraje při jeho pátrání přílišnou roli osobní zaujetí poté, co se do krásné a inteligentní Claire vášnivě zamiluje? Milostný příběh s detektivní zápletkou je jedním z vrcholů tvorby autorky, jejíž romány čtou miliony lidí na celém světě.

Sandra Brownová

FRANCOUZSKÉ HEDVÁBÍ

KNIŽNÍ KLUB IKAR

PŘELOŽILA EVA JAKUBOVA

By arrangement with Maria Carvainis Agency, Inc.

Pravá I Prevodi. © 1992 by Sandra Brown.

First published in the United States by Warner Books, New York. Translation © Eva Jakubova, 1995

ISBN 80-7176-176-1

(Knižní klub. Praha)

ISBN 80-85830-82-5

(Ikar. Praha)

PODĚKOVÁNÍ

Při psaní Francouzského hedvábí jsem požádala o pomoc několik lidí, kteří mi ochotně poskytli svůj čas, znalosti a zkušenosti. Mé srdečné díky patří panu Johnu DeMerso-vi z hotelu Fairmont v New Orleans a panu Jerrymu Jense-novi z hotelu Pontchartrain, také v New Orleans. Svůj příběh bych nenapsala bez pomoci zástupce státního návladního z New Orleans Parish District. Děkuji panu Harrymu Connickovi st. za to, že mi byli k dispozici jeho podřízení, zvláště pak asistent zástupce státního návladního pan Timothy McElroy, šéf oddělení screeningu.

Zvlášť děkuji Metsy Hingleové, která zcela jistě zná ve městě každého a která mi otevřela dveře, jež by jinak pro mě zůstaly zavřené. Nejsrdečnější díky patří Jeanu Wilso-novi a Jeanne Wilsonové, mým nejlepším průvodcům a řidičům, kteří mě kdykoli dopravili, kam jsem potřebovala, a poskytli mi množství „interních“ informací. Velice si cením, že mi Mary Adamsová dala nahlédnout do říše, s níž nemám žádné zkušenosti.

Má přítelkyně a pomocná průzkumnice Bečky Higginso-vá, ty, která jsi mě tolerovala a jako první poznávala, co je to „úřední moc“, díky.

A jsem vděčná okouzlujícímu městu New Orleans, tomu záhadnému, čarovnému a krásnému místu, jež i nadále překvapuje a inspiruje.

Sandra Brownová

PROLOG

Modrá sojka se snesla dolů a usadila se nahému andílkovi přímo na palci u nohy. Příliš povznesená nad to, aby se ošplíchla ve fontáně za velkého zájmu obyčejného vrabce, nabrala doušek vody a ufrnkla ze dvorku. Zdálo se, že pohrdá poklidem mezi starými cihlovými zdmi s pnoucím se kvetoucím vínem. Čmeláci mezi pastelovými květy činorodě bzučeli. Ze zavěšených košíků s kapradím ještě okapával předjitřní déšť. Na voskových listech filodendronů a na keřích kamélií se v jasném slunci zářivě třpytily dešťové kapky.

„A tak si Rapunzel rozpustila své krásné zlaté vlasy a princ se po jejích kadeřích vyšplhal po kamenné zdi až do věže.“

Claire Laurentová, která velice pozorně poslouchala, se pochybovačně obrátila na svou matku. „Nebolelo to, mami?“

„V pohádkách ne, miláčku.“

„Chtěla bych mít dlouhé zlaté vlasy.“ Děvčátko toužebně vzdychlo.

Mary Catherine pohladila změť rusých kadeří své pětileté dcerky. „Tvoje vlasy jsou tak hezké, že se to ani nedá vypovědět.“ Poklid na dvorku byl náhle přerušen, když sem prosklenými dveřmi vpadla teta Laurel. „Mary Catherine, už jsou tu zas! Tentokrát mají s sebou nějaký papír, a že prý vezmou Claire pryč.“

Mary Catherine nepřítomně zírala na svou tetu. „Kdo je tady?“

Claire to věděla. I kdyby její matka už zapomněla, ona si pamatovala muže v tmavém obleku, který voněl mátou a pomádou na vlasy. Přišel do domu už dvakrát a zamořil salon tety Laurel odpornou vůní. Pokaždé s ním přišla žena, která nesla velkou koženou tašku. Hovořili s tetou Laurel a Mary Catherine, jako kdyby Claire byla hluchá nebo jako by tam vůbec nebyla.

Claire všem slovům nerozuměla, ale povahu těch hovorů pochopila. Teta Laurel byla pokaždé po jejich odchodu rozrušená a matka velice trpěla. Po jejich poslední návštěvě zůstala tři dny na lůžku a neustále plakala. Byl to jeden z jejích nejhorších záchvatů a tetu Laurel vyčerpal ještě víc.

Claire se vrhla za kovovou tepanou židli, na níž seděla matka, a pokoušela se být malá a neviditelná. Strach jí svíral hrdlo a srdce jí v úzkém hrudníčku divoce bušilo.

„Ach bože, ach bože.“ Tetě Laurel se chvěla brada. V buclatých dlaních mačkala kapesník. „Nevím, co dělat. Mary Catherine, co mám dělat? Říkají, že si ji smějí vzít.“ Muž se objevil jako první. Jeho jestřábí oči se panovačně rozhlédly po dvorku. Držení těla měl sebejisté jako předtím modrá sojka. Konečně upřel pohled na krásnou mladou ženu, která seděla jako živý portrét proti malebnému pozadí. „Dobré ráno, slečno Laurentová.“ Ze svého úkrytu za matkou Claire viděla, že se usmál. Jeho úsměv se jí nelíbil. Byl neupřímný jako křečovitý škleb na karnevalových maskách. Dokonce i venku bylo cítit odporný nasládlý pach vlasové pomády a ústní vody.

Slova tety Laurel Claire vyděsila. Kam by ji měli vzít? Bez maminky by nikam nešla. Kdyby ji odvedli, kdo by se staral o maminku? Kdo by ji hladil po rameni a tiše jí zpíval, když by byla smutná? Kdo by ji hledal, kdyby zase utekla při záchvatu z domu?

„Pokud jde o poručnictví vaší dcery, nemáte na vybranou,“ obrátila se nevýrazná žena v odporně šedivých šatech k Mary Catherine. Mluvila drsně, kožená taška ji tížila na rameni. „Tohle není dobré prostředí pro vaše dítě. Přece pro ně chcete to nejlepší, ne?“

Kostnatá ruka Mary Catherine se konečně pohnula směrem k hrudi a kolem prstu si omotala šňůru perel pod krajkovým límečkem. „Nerozumím tomu. Je to všechno tak… zmatené.“

Muž a žena na sebe pohlédli. Muž řekl: „Jen klid, slečno Laurentová. O vaši dcerku bude dobře postaráno.“ Ostře pohlédl na ženu. Ta obešla židli a uchopila Claire za paži.

„Ne!“ Claire vyškubla ruku z ženina horkého, vlhkého sevření a couvla zpátky. „Nikam nepůjdu. Chci zůstat s maminkou.“

„Ale no tak, Claire,“ zacukrovala žena se strojeným úsměvem. „Chceme tě vzít do domu, kde bude hodně dětí, budeš si s nimi moci hrát. Bude se ti to líbit. Slibuju ti to.“

Claire jí nevěřila. Žena měla podobaný nos a záludné oči, takové, jako mají krysy, co šmejdí v odpadcích v uličkách v jejich čtvrti. Nebyla hezká, jemná a nevoněla, a i když se snažila mluvit laskavě, její hlas nestoupal a neklesal tak melodicky jako maminčin hlas.

„Nepůjdu,“ prohlásila Claire s umíněností pětiletých. „Bez maminky nikam nepůjdu.“

„Obávám se, že budeš muset.“

Žena znovu hmátla po Claire. Tentokrát byl její stisk pevný, i když Claire bojovala, aby se osvobodila. „Ne! Ne!“ Ženiny nehty se jí zaťaly do paže a rozryly jí kůži. „Nechte mě! Zůstanu s maminkou a s tetou Laurel.“

Křičela, kroutila se, kopala, bušila pěstmi a podpatky svých černých lakovaných botiček se zaryla do dlaždic. Dělala všechno, o čem si myslela, že ji vysvobodí z ženina neúprosného sevření.

Teta Laurel znovu nalezla ztracenou rovnováhu a vyčítala muži, že odděluje dítě od matky. „Mary Catherine sice mívá stavy melancholie, ale kdo je nemá? Ona je jenom víc prožívá. Je to báječná matka a Claire ji zbožňuje. Ujišťuji vás, že nikomu neublíží.“

Žena strkala Claire prosklenými dveřmi do kuchyně, naprosto hluchá k upřímným prosbám tety Laurel. Dítě se ohlédlo zpátky a uvidělo svou matku, jak stále sedí na židli, ostrý obrys v jemném slunečním světle. „Maminko!“ vykřikla holčička. „Maminko, nenech je, aby mě odvedli.“

„Přestaň už řvát!“ Žena škubla Claire tak prudce, až se holčička kousla do jazyka a bolestí začala křičet ještě víc.

Vytržena ze své otupělosti dcerčiným pláčem, Mary Catherine si náhle uvědomila, že Claire je v nebezpečí. Povstala tak prudce, až se kovová tepaná židle převrátila dozadu a rozbila dvě dlaždice. Rozběhla se k proskleným dveřím a byla už téměř u nich, když její rameno sevřela mužova ruka.

„Tentokrát nás ničím nezastavíte, slečno Laurentová. Máme úřední pověření odvézt odtud vaši dceru.“

„To vás nejdřív zabiju.“ Mary Catherine nahmátla hrdlo vázy na zahradním stolku a hodila mu ji na hlavu.

S nepříjemným žuchnutím dopadl olovnatý křišťál na kůži. Na spánku muže ze sociální péče se objevila třípalcová tržná rána. Váza se rozbila o cihly. Voda zmáčela mužův tmavý oblek a růže se mu rozsypaly u nohou.

Muž zařval vztekem a bolestí. „Ta tedy sakra nikomu neublíží,“ zakřičel tetě Laurel přímo do obličeje. Teta se vrhla k Mary Catherine, aby jí zabránila v dalším počínání.

S ústy plnými krve Claire dál zápasila se ženou, která ji vlekla domem. Muž se potácel za nimi. Krev, která mu stékala ze spánku, se snažil zastavit kapesníkem a velice přitom nadával.

Pokud to šlo, Claire nespouštěla z matky zrak. Tvář Mary Catherine byla zkřivena trýzní, jak se snažila dostat se ze sevření tety Laurel. Její paže se prosebně natahovaly po dceři.

„Claire, Claire. Holčičko moje.“

„Maminko! Maminko! Maminko!“

Claire se náhle posadila na své široké posteli. Hruď se jí dmula, ale nemohla popadnout dech. V ústech měla sucho, v krku ji pálilo, jak ve spánku tiše sténala. Noční košile se jí přilepila na mokré tělo.

Odhodila přikrývky, přitáhla si kolena pod bradu a opřela se o ně čelem. Nezvedla hlavu, dokud nezmizely všechny pozůstatky noční můry a démoni paměti se nevytratili zpět do svých doupat v jejím podvědomí.

Vstala z postele a prošla halou k matčině pokoji. Mary Catherine spala klidně. Claire se ulevilo. V koupelně se napila vody a vrátila se zpátky do ložnice. Převlékla se do čisté noční košile a urovnala přikrývky, než si znovu vlezla do postele. Věděla, že bude chvíli trvat, než zase usne.

Nedávno ji opět začaly trápit zlé sny, které ji nutily, aby znovu prožívala nejhorší okamžiky svého nelehkého dětství. Nebylo pro ni žádnou záhadou, odkud tyto sny pocházejí. Znala jejich zdroj. Bylo to stále stejné zlo, které ohrožovalo klid a bezpečí, o něž se tak usilovně snažila.

Myslela si, že ty staré bolesti byly pohřbeny tak hluboko, že by se sotva kdy mohly znovu objevit. Zlovolný vetřelec je však znovu vzkřísil. Ohrožoval ty, které milovala. Způsobil, že se na ni valila pohroma.

Kdyby nepřijala drastická opatření, aby změnila chod událostí, ohrozil by budoucnost, kterou si naplánovala.

KAPITOLA 1

Reverenda Jacksona Wildea střelili do hlavy, srdce a varlat. Právě to považoval Cassidy za důležitý záchytný bod.

„Sakra, to je ale bordel.“

Poznámku soudní lékařky považoval Cassidy za eufemismus. Odhadoval, že vražednou zbraní byla pistole osmatřicítka s velice krátkou hlavní. Výstřel zblízka. Pachatel chtěl svou oběť zcela jistě zabít. Tkáň se rozstříkla na čelo postele i po prostěradlech. Matrace byla prosáklá krví, jež vytvořila pod tělem kaluž. Tělo samo však, až na ničivý účinek kulek, nebylo zmasakrováno ani roztrháno. Bylo to příšerné, ale Cassidy už viděl mnohem horší věci.

Co však činilo tuto vražednou scénu obzvlášť zapeklitou, to byla totožnost oběti. Cassidy zaslechl šokující zprávu z rádia svého automobilu, právě když bojoval s ranní dopravní špičkou. Okamžitě provedl zakázanou otáčku ve tvaru písmene „u“, byť neměl nejmenší důvod hnát se na místo vraždy bez úředního pověření. Policisté, kteří střežili hotel Fairmont, ho poznali a automaticky usoudili, že oficiálně zastupuje státního návladního. Nikdo se nepozastavil nad tím, že se objevil v sedmém patře v apartmá San Louis. Bylo přecpáno vyšetřovateli, kteří ve své dychtivosti nalézt nějaké důkazy je spíš ničili.

Cassidy přistoupil k soudní lékařce. „Co si o tom myslíte, Elvie?“

Doktorka Elvira Dupuisová byla statná žena s šedivými vlasy a vzhledem připomínala spíš muže. Její sexuální život byl neustálým terčem drbů, nikdo z pomlouvajících však nehovořil z vlastní zkušenosti. Někteří lidé měli Elvie rádi, ale většina jí pohrdala. O její profesionální způsobilosti ovšem nikdo nepochyboval.

Cassidy býval rád, když vystupovala u soudu jako svědkyně obžaloby. Mohl počítat s tím, že její odpovědi budou přímé a jednoznačné. Když skládala přísahu na bibli, vypadala upřímně. Vždycky také měla hluboký vliv na porotce.

Než odpověděla na Cassidyho otázku, posunula si patoložka, žena středního věku, brýle tak, že na její hranaté tváři vypadaly ještě hranatěji. „Můj první odhad je, že zemřel po výstřelu do hlavy. Kulka zničila většinu jeho mozku. Rána v hrudi je moc vpravo, než aby zasáhla srdce, i když jako smrtelnou ránu ji nemůžu vyloučit, dokud neotevřu hrudník. Výstřel do koulí by ho pravděpodobně nezabil, aspoň ne okamžitě.“ Podívala se na zástupce státního návladního a uličnicky se zašklebila. „Ale je po čertech jasný, že pro jeho milostný život by to byla osudná rána.“

Cassidym trhlo hluboké porozumění. „Zajímalo by mě, který z výstřelů byl první.“

„To nevím.“

„Mně se zdá, že ten do hlavy.“

„Proč?“

„Pokud by přežil ránu do hrudníku, nemohl by se hýbat.“

„Krvácel by z plic. A dál?“

„A kdyby mi někdo střílel do rozkroku, reflexivně bych se ho pokusil chránit.“

„Takže byste zemřel s rukama ve smrtelné křeči na koulích.“

„Tak nějak.“

Potřásla hlavou. „Wildeovy paže ležely po stranách. Žádné stopy po zápase nebo jakémkoli odporu. Řekla bych, že se cítil naprosto uvolněně s tím, kdo ho odbouchnul, ať už to byl kdokoliv. Možná spal. Neviděl ho přicházet.“

„To oběti málokdy vidí,“ zamumlal Cassidy. „Kdy odhadujete, že se to stalo?“

Zvedla pravou ruku oběti a otáčela zápěstním kloubem, zkoumajíc tak posmrtnou ztuhlost. „O půlnoci. Možná dřív.“ Položila ruku zpátky na prostěradlo a zeptala se: „Můžu ho teď dostat?“

Cassidy věnoval mrtvému tělu celkový pohled. „To bych byl rád.“

„Dohlédnu, abyste dostal pitevní protokol, jakmile skončím. Nevolejte mi a neotravujte dřív, než s tím budu hotová, jinak to bude trvat ještě déle.“

Doktorka Dupuisová předpokládala, že Cassidy povede vyšetřování tohoto případu. Cassidy se až dosud nezmínil, že není případem pověřen. Byla to jenom záležitost času. Tenhle případ dostane.

Ustoupil stranou, aby uvolnil místo soudnímu týmu, a začal s prohlídkou hotelové ložnice. Věci na nočním stolku už byly poprášeny kvůli otiskům. Jemný černý film ulpěl na všem. Různé předměty byly opatrně uloženy do jednotlivých plastikových sáčků a označeny štítky. Loupež jako motiv se dala vyloučit. Mezi věcmi na nočním stolku byly hodinky Rolex.

Policejní fotograf dělal snímky. Další policista v chirurgických rukavicích lezl po čtyřech, zkoumal koberec a hledal vlákna.

„Už jste povolili vstup novinářům?“

„Ne,“ odpověděl muž na koberci.

„Držte je venku co nejdéle a všechno důležité si nechte pro sebe. Naše kancelář připraví nějaké prohlášení později, až budeme znát fakta.“

Policista přijal instrukce přikývnutím.

Cassidy opustil kriminalisty v jejich pilné práci a vešel do salonu apartmá. Husté závěsy byly zataženy přes obě stěny s okny a místnost vypadala tmavě a bezútěšně navzdory zařízení v pastelových barvách a v bílé. V rohu, na sametové pohovce broskvové barvy se choulila mladá žena, hlavu měla skloněnou a obličej zabořený v dlaních. Neovladatelně vzlykala. Vedle ní seděl mladý muž. Vypadal nervózně, dokonce vyděšeně, jak se ji marně pokoušel utišit.

Kriminalisté už je vyslýchali. Howard Glenn byl na oddělení víc než dvacet let. Byl to samotář a mezi svými kolegy nebyl zvlášť oblíben. Jeho vzhled nepřitahoval ani kamarády, ani mu nepomáhal navazovat přátelství. Byl ošuntělý a rozcuchaný, kouřil jednu kamelku bez filtru za druhou a celkově vypadal, jako by patřil do filmového hororu ze čtyřicátých let. Ale pokud šlo o dodržování zákona, byl velmi uznáván pro své neústupné metody ve vyšetřování.

Když Cassidy přistoupil blíž, Glenn vzhlédl a řekl: „Ahoj, Cassidy. Dostal ses sem rychle. Poslal tě Crowder?“

Anthony Crowder byl státním návladním v Orleans Parish a byl to Cassidyho šéf. Cassidy se vyhnul odpovědi tím, že kývl směrem k páru na pohovce. „Co jsou zač?“

„Nekoukáš se na televizi?“

„Na náboženský programy ne. Jejich show jsem nikdy neviděl.“

Glenn pootočil hlavu a řekl koutkem úst tak, že to slyšel jen Cassidy: „To je špatný. Tenhle je teda zrušenej.“

Cassidy se ohlédl přes rameno zpátky do ložnice, kde Elvie Dupuisová dohlížela na přepravu zahaleného těla z postele na nosítka. „To si teda piš.“

„Tohle je evangelistova žena Ariel Wildeová,“ informoval ho Glenn. „A jeho syn Joshua.“

Mladý muž pohlédl na Cassidyho. Cassidy mu podal pravici. „Zástupce státního návladního Cassidy.“

Joshua Wilde stiskl Cassidyho ruku. Stisk byl dost pevný, ale Joshuova ruka byla měkká, hladká a pěstěná, fyzickou práci neznala. Joshua měl výrazné hnědé oči a dlouhé, popelavě hnědé vlasy se mu na temeni vlnily. Byl hezký, téměř krásný. Kdyby se narodil před sto či dvěma sty lety na jiném kontinentě, navštěvoval by módní salony a pletl by se do romantické poezie. Cassidy pochyboval, že Joshua vůbec kdy hrál baseball, tábořil venku nebo se s klukama honil za merunou.

Joshuův hlas byl kultivovaný a tak jižanský jako soudek Jacka Danielse. „Najděte zrůdu, která to otci udělala, pane Cassidy.“

„To mám v úmyslu.“

„A postavte ho co nejdřív před soud.“

„Ho? Jste si jistý, že vašeho otce zabil muž, pane Wilde?“

Joshua Wilde byl zmaten. „To vůbec ne. Jenom jsem myslel… Použil jsem mužský rod v obecném významu.“

„Takže by to mohla být i žena.“

Až dosud vdova na seznámení nereagovala, neboť stále plakala do rozcupovaného papírového kapesníčku. Najednou si Ariel Wildeová hodila své světlé rovné vlasy přes ramena a upřela na Cassidyho divoký, fanatický pohled. V její tváři nebylo víc barvy než na bílé štukové lampě na konci stolu, ale měla nádherné modré oči zdůrazněné výjimečně dlouhými řasami a třpytem čerstvých slz.

„Tak tímhle způsobem řešíte vraždy, pane… jak že se jmenujete?“

„Cassidy.“

„Řešíte zločiny tím, že lidi chytáte za slovíčka?“

„Někdy ano.“

„Nejste o nic lepší než tenhle detektiv.“ Opovržlivě se ušklíbla na Howarda Glenna. „Místo aby šel po vrahovi, vyslýchá Joshe a mě.“

Cassidy si vyměnil s Glennem výmluvný pohled. Detektiv pokrčil rameny a mlčky souhlasil s Cassidyho vstupem do výslechu. „Než můžeme jít po vrahovi, paní Wildeová,“ vysvětlil, „musíme přesně vědět, co se stalo vašemu manželovi.“

Mávla rukou směrem ke krví prosáklému lůžku ve vedlejším pokoji a zaječela: „Copak není dost zřejmé, co se stalo?“

„Ne vždy.“

„My to tedy nevíme,“ zakvílela teatrálně, než si přitiskla papírový kapesníček k bezbarvým rtům. „Kdybychom věděli, že měl být minulou noc zavražděn, myslíte, že bychom ho nechali v apartmá samotného?“

„Takže vy dva jste nechali reverenda Jacksona včera večer samotného. Kde jste byli?“ Cassidy usedl na okraj pohovky. Dobře si prohlédl ženu i jejího nevlastního syna. Oba vypadali, že jim ještě není třicet.

„Byli jsme v mém apartmá. Zkoušeli jsme,“ odpověděl Josh.

„Zkoušeli?“

„Paní Wildeová zpívá při všech jejich bohoslužbách a v televizním programu,“ doplnil Glenn. „Tady pan Wilde hraje na klavír.“

To bylo od Jacksona šikovné mít svůj úřad jako rodinný podnik, pomyslel si Cassidy. Slyšel už kdysi žlučovité názory televizních kazatelů a na šíření tohoto stereotypu nespatřoval nic, co by stálo za to. Zeptal se: „Kde je vaše apartmá, pane Wilde?“

„Dál tudy halou. Táta rezervoval všechny pokoje v tomhle patře.“

„Proč?“

„Je to zvyk. Zaručuje nám to soukromí. Tátovi příznivci jdou často kamkoliv, jen aby se k němu dostali blíž. Táta a Ariel bydleli v tomhle apartmá. Já jsem si vzal hned druhé největší, aby se tam mohlo nastěhovat piano.“

Cassidy se obrátil k ženě. „Tohle apartmá má dvě ložnice. Proč jste nespala se svým manželem?“

Paní Wildeová opovržlivě odfrkla. „Tamten už se mě na to ptal,“ řekla a střelila po detektivu Glennovi přezíravým pohledem. „Včera večer jsem se vrátila pozdě a nechtěla jsem manžela rušit. Byl vyčerpaný, proto jsem spala v jiné ložnici.“

„Kdy jste přišla?“

„Nevzpomínám si.“

Cassidy se podíval zvědavě na Joshe. „Všiml jste si, kdy odešla z vašeho pokoje?“

„Obávám se, že ne. Pozdě.“

„Po půlnoci?“

„Mnohem později.“

Prozatím to Cassidy nechal být. „Mluvila jste se svým manželem, když jste se vrátila, paní Wildeová?“

„Ne.“

„Šla jste ho políbit na dobrou noc?“

„Ne. Vešla jsem do ložnice přímo dveřmi z haly. Měla jsem se na něho podívat,“ řekla plačtivě. „Ale myslela jsem, že klidně spí.“

Cassidy se podíval na Glenna a upřeným pohledem ho varoval, aby se zdržel své ironické poznámky. Místo toho detektiv řekl: „Bohužel, paní Wildeová našla tělo svého manžela teprve dnes ráno.“

„Když neodpovídal na telefonické buzení,“ řekla zlomeným hlasem. Zmuchlaným papírovým kapesníčkem si osušila kapičku pod nosem. „Když si pomyslím, že tam byl… mrtvý po celou tu dobu… zatímco já spala ve vedlejším pokoji…“

Téměř v mdlobách se zhroutila na rameno svého nevlastního syna. Objal ji a něco jí tiše šeptal do vlasů.

„Myslím, že je to prozatím vše.“ Cassidy povstal.

Glenn ho následoval ke dveřím. „Tak trochu to smrdí, co?“

„No, nevím,“ řekl Cassidy. „Je to až moc pravdivý na to, aby to byla lež.“

Glenn nepříjemně funěl, když lovil další kamelku z pomačkané krabičky, kterou vytáhl z kapsičky u košile. „Děláš si ze mě prdel, viď? Vždyť je to jasný. Ti dva jsou do sebe udělaní a kazatele odbouchli, aby jim nepřekážel.“

„Možná že jo,“ řekl Cassidy neutrálně, „možná že ne.“

Glenn ho upřeně pozoroval, zatímco si zapaloval cigaretu. „Takovej hezoun jako ty by se nezbláznil do těch krásnejch modrejch očí, co, Cassidy? A všechny ty slzy? Kruci, než ses sem dostal, nahlas se spolu modlili.“ Zhluboka potáhl z kamelky. „Přece si vážně nemyslíš, že mluví pravdu?“

„Jasně, že jim věřím.“ Když Cassidy procházel dveřmi, ohlédl se přes rameno a dodal: „Asi tak jako věřím, že se dá čurat v hurikánu.“

Sjel dolů výtahem a dveře se otevřely do pěkné vřavy. Hala hotelu Fairmont se svými matnými černými stěnami, rudým sametovým nábytkem a ozdobami ve tvaru zlatého listí, obvykle vzor vybraného vkusu a přepychu, byla mezi hotely starou dámou. Ale dnes ráno se zde hemžilo plno otrávených a naštvaných lidí. Policie se snažila ignorovat útočné reportéry, kteří byli celí žhaví na fakta kolem vraždy Jacksona Wildea. Hoteloví hosté, které policie shromáždila a vyslýchala v tanečním sále, byli nyní postupně propouštěni. Zdálo se, že váhají s odchodem, aniž by předtím nedali najevo své pobouření. Hotelový personál byl také vyslýchán, ale stále se snažil uklidnit své rozladěné klienty.

Cassidy si prorážel cestu hlučným davem. Zaslechl nějakou ženu, jak se s výrazným středozápadním přízvukem dohaduje, že v hotelu je psychopat a že všichni jsou odsouzeni k tomu, aby byli zmasakrováni ve svých postelích.

Nějaký muž téměř fistulkou křičel, že „oni“ o tom ještě uslyší, i když nebylo jasné, koho tím míní.

Když přívrženci reverenda Jacksona Wildea slyšeli o skonu svého vůdce, přispěli ke zmatku tím, že se shromáždili v hale a učinili z ní svou dočasnou svatyni. Hodně a hlasitě kvíleli, organizovali spontánní modlitební shromáždění, pěli chvalozpěvy a přivolávali hněv Všemohoucího na toho, kdo zavraždil televizního kazatele.

Cestou k východu do University Street se Cassidy snažil vyhnout místním sdělovacím prostředkům, ale marně. Obklopili ho reportéři.

„Pane Cassidy, viděl jste-“

„Neviděl.“

„Pane Cassidy, byl-“

„Bez komentáře.“

„Pane Cassidy -“

„Později.“

Podařilo se mu mezi nimi projít, přičemž uhýbal kamerám, odstrkoval napřažené mikrofony a z opatrnosti odmítal říci cokoliv, dokud ho státní návladní Crowder nepověří vyšetřováním Wildeova případu.

A Crowder to nejspíš udělá.

Ne, nelze to pouze předpokládat. On to musí udělat.

Cassidy chtěl tento případ. Úplně cítil, jakou má na něj chuť. Navíc, on ho potřeboval.

Yasmine vykročila z automatických dveří mezinárodního letiště v New Orleans jako pávice. Nosič, vedle její výjimečné výšky téměř trpasličí a zcela oslepený jejíma nohama a krátkou koženou minisukní, se plahočil za jejím vozíkem se dvěma kufry.

Po zatroubení klaksonu Yasmine spatřila Claiřin LeBaron parkující u obrubníku tak, jak bylo domluveno. Nosič uložil kufry do zavazadlového prostoru, který Claire odemkla tlačítkem na palubní desce, dostal spropitné a Yasmine vklouzla na přední sedadlo. Na okamžik se blýskla hnědá stehna a zavanul parfém s vůní gardénií.

„Dobré ráno,“ řekla Claire. „Jaký byl let?“

„Už jsi slyšela o Jacksonu Wildeovi?“

Claire Laurentová se ohlédla přes levé rameno a odvážně se zařadila do chaotického proudu hazardních řidičů autobusů a taxíků, kteří na letišti nabírali a vysazovali cestující. „Co provedl tentokrát?“

„Tys to neslyšela?“ vydechla Yasmine. „Proboha, Claire, cos dělala dnes ráno?“

„Probírala jsem účty a… Proč?“

„To jsi neviděla žádné zprávy v televizi? Neposlouchala rádio?“ Yasmine si všimla, že v autě hraje kazeta.

„Schválně jsem se celý týden vyhýbala zprávám. Nechtěla jsem, aby máti viděla Jacksona Wildea, jak se do nás strefuje, když je teď ve městě. Mimochodem, dostali jsme další pozvání k debatnímu stolu, což jsem odmítla.“

Yasmine užasle zírala na svou nejlepší přítelkyni a obchodní společnici. „Tak ty to opravdu nevíš.“

„A co?“ zeptala se Claire se smíchem. „Zase útočí na Francouzské hedvábí? Copak řekl tentokrát? Že shoříme v pekelném ohni? Že přispíváme ke korupci morálky v Americe pornografickým předváděním lidského těla?“

Yasmine odložila velké sluneční brýle, které nosila, když nechtěla, aby ji někdo poznal, a upřela na Claire tygří oči, jež celé desetiletí zdobily obálky bezpočtu módních časopisů. „Reverend Jackson Wilde už o tobě nikdy nic neřekne, Claire. Už nebude špinit Francouzské hedvábí ani náš katalog. Už neudělá ani ťuk, má milá,“ řekla zabíhajíc do jazyka svého dětství. „Už zmlkl navždy. Je mrtvý.“

„Mrtvý?“ Claire prudce zabrzdila, až je to hodilo dopředu.

„Mrtvější než tejden starej nebožtík, jak říkávala moje máma.“

Claire na ni zírala, bílá jako stěna, a nevěřícně opakovala: „Mrtvý?“

„Zdá se, že kázal, až se ucho utrhlo. Někoho nasral natolik, že ho ten někdo zabil.“

Claire si nervózně olízla rty. „To myslíš, že ho zavraždili?“

Zuřivý řidič na ně zatroubil. Další na ně udělal sprosté gesto, když je míjel. Claire sundala nohu z brzdového pedálu a přidala plyn. Auto sebou škublo.

„Co je s tebou? Myslela jsem, že budeš jásat. Chceš, abych řídila?“

„Ne. Ne, jsem v pořádku.“

„Nevypadáš dobře. Vlastně vypadáš jako smrt.“

„Měla jsem divokou noc.“

„S Mary Catherine?“

Claire zavrtěla hlavou. „Měla jsem zlé sny a budila jsem se.“

„Jaké sny?“

„To nic není. Yasmine, víš to o Jacksonu Wildeovi určitě?“

„Zaslechla jsem to na letišti, když jsem čekala na zavazadla. U Avise v krámě měli televizi. Lidi se shlukli kolem. Zeptala jsem se, co se děje, čekala jsem něco jako explozi Challengeru. Někdo mi řekl: ‚Ten televizní kazatel se včera v noci zastřelil. A protože mám voodoo figurku jednoho televizního kazatele, podráždilo to mou zvědavost. Prodrala jsem se blíž a slyšela tu zprávu na vlastní uši.“

„Zabili ho ve Fairmontu?“

Yasmine se na ni se zájmem podívala. „Jak to víš?“

„Slyšela jsem, že tam bydlí. Od Andrého.“

„André. Zapomněla jsem na něho. Vsadím se, že má dnes ráno záchvat.“ Dříve než mohla Yasmine dál komentovat jejich společného přítele, zeptala se Claire znovu.

„Kdo objevil tělo?“

„Jeho žena. Našla ho dnes ráno v posteli se třemi dírami.“

„Panebože. V kolik hodin?“

„V kolik? Nevím, k čertu. To neříkali. Copak je to důležitý?“ Yasmine si sundala z hlavy šátek a protřepala si své dlouhé bohaté afro, kterým byla tak známá. Z velikánské tašky vytáhla několik náramků a natáhla si je na štíhlé ruce. Pak si připnula obrovské kruhové náušnice. Těchto několik kosmetických úprav stačilo a objevil se image nejúspěšnější barevné modelky.

„Zatkli už někoho?“

„Ne.“ Yasmine si jemným štětečkem nanesla na rty rudý lesk. Přepudrovala si tváře a v zrcátku zkontrolovala svou dokonalou tvář ze všech úhlů.

Dopravní špička už pominula, ale na silnici byl stále hustý provoz. Claire se jím proplétala snadno, měla zkušenosti a cestu znala. Celý svůj život strávila v New Orleans. Protože Yasmine teď dělila svůj čas mezi New Orleans a New York, Claire ji obvykle vyzvedávala na letišti.

„Zanechal vrah nějaké stopy? Našli vražednou zbraň?“

Yasmine došla trpělivost a s cvaknutím zavřela zrcátko. „Byl to jenom přehled zpráv. Žádné velké detaily. Reportéři se hnali za nějakým chlapíkem z úřadu státního návládního, aby učinil prohlášení, ale ten neřekl ani ň. Co se tak vyptáváš?“

„Nemůžu uvěřit, že je mrtvý.“ Claire zaváhala, než pronesla poslední slovo, jako by se nedokázala přinutit vyslovit je. „Včera večer kázal v Superdómu.“

„Bylo to v televizi. Rudej v obličeji, zježený bílý vlasy a ječel něco o ohni a síře. Žádal všechny Američany, aby poklekli a prosili o svou spásu.“ Yasmine svraštila upravené obočí. „Jak může Pán slyšet jiné prosby, když Wilde ječí tak nahlas?“ Pokrčila rameny. „Jsem ráda, že mu konečně zavřeli hubu. Teď ho máme z krku.“

Claire blýskla očima po Yasmine. „To bys neměla říkat.“

„Proč ne? Já to tak cítím. Jsem si zatraceně jistá, že nebudu brečet ani předstírat smutek nad jeho smrtí.“ Vydala posměšný zvuk. „Tomu, co ho odprásknul, by měli dát medaili za to, že tuhle zemi zbavil takovýho neřáda.“

Reverend Jackson Wilde využíval svého televizního programu jako fóra pro křižácké tažení proti pornografii. Přijal tento úkol jako zvláštní poslání a zavázal se, že vykoření nemravnost z Ameriky. Ohnivá kázání uváděla tisíce jeho přívrženců do transu. Což vedlo k tomu, že umělci, spisovatelé a další z výtvarné oblasti byli tvrdě a osobně atakováni, jejich díla byla zakazována a v některých případech i ničena.

Mnozí však spatřovali v televizním tažení hrozbu mnohem vážnější, než byl zákaz vydávání „špinavých“ časopisů. Považovali to za ohrožení práv zajištěných Prvním dodatkem ústavy. Definice toho, co je a co není obscénní, nebyla jasná, a protože se americkému Nejvyššímu soudu nepodařilo stanovit konečné hranice, Wildeovi odpůrci přirozeně protestovali proti tomu, aby měřítkem byl jeho zúžený názor.

Válka byla vyhlášena. Ve městech a městečkách se sváděly bitvy v kinech, knihkupectvích, knihovnách a muzeích. Oponenti reverenda Wildea se dali dohromady a označili se za „nevěřící pohany“. Prohlásili se za kacíře, čarodějnice a bludaře své doby a stali se osobami, které nenáviděl každý upřímný věřící.

Protože se katalog dámského prádla firmy Francouzské hedvábí dostal do palby Jacksona Wildea, Claire se jako jeho autorka ocitla v nezáviděníhodné pozici. Celé měsíce Wilde řezal do katalogu a dával ho dohromady s pornografickými časopisy nejhrubšího zrna. Yasmine souhlasila s návrhem Claire, aby raději ignorovaly Wildeova směšná obvinění, než aby obhajovaly něco, co vlastně obhajobu ani nepotřebovalo.

Ale Wilde se nedal jen tak ignorovat. Když svými kázáními nevyprovokoval to, co chtěl - televizní debatu - využil své kazatelny, aby útočil proti Yasmine a Claire osobně a nazýval je obscénními, lascivními ženami typu Jezabel. Jeho kázání získala na žhavosti před týdnem, kdy přenesl své tažení do New Orleans, domova Francouzského hedvábí. Yasmine se v New Yorku starala o své obchodní zájmy, a tak Claire musela snášet nápor divokých Wildeových útoků sama.

Proto Yasmine Claiřina reakce na zprávu o jeho smrti tolik překvapila. Francouzské hedvábí bylo výplodem Claiřina mozku. Byla to její koncepce. Její obchodnický cit, živá představivost a instinkt jí napověděly, co americké ženy chtějí, a zásilková služba slavila překvapivý úspěch. Pokud jde o Yasmine, té se tak prodloužila pomalu upadající kariéra. Byla to přímo její spása, byť si Claire neuvědomovala, do jaké míry.

A teď byl ten bídák, který to všechno ohrožoval, mrtev. Pro Yasmine to byl důvod k oslavě.

Claire to však viděla jinak. „Wilde nás označil za své nepřátele. Vezmeme-li v úvahu, že byl zavražděn, nemyslím, že bychom měly dát najevo škodolibou radost z jeho smrti.“

„Lidi mi vyčítají hodně, Claire, ale nikdy jsem nehrála na dvě strany. Neberu si žádné servítky. Jak to cejtím, tak to řeknu. Tebe pěstovali v nóbl skleníku, zatímco já jsem se potloukala po Harlemu. Já se prala s gangsterama a tys vyrůstala jako cukrová panenka. Já mám pusu prořízlou jako Lincolnův tunel, kdežto tvůj hlas je jako rozehřátý máslo. Ale i tvoje trpělivost má svý meze, Claire Louise Laurentová. Tenhle kazatel po nás jel skoro rok a od první chvíle ničil ze své pozlacené kazatelny náš katalog. Bylo to stejný, jako kdyby veřejně naplácali tvýmu děcku za to, že zlobilo. Vydrželas tuhle úzkoprsou cenzuru s duševní rovnováhou a šarmem tak, že můžeš být pyšná na svoje jižanství, ale teď doopravdy, upřímně, nejsi ráda, že je ten svatej zkurvysyn po smrti?“

Claire hleděla nepřítomně před sebe. „Ano,“ řekla tiše a pomalu. „Tak tedy upřímně. Jsem ráda, že je ten zkurvysyn po smrti.“

„Hmm. Tak to by ses měla poradit sama se sebou a vymyslet, co jim řekneš.“

„Jim?“ Claire se probrala z transu a Yasmine nasměrovala její pozornost k nejbližšímu bloku. Několik televizních kamionů se satelitním nádobíčkem parkovalo podél Peters Street před Francouzským hedvábím. Kolem nich kroužili reportéři a videokameramani.

„Kruci!“ zamumlala Claire. „Nechci, aby mě do toho zatáhli.“

„No, hlavu vzhůru, holčičko,“ řekla Yasmine. „Bylas jedním z oblíbených terčů Jacksona Wildea. Ať chceš nebo ne, jsi v tom až po uši.“

KAPITOLA 2

„V posledních třech případech se ti nepodařilo usvědčit obžalovaného.“

Cassidy tento argument očekával. Přesto kritika zabolela. Než by demonstroval své pobouření, raději zachoval sebevědomý klid. „Věděli jsme, že když půjdeme do těch tří případů, máme malou šanci. V každém z nich se obhajoba omezila na ‚Dokažte to‘. S těmi pár důkazy, co jsem měl, jsem udělal, co se dalo, a ty to zatraceně dobře víš.“

Státní návladní Anthony Crowder si přejel krátkýma a silnýma chlupatýma rukama po vestě a opřel se v koženém křesle. „Tahle diskuse je předčasná. Policie zatím nikoho nezatkla. A potrvá možná měsíce, než někoho zatknou.“

Cassidy umíněně zavrtěl hlavou. „Chci na tom dělat spolu s nimi, abych se ujistil, že jim něco důležitýho neuniklo.“

„A já pak budu mít na krku policejního komisaře za to, že se pleteš do něčeho, co je výhradní záležitostí jejich oddělení.“

„Jsem rád, že ses o něm zmínil. Jste kámoši. Promluv s ním. A zjisti, jestli bych nemohl dostat Howarda Glenna na ten Wildeův případ.“

„Toho ubohýho…“

„Byl na místě činu první a je dobrej. Je nejlepší.“

„Cassidy…“

„Neboj, vím, kdy přibrzdit. Vyzkouším všechna kouzla svý diplomacie.“

„Ani žádný neznáš,“ připomněl mu státní návladní. „Od té doby, co jsi k nám před pěti lety přišel, jsi odvedl kus dobré práce, ale po pravdě řečeno máme tě rádi jako vosinu v prdeli.“

Cassidy se s porozuměním zašklebil, Crowderův kousanec ho vůbec nevyvedl z míry. Věděl, co k němu státní návladní doopravdy cítí. Neoficiálně byl Cassidy Crowderovým zjevným nástupcem. Crowder počítal, že půjde do důchodu příští rok, až mu vyprší služební lhůta. Chápalo se to tak, že Cassidy dostane v jeho úřadu nejvyšší příčku, a to s Crowderovým souhlasem. Cassidy možná starého rozčiloval, ale Crowder rozpoznal v Cassidym stejné ambice i charakter, které byly kdysi typické i pro něj.

„Vedl jsem žalobu a vyhrál jsem ve více případech než kterýkoliv jiný právník,“ řekl Cassidy bez falešné skromnosti.

„Já vím,“ zavrčel Crowder. „To mi nemusíš připomínat. Ale taky jsi mi způsobil ještě víc starostí.“

„Kdo nic nedělá, nic nepokazí.“

„Ve tvém případě by to možná bylo někdy lepší.“

Cassidy se naklonil dopředu a upřel na Crowdera svůj odzbrojující pohled. Jeho klidné šedé oči dokázaly zastrašit váhavé svědky i zapůsobit na cynické soudce, uměly si naklonit skeptickou porotu, a pokud šlo o jeho soukromý život, obešel se bez sladkých řečiček, oči mluvily za něj. „Dej mi ten případ, Tony.“

Dříve než mohl Crowder slovně zformulovat svoje rozhodnutí, vstrčila hlavu do dveří jeho sekretářka. „Ariel Wildeová pořádá tiskovou konferenci. Vysílají to živě na všech televizních stanicích. Myslela jsem, že vás to bude zajímat.“ Zmizela a dveře se za ní zavřely.

Crowder sáhl na stůl po dálkovém ovládání a zapnul televizi.

Na obrazovce se objevila vdovina hezká světlá tvář. Vypadala křehce a bezbranně jako padlý anděl, ale v jejím hlase znělo nezlomné odhodlání. „Tato tragédie neukončí tažení mého manžela proti dílu ďáblovu.“ Byla odměněna sborovým „amen“ z úst věrných, tlačících se na bezpečnostní službu, reportéry a fotografy, kteří obklopovali Ariel Wildeovou.

„Satan věděl, že tuto bitvu vyhráváme. Musel se uchýlit k zoufalým činům. Nejdřív použil toto zkorumpované město jako nástroj proti nám. Představitelé města odmítli poskytnout mému manželovi stálou ochranu, o niž žádal.“

„Do prdele,“ zavrčel Crowder. „Proč musí obviňovat město? Vždyť se na to sakra dívá celej svět.“

„To ví ona ze všech nejlíp.“ Cassidy vstal ze židle a s rukama v kapsách se postavil před televizi.

Výmluvné slzy stékaly po slonovinových tvářích a vdova pokračovala: „Toto nádherné město je plné hříchu a korupce. Projděte se po Bourbon Street a pocítíte ďáblův smrtelný stisk, v němž drží město New Orleans. Jackson Wilde byl svědomím, šeptajícím do uší tohoto města, že se stalo morální žumpou, slizkou studnou zločinu a nemravnosti. Pouze těchto několik lidí sem přišlo, aby vyjádřili svou účast a oplakávali jeho skon. Místní úřady Jacksonovi jeho božskou počestnost zazlívaly.“ Kamera přejela po tmavé skupince, v níž byli soudce, nějaký kongresman a pár dalších představitelů města.

Crowder zahučel: „Politika.“

„Říkalo se, že Jackson Wilde a někteří voliči si v posteli dobře rozuměli.“

„To bych raděj šoustal kozla,“ zamručel Crowder.

„K mému manželovi se chovali tak netečně, že to až hraničilo s nepřátelstvím.“ Ariel Wildeová zvolala: „Tato netečnost k jeho bezpečnosti ho stála život!“

Když souhlasné mručení davu utichlo, pokračovala: „Ďábel pak využil jednoho z démonů, aby umlčel svého nejhorlivějšího nepřítele, reverenda Jacksona Wildea, kulkou do srdce. Ale nás neumlčí!“ vykřikla, pozvedla své hubené paže a zaťala ruce v pěst. „Můj milovaný Jackson je nyní s naším Pánem. Dočkal se zaslouženého klidu a míru, Bohu díky.“

„Bohu díky!“ opakoval houf ozvěnou.

„Moje práce však neskončila. Budu pokračovat v tažení, které Jackson začal. Zcela jistě zvítězíme v boji proti špíně, jež znečišťuje naše srdce a mysli. Neskončíme, dokud Amerika nebude očištěna od odpadu plnícího naše divadla a knihovny, dokud se muzea podporovaná z vašich daní nezbaví pornografie, jež se vydává za umění. Hodláme učinit z této země ideál, který by ostatní svět následoval, zemi prostou obscénnosti, národ, jehož děti budou vyrůstat v mravnosti a čistotě.“

Ozvaly se výkřiky souhlasu. Policisté měli co dělat, aby vlnící se dav udrželi. Úhel pohledu kamery se rozšířil, aby zachytil chaotickou scénu uvnitř kruhu. Ariel Wildeová, zdánlivě vyčerpaná a na pokraji zhroucení, odcházela za pomoci svého nevlastního syna. Wildeovi příznivci kolem ní vytvořili ochranný špalír.

Nahodilé záběry davu ukazovaly tváře zmáčené slzami, slzící oči pevně sevřené v cituplném bolu, rty pohybující se v neslyšitelné modlitbě. Truchlící se chytli za ruce a začali sborově zpívat píseň příznačnou pro Jacksona Wildea „Kupředu, bojovníci křesťanští“.

Přesným pohybem zápěstí vypnul Tony Crowder televizi. „Zatracení svatouškové. Pokud jim tolik jde o blaho dětí, tak proč s nima nejsou doma a neučí je rozlišovat mezi dobrem a zlem, místo toho průvodu na počest mrtvýho svatýho?“ Podrážděně si povzdechl a kývl směrem k televizi. „Víš určitě, že chceš do tý kaše, Cassidy?“

„Jasně.“

„Mezi náma, vypadá to na takový pěkně blbý tři kola, zvlášť když policie začne nahánět podezřelý.“

„Což právě teď dělá tak šest set lidí, bude to každej, kdo byl včera v noci v hotelu Fairmont nebo blízko něj.“

„Já bych to pěkně rychle zredukoval - na vdovu a jejího nevlastního syna.“

„Na mým seznamu jsou taky hned nahoře.“ Cassidy se pobaveně zašklebil. „Znamená to, že jsem ten případ dostal?“

„Prozatím.“

„Ale no tak, Tony!“

„Prozatím,“ opakoval Crowder nahlas. „Ženeš se do maléru a zdá se, že to bude pěkně horký. Nechci vidět, co se stane, jestli vyprovokuješ Ariel Wildeovou. Milujou ji a zbožňujou tak, jako milovali a zbožňovali jejího muže. Můžeš vyvolat nepokoje, jestli ji uvězní za to, že ho zabila.“

„K potyčkám určitě dojde. Jsem na to připravenej.“ Cassidy se vrátil ke své židli a posadil se. „Už jsem se nažhavil, Tony. Mně to nevadí.“

„Kruci, tak tobě to nevadí. Ono ti to snad půjde k duhu.“

„Rád vyhrávám.“ Cassidy upřel pohled na svého nadřízeného. Jeho úšklebek zmizel, rty tvořily úzkou, pevnou linku. „A to je skutečnej důvod, proč chci tenhle případ, Tony. Teď nekecám. Potřebuju vyhrát. Děsně potřebuju zase jednou vyhrát.“

Crowder ocenil upřímnost svého chráněnce a přikývl. „Pokud ti jde o vítězství, tak případů, na který bych tě mohl poslat, moc nemám.“

Cassidy zavrtěl hlavou. „Potřebuju velký vítězství a postavit vraha Jacksona Wildea před soud by byl mistrovskej kousek roku, pokud ne posledních deseti let.“

„Tak tobě jde o titulky a čelný místo ve zprávách,“ řekl Crowder zamračeně.

„Znáš mě dobře, takže si odepřu to potěšení, abych ti to vyvracel. Od rána si dávám rychlokurs o Jacksonu Wildeovi. Nelíbí se mi, jakej byl, co byl zač. Vlastně nesouhlasím se vším, co kázal. Jeho verze křesťanství mi nejde s tím, co mě učili v nedělní škole, dohromady.“

„Tys chodil do nedělní školy?“

I toto kousnutí Cassidy ignoroval a pokračoval tam, kde skončil. „Ať už byl jakej chtěl, byla to lidská bytost, která měla právo žít až do vysokýho věku. Někdo mu to právo odepřel. Někdo, komu důvěřoval, ho - nahýho a bezbrannýho - zavraždil.“

„Jak to víš?“

„Na žádnejch dveřích apartmá se nenašly stopy po násilným vniknutí. Zámky nebyly zajištěny. Takže buď měl pachatel klíč, nebo ho Jackson pustil dovnitř. Podle všeho Jackson ležel v posteli, buď spal nebo mluvil s tím, kdo ho zabil. Byl to náboženskej fanatik, od dob Rasputina možná nejnebezpečnější, ale nezasloužil si, aby mu někdo chladnokrevně prostřelil hlavu.“

„A srdce a koule,“ dodal Crowder. Cassidyho oči se zúžily. „To je divný, co? Rány do hlavy a do srdce byly smrtelný. Tak proč taky do koulí?“

„Vrah byl nasranej.“

„Pořádně nasranej. Zdá se, že nezná míru, viď? Možná to byla ženská pomsta.“

„Myslíš, že ho odbouchla manželka? I ty si myslíš, že Wilde měl něco sladkýho bokem a Ariel to zjistila?“

„Nevím. Mám jenom silný tušení, že vrahem je ženská.“

„Ale proč?“

„To jediný dává smysl,“ řekl Cassidy. „Kdybys byl ženská a chtěl se pomstít chlapovi, nestřelil bys ho právě tam?“

Téměř bez dechu dorazila Claire do obytných částí Francouzského hedvábí. Slyšela, jak ve vedlejší místnosti hovoří Yasmine s matkou, ale proklouzla nepozorovaně halou, vešla rovnou do své ložnice a zavřela za sebou dveře.

Jejich příjezd do Francouzského hedvábí vyvolal rozruch mezi reportéry, kteří obléhali budovu. Zpozorovali je, když Yasmine s Claire vystupovaly z auta. Claire se chtělo sklonit hlavu a utíkat dovnitř, ale věděla, že tím jenom bude protahovat nevyhnutelné. Sdělovací prostředky by ji nenechaly na pokoji, dokud by neučinila nějaké prohlášení. Překážely by jí v jejích obchodech, rušily by sousedy a možná by byly i zdrojem matčina neklidu.

Protože si nikdy nebyla jistá tím, co Yasmine řekne, poslala ji dovnitř, aby zjistila, jestli Mary Catherine nevadí nic z toho, co se děje venku. Yasmine se zašklebila do kamer a pak udělala, o co ji Claire požádala.

Tucty otázek mířily na Claire, ale ona zachytávala pouze jejich útržky předtím, než na ni byly vypáleny další. Bylo nemožné odpovědět na všechny otázky. Nakonec zvedla ruce, aby bylo ticho. Do mikrofonů, které na ni mířily, řekla: „I když mě reverend Wilde prohlásil za hříšnici a svého nepřítele, je mi jeho smrti velice líto. Moje srdce cítí s jeho rodinou.“

Obrátila se ke vchodu do Francouzského hedvábí, ale halasící novináři ji zastavili.

„Slečno Laurentová, je to pravda, že navzdory jeho opakovaným pozváním jste odmítla zúčastnit se debaty s reverendem Jacksonem?“

„Nešlo o pozvání, ale o výzvu. Chtěla jsem jenom, aby mě nechal vést můj podnik.“

„Co říkáte jeho tvrzení, že -“

„Už nemám co říci.“

„Kdo ho zavraždil, slečno Laurentová?“

Otázka zastavila Claire v chůzi. S úžasem hleděla na plešatého reportéra, který se tak drze zeptal. Sladce se usmíval, ale jejímu pohledu neuhnul. V očekávání odpovědi ostatní ztichli.

V tom překvapivém okamžiku si Claire uvědomila, že její konflikt s Jacksonem Wildem neskončil. Byl mrtev, ale ona se ho nezbavila. Vlastně to nejhorší by mohlo teprve přijít. Proč se jí reportér zeptal právě na vraždu? Měl nějaký spolehlivý zdroj na policii? Slyšel něco o možných podezřelých?

I když se snažila nedat na sobě nic znát, strach jako ledové jehličky jí přeběhl po zádech. Navzdory umdlévajícímu vedru a vysoké vlhkosti cítila mrazení v kostech. „Omluvte mě. To je vše, co vám mohu říci.“

Násilím se protlačila mezi reportéry a nezastavila se, dokud nebyla v bezpečí uvnitř, nahoře ve svých pokojích. Událost ji rozrušila a rozechvěla. Šaty se na ni lepily. V šíleném spěchu je ze sebe strhala. V koupelně se opřela o umývadlo a studenou vodou si opláchla obličej, krk, hruď a paže.

Trochu ji to osvěžilo. Navlékla si bavlněnou kombinézu bez ramínek, jeden z nejoblíbenějších modelů Francouzského hedvábí z letního katalogu, a vlasy, sahající jí po ramena, si stáhla do ohonu. Když vycházela z koupelny, mimoděk pohlédla na masivní skříň z třešňového dřeva stojící u protější stěny.

Před třemi roky, když si zvolila za základnu pro Francouzské hedvábí staré skladiště, přeměnila horní patro na soukromé apartmá. Byla to teprve druhá adresa, kterou kdy Claire měla. Předtím bydlela v domě své pratety Laurel na Royal Street blízko Esplanade.

Po smrti tety Laurel se Claire a Mary Catherine vystěhovaly z jejího domu, ale ani potom neměla Claire to srdce dům vyklidit a prodat ho. Nedokázala se zbavit věcí po tetě Laurel, protože ta veselá paní, velice ošklivě nazývaná jako stará panna, se těšila ze svého majetku, jako by tak kompenzovala chybějícího manžela a děti. Dům na Royal Street zůstal nedotčen.

Skříň z třešňového dřeva byla jediná výjimka, jediný kus, který si Claire přivezla, když se stěhovala. Vždycky ji obdivovala. Její čisté tvary velmi dobře ladily s moderním designem apartmá. Claire od architekta žádala zeď v ložnici tak velkou, aby se k ní dal postavit tento kus nábytku.

Claire přistoupila ke skříni, otevřela ji a poklekla před dolní šuplíky. Pak vytáhla ten nejspodnější. Potřebovala na to trochu síly, protože byl velice těžký, naplněný až po okraj výstřižky z novin a časopisů. Podle dat pocházely z několika posledních let.

Zahloubána do článků strávila nad nimi Claire hodiny, vstřebávala informace, které obsahovaly, a porovnávala je s tím, jak na ně reagovala. Litovala, že je musí zničit. Sbírání těchto výstřižků bylo pro ni jistou zálibou, na kterou si zvykla a která ji přitahovala.

Ale teď se jich musí zbavit. Okamžitě. Byla by to od ní pošetilost, kdyby si ponechala tištěné svědectví o každém pohybu reverenda Jacksona Wildea.

Hotelové apartmá bylo přecpáno lidmi. Někteří z nich byli jenom zvědaví čumilové, jiní se upřímně snažili pomoci. Zdálo se, že všichni jsou zmateni náhlou ztrátou svého vůdce, soudě alespoň podle toho, jak bezcílně bloumali po apartmá, vytvářeli malé skupinky, jež se zase rozplývaly, jak kroutili hlavami a šeptali plačtivě, jako by to byl nějaký refrén: „Já tomu prostě nemůžu uvěřit.“

Poté, co Cassidy Ariel vyslechl, odvedli ji pryč z apartmá San Louis. Její soukromí bylo omezeno. Neustálý příliv a odliv truchlících byl k zbláznění. Dala znamení Joshovi, který k ní okamžitě přispěchal. Tiše spolu prohodili pár slov a Josh pak hlasitě začal, aby upoutal pozornost všech přítomných:

„Ariel je vyčerpaná. Chtěli bychom vás požádat, abyste teď vyklidili apartmá a dopřáli jí trochu odpočinku. Pokud bude jeden z nás něco potřebovat, vyrozumíme vás.“

Wildeovi příznivci, opuštění a sklíčení, odcházeli. Soucitnými pohledy se loučili s vdovou, která se schoulila v rohu pohovky, nohy stažené pod sebe. Zdálo se, že ji její černé šaty pohlcují, jako by se v nich rozplývala.

Jakmile Josh zavřel za posledním opozdilcem dveře, Ariel se posadila a přehodila nohy přes okraj pohovky. „Díky bohu, že jsou pryč. A vypni sakra tu věc. Nechci ji vidět.“ Ukázala na televizi. Program běžel bez zvuku. Obrazovku zaplnily záběry ženy, která se snažila vyhnout se hordě reportérů.

„Kdo je to?“ zeptal se Josh.

„Ale ta ženská z Francouzského hedvábí. Před chvilkou bylo její jméno přes celou obrazovku.“

„Tak to je Claire Laurentová,“ řekl Josh a ustoupil o krok zpět, aby lépe viděl. „Chtěl jsem vědět, jak vypadá. Nemá rohy ani špičatý ocas, jak se táta snažil všem namluvit. Nevypadá ani jako padlá žena. Spíš naopak, řekl bych.“

„Koho zajímá, co si ty myslíš.“ Ariel přistoupila k televizi a sama ji vypnula.

„Nezajímá tě, co říká slečna Laurentová?“ zeptal se Josh.

„Ani v nejmenším. Svoje dostane, ale ne dnes. Dostane všechno v pravý čas. Objednej mi něco od pokojové služby, ano? Mám hlad.“ Zmizela ve vedlejší místnosti.

Joshua Wilde, osmadvacetiletý syn Jacksona Wildea z prvního manželství, zavolal pokojovou službu a objednal pro svou nevlastní matku lehký oběd. Počítal s tím, že truchlící vdova nebude mít příliš velkou chuť. Sobě si objednal muffulettu, neworleanský speciální sendvič, na který dostal chuť.

Zatímco čekal na objednané jídlo, přistoupil k oknu a díval se dolů. Lidé na ulici pospíchali za svými každodenními starostmi, jako by se nic výjimečného nepřihodilo. Copak to neslyšeli? Jackson Wilde je mrtev.

Josh si na to ještě nezvykl, i když viděl tělo a krev. Nečekal, že se zeměkoule přestane točit, ale domníval se, že se stane něco závažného, co by označilo okamžik skonu jeho otce. Jackson už nikdy nenaplní pokoj svou jiskřivou, parazitickou energií, která vysávala život ze všech ostatních. Nikdo už neuslyší jeho hlas, ať už při modlitbě nebo naplněný záští. Už nikdy se nebude na Joshe upírat otcův chladný pohled, který příliš často vyjadřoval zklamání či znechucení a pokaždé i kritiku.

Joshova matka Martha zemřela před sedmi lety tak tiše, jak žila. Josh dostal zprávu, že zemřela okamžitě na záchvat mrtvice, zatímco on byl v New Yorku a studoval hudbu. Ani se s ní nerozloučil. Žila tak nenápadně, že její smrt sotva mohla způsobit výpadek v dobře namazaném soukolí otcovy agentury. Když zemřela, Jackson začal aktivně prosazovat svůj program do kabelové televize. Hnán tou představou byl naprosto neúnavný. Ihned po pohřbu své ženy se vrátil na pár hodin do kanceláře, aby den nemusel považovat za ztracený.

Josh nikdy otci neodpustil tento projev bezcitnosti. Proto se teď ani necítil provinile za to, že mu kručí v žaludku a má chuť k jídlu, i když otcovo zakrvácené tělo viděl teprve před pár hodinami.

Také se necítil vinen, když se dopustil cizoložství s otcovou druhou ženou. Zdůvodnil si, že některé hříchy jsou spravedlivé, byť neměl žádné písemné podklady, aby tuto svou víru podpořil.

Ariel byla pouze o dva roky starší než Josh, ale když vyšla z ložnice oblečená ve velikánském tričku, dlouhé vlasy stažené dozadu, vypadala o několik let mladší než on. Byla naboso. „Objednal jsi nějaký dezert?“

Jackson ji vždycky popichoval pro její mlsný jazyk a nikdy jí sladkosti nedopřál bez hádky. „Dort s čokoládovou polevou,“ odpověděl jí Josh.

„Mňam.“

„Ariel?“

„Hmm?“

Počkal, až k němu obrátila tvář. „Teprve před pár hodinami jsi objevila tělo svého manžela.“

„Chceš mi zkazit chuť?“

„Myslím, že ti ji kazím. Není ti aspoň trochu špatně?“

Na tváři se jí objevil zakaboněný, sebeobranný výraz. „Víš, jak moc jsem plakala.“

Josh se pobaveně zasmál. „Brečíš jako na povel pokaždé od té noci, kdy jsi přišla za otcem a žádala ho o zvláštní modlitbu pro svého bratříčka, co dostal doživotí. Vyrvala jsi tátovi srdce a zpívala na jeho pódiu každou následující bohoslužbu. Viděl jsem, jak to se slzami umíš. Jiní by je mohli omylem považovat za pravé, ale já vím své. Používáš je, když si myslíš, že je to výhodné, nebo když něco chceš. Nikdy ne proto, že jsi smutná. Jsi příliš sobecká na to, abys věděla, co je to smutek. Naštvaná, znechucená a žárlivá, to možná, ale nikdy ne smutná.“

Ariel ztratila hodně na váze od té doby, co si před třemi lety vzala Joshova otce. Tenkrát byla poněkud baculatá. Prsa měla teď menší, ale dvorce bradavek byly stále široké a bradavky velké a vystouplé. Josh sám sebe nenáviděl za to, že si jich všiml pod měkkým bavlněným tričkem, když mu Ariel hladila stehna.

„Jackson Wilde byl duchem ubohý, zlomyslný a do sebe zahleděný hajzl.“ Její modré oči ani nemrkly. „Jeho smrt mi nezkazí chuť, protože toho vůbec nelituju. Až na to, že by to mohlo ovlivnit chod agentury.“

„A o to se ty na tiskové konferenci postaráš.“

„Správně, Joshi. Už jsem položila základy pro její další fungování. Někdo by měl myslet na budoucnost,“ dodala jedovatě.

Jako by trpěl prudkou bolestí hlavy, přitiskl si Josh konečky svých dlouhých, štíhlých, muzikantských prstů na pěšinku ve vlasech a křečovitě zavřel oči. „Bože, ty jsi ale chladná. Pořád schémata. Pořád plány. Neustále.“

„Protože taková jsem vždycky musela být. Nenarodila jsem se bohatá jako ty, Joshi. Tvůj dědeček a babička jsou někde v Nashvillu na farmě,“ zasmála se jízlivě. „Moje rodina skutečně měla farmu. Bylo to špinavé hnojiště. Nehřebelcovala jsem koníčky jako ty, jen když se ti chtělo. Ať jsem chtěla nebo ne, musela jsem plít v zahradě zeleninu a loupat hrách a krmit prase, aby bylo do listopadu, kdy jsme ho zapíchli, pěkně tlustý. Někdy jsem měla jenom jeden pár bot. Holky ve škole se mi smály, že nosím obnošený věci. A od dvanácti let jsem si musela v sobotu večer dávat pozor na šátravý ruce vopilých strejců, abych v neděli ráno viděla jejich počestný vobličeje z kostelního kůru. Jo, v neděli jsme vždycky chodili do kostela a poslouchali kázání, který vychvalovaly chudobu. Ale nikdy jsem z toho nevěřila jedinýmu slovu.“

Pohodila svými dlouhými, rovnými, platinově blonďatými vlasy. „Já jsem byla chudá. A chudoba si bere svý. Člověka zubožuje. Dělá z něho zoufalce. Uděláš všechno, abys jí unikl. Proto můj bráška bude ve vězení až do konce života. Když ho zabásli, věděla jsem, že musím udělat něco radikálního, nebo skončím hůř než on. Jo, brečela jsem pro tvýho otce. A kdyby mi řekl, abych mu vytřela prdel, udělala bych to taky. Naučila jsem se od něho, že všechny rozdíly vytvářejí peníze. Bejt bohatej a blbej je mnohem lepší než bejt chudej a blbej. Když seš chudej, jdeš do vězení pro svoji blbost, ale když seš bohatej, můžeš si dělat, co chceš, a nikdo se tě nesmí ani dotknout. Jsem intrikánka, dobrá. A až do konce života budu, protože už nikdy nehodlám bejt znovu chudá.“

Zarazila se, aby nabrala dech. „Neříkej mi, Joshi, že jeho smrti lituješ. Nenáviděl jsi ho tak jako já, pokud ne víc.“

Uhnul jejímu upřenému pohledu. „Myslím, že moje pocity by se daly hodnotit jako schizofrenické. Necítím výčitky svědomí. Ale taky ne úlevu, aspoň ne takovou, jak jsem si představovala.“

Přistoupila k němu a objala ho. „Copak to nevidíš, Joshi? Jestli to zahrajeme elegantně, může to být pro nás dva začátek. Veřejnost nás miluje. Můžeme pokračovat dál jako předtím, s tím rozdílem, že život může být bez něho mnohem lepší.“

„Ariel, opravdu si myslíš, že lidi, kteří nás obdivují, nás přijmou jako pár?“ Slabě se usmál její naivitě. Nebo to byla její chamtivost, která ho pobavila?

Vlastně proti ní nic neměl. Nepožívala výhod, s nimiž on vyrůstal a z nichž těžil. Ještě předtím, než začal mít Jackson Wilde doma rozhodující slovo, měl Josh své věrné příznivce. Misky s penězi vybranými na konci bohoslužeb byly vždy plné. Vedle matčiny pozůstalosti to představovalo slušný příjem. Josh nikdy netrpěl materiálním nedostatkem.

Když viděl Ariel poprvé, měla na sobě levné křiklavé šaty a přespříliš bižuterie. Její řeč a drsný přízvuk urážely jeho sluch. I tak však obdivoval odvahu, s níž přistoupila k jeho otci a prosila o modlitby pro svého odsouzeného bratra.

Dnes byla štíhlá, pěstěná a dokonale upravená. Ale Josh věděl, že když se Ariel dívá do zrcadla, pořád tam vidí baculatou neupravenou mladou ženu, která se naposled zoufale pokouší změnit běh svého života. Když se podívala na své pěstěné ruce, viděla pod nehty hlínu ze zahrady.

„Veřejnost časem přijme náš nový vztah,“ řekla, „jestli se v souvislosti s ním budeme dost často zmiňovat i o našem Pánovi. Můžeme říkat, že jsme bojovali proti své romantické lásce, protože se nám to nezdálo správné. Ale po modlitbách a čtení bible nás Bůh přesvědčil, že to je jeho vůle. Spolknou to. Všichni mají rádi happyendy.“ Políbila ho na rty měkce, dráždivě, a lehce vydechla do jeho úst: „Potřebuju tě teď, Joshi.“

Zavřel pevně oči a statečně se snažil zaplašit chuť, která v něm narůstala. „Ariel, nějakou dobu bychom neměli být spolu. Budou si myslet -“

Přitiskla se k němu blíž. „Kdo si to bude myslet?“

„Policie… ten Cassidy z úřadu státního návladního. Budeme podezřelí.“

„Nebuď hloupý, Joshi. Máme přece vzájemné alibi, nepamatuješ se?“

Její nenucenost provokovala, ale to, co ho k ní přitahovalo, bylo založeno na zoufalství a zákazech. Chtělo se mu pořádně s ní zatřást, místo toho však vklouzly jeho ruce pod její tričko, sevřely ji v pase a hrubě si ji přitáhly. Jeho rty spočinuly na jejích. Vtiskl svůj jazyk do jejích dychtivých, vlhkých úst, zatímco jeho ruce mazlivě hladily její boky. Jeho penis se ztopořil a pálil. Při svlékání byl netrpělivý. Ale když si chtěl rozepnout zip, ozvalo se zaklepání na dveře.

„To bude náš oběd.“ Ariel vzdychla. Ještě jednou ho políbila, pohladila jeho zvětšený pyj a vyklouzla mu z náruče. „Ať číšník zanese podnos do ložnice. Nejdřív se najíme.“

„Cassidy?“

„Ano.“ Žongloval s telefonním sluchátkem, zatímco se snažil na dálkovém ovládání televize stisknout tlačítko regulace hlasitosti a neupustit přitom boloňský sendvič a pivo.

„Tady je Glenn. Právě mě oficiálně přidělili na Wildeův případ.“

Prima, pomyslel si Cassidy, Crowder to dokázal. Detektiv Howard Glenn bude klíčovou osobou nebo hlavním spojovacím článkem mezi Cassidym a policií. Pokud Glenn vybral tým vyšetřovatelů, bude Cassidy průběžně informován o vývoji šetření.

Cassidy věděl, že s Glennem se pracuje těžko. Byl to hulvát, hrubý v každém ohledu - až na detektivní práci. Cassidy se však rozhodl přehlížet nedostatky v Glennově charakteru výměnou za jeho profesionální přístup.

„Máš něco?“ zeptal se Cassidy a odsunul stranou nechutný sendvič.

„Přišla zpráva z laboratoře. Teď na ní děláme.“

„Jak to vypadá?“

„Žádný jiný otisky, kromě jeho vlastních, otisků jeho staré a posluhovačky v apartmá. Pochopitelně máme stovky neúplnejch, který patřej lidem, co bydleli v apartmá před ním.“

Byť s tím Cassidy počítal, byly to chmurné zprávy. „Nějaká stopa po zbrani?“

„Nic. Ať už vešel do Wildeova apartmá kdokoliv a vodprásk ho, taky se zbraní odešel.“

Bez vražedné zbraně byl tento případ skutečnou výzvou těm, kdo chtěli případ vyřešit a usvědčit vraha.

„Jak brzy bys mohl zařídit odposlech?“ zeptal se Cassidy detektiva.

„Bude to to první, co zejtra udělám. Koho jinýho než manželky a syna?“

„To probereme ráno. Zůstaň v kontaktu.“

Cassidy zavěsil, ukousl si ze sendviče, dal si lok zteplalého piva a obrátil svou pozornost k televizi. Už dřív zavolal kabelovou televizi, kde vysílali Jacksonovu Hodinku modliteb a chvalořečení, a požádal o kopie všech dostupných pásků. Vedení stanice mu okamžitě dodalo všechny pásky do jeho kanceláře. Přinesl si je domů, kde je mohl nerušené sledovat.

Program byl vyroben skvěle. Wilde dal dohromady oslnivou show s letícími bílými holubicemi, orchestrem, pětisetčlenným sborem, kazatelnou zdobenou zlatým listím a Joshuovým zázračným klavírem. Struktura programu se nikdy neměnila. Zahájily ho fanfáry dost hlasité na to, aby oznámily i poslední soud. Sbor zapěl, holubice mávaly bílými křídly a Wilde sestupoval po točitém schodišti, jako by se právě sešel se Všemohoucím, což bylo přesně to, čím strašil ve svých otevřených narážkách.

Ariel, vždy pouze v bílém, ozdobená jediným zlatým snubním prstýnkem a párem decentních perlových náušnic - Wilde zdůrazňoval, že jedinými poklady, které hromadí, je duševní útěcha - uvedly tóny trubek v pozadí. Pak publikum spatřilo v detailním záběru Joshuu Wildea, jak hraje úvod k první písni pro Ariel.

Její hlas byl skvěle podtržen orchestrem, sborem a ozvučením, jehož ohromující cena by byla solidní položkou v národním dluhu. Ariel vrhala blažené úsměvy ke svému manželovi, k Joshovi, do publika i k nebi. Bez nejmenší změny ke konci písně přinejmenším jedna výmluvná třpytivá slza sklouzla z jejích nebesky modrých očí.

Cassidy byl povahou skeptik a málokdy přijal něco na první pohled. Nechápal, jak někdo rozumný a inteligentní může propadnout Wildeově nablýskané show. Jeho kázání hrubě překrucovala evangelium. Mnohem vehementněji se modlil za pokárání než za milost boží, za odsouzení než za lásku boží, mnohem víc mluvil o pekelném ohni než o odpuštění. Satan znělo častěji než Kristus. Bylo snadné pochopit, proč byl v takovém opovržení u duchovenstva většiny organizovaných křesťanských sekt.

Cassidymu bylo také jasné, jak Wilde dokázal napumpovat tolik fanatismu do svých duchem omezených přívrženců. Říkal jim přesně to, co chtěli slyšet: oni měli pravdu a všichni, kteří nesouhlasili s jejich názorem, se mýlili. A pochopitelně, Bůh byl vždycky na jejich straně.

Když zhlédl pásky několikrát a během jejich sledování si udělal poznámky, Cassidy vypnul televizi a zamířil do ložnice. Inventura čistých košil a spodního prádla odhalila, že měl jít do prádelny už před několika dny.

Když byl ještě ženatý, Křis se starala o všechno jeho šatstvo, tak jako se starala o dům, nakupovala a vařila. K rozvodu nedošlo proto, že by byla nedbalá. A podle všeho byl Cassidy považován za dobrého manžela. Vždycky si pamatoval výročí a narozeniny. Měl šestý smysl, který mu napovídal, kdy sex není na programu dne, a za těch nocí se ho nedožadoval.

Rozpadem jejich čtyřletého manželství byla vinna spíš apatie než nepřátelství. Ztroskotalo pod vnějším tlakem a jejich vzájemná láska nebyla dost silná, aby je udržela pohromadě. Křis nechtěla o stěhování ani slyšet a po osudovém incidentu, který vykolejil Cassidyho perfektně vyrovnaný život, byla v otázce přestěhování neoblomná.

Když se doslechl, že se má otevřít kancelář státního návladního v New Orleans v Louisianě, zažádal v jednom dni o místo i o rozvod. Když naposledy slyšel o Křis, stále ještě bydlela v Louisvillu, byla šťastně vdaná a čekala druhé dítě. Přál jí všechno to štěstí. Nebylo její vinou, že jeho práce byla pro něho důležitější než Křis, a tak když se mu zhatila kariéra, musel přehodnotit všechno ve svém životě, včetně svého manželství.

V některých ohledech byl stále ještě připoután ke svým minulým chybám. Už pět let narážel na tyto problémy a ještě se jich úplně nezbavil. Možná se jich nezbaví nikdy. Pokud šlo o jeho manželství, byl to čistý zlom bez emocí. Na svou bývalou ženu si vzpomněl jedině tehdy, když naléhavě potřeboval sex a nikdo vhodný nebyl k maní, nebo když mu došly čisté košile. To nebylo vůči Křis fair. Zasloužila si víc než to. Ale tak to bylo.

Svlékl se a lehl si do postele, jeho mysl byla však příliš přeplněna dojmy, než aby mohl usnout. Ke svému úžasu si uvědomil, že má slabou erekci. A příčinou nebyla chuť na ženu, ale vzrušení při hledání východiska. Úplně se změnil, duševně i fyzicky.

Ležel a s očima otevřenýma probíral fakta z Wildeova případu a uvědomoval si, že jich je zatraceně málo. Jediné, co věděl zcela jistě, bylo, že to bude těžký, hnusný případ, který mu zabere měsíce, pokud ne roky života.

Tato představa ho neodrazovala, naopak ho svrběly dlaně, aby už mohl začít. Prošel si přehled tisku, který informoval o vraždě. Teď šlo vlastně jenom o zápis, že povede vyšetřování případu, a až dojde na soudní proces, bude taky muset podat žalobu. Řekl si o příležitost a dostal ji. Nesmí ji zahodit. Musí dokázat Crowderovi, že jeho důvěru nezklame.

Cassidy to také musel dokázat sám sobě.

KAPITOLA 3

Budova se nacházela na North Peters Street, jeden blok od místa, kde se spojovala s ulicí Decatur. Byla poslední v řadě cihlových skladišť, jež přežila cestu pokroku v této staré průmyslové části Francouzské čtvrti. Většina budov, včetně blízkého pivovaru Jax, byla vyklizena a adaptována na moderní restaurace a nákupní centra.

Renovace měla za následek nesourodou směs toho, co zbylo z původního New Orleans, a vulgárního komercionalismu. Zastánci starých časů, kteří si přáli zachovat kouzelnou atmosféru Vieux Carré, považovali tento komercionalismus za sprosté znesvěcení jedinečnosti této části města. Ti, kdo na této části lpěli, lpěli na ní se vzdorem a zatvrzelostí, jak dokazovala fasáda Francouzského hedvábí.

Staré cihly byly přetřeny na bílo, i když boční zeď budovy zasahující do přilehlé ulice nesla kruté stopy času. V souladu s kreolskou architekturou byly na všech oknech přepychové černé okenice. Černé mříže simulující balkóny doplňovaly první a druhé patro. Nad vchodem visel na dvojitých černých řetězech diskrétní štít nesoucí kurzívou psané jméno firmy.

Cassidy však brzy zjistil, že tyto dveře jsou také jenom fasáda a že skutečným vchodem do skladiště jsou těžké kovové dveře po straně budovy z Conti Street. Stiskl tlačítko a uslyšel hlasité vyzvánění školního zvonku někde uvnitř. O pár vteřin později se dveře otevřely.

„Co chcete?“ Žena, která mu otevřela, měla postavu jako přístavní dělník. Na předloktí měla v červeném srdíčku modře vytetováno jméno RALPH. Kapičky potu na horním rtu ulpívaly na chloupcích jemného kníru. Vůbec nevypadala, že by patřila k firmě na výrobu dámského prádélka. Cassidyho srdce zahořelo sympatiemi k Ralphovi.

„Jmenuju se Cassidy. Jste slečna Laurentová?“

Vydala zvuk jako siréna v mlze. „To má bejt vtip?“

42

„Ne. Hledám Claire Laurentovou. Je tady?“

Podezřívavě si ho prohlédla. „Moment.“ Zapřela dveře nohou, zvedla sluchátko závěsného telefonu a stiskla dvě tlačítka na panelu. „Je tady nějakej chlap a chce vidět slečnu Laurentovou. Jmenuje se Kennedy.“

„Cassidy,“ opravil ji se zdvořilým úsměvem. Nebyl žádný Schwarzenegger, ale v obyčejné rvačce by si svoje uhájil. Nerad by se ovšem utkal s touhle Ančou Hromdopolice.

Zatímco čekala na další pokyny, pozorovala Cassidyho. Se sluchátkem v ruce si odplivla přes rameno. Poslouchala a pak řekla Cassidymu: „Slečna Laurentová chce vědět, vo co de.“

„Jsem z úřadu státního návladního.“ Z náprsní kapsy vyňal průkaz v koženém obalu a otevřel ho, aby jí potvrdil svou totožnost. Vzápětí ho obdařila dalším pomalým, podezřívavým pohledem. „Je z úřadu státního návladního.“ Po chvilce zavěsila telefon. „Tudy.“ Nezdálo se, že by ji rozhodnutí šéfové potěšilo. Její gumové podrážky mlaskaly o betonovou podlahu, jako by pokaždé měly zabít švába. Vedla ho kolem řad krabic se zbožím, které byly označeny nálepkami a připraveny k transportu lodí.

Velké ventilátory na zdech těsně pod stropem pracovaly těžce a hlučně. Dařilo se jim však pouze vířit teplý, vlhký vzduch a vytvářely efekt jako stroboskop, čímž propůjčovaly skladišti surrealistickou atmosféru.

Cassidy cítil, jak mu pramínek potu stéká po zádech, a odpustil ženě její upocený horní ret. Sundal si sako a přehodil si je přes rameno. Pak si uvolnil uzel kravaty. Když kráčel skladištěm, všiml si, že je bez poskvrnky čisté a velmi dobře uspořádané. Dělnice v pilné práci, jichž se vedro jakoby netýkalo, si spolu vesele povídaly. Pár jich na něho zvědavě pohlédlo, ale žádná z nich na něho nehleděla tak nasupeně jako Anča Hromdopolice. Předpokládal, že podezřívavost byla součástí jejího zaměstnání, tedy nepouštět dovnitř dotěry a samozvance, jako byl on sám.

Když dorazili k nákladnímu výtahu, otevřela těžké dvojité dveře. „První patro.“

„Děkuju vám.“

Dveře ho zavřely do výtahu, který byl větší než koupelna v jeho apartmá. Cestou si ještě vyhrnul rukávy u košile až k loktům.

Vstoupil do chodby, která vedla celou šířkou budovy. Z ní vybíhaly jiné chodby a kanceláře a z těch k němu doléhaly zvuky kancelářské práce. Přímo před ním byly široké dvojité dveře. Instinktivně cítil, že za nimi najde slečnu Laurentovou.

Dveře se opravdu otevřely do klimatizované místnosti, která byla přepychově vybavena, včetně usmívající se recepční za stolkem ze skla a černého laku. „Pan Cassidy?“ zeptala se příjemně.

„Máte pravdu.“ Nečekal tolik plyše v kanceláři nad obyčejným skladištěm. Neměl si odkládat sako a uvolňovat kravatu. Nebyl však čas, aby to napravil, neboť recepční ho zavedla k dalším dvojitým dveřím.

„Slečna Laurentová vás očekává. Jděte rovnou dovnitř.“

Otevřela mu dveře a ustoupila stranou. Vešel a zažil další ze série překvapení. Vedle elegantní recepce očekával přepychovou kancelář. Toto byl však pracovní prostor, přičemž prostor bylo to důležitější slovo. Zdálo se, že se dá měřit na akry. Místnost byla široká jako budova a polovinu z její délky dlouhá. Stěna tvořená okny nabízela panoramatický pohled na Mississippi. Každý z několika rýsovacích stolů byl bohatě vybaven dalším příslušenstvím. Opodál spatřil tři bezhlavé krejčovské panny, malířský stojan, šicí stroj, vzorky látek a… a ženu.

Seděla na vysoké stoličce, skloněná nad jedním z rýsovacích stolů, tužku v ruce. Když se dveře za Cassidym zavřely, zvedla hlavu a pohlédla na něj přes brýle s hranatými obroučkami ze želvoviny. „Pan Cassidy?“

„Slečna Laurentová?“

Sundala brýle a odložila je i s tužkou na stůl, pak k němu přistoupila a podávala mu ruku. „Ano, já jsem Claire Laurentová.“

Její tvář, postava a rysy vůbec nebyly takové, jak očekával. Na okamžik, zatímco jí zdvořile tiskl ruku, zavládl v jeho hlavě zmatek. Jak čekal, že bude Claire Laurentová vypadat? Jako další Anča Hromdopolice? Nebo jako další panenka z recepce? Nebyla ani jedno, ani druhé. Sotva se dalo věřit, že Claire Laurentová a žena ode dveří patří ke stejnému druhu. A ještě míň se dalo věřit, že patří ke stejnému pohlaví. Neboť i když měla Claire Laurentová na sobě kalhoty se širokými nohavicemi barvy zralého tabáku a volnou hedvábnou košili, nebylo na ní nic mužského. Nebyla ani tak šik a slaďounká jako sekretářka.

Byla vysoká. Štíhlá. Měla módně široká ramena. Prsa pevná, zřetelně se rýsující. Asi zpevněná podprsenkou, dohadoval se, protože ji letmo zahlédl mezi měkkými klopami její slonovinové košile. Její oči měly barvu hodně drahé whisky, a kdyby whisky mluvila, zněl by její hlas jako hlas Claire Laurentové, jako směs saténu a páleného dříví.

„Chtěl jste se mnou mluvit?“

Pustil její ruku. „Ano.“

„Mohu vám nabídnout něco k pití?“

Pokynula k pohovce s polštáři a nízkým stolkem mezi dvěma vypolstrovanými židlemi. Na jedné z židlí byl košík, přetékající něčím, co vypadalo jako háčkování nebo pletení. Na stolku stálo několik karaf, jež odrážely odpolední slunce a vrhaly duhu na bílé štukované stěny a podlahu z tvrdého dřeva.

„Ne, děkuju. Nic.“

„Mám vám pověsit sako?“ Sáhla po něm.

Už jí ho skoro podával, ale pak si to rozmyslel. „Ne, děkuju. Je mi tak dobře. Promiňte, že jsem tak neformální, ale dole je jako v sauně.“

Protože byla úplně jiná, než očekával, trvalo mu několik okamžiků, než se zase ovládl. Cassidy se uměl vždycky ovládat a nějak jí chtěl vrátit to, že ho vyvedla z konceptu. Cítil se mizerně a pronesl své sdělení nevinně, i když ho zamýšlel jako rýpnutí, po němž by ztratila hlavu. Neztratila ji. Ani náhodou.

Její oči v sebeobraně zamžikaly, ale zřejmě to přešla. „Ano, někdy tam může být nepříjemně teplo. Posaďte se, prosím.“

„Díky.“

Zamířil k jedné ze židlí a posadil se, sako si přehodil přes koleno. Usedla na pohovku naproti. Všiml si, že má setřenou rtěnku, jako kdyby si v hlubokém soustředění kousala ret. Její vlasy měly lehce kaštanový nádech a ve slunečním světle zářily jako oheň. Určitě si je prohrábla rukama nebo se v nich podrbala tužkou, neboť kadeře a vlny byly rozcuchané.

Okamžitě o ní věděl několik věcí. Za prvé, Claire Laurentová byla pracující žena. Chyběla jí ženská přetvářka a marnivost. Byla taky ženou, která se snaží skrýt svou nervozitu za pohostinností. Prozrazoval ji jenom puls na elegantně hladkém hrdle.

Z jejího krku zamířily jeho oči k tretce, zavěšené na černé hedvábné šňůrce na šíji. Sledovala jeho pohled dolů a řekla: „To je dárek od mé přítelkyně Yasmine.“

„Co je v tom?“ Malá lahvička na její hrudi obsahovala čirou tekutinu. „Nápoj lásky?“

Jeho šedé oči se střetly s jejími s téměř slyšitelným cinknutím. Najednou Cassidy zatoužil, aby nešel včera v noci spát bez sexu. Taky si přál, aby jeho dnešní návštěva nebyla oficiální.

Sundala z lahvičky zátku. Na konci krátké tyčinky bylo nepatrné očko. Zvedla je ke rtům a foukla do něj. Vylétly z něho desítky drobných duhových bublinek a stoupaly kolem jejího obličeje vzhůru.

Zasmál se, částečně proto, že ho bublinky překvapily, částečně, aby uvolnil nahromaděnou energii.

„Rozmarná hračka pro chvíle, kdy se mi práce valí přes hlavu,“ řekla. „Yasmine mi občas dává takové blbůstky. Říká, že se beru moc vážně.“ Usmívala se a zavřela lahvičku.

„A je to pravda?“

„Co?“

„Že se berete moc vážně.“

Poznal z její reakce, že překročil meze. Úsměv jí ztuhl na rtech. Stále srdečně, ale s náznakem netrpělivosti se zeptala: „Proč jste chtěl se mnou mluvit, pane Cassidy? Týká se to toho, co jsem oznámila úřadu státního návladního?“

„Ne, obávám se, že ne.“

„Tak potom opravdu nevím.“

„Reverend Jackson Wilde.“ Bez jakékoliv přípravy použil to jméno. Leželo mezi nimi jako hozená rukavice.

Nesebrala ji, ale nepřestala ho tázavě sledovat. Byl nucen to vysvětlit. „Předpokládám, že jste slyšela o jeho zavraždění.“

„Pochopitelně. Neviděl jste mě v televizi?“

To ho zarazilo. „Ne. Kdy to bylo?“

„Toho dne, kdy našli tělo reverenda Wildea. Předevčírem, ne? Reportéři přišli, aby ze mě dostali nějaké prohlášení. Určitě to nebylo tak dramatické, jak chtěli, protože to nebylo ani ve večerních zprávách.“

„Byla to pro vás úleva, nebo zklamání?“

„Co myslíte?“ Její úsměv zmizel.

Cassidy to zkusil jinak. „Co víte o vraždě?“

„Co vím?“ opakovala s pokrčením ramen. „Jen to, co jsem četla v novinách nebo viděla v televizi. Proč?“

„Znala jste reverenda Wildea?“

„To jako myslíte, jestli jsem se s ním někdy setkala? Ne.“

„Nikdy?“

„Ne.“

„Ale on vás znal.“ Zmlkla. Už nevypadala tak vyrovnaně, chladně a klidně jako před několika okamžiky. „Neznal, slečno Laurentová? Zvláštní, že se vás sdělovací prostředky ptaly na váš názor, když ho našli mrtvého.“

Navlhčila si rty rozkošným růžovým jazýčkem, což ho na okamžik vyrušilo ze soustředění. „Reverend Wilde mě znal jménem jako majitelku Francouzského hedvábí. Ze své kazatelny mě obvinil z šíření pornografie. Označil mě za obchodnici s prasárnami.“

„Jak jste se cítila?“

„Jak si myslíte, že jsem se cítila?“ Najednou, dávajíc průchod svému pobouření, které cítil za její chladnou fasádou, vstala a obešla pohovku, takže ta teď byla mezi nimi.

„Vsadím se, že se vám to ani trochu nelíbilo.“

„Máte naprosto pravdu, pane Cassidy. Nelíbilo. Výraz prasárna se nedá použít ani pro mou firmu, ani pro můj katalog.“

„Víte, že jste byla jedním z hitů na Wildeově seznamu?“

„O čem to mluvíte?“

Cassidy vytáhl z kapsy saka, které mu pořád leželo na kolenou, list papíru. Narovnal ho a podal ho slečně Laurentové, i když ta neučinila sebemenší pohyb, aby si ho od něho vzala.

„Mezi Wildeovými osobními věcmi,“ řekl, „jsme našli tento rukou psaný seznam publikací. Playboy, Hustler, všechny dívčí časopisy, které byste čekala. A mezi nimi katalog Francouzského hedvábí.“

Toho rána, kdy Cassidy a Howard Glenn diskutovali o těch několika málo faktech, které o případu měli, Glenn vyjádřil pramalý zájem o tento seznam. Detektivní veterán soustřeďoval své vyšetřování na Ariel a Joshuu Wildeovy. Podle něho právě oni byli nejpravděpodobnějšími podezřelými.

Možná měl pravdu, ale Cassidy nechtěl nechat jedinou stopu neověřenou. Jeho nabídka, že provšří Francouzské hedvábí, mu vysloužila lhostejné pokrčení rameny, neboť Glenn pochopitelně cítil, že Cassidy marní čas.

Po setkání s Claire Laurentovou si to už Cassidy nemyslel. Sotva odpovídala psychologickému profilu zločince, ale zcela jistě něco skrývala a měla důvod vyrovnat si s kazatelem účty.

Chvíli zírala na list papíru, pak s ním pobouřené mávla. „O tomto seznamu nic nevím. Můj katalog nemá s těmi časopisy nic společného.“

„Wilde si podle všeho myslel, že má.“

„Mýlil se.“

„Slečno Laurentová, vaše firma by byla cílem hanobení a pomluv, dokud byste obchodu nezanechala. Podle data ne tomhle seznamu na to Wilde několik týdnů před svou smrtí svatě přísahal a vlastní krví se sem podepsal.“

„Zřejmě musel být šílený.“

„Měl tisíce oddaných přívrženců.“

„To měl Hitler taky. Někteří lidi jsou jako ovce. Musí se jim říct, čemu mají věřit, protože sami myslet nedokážou. Jestliže dost často slyší to, co slyšet chtějí, jdou za kýmkoliv a přijmou jakoukoliv dezinformaci, kterou do nich nacpou. Mají vymyté mozky. Je mi jich líto, ale můžou si svobodně vybrat. Já jenom chci, aby mě nechali na pokoji. To byi jediný spor, který jsem s Jacksonem Wildem měla. Domníval se, že přenese svou víru na každého. Pokud nesouhlasil s mým katalogem, dobrá. Ale kdo mu dal právo obviňovat nás?“

„Řekl by, že Bůh.“

„Ale to nám tvrdí jenom Wilde, že?“

Byla napjatější než kytarová struna hrozící prasknutím. Hruď se jí dmula a šplouchala tekutinou v malé lahvičce na šíji. V tom napjatém okamžiku se Cassidy dozvěděl zase něco navíc o Claire Laurentové. Pod jejím chladným zevnějškem bilo vášnivé srdce.

Najednou si uvědomil, že stojí, i když si vůbec nepamatoval, že by se postavil. „Vy jste skutečně měla problémy s tím televizním evangelíkem a tím, co mohl způsobit vašemu obchodu, že, slečno Laurentová?“

„On měl problémy, já ne.“

„Prohlásil vás za svého nepřítele a slíbil, že vás nenechá, dokud nezvítězí.“

„Pak to bylo jeho vlastní tažení. Já jsem se ho nezúčastnila.“

„Jste si tím jistá?“

„Co tím myslíte?“

„Nebyla snad mezi vámi dvěma vyhlášena válka?“

„Ne. Já jsem ho ignorovala.“

„Kde jste byla v noci osmého září?“

Trhla hlavou. „Prosím?“

„Věřím, že jste mě slyšela.“

„Osmého září v noci byl Wilde zavražděn. Mám to chápat tak, že mě podezříváte?“

„Je to jen takový nápad.“

„Jděte k čertu.“

Její odměřená slova stále ještě elektrizovala prostor mezi nimi, když se dvojité dveře za Cassidym otevřely. Otočil hlavu, neboť očekával Anču Hromdopolice, která přijde, aby ho násilím odvedla.

Žena, která vešla, vypadala tak křehce, že by sotva ohnula motýlí křídlo. „Propánakrále!“ zvolala, když spatřila Cassidyho. Položila si ruku na prsa a řekla: „Nevěděla jsem, že máme návštěvu. Claire, drahoušku, mělas mi říct, že dnes odpoledne přijímáme. Převlékla bych se do něčeho vhodnějšího.“

Claire se rychle ovládla, přistoupila k ženě a vzala ji za ruku. „Vypadáš jako vždycky báječně, maminko. Pojď, představím ti našeho hosta.“

Když je viděl přicházet, Cassidy si zatraceně přál, aby měl situaci pod kontrolou. Kontrolu ztratil, když ho ta amazonka dole vpustila dovnitř, a od té doby se mu nepodařilo ji získat. Příhodný okamžik propásl s příchodem ženy, která teď stála po boku Claire.

„Maminko, to je pan Cassidy. Je… je zde obchodně. Pane Cassidy, to je moje matka, Mary Catherine Laurentová.“

„Těší mě, paní Laurentová,“ řekl Cassidy. Ostýchavě mu podala ruku. Dostal šílený nápad uklonit se a políbit jí ruku, neboť se zdálo, že to očekávala. Místo toho jí lehce stiskl prsty a uvolnil je.

Měkké hnědé vlasy lemovaly její hladký mladistvý obličej. Vzhlédla k němu, hlavu naklonila na stranu. „Vašemu otci jako byste z oka vypadl, pane Cassidy. Vzpomínám si, jak v uniformě přicházel na bál. Panebože, my děvčata jsme z něho šílela.“

Položila si ruku na tvář, jako by se pokoušela zakrýt ruměnec. „Věděl, že je hezký, a nestoudně nám všem lámal srdce. Byl to pěkný dareba, dokud nepotkal vaši matku toho léta, co přijela na návštěvu z Biloxi. Když ji poprvé spatřil, měla na sobě šaty meruňkové barvy a bílou kamélii ve vlasech. Okamžitě se beznadějně zamiloval. Byl z nich takový pěkný pár. Když spolu tančili, zdálo se, že víří hvězdný prach.“

Cassidy se zmateně díval na Claire, aby mu pomohla. Ta se však usmívala, jako by všechno, co její matka říkala, mělo naprostý smysl. „Sedni si, maminko. Dala by sis sherry?“

Když si Mary Catherine Laurentová sedla na židli hned vedle Cassidyho a slušně si přetáhla sukni přes kolena, zachytil Cassidy závan jejího růžového parfému.

„Jelikož se blíží pátá, myslím, že bych si mohla dát sherry. Pane Cassidy, připojíte se ke mně, že? Je velice nevhodné, aby dáma pila sama.“

Sherry? Nikdy je nepil a ani ho nezajímalo, zda by mu chutnalo. Jestli by si teď něco dal, tak jednoho nebo dva prcky něčeho tvrdšího, ale určitě ne sherry. Jenže prosebnému úsměvu Mary Catherine nemohl odolat ani utahaný vyšetřovatel. Bože nedopusť, aby ji někdy musel nechat u soudu svědčit. Jediný její úsměv by stačil a porota by byla přesvědčena, že měsíc je vyroben z philadelphského tvarohového koláče - pokud by to Mary Catherine řekla.

„Dám si rád,“ slyšel se, jak říká. Vyslal úsměv ke Claire, ale ta ho neopětovala. Její výraz mrazivě kontrastoval s jejími růžovými tvářemi, v odlesku pozdně odpoledního slunce ještě růžovějšími.

„Povězte mi o vaší námořní akademii, pane Cassidy,“ řekla Mary Catherine. „Byla jsem tak pyšná spolu s vašimi rodiči, když jste získal hodnost.“

Díky basketbalovému stipendiu Cassidy navštěvoval střední školu ve svém rodném městečku v Kentucky, pak rok pracoval, aby vydělal dost peněz a mohl pokračovat na univerzitě. Byl si zatraceně jistý, že nikdy nebyl na žádné vojenské akademii. Po skončení války ve Vietnamu mu dobrovolná služba v armádě pomohla zaplatit studia práv.

„Bylo to všechno, o co jsem stál,“ řekl Mary Catherine, když od ní přijímal skleničku sherry, kterou mu nalila z jedné ze třpytivých křišťálových karaf.

„Claire, dala by sis taky trochu?“ Mary Catherine zvedla skleničku k dceři.

„Ne, děkuji, mami. Musím ještě pracovat.“

Mary Catherine zavrtěla soucitně hlavou a řekla Cassidymu: „Pořád jenom pracuje. Až moc na mladou dámu, jestli to chcete vědět. Ale je velmi talentovaná.“

„To vidím.“ Už předtím si povšiml zarámovaných návrhů visících na zdech.

„Pokoušela jsem se naučit ji plést a háčkovat,“ řekla stará paní, ukazujíc na košík, který teď ležel u jejích nohou, „ale Claire Louise se zajímala jedině o šití šatů. Začala s papírovými panenkami. A když vystřihovací šatičky došly, kreslila, malovala a vystřihovala si je sama.“

Stará paní se něžně usmála na svou dceru. „Móda, kterou ona navrhla, byla mnohem hezčí. Po papírových panenkách došlo na šití. V kterém roce sis přála k vánocům šicí stroj?“

„Myslím, že mi bylo dvanáct,“ odpověděla Claire upjatě. Cassidymu se zdálo, že ji tento hovor před ním netěší.

„Dvanáct!“ zvolala Mary Catherine. „A od toho dne, co ho dostala, trávila všechen volný čas šitím podle střihů, které si kupovala nebo si je sama navrhovala. Vždycky byla tak šikovná s jehlou a nití.“

Zčervenala a stydlivě sklonila hlavu. „Pochopitelně neschvaluji některé z věcí, které teď Claire dělá. Ale těch je jen pár. Asi jsem staromódní. Mladé ženy už neučí, aby byly cudné, jako učili mou generaci.“ Usrkla sherry a se zájmem se podívala na Cassidyho. „Řekněte mi, pane Cassidy, našel váš strýc Clive někdy naftu na Aljašce? Takový je to nepříjemný a riskantní podnik, ten petrolej.“

Předtím, než mohl zodpovědět otázku o neexistujícím strýci jménem Clive, dveře za nimi se znovu otevřely, tentokrát s prudkým závanem vzduchu, jako by je někdo rozrazil z druhé strany. Byl tak překvapen zjevem ženy, která vstoupila, že až vyskočil a téměř rozlil svoje sherry.

„Díkybohu!“ zvolala, když spatřila Mary Catherine. „Bála jsem se, že zase utekla.“

Nově příchozí byla přinejmenším šest stop vysoká a paže a nohy měla dlouhé a štíhlé jako gazela. Její atraktivní tělo halilo krátké bílé froté kimono, sahající doprostřed stehen. Kolem hlavy měla omotaný ručník jako turban. I bez make-upu byla její tvář úchvatná: široce rozevřené achátové oči, malý rovný nos, plné rty, hranatá čelist a dobře tvarovaná brada, aristokraticky vysoké lícní kosti. Jak vešla dál do místnosti, odráželo se v její chůzi vznešené držení těla afrických králů.

„Promiň, Claire. Dovolila jsem Harry, aby brzy odešla, a chtěla jsem se rychle osprchovat. Když jsem vyšla z koupelny, byla Mary Catherine pryč. Všichni už dnes odešli domů. Bože, myslela jsem, že jsem to tentokrát opravdu zvorala.“

„Všechno je v pořádku, Yasmine.“

„Kdo je to?“ Obrátila se ke Cassidymu s upřímnou zvědavostí.

Claire je zběžně seznámila. Cassidy jí potřásl rukou, která byla tak dlouhá jako jeho, ale mnohem štíhlejší. Dokonce i zblízka byla její kůže bez kazu, zdánlivě i bez pórů, barvy silně smetanové kávy. Kapičky vody naznačovaly, že neměla ani čas se osušit. Kimono bylo nepochybně to jediné, co měla na sobě, ale vůbec se neostýchala, naopak obdařila Cassidyho oslnivým úsměvem.

„Jsem ráda, že vás poznávám, pane Cassidy.“

„Já taky. Obdivuju vaši práci.“

„Díky.“ Pohlédla na Claire, jako by očekávala nějaké vysvětlení, pak se obrátila zpět ke Cassidymu. „Měla bych vědět, kdo jste a proč jste tady?“

„Ne.“

Rozhostilo se krátké trapné ticho. Přerušila je Claire. „Yasmine, odvedla bys, prosím, maminku nahoru? Může si vzít své sherry s sebou. Přijdu na večeři, jakmile vyřídím tu záležitost tady s panem Cassidym.“

Yasmine se tázavě podívala na přítelkyni, jejíž výraz však zůstával netečný. „Mary Catherine, jdeme,“ řekla Yasmine. „Claire má nějakou práci.“

Mary Catherine neprotestovala. Vstala a zase podala Cassidymu ruku. Tentokrát se na všechno vykašlal a pozvedl hřbet její ruky ke rtům. S naprostou samozřejmostí se usmála a požádala ho, aby pozdravoval celou svou rodinu. Zanechávajíc po sobě smíšenou vůni růží a sherry, odešla, vedena okouzlující Yasmine.

Sotva se za nimi zavřely dveře, obrátil se Cassidy ke Claire. „Je mi to líto. Musí to být těžké. Mého otce postihla Alzheimerova nemoc několik let předtím, než zemřel.“

„Moje matka nemá Alzheimerovu nemoc, pane Cassidy. Jenom si plete současnost s minulostí. Občas považuje lidi za někoho jiného, za někoho, koho znala předtím.“

„Před čím?“

„Než se jí to stalo,“ odpověděla ledově. „Je tím, o kom by lidi říkali, že nemá všech pět pohromadě, že je blbá, cvok, pomatenec. Jsem si jistá, že už jste slyšel všechny ty kruté výrazy. Vím, že jste je slyšel. Mnohokrát. Jak vidíte, takovou ji znám celý svůj život. A i když oceňuji, že jste se k ní choval laskavě, nehodlám s vámi diskutovat o její duševní chorobě. Vlastně s vámi nehodlám diskutovat o ničem.“

Vstala a naznačila, že pro ni setkání skončilo. „Neznala jsem Jacksona Wildea, pane Cassidy. Jestli jste přišel kvůli tomu, tak teď to víte. Vyprovodím vás.“

Když ho míjela, chytil ji za paži a prudce ji zastavil. „Vy to asi nechápete, že? Nebo to chápete, ale jste příliš mazaná na to, abyste to dala najevo.“

„Pusťte mě.“

Látka rukávu byla měkká a zmačkaná, pod prsty jako by se mu rozpouštěla a on se dotýkal její kůže. Klouby ruky se zabořily do jejích plných prsou. Pomalu a s překvapující lítostí uvolnil prsty i sevření.

„Co bych měla chápat, pane Cassidy?“

„Že jsem k vám nepřišel ani na kus řeči, ani na sherry.“

„Ne?“

„Ne. Přišel jsem, abych vás formálně vyslechl v souvislosti s vraždou Jacksona Wildea.“

Krátce, ostře se nadechla a bezděčně se zachvěla. „To je divné.“

„Není, vezmeme-li v úvahu, o co všechno jste mohla přijít, kdyby uskutečnil své plány s vaší firmou.“

„Nikdy by se to nestalo.“

„Možná se o tom chcete jenom ujistit.“

Prohrábla si rukou vlasy a viditelně se uklidnila, až na vrásky úžasu na čele. Když na něj znovu pohlédla, měla hladké rysy porcelánové panenky.

„Pane Cassidy, jak už jsem vám řekla, nikdy jsem se s reverendem Wildem nesetkala. Nikdy jsem si s ním nepsala. Ani jsme spolu nehovořili telefonicky, i když mě kontaktoval zástupce jeho agentury a vyzval mě k veřejné debatě, což jsem opakovaně odmítla. Nemám s ním nic společného. Já jsem ho vážně nezabila.“

„Uvedl vaši firmu do zmatku.“

„Byl to fanatik a bavil se podvody,“ vykřikla, neboť se přestávala ovládat. „To si opravdu myslíte, že by mohl svrhnout vládu Playboye?“

„Ale vy jste mnohem menší sousto.“

„To mě tedy těší. Takže co?“

„Taky sídlíte právě tady, v New Orleans. Když přitáhl do města, využila jste možná příležitosti a umlčela ho navždy.“

Sebevědomě si založila ruce na prsou. „To by bylo trochu nápadné, ne? Můžete si o mně myslet, že jsem schopná spáchat vraždu, pane Cassidy, ale nepodceňujte, prosím, mou inteligenci.“

„Ne,“ řekl, když se díval do jejích hlubokých jantarových očí. „Můžete si být jistá, že nebudu.“

Jeho upřený pohled trval příliš dlouho a obvinění se začalo měnit na něco blízkého zájmu. Cassidy se začal cítit nesvůj. Situaci však vyřešila Claire. „Je zřejmé, že nemáte žádný fyzický důkaz, abyste mě spojoval s tou vraždou.“

„Jak to víte?“

„Protože žádný neexistuje. Nebyla jsem tam.“ Zvedla bradu. „Přišel jste sem, protože tonoucí se chytá i stébla. Berete cokoliv, protože ani vy, ani policie jste nezatkli nikoho podezřelého a od vraždy už uplynuly tři dny. Vdova obviňuje místní úřady z lenosti, neschopnosti a lhostejnosti. Buší do vás tisk a Wildeovi přívrženci požadují rychlou spravedlnost. Zkrátka, pane Cassidy, potřebujete obětního beránka.“ Zmlkla, aby se nadechla. „Chápu váš problém, ale necítím s vámi natolik, abyste mohl napadat mou osobu a ničit mé soukromí. Odejděte, prosím.“

Účinnost a přesnost její řeči na Cassidyho zapůsobila. Měla pravdu v tom, že Crowder byl z nepříjemné situace vzniklé po Wildeově vraždě čím dál nervóznější. Informace tisku o policejním vyšetřování se s každou zprávou stávaly jedovatější a sarkastičtější.

Ariel Wildeová a celá její suita čím dál hlasitěji kritizovali každého od starosty až po posledního policajta. Vdova chtěla převézt Wildeovo tělo do Tennessee, aby ho tam pohřbila, policie se zdráhala vydat povolení. Doufala totiž, že navzdory důkladné pitvě Elvie Dupuisové snad najdou nějakou přehlédnutou stopu. Celá situace, přesně jak předpověděl Crowder, narůstala do ostudy velkých rozměrů.

Claire Laurentová byla ve všem přesná. Smutnou skutečností bylo, že Cassidy neměl sebemenší stopu, která by spojovala ji nebo kohokoliv jiného s vražednou scénou. Na druhé straně, od okamžiku, kdy vstoupil do místnosti, cítil, že něco tají. Byla nezvykle zdvořilá, ale instinkt mu napovídal, že ho tady nechce.

Když byl obhájcem, stejný smysl mu vždycky říkal, zda jeho klient, i když mu byla prokázána nevina, opravdu je či není vinen. Jeho šestý smysl mu říkal, kdy svědek lže. Těsně před vyhlášením rozsudku pocítil vždycky instinktivní záchvěv vítězství nebo prohry. Tím instinktem se neomylně řídil. Cassidy mu věřil a spoléhal se na něj.

Věděl, že by z Claire Laurentové dostal víc, než co viděl. Její oči byly možná okny do její duše, ale ta okna měla zavřené okenice. Jenom občas krátce zahlédl ženu, která za těmi okny bydlela. Nebyla to jen chytrá obchodnice a oddaná dcera. Bylo na ní víc než přitažlivá změť vlasů a ústa taková, že byl rád, že se některé zákony nedaly vynutit. Bylo tady něco, co pečlivě tajila. Ale proč?

Cassidy se rozhodl kopat, dokud nenarazí na žílu. „Ale předtím, než odejdu -“

„Ano, pane Cassidy?“

„Chci vidět nějaký váš katalog.“

KAPITOLA 4

Claire požadavek překvapil. „Proč?“

„Pokoušel jsem se ho koupit v novinových stáncích, ale nemohl jsem ho najít.“

„Katalog se neprodává. Zasílá se poštou pouze stálým předplatitelům.“

„Co v něm je, že to tak rozpálilo reverenda Wildea?“

„Měl byste se zeptat jeho.“

„No, protože je teď nedosažitelný,“ řekl Cassidy suše, „rád bych se podíval osobně.“

Claire si myslela, že když ji přestaly sdělovací prostředky uhánět o prohlášení, její starosti související s vraždou skončily. Nikdy by nečekala, že ji navštíví zástupce státního návladního, i když si musela gratulovat, jak situaci zvládá. Teď si však zoufale přála, aby Cassidy odešel a ona si mohla uspořádat myšlenky. Nechtěla však zase vypadat jako špatná hostitelka nebo ještě hůř, jako kdyby měla co skrývat. Koneckonců, chtěl pouze vidět katalog. Protože nekladl osobní otázky, cítila, že neuškodí, když trochu zažertuje.

„Zajisté, pane Cassidy. Posaďte se.“ Podala mu poslední čtvrtletní vydání katalogu Francouzského hedvábí. Aby ho nervózně nesledovala, dívala se raději z okna. Oblohu pokrývaly zářivě barevné pruhy zapadajícího slunce. Řeka dostala barvu tekuté mosazi. „Teď je oficiálně čas na drink. Dal byste si něco k pití?“

„Musí to být sherry?“ zeptal se.

„Víno nebo něco silnějšího?“

„Skotskou, pokud ji máte.“

„S ledem, vodou, nebo sodou?“

„S ledem.“

Připravila mu drink a sobě nalila sklenku červeného vína. Když se vrátila k pohovce, listoval v katalogu. Nechal ho rozevřený na klíně, zamrkal a ucukl hlavou, jako by ho něco štíplo do brady. Vydechl úžasem. „No teda!“

Hledíc na stránku vzhůru nohama, Claire reagovala na jeho kritiku: „Snažíme se zalíbit ženské fantazii.“

S očima upřenýma na lesklou stránku se Cassidy zasmál sám sobě: „Jsem si zatraceně jistý, že nejsem ženská, ale k fantazírování už mám hodně blízko. Promiňte, všiml jsem si, že tahle modelka je prakticky nahá.“

„Je oblečená.“ V“

„V kombiné.“

„Jenže tady už nezůstává nic pro představivost.“

„Toto máme na skladě a s tím obchodujeme, pane Cassidy. Prodáváme dámské prádlo a doplňky do dámských budoárů. A chceme, aby se naše zákaznice cítily hýčkané, aby věděly, že jsou krásné a žádoucí, když nosí naše prádlo.“

„Počkejte, já nejsem Jackson Wilde. Přede mnou nemusíte hájit své výrobky ani strategii vašeho marketingu. Jak se vlastně můžu stát předplatitelem vašeho katalogu?“

Když na ni pohlédl a zašklebil se, zaplavilo Claire kdesi uvnitř zvláštní nadšení. Neflirtovala často, protože většina mužů, které znala, byli obchodní partneři. Občas došlo na flirt v letadle nebo ve výtahu, ale jen zřídka šlo o víc než o pouhé pohledy nebo běžné pozdravy. Na víc neměla odvahu. Takže její reakce na Cassidyho šibalské zašklebení byla nečekaná a zaskočila ji. Usrkla vína ve snaze ji potlačit.

„Katalog je vlastně záležitost Yasmine,“ vysvětlovala Claire. „O předplatitele se pochopitelně nestará. To využíváme telemarketingovou službu. Dalo by se říct, že Yasmine katalog vytváří. Začíná jistou koncepcí a pak navrhuje provedení.“

„A modelky.“

Obrátil časopis ke Claire. Celostránkový inzerát na hedvábné pyžamo zachycoval sto osmdesát tři centimetry vysokou Yasmine na rozházené posteli. Nezapnutý pyžamový kabátek neodhaloval nic kromě křivek jejího poprsí. Kalhotky pyžama začínaly kousek pod pupíkem. Velmi cudné. Ale vlhké, lehce pootevřené rty a pohled hladového tygra v jejích očích provokovaly.

„Prodává se to,“ řekla Claire.

Studoval foto několik okamžiků. „Vidím proč.“

„Má vkus. Začala jako modelka, aby si mohla zaplatit uměleckou školu,“ vysvětlovala Claire. „Dokonce i když její kariéra modelky skončila, pokračovala ve studiu. Když jsme vytvořily společný podnik -“

„Jak a kdy se to stalo?“

„Před šesti lety. Měla jsem malý místní obchůdek na speciální prádlo, většinou šlo o výbavy pro nevěsty. Chtěla jsem ho rozšířit, proto jsem vzala své návrhy do New Yorku v naději, že najdu někoho, kdo je bude pro mě vyrábět a prodávat. Nepodařilo se mi to,“ řekla smutně, připomínajíc si všechna ta zdvořilá, ale rozhodná „ne -děkujeme -vám“ ze Sedmé avenue.

„Docela náhodou jsem na jedné předváděčce potkala Yasmine. Přátelsky jsme si povídaly a ona se zeptala, co mě přivedlo do New Yorku. Přirozeně mi lichotilo, když mi skládala komplimenty na mé vzorky. Dokonce si i něco objednala pro sebe. Bezvadně jsme si spolu rozuměly a několikrát jsme spolu byly na dlouhém obědě. Je skvělá, o tom není pochyb. Ale je to taky mazaná obchodnice, která ví, že kariéra modelky má jepicí život. Pochopila, co chci dělat.“

„Což bylo?“

„Což je navrhovat a vyrábět kolekce jedinečného dámského prádla a prodávat je za cenu, kterou si průměrná žena může dovolit. Pro každou sezónu uvádíme nové nápady a návrhy, o nichž doufáme, že podnítí představivost kupujících. Nabízíme zboží, které je jiné a skvělé, ale dostupné. Ženy si mohou kupovat podprsenky, kalhotky a kombiné u firmy Penney. Francouzské hedvábí jim prodává doplňky pro jejich fantazii. Našeho prádla si ženy váží.“

„Jackson Wilde si to nemyslel.“

„Jeho jsem si taky nevážila.“

Cassidy naznačil lehkým pokynutím, že to dobře formulovala. „Zpět k Yasmine. Kdy jste se s ní spojila?“

„Týden po našem prvním setkání.“

„Tak brzy?“

„Věděla jsem, že to půjde. Hledala novou firmu, kde by mohla využít svůj umělecký talent. Potřebovala jsem její odborné know-how. Za to mě představila lidem, kteří nás mohli finančně podporovat. Když vyšel první katalog, nestačily jsme přijímat objednávky. Ve třetím roce jsme vyplatily všechny naše investory. A obchod stále vzkvétá.“

„Skutečně úspěšný příběh.“

„Děkuji.“

Cassidy obrátil další stránku. „Hmm. Taky pro vás pracují muži.“

„To je nedávná inovace. Yasmine o tom se mnou mluvila. Líbilo se mi to, a tak jsem navrhla nějaké intimní oblečení i pro muže.“

„Vsadím se, že proti tomu měl Wilde obzvlášť námitky.“ Reklamní foto zachycovalo ženu sklánějící se nad hezkým mužem, jenž si hověl v koženém křesle. Ženiny ruce spočívaly na opěradlech křesla a její saténová róba se rozevírala. „Má někdo pochybnosti o tom, kde má ten chlap levou ruku?“

„Myslíte, že je to erotické, pane Cassidy?“

„No sakra že,“ řekl šťavnatě. „Nebo ne?“ Podíval se na ni a Claire bylo, jako by ji někdo kousl do břicha hravými, ale ostrými zoubky.

Sklopila zrak k fotografii. „Já to vidím jinak. Cena tohoto oděvu je sto dvacet pět dolarů. V tomto vydání je to cenově luxusní model. Prádlo šijeme v Hongkongu. Stojí nás to zlomek prodejní ceny. I když zakalkuluji výrobu, balení, dopravu lodí a dodání zákazníkovi, náš zisk je skvělý. Dívám se na tu fotografii a doufám, že každou ženu, která ji uvidí, zláká natolik, aby nám poslala objednávku.“

„V naději, že uloví svalovce se safírovýma očima.“

Claire se zasmála. „Jděte, pane Cassidy! Vy jste ale naježený sexista!“

Její smích jen prohloubil jeho vrásky. „Opravdu? Nelíbí se mi, že si to myslíte.“

„Teď chápete, jak se cítí žena, když její milenec dělá zamilované oči na rozevlátý idol. Působíme na fantazii našich předplatitelek tak, že cítí, že mohou být taky tak krásné. Poselství, které jim předáváme, zní: každá žena může být krásná a žádoucí. Noste tohle a budete zbožňována. Vždyť je docela možné, že plýtvá svou fantazií jenom na to, jak odlákat svého notorického televizního diváka od jeho fotbálku.“

Cassidy vyslechl pozorně její vysvětlení a obrátil pozornost zpět ke katalogu. Claire zmlkla, pozorujíc jeho šedivé oči nad stránkami. Občas zvedl sklenici ke rtům. Jeho ústa byla široká, mužná a zjemňoval je pouze plnější dolní ret a dolíček na levé tváři.

Čistě objektivně řečeno byl velice hezký. Trocha šedi na spáncích mu dodávala na přitažlivosti. Kaštanové vlasy se mu nad ušima ježily v líbivém střihu. Jen několik mužů bylo vyšších než Yasmine, ale když jí Cassidy podával ruku, všimla si Claire, že ji převyšoval o dva tři palce. Měl dobrou postavu a jeho předloktí spočívající na koleni bylo silné stejně jako jeho žilnatá ruka.

Když si prohlédl všechny stránky, zavřel katalog. „Děkuju.“

„Rádo se stalo. Myslíte si, že byl Jackson Wilde spravedlivý? Myslíte si, že to jsou prasárny?“

„Mezi námi, vůbec ne. Je to smyslné, erotické, ale sotva je to porno. Oficiálně však musím být nestranný.“

Potěšilo ji vědomí, že se nechystá ji kamenovat. Položila skleničku vína na stůl a vstala. „Vezměte si ten výtisk. Třeba se rozhodnete, že si něco objednáte.“

S katalogem v ruce se také postavil. „O tom pochybuju. Já na tohle nejsem.“

„Možná by se vám líbily hedvábné trenýrky pro chvíle oddechu.“

„Možná. Vlastníte zbraň?“

Otázka ji ohromila, protože následovala bezprostředně po tak nevinném prohlášení. „Ne, nevlastním, pane Cassidy.“

„Máte k nějaké přístup?“

„Ne.“

„Vraťme se zpátky k mé původní otázce: kde jste byla té noci, kdy byl zabit Jackson Wilde?“

Spolkla podrážděnou odpověď a řekla chladně: „Nevzpomínám si, že bych šla ven. Věřím, že jsem strávila tichý večer doma.“

„Může to někdo dosvědčit?“

„Potřebuji svědectví? Myslíte si, že lžu?“

Vydržela jeho pohled, i když byl nekonečný a chtělo se jí Před ním utéct.

Konečně řekl: „Díky za pití.“ Sáhl po saku, přehodil si je přes rameno a zavěsil na ukazováček.

„Rádo se stalo.“

Jeho pohled upoutala prosklená stěna. Padl soumrak. Tato strana budovy skýtala neomezený výhled na řeku. Světla na nábřeží a most klenoucí se přes řeku zářily od tmavě purpurové až po třpytivé zlato. „Skvělý výhled.“

„Děkuji.“

Zajistila si ten úchvatný výhled tím, že skoupila pozemky sahající od nároží až k nábřeží a přeměnila je na parkoviště. Bylo to výnosné a současně to znemožňovalo, aby byl výhled blokován nějakým vysokopodlažním hotelem nebo nákupním centrem. Půda získala na ceně tisíckrát od té doby, co ji koupila, ale Claire by se jí nevzdala ani za nic.

„Vyprovodím vás.“

Vedla ho nablýskanou recepcí směrem k výtahu. Když už sjížděli dolů, zeptal se: „Co je ve druhém patře?“

„Moje apartmá.“

„Jen málokdo využije lákavou možnost bydlet nad svým pracovištěm.“

„Tady ve Vieux Carré se to dělá.“

„Mluvíte jako někdo, kdo o tom něco ví.“

„Narodila jsem se tady a nikde jinde jsem nebydlela. Dokonce jsem tady chodila i na střední školu, denně jsem dojížděla trolejbusem do Tulane.“

„Měla jste šťastné dětství?“

„Velmi.“

„Žádné větší výkyvy nebo krize?“

„Žádné.“

„Ani s matkou?“

Claire pokrčila rameny. „Protože jsem ji neznala jinak, zvykla jsem si na její nemoc jako každé jiné dítě, které má nemocné rodiče.“

„Co váš otec?“

„Zemřel, když jsem byla malá. Maminka se nikdy znovu nevdala. Bydlely jsme s její tetou Laurel. Krátce poté, co zemřela, jsme se přestěhovaly sem.“

„Hmm. Vaše matka s vámi žije pořád?“

„Správně.“

„Nikdo jiný?“

„Yasmine, když je ve městě.“

„Kdo je Harry?“

„Slečna Harriett Yorková, naše posluhovačka a matčina ošetřovatelka. Nespí u nás, pokud neodjíždím.“

„Jak často to bývá?“

„Dvakrát do roka jezdím do Evropy a na Východ nakoupit látky. Také musím několikrát do roka zajet do New Yorku.“

„Jak často přijíždí Yasmine do New Orleans?“

„To bývá různé.“

„Na čem to záleží?“

„Na různých okolnostech.“

„Jako?“

„Jako třeba na tom, kde budeme dělat příští katalog.“ Nebylo potřeba ho informovat, že Yasmininy cesty do New Orleans byly v poslední době častější a proč. Dobrovolně poskytnutá informace by byla ztřeštěnost. Již jako dítě se Claire naučila nedůvěřovat veřejným činitelům. Mohou obrátit informaci proti člověku, pokud to poslouží byrokrucii. Prese všechny dolíčky ve tvářích a mužné ruce byl pan Cassidy byrokrat.

„Ještě něco, pane Cassidy?“

„Je toho dost. Co dělá Yasmine v New Orleans tentokrát?“

Claire rezignovaně vydechla. „Konzultujeme náš příští katalog. Vymyslela koncept a vybrala i místo pro fotografování. Společně rozhodujeme, které modely se budou předvádět a kdo je bude předvádět.“

„A ve zbylém čase? Když není v New Orleans?“

„Žije v New Yorku.“

„Pracuje jako modelka?“

„Až do loňského roku měla exkluzivní smlouvu s nějakou kosmetickou společností. Nudilo ji to, takže teď předvádí modely pouze pro katalog Francouzského hedvábí. Kromě svých povinností tady se stará o své obchody a je velice zaneprázdněná.“

Claire se ulevilo, když dorazili do přízemí. Nikdy jí cesta nepřipadala tak dlouhá a výtah tak malý a stísňující. Cassidyho pronikavý pohled působil, že se chtěla zahalit do nějakého ochranného pláště.

Otevřel těžké dveře. Spěšně zamumlala „děkuji“ a vykročila do rozlehlého skladiště. Teď tady bylo ticho a tma, nikde se nic nepohnulo. Ventilátory v oknech se nehýbaly. Skladiště fungovalo jako spalovací komora, jež absorbovala úmorné odpolední vedro. To se dalo skoro nahmatat. Nejenže se přilepilo na kůži, ale taky kůží prostoupilo a dusilo člověka až v plicích.

Svítila pouze strategicky umístěná bezpečnostní světla a vytvářela světelné ostrůvky na hladké, lesklé betonové podlaze. Claire se v těchto kulatých ostrůvcích světla nezastavovala. Připomínaly jí filmy z vězení, krutá pátrací světla hledající odsouzené uprchlíky.

Odjistila hlavní dveře a podržela je otevřené pro svého nevítaného hosta. „Sbohem, pane Cassidy.“

„To tak spěcháte, abyste se mě zbavila, slečno Laurentová?“

Claire by se nejraději za své průhledné chování kopla. Zachránila se logickým vysvětlením. „Maminka bere léky. Musí pravidelně jíst. Nechci, aby se kvůli mě opozdila večeře.“

„Velice šikovné.“

„Prosím?“

„Ta výmluva. Musel bych být skutečně darebák, abych vás zdržoval, že?“

„Je to pravda.“

Jeho mazaný úšklebek jí řekl, že ví, že lže, ale nechá to být. „Ještě jednu otázku a půjdu. Slibuju.“

„Ano?“

„Měla jste někdy nějaké potíže s policií?“

„Ne!“

„Nebyla jste někdy vězněna?“

„Řekl jste jednu otázku, pane Cassidy. To už jsou dvě.“

„Odmítáte odpovědět?“

K čertu s ním. Nenáviděla, když nad ní měly úřady navrch, ale odmítnout odpověď by celou záležitost jenom zkomplikovalo. „Nikdy jsem nebyla vězněna, ale vaše otázky mě urážejí.“

„Výjimky bereme v úvahu,“ řekl zatvrzele. „Dobrou noc, slečno Laurentová. Brzy se zase uvidíme.“

Byla ráda, že stojí ve stínu, takže nemohl vidět její vyděšený výraz. „Už jsem vám řekla všechno, co vím.“

Znovu se na ni upřeně zadíval. „Já si to nemyslím.“ Sroloval katalog do ruličky a posměšně jím zasalutoval. „Ještě jednou děkuju za drink. Máte na skladě moc dobrou whisky.“

Claire mu práskla dveřmi před nosem, rychle je zajistila a opřela se o chladný kov. Lapala po dechu, jako by běžela celé míle. Srdce jí bilo tak divoce, až to bolelo. Kůži jí pokrýval jemný povlak potu, který připisovala teplu… i když dobře znala pravou příčinu.

KAPITOLA 5

Jeho jazyk kroužil kolem jejích vystouplých bradavek. Mazleni v ní vyvolávalo zvuky pohanského původu. „Zabiješ mě, miláčku,“ vydechla. „Och bože, ještě. Ještě.“ Uchopila jeho ušní lalůček silnými bílými zuby a vášnivě ho skousla.

Zamručel bolestí, ale její nespoutaná smyslnost ho ještě víc vzrušila. Zaryl prsty do pevného zadku a přitiskl se k jejím stehnům, aby pak do ní co nejhlouběji vnikl.

Vykřikla, oběma rukama se chytla jeho vlasů a divoce do něho narážela, naprosto ztracená v bolestných záchvatech vyvrcholení. O několik okamžiků později se supěním a grimasou ztrhanou tváří dosáhl extatického výbuchu i on.

Yasmininu kůži pokrýval pot. V odrazech světla z noční lampičky se leskla jako naleštěný bronz, až na to, že žádná socha nebyla vytvořena tak dokonale jako ona.

Vztyčila se nad ochablým, vyčerpaným tělem kongresmana Alistera Petrieho a s obdivem pohlížela do jeho zrudlé tváře.

„To nebylo špatný, miláčku,“ zašeptala, když mu tiskla vášnivý polibek na rty. „Našel jsi mou erotogenní zónu.“

Zasmál se se zavřenýma očima. „Jdi ode mě pryč, ty nenasytná děvko, a nalej mi něco k pití.“

Yasmine se šarmem sobě vlastním vstala z postele a zamířila k příborníku, kde už předtím připravila láhev jeho oblíbené skotské, kbelík s ledem a dvě skleničky. Na nábytku a na koberci ležely kusy oblečení. Yasmine měla na sobě jen velké zlaté náušnice, které se dotýkaly jejích hladkých ramen, kdykoli pohnula hlavou.

Jejich milostná hra začala v okamžiku, kdy on vstoupil do hotelového apartmá. Během dlouhého francouzského polibku mu zavedla ruku pod sukni, kde ji stiskla nahými stehny. „Ty víš, jak na to, miláčku. Jen mě rozhajcuj.“

„Myslíš takhle?“ Jeho prsty od sebe oddělily vlhkou kůži a pronikly do ní. „To máš ale štěstí, že tvé zákaznice nosí tvé zboží,“ zašeptal, když ji hladil. „Co kdyby se některé rozhodly chodit bez spodního prádla?“

„To by si všichni mnohem víc užili.“

Hladově ze sebe strhali šaty, aniž by ubrali na smyslnosti svého líbání nebo on na svých manuálních něžnostech. Nazí padli do postele, změť hnědých a bílých údů.

Zatímco ho teď Yasmine pozorovala v zrcadle, míchala mu drink. Vždycky ho nejvíc milovala po souloži, kdy jeho pískově žluté vlasy byly netypicky rozcuchané a rty měl měkké a uvolněné. Oba byli téměř stejně vysocí, ale bylo v něm mnohem víc fyzické síly, než se podle jeho pevné postavy zdálo. Kapičky potu na jeho hladké hrudi jí připomínaly, jak vášnivě se s ní miloval, a ona opět ucítila jehličky očekávání mezi svými stehny.

Upravil si polštáře pod záda a opřel se o čelo postele. Vrátila se s jeho pitím do postele, zamíchala je svým ukazováčkem a přejela mu jím po rtech. „Jak to chutná?“

Olízl jí prst. „Ty mi chutnáš,“ řekl chraptivě. „Skvěle. Perfektně.“

Potěšena se usmála, podala mu drink a svinula se vedle něho. Políbil ji na čelo. „Děláš všechno dokonale, Yasmine. Jsi dokonalá.“

„Nekecáš?“ Přitulila se blíž, ústa přitiskla k jeho prsní bradavce a začala ji zvlhčovat jazykem.

„Nekecám,“ zasténal.

„Byla bych ti i dokonalou ženou.“

Zareagoval prudce a úplně opačně. Ztuhl nikoliv narůstající touhou. „Nekaž naše společné chvíle, Yasmine,“ zdůraznil mírně. „Čas strávený s tebou se dá tak těžko zastavit. Je pro mě tak drahý. Nekaž ho řečmi, z nichž jsme oba nešťastní.“

Překulila se na záda a zírala do stropu. „Nejsem nešťastná, když si pomyslím, že bych se mohla stát paní Alister Petrieovou.“

„Tak jsem to nemyslel. Víš přece, jak jsem to myslel.“

„Já o tom přemýšlím pořád. Nic jiného na celém světě nechci víc,“ řekla prudce. V očích se jí objevily slzy a v měkkém světle se jasně třpytily.

„Ani já ne, miláčku.“ Položil drink na noční stolek a obrátil se na bok, aby jí viděl do tváře. „Jsi tak krásná.“ Pohladil ji po prsou. Její bradavky byly jen o málo tmavší než její kůže a byly velice citlivé. Sklonil se a jednu políbil, jemně ji stiskl rty a táhl.

„Jsem blázen, že tě miluju?“ zeptala se.

„Já jsem blázen.“

„Uvažuješ vůbec o tom, že ji opustíš?“

„Brzy, Yasmine, brzy. Musíš mi věřit, že zvolím vhodný okamžik. Je to velice těžké. Bude to chtít hodně šikovnosti, abychom někoho nezranili, tebe zvlášť.“

Poznali se před rokem ve Washingtonu na honosné recepci na jedné africké ambasádě. Yasmine pozvali, protože se o ní tvrdilo, že z té země pochází. Tu historku si vymyslel nějaký neznámý zdroj, ale jejímu agentovi se líbila a udržoval ji pro reklamní účely. Bylo v ní víc romantičnosti a intrik než pravdy, neboť její rodina už po čtyři generace žila v Harlemu.

Oslnivě krásná ve zlatých lamé šatech byla představena pohlednému mladému kongresmanovi jedním z jeho kolegů. Několik minut měl Alister svázaný jazyk, ale její smích a jemné žertování mu pomohly, aby se uvolnil. Nikoho na recepci si nevšímali, odjeli spolu limuzínou, která jí byla poskytnuta na tento večer, a skončili v posteli v motelu na okraji města.

Teprve druhého dne ráno se jí přiznal, že doma v New Orleans má ženu a dvě děti. Vášeň, kterou Yasmine projevovala v posteli, ho nepřipravila na výbuch hněvu fúrie puštěné z řetězu. Spílala mu, zvala ho těmi nejostudnějšími jmény, vyhrožovala mu kletbami voodoo na jeho mužství, které se mělo scvrknout a být bez užitku.

„Ty s holkama šoustáš a pak na ně zapomeneš, je to tak, kongresmane? Tady ale, drahoušku, nemáš žádnýho pitomýho zajíčka. Já jsem Yasmine. Nikdo mě jen tak nevohne, to neprojde nikomu.“

Když ji konečně uklidnil, vysvětlil jí svou smutnou situaci. „Moje rodina a rodina mé ženy se přátelily. Belle a já jsme společně vyrůstali.“

„Na to já ti seru!“

„Prosím, Yasmine, vyslechni mě. Ty nechápeš tuhle společnost.“

„Chápu ji až moc. Četla jsem historické romány. Vím, že bohatí bílí muži si berou bohaté bílé ženy, ale v posteli si užívají s černými milenkami.“

Sténaje její jméno, zhroutil se na okraj postele a v nejhlubším zoufalství zabořil obě ruce do svých vlasů. „Přísahám ti… Bože, nikdy mi to neuvěříš.“ Prosebně na ni pohlédl. „Nikdy jsem Belle nemiloval. Když mi zemřeli rodiče, její rodina se mě ujala. Udělal jsem, co se ode mě očekávalo, co bylo výhodné. Byl jsem jí dobrým manželem. Snažil jsem se ji milovat. Bůh ví, že ano. Máš právo se na mě zlobit, Yasmine,“ řekl. „Měl jsem ti říct, že jsem ženatý, než jsme odešli z večírku, než se nám věci vymkly z rukou. Ještě lepší by bylo, kdybych se potom, co jsem tě potkal, obrátil k tobě zády a šel pryč. Ale už tehdy jsem věděl, že… že mě přitahuješ.“

Byl to trýzněný muž, který sváděl boj mezi vášní a ctí. „Ale tvoje přitažlivost byla příliš silná. Byl jsem jako zasažený bleskem. Prostě jsem s tebou musel být.“ Sklonil hlavu a zíral na koberec pod svýma botama. „Teď, když víš o mé rodině, máš právo mnou opovrhovat.“

Zvedl k ní svůj utrápený pohled. „Ale nikdy na tuhle jedinou noc nezapomenu. Byla to ta nejerotičtější zkušenost v mém životě a poskytla mi největší sexuální uspokojení. Promiň mi to, ale odmítám se ti za to omlouvat.“ Viditelně rozrušen, polkl. „Je mi čtyřiatřicet, ale až do minulé noci jsem nevěděl, co je to zamilovat se.“

Yasminino srdce tálo. Poklekla a objala ho. Plakali a smáli se a pak se znovu milovali. Od toho rána se vídávali. Pokaždé, když jim to jejich pracovní programy dovolovaly, ukrádali si několik hodin blaženosti ve Washingtonu, New Yorku nebo New Orleans. Yasmine se necítila provinile, že má poměr s ženatým mužem. Cizoložství bylo pro ni pouhým slovem. To, co sdílela s Alisterem, bylo správné. Co bylo špatné, to bylo jeho manželství.

Teď šeptala roztouženě: „Je mi bez tebe tak smutno, miláčku. Chci s tebou být pořád. Už se nemůžu dočkat dne, kdy se přestaneš skrývat.“

„Taky už mi dochází trpělivost, ale dělám pokroky.“

„Jaké?“

„Zmínil jsem se Belle - velice jemně, chápeš - že náš vztah není úplně ideální. Že jsme se asi brali dřív, než měla možnost poznat sebe samu. Tak nějak.“

„Funguje to?“

„Všiml jsem si, že je odměřená.“

Yasminino srdce poskočilo radostí a na zachmuřené tváři se mihl nadějný úsměv.

„A taky spolu ne… víš, nespíme už spolu. Už několik měsíců.“ Přitáhl si Yasmine k sobě a vášnivě jí něco šeptal do vlasů. „Díkybohu za to. Pokaždé, když s ní mám být, jediné, na co dokážu myslet, jsi ty. Jak tě vnímám, jak voníš a jak chutnáš. Jak mě touha po tobě dohání k šílenství.“

Jejich rty se setkaly a spojily, touha se znovu rozhořela. Yasmininy rty klouzaly po jeho hrudi a břiše, pak uchopily jeho penis a s pomocí čilého jazyka mu dodaly ocelovou pevnost. Zvedajíc se dráždivě otírala jeho lesknoucí se hrot o své bradavky a kongresmana svou nestoudnou smyslností zcela ochromila. Zrudlý v obličeji tiskl se do prostěradel. Když do ní konečně vstoupil, byli oba pološílení blahem. V horečnatém spěchu dosáhli vyvrcholení.

Alister se sprchoval, zatímco si Yasmine hověla ve zmuchlané posteli. Ráda zůstávala v posteli co nejdéle, v povlečení, které ještě neslo pižmový pach jejich potu a sexu.

Konečně se donutila vstát a obléknout se. Než přijel, odložila své nepotřebné kalhotky do velké kožené tašky přes rameno. Když pro ně teď sáhla, její ruka nahmatala cosi známého.

Její revolver.

Alister se vynořil z koupelny. „Jé!“ Upustil ručník, kterým se osušoval, a zvedl obě ruce nahoru na znamení, že se vzdává. „Byl můj výkon tak neuspokojivý?“

Se smíchem zamířila Yasmine zbraň do styčného bodu jeho stehen. „Beng, beng!“

Taky se zasmál, pak si sebral šaty a začal se oblékat. „Co s tím tady zatraceně děláš?“

„Nevím.“ Podíval se na ni tázavě. „Tedy myslela jsem, že jsem ji ztratila.“

„Kéž by. Neměla bys takovou věc nosit s sebou.“

„Tam, kde jsem vyrostla, mi jedna taková umožnila přežít.“ Pohrávala si s revolverem v dlani. „Myslela jsem, že jsem ji založila do některého zavazadla na cestách. Počítala jsem, že ji dřív či později najdu, ale nevěděla jsem, že je v téhle tašce, se kterou jsem dnes večer přijela.“ Pokrčila rameny, pak revolver hodila zpátky do tašky. „Jsem ráda, že pan Cassidy neměl rozkaz k domovní prohlídce.“

„Cassidy? Zástupce státního návladního?“

Yasmine vkročila do šatů. „Ani jsem neměla čas, abych ti o tom řekla. Dnes odpoledne přišel za Claire.“

„Kvůli čemu?“

„Tomu nebudeš věřit. Kvůli reverendu Jacksonu Wildeovi.“

Alister si zapínal manžety a pozoroval přitom svůj odraz v zrcadle hotelové oblékárny. „Co je s ním?“

„Cassidy chtěl vědět, co Claire dělala tu noc, kdy zabili Wildea.“

Alister se k ní otočil. „Nevymýšlej si.“

Yasmine se zasmála, zapínajíc si přezku svého širokého pásku. „Claire reagovala taky tak. Ten poblázněný evangelík byl jako osina v prdeli, dokud byl naživu, a teď nás ještě bude otravovat z hrobu.“

„Jakou to s ní má spojitost? Asi žádnou.“

„Wilde měl seznam trháků, jak to Cassidy nazval. Seznam časopisů, které chtěl zakázat. Katalog Francouzského hedvábí byl jedním z nich. Věděl jsi to?“

„Jak bych mohl?“

„No ty a Wilde jste přece byli kámoši,“ dráždila ho.

„Byl jsem na několika večírcích, které tady ve městě uspořádali na jeho počest, protože si Belle myslela, že to pro mě může být politicky výhodné. Osobně si myslím, že stál za hovno.“

„Amen. Zajímalo by mě, kdo si dopřál to potěšení a zavřel mu hubu navždycky,“ řekla se zlomyslným úšklebkem. „Policie pátrá jako divá. Všichni na tom seznamu měli motiv ho zabít, ale protože ústředí Francouzského hedvábí je tady, v New Orleans, Cassidy si myslí, že možná… Však si to domyslíš. Stejně,“ pokračovala, navlékajíc si své náramky, „asi by to pro mě nevypadalo moc dobře, kdybych s sebou nosila zbraň, že? Zvlášť kdyby v úřadu státního návladního zjistili, že jsem té noci byla s tebou v New Orleans a ne v New Yorku, jak všichni věří. Kdyby k tomu došlo, dosvědčil bys to?“

„O tom vůbec nežertuj, Yasmine.“ Položil jí ruce na ramena. „Vím, jakou má Cassidy pověst: je ctižádostivý a chytrý a jde podezřelým vždycky rovnou po krku. Zní to, jako když se tonoucí chytá stébla. Jestli spojuje Francouzské hedvábí s Wildeovou vraždou, může nám to připadat hloupé, ale buď si zatraceně jistá, že on to myslí vážně.“

„No, já se nebojím. Proti Claire nic nemá. Nemůže postavit případ na tom, že se náš katalog objevil na nějakým pitomým seznamu.“

„Jistě že ne.“

„Tak proč se mračíš?“

„Protože nechci, aby okolo tebe čmuchal.“

„Mě se na nic neptal.“

„To neznamená, že nebude. A pokud ano, já ti alibi nepotvrdím. Poslyš, Yasmine,“ řekl naléhavě, „dokud nevyřeším problém se svým manželstvím, tehdy a tak, jak to uznám za vhodné, je nesmírně důležité, aby o nás nikdo nevěděl.“

„To já vím,“ řekla podrážděně.

„Nesmíš naznačit nikomu - nikomu - že se vídáme.“

Byla ráda, že o tom mluví, protože ona sama se o tomto tématu chtěla zmínit už dávno. „Chtěla jsem Claire o nás říct, Alistere. Nesnáším, když ji podvádím a hraju divadýlko na letišti, kam mě přijede vyzvednout a já už jsem vlastně dvanáct hodin ve městě. To se jí nemůžu svěřit? Neřekne to nikomu.“

Ještě než dokončila svou prosbu, vrtěl neoblomně hlavou. „Ne, Yasmine. Nesmíš to říct nikomu. Slibuješ?“

Naštvaně setřásla jeho ruce z ramen. Oči jí nebezpečně blýskaly. „To se tak bojíš, že někomu unikne slovíčko a donese se to k Belle?“

„Ano, bojím. Kdyby se někdy dozvěděla pravou příčinu, proč se chci rozvést, pokusila by se tomu zabránit za každou cenu. A kdyby si uvědomila, že jsem rozhodnutý a rozvod je nevyhnutelný, protahovala by celé řízení donekonečna.“

Vzdychl a přitáhl si Yasmine do náruče. „Nevidíš? Proč dávat Belle zbraň, aby nás zraňovala ještě víc než dosud? Myslím na tebe. Nechci, aby tě zatáhli do nějakého ostudného skandálu. Nikdo by nepochopil, co je mezi námi. Veřejnost by si myslela to nejhorší.“

Položila jeho tvář do svých dlaní. „Miluju tě, Alistere. Ale zabila bych tě, kdybych si myslela, že mi lžeš.“

Sklonil svou tvář do jejích dlaní a políbil je. „Ze všeho nejvíc chci být s tebou. Chci si tě vzít, mít s tebou děti, všechno chci s tebou.“

Líbali se, až něžnost přerostla ve vášeň. „Teď nemůžeme, Yasmine.“ Odtáhl její ruku ze svého údu. „Už mám zpoždění.“

„Zase takové zpoždění nemáš, miláčku,“ zašeptala svůdně, když mu otevírala zip.

Nastal však čas, kdy musel jít. Nemělo smysl trucovat ani plakat, vyhrožovat nebo ho přemlouvat. Když musel jít, musel jít. To bylo jasné. Nelíbilo se jí to, ale naučila se to přijímat. Snažila se loučení co nejvíc usnadnit.

„Kdy tě uvidím?“

„Tenhle týden mám několik schůzek s volebním výborem,“ řekl jí, když kontroloval pokoj, zda tam něco nezapomněl. „Listopad bude dřív, než se naděješ. O víkendu pojede celá rodina do Baton Rouge. Bude to peklo, ale musím tam jet.“

„Belle a děti tam budou taky?“

„Samozřejmě.“ Uchopil její skloněnou bradu do prstů a znovu ji políbil. „Co takhle v neděli večer? Tady. Vymyslím si nějakou výmluvu. Po víkendu budou unavení. Na hodinu bych mohl přijít.“

„V neděli večer,“ souhlasila a pokoušela se vypadat šťastně. Bylo to jenom za pět dnů.

„Kdybych měl problémy, zavolám ti.“ Ve své ložnici v Claiřině apartmá měla soukromou telefonní linku. Když Yasmine nebyla doma, telefon vyzváněl marně.

Byl už skoro ze dveří, když se obrátil. „Potřebuješ nějaké peníze, Yasmine?“

Její roztoužený úsměv zmizel. „Za poskytnuté služby?“ vyštěkla. „Kolik myslíš, že u mě stojí jedno číslo?“

„Jenom jsem ti chtěl pomoci.“

„Tobě bych nikdy neřekla, že jsem finančně na dně.“

Ve slabé chvíli před sedmi měsíci se mu zmínila, že její vydání jsou o něco vyšší než její příjem. Tento rozdíl se každý měsíc zvyšoval. Někteří z věřitelů již vyhrožovali.

„Jde o víc než o nedostatek hotovosti, Yasmine,“ řekl Alister rozvážně. „Jsi ve finanční tísni už měsíce.“

Když její smlouva s kosmetickou firmou vypršela, společnost se v nové smlouvě nerozhodla pro Yasmine, ale pro „new look“, mladou živou blondýnku. Yasmine předstírala, že je jí to jedno, byl to však úder na její ego. Vždycky věděla, že život děvčat z obálek je krátký, ale když jí vypršela poslední větší smlouva, hořká skutečnost, že se stala „bývalou“, jí působila deprese. Ještě že její živobytí nezáleželo pouze na této smlouvě.

Nemyslela na to, jak lukrativní smlouva to byla. Neomezila svá vydání, aby kompenzovala ztrátu. Navíc některé z jejích investic se nevyplatily tak, jak předpokládala. I když se to zdálo neskutečné, Yasmine byla na dně.

„To je jenom dočasné, Alistere,“ řekla drsně. „Můj účetní a já pracujeme na řešení. Už se to začíná měnit k lepšímu. V žádném případě bych si peníze od tebe nevzala. Cítila bych se jako děvka. Už mi to nikdy nenabízej.“

„A co Claire? Ráda by ti pomohla.“

„Není to ani její, ani tvůj problém. Je to můj problém a já si ho vyřeším sama.“

Cítila, že chce ještě odporovat, a byla ráda, že toho nechal. Místo toho se vrátil a laškovně ji poplácal v rozkroku. „Krásná a sexy. Není divu, že tě tolik miluju.“ Vtiskl jí polibek na ústa. „Ahoj v neděli.“

Yasmine a Claire přijely do Francouzského hedvábí současně. Yasmine zaplatila taxi a setkala se s Claire u dveří. „Co děláš venku teď v noci?“

Claire odemkla dveře a vypnula bezpečnostní systém. „Mohla bych se tě zeptat stejně, ale já už odpověď znám.“

Znovu zapojila bezpečnostní systém a prošly skladištěm k výtahu.

„Nebuď sarkastická,“ řekla Yasmine. „Kde jsi byla?“

„Byla jsem se projít. A nejsem sarkastická.“

„Ty ses procházela sama touhle dobou? Někdo by tě mohl uškrtit.“

„Ve Francouzské čtvrti znám každou rozbitou cihlu. Nebojím se.“

„Ale měla bys,“ řekla Yasmine, když nastoupily do výtahu. „Když brouzdáš po ulicích v noci sama, koleduješ si o průšvih. Aspoň bys s sebou mohla nosit pojistku.“

„Pojistku?“ Claire se podívala dolů na ruku Yasmine, která poklepávala na svou tašku. „Zbraň? Ty sis koupila novou?“ Mluvily spolu o revolveru, když jí Yasmine oznámila jeho ztrátu.

„Ani jsem nemusela. Ta původní se totiž vůbec neztratila.“

„Kéž by se ztratila.“

Vystoupily z výtahu ve druhém patře. Claire rychle zkontrolovala pokoj Mary Catherine, aby se ujistila, že matka je v pořádku v posteli. Claire nebyla pryč ani půl hodiny, ale její matce stačila na zmizení i kratší doba.

„Všechno v pořádku?“ zeptala se Yasmine, když za ní Claire přišla do kuchyně. „Divím se, žes ji nechala samotnou.“

„Potřebovala jsem na vzduch. Trochu přemýšlet. Myslela jsem, že jsi zpátky, ale…“ Pokrčila rameny.

Yasmine praštila jablkem, které vzala z mísy na ovoce na kuchyňské lince. „Dobrá, to už je druhý bodnutí. Proč místo házení těchto malých otrávených šipek nepřijdeš a rovnou mě neprobodneš? Řekni na rovinu, že s mým poměrem nesouhlasíš.“

„Nesouhlasím s tvým poměrem.“

Obě ženy si vyměnily nepřátelský pohled. Yasmine to nevydržela první. Žuchla sebou na barovou stoličku, zamumlala: „K sakru,“ a ostrými nehty začala dloubat do slupky jablka.

Claire šla k lednici a nalila si sklenici pomerančové šťávy, kterou Harry ráno čerstvě vymačkala. „Promiň, Yasmine. Neměla jsem právo ti to říkat. Jsem já snad někdo, kdo by měl schvalovat či neschvalovat tvůj soukromý život?“

„Jsi moje nejlepší přítelkyně, to jsi. To ti dává právo projevit názor.“

„Který jsem si měla nechat pro sebe.“

„Naše přátelství je založeno na upřímnosti.“

„Jo? Taky jsem si to vždycky myslela, ale nikdy jsi nebyla moc otevřená. Ani jsi mi neřekla jeho jméno.“

„Kdybych ti to mohla říct, řekla bych.“

Claire studovala napnuté svaly a zarudlé oči ve tváři své přítelkyně. Yasmine plakala. Claire se posadila na stoličku vedle ní, vzala jí jablko z nervózních rukou a sevřela je do svých dlaní.

„Byla jsem hrubá, protože mám obavy. A obavy mám, protože z devadesáti procent jsi zoufalá. Proto s tím poměrem nesouhlasím. Jsi nešťastná, Yasmine. V ideálním případě být zamilovaný znamená být šťastný.“

„Okolnosti jsou sotva ideální. Ve skutečnosti jde o nejhorší scénář, jaký si můžeš vymyslet,“ řekla s chabým úsměvem.

„Je ženatý.“

„Bingo.“

Claire se toho neobávala, ale tím, že to věděla, se jí neulevilo. „Jiný důvod pro utajování nevidím. Promiň.“

Claire chápala, že Yasminino trápení bylo opravdové a hluboce prožité. To nebylo vrtošivé romantické dobrodružství jako mnohé z jejích milostných avantýr. Když se staly přítelkyněmi, žila Yasmine čilým společenským životem. Její známosti zahrnovaly profesionální atlety i obchodní magnáty, filmové hvězdy i členy cizích královských rodin.

Asi před rokem se smršť jejích lásek zastavila a ona začala odcházet na neurčitě dlouhou dobu na neznámá místa. Byla vyhýbavá a tajemná. Byla buď v extázi nebo zadumaná a její nálady se měnily rychle a náhle. A to pořád ještě trvá. Kromě toho tajuplného milence, pokud Claire věděla, se s nikým nestýkala. Její přítelkyně se nepochybně zamilovala a láska ji činila velice nešťastnou.

„Setkává se s tebou tady, v New Orleans?“ zeptala se Claire jemně.

„Vlastně tady bydlí,“ odpověděla Yasmine.

Claire to překvapilo. „Ty ses s ním setkala tady?“

„Ne. Vlastně jsme se poznali v… na východě. Loni. To byla čistě náhoda, že oba bydlíme v New Orleans.“

„Příjemná náhoda.“ Claire se nenáviděla za to, co si myslela, že totiž ten muž cítil příležitost a využil toho, že Yasmine byla z jeho města.

„Tak příjemné to zase není,“ odpověděla Yasmine pochmurně. „On je skoro paranoidní při představě, že se jeho žena doví o našem poměru dřív, než se mu podaří se s ní rozvést.“

„Takový máte plán?“

Yasmine škubla hlavou. „Ano,“ odpověděla podrážděně. „Takový máme plán. Nemyslíš si snad, že bych udržovala dlouhodobý poměr se ženatým mužem, pokud by to nebyla skutečná láska. Jakmile to bude možné, rozvede se s ní a vezme si mě.“

„Yasmine -“

„Rozvede se s ní, Claire. Miluje mě. Vím, že mě miluje.“

„O tom nepochybuji,“ zamumlala Claire nepřesvědčeně. Kdyby ji opravdu tak miloval, nedopustil by, aby se tolik trápila. „Má děti?“

„Dvě. Chlapci je deset a holčičce šest. Je do nich blázen. Myslím na ně, Claire. Nemysli si, že ne. Zajímalo by mě, co pro ně bude rozvod znamenat. Och bože.“

Opřela si lokty o barový pult a schovala tvář v dlaních. „Když si pomyslím, že rozbíjím rodinu, zvedá se mi žaludek. Ale on svou ženu nemiluje. Nikdy ji nemiloval. Sex mezi nimi taky za moc nestál.“

Claiřino mlčení muselo vyjadřovat skepsi, protože Yasmine zvedla hlavu a pohlédla na ni. „Opravdu ne,“ naléhala. „Řekl mi to, ale já to věděla už dřív. Když jsem na něj poprvé vyjela, zničilo ho to natolik, že jsem myslela, že bude brečet. A řekl mi, že jeho žena by raději umřela, než aby mu dovolila orální sex, dokonce kdyby si to dovedla jenom představit. Ona věří, že nic takového jako nevinný sex neexistuje, takže já vlastně konám misijní dobro.“

Yasmine se nikdy neupejpala, když mluvila o sexu. Až do této známosti občas častovala Claire pikantními detaily ze svého aktivního milostného života.

Teď nehtem svého ukazováčku ryla do chladné desky mramorového pultu. „Já jsem sakra to nejlepší, co se mu kdy přihodilo, Claire. Byla bych mu dobrou ženou.“

„Tak proč to nevyřeší? Proč vás oba trápí?“

„Nemůže,“ řekla Yasmine a melancholicky potřásla hlavou. „Rozvod by silně ovlivnil jeho kariéru. Je velmi známý. Taky tomu nerozumím. Bože, to bude mela. Musí to rozlousknout a počkat na správnej okamžik. Do té doby musím být trpělivá a těšit se na den, kdy budeme spolu.“

Claire byla méně optimistická a cítila, že jako přítelkyně má za povinnost Yasmine varovat. „Yasmine, vztahy, jako je ten tvůj, málokdy dopadnou dobře.“

„Vztah jako ten můj? Jak můžeš sakra vědět, jakej ten náš vztah je?“

Claire viděla, že se Yasmine rozpaluje, proto držela svůj temperament na uzdě. „Říkám jenom, že to není pravděpodobné. Muži, kteří mají ve společnosti dobré postavení, málokdy opouštějí manželky a rodiny kvůli milenkám. Yasmine,“ zeptala se jemně, „je to běloch?“

„A co když ano?“

Yasminina mrazivá reakce naznačila, že se Claire strefila. „Toto je jih. New Orleans. Tady je tradicí, že -“

„On takový není,“ přerušila ji Yasmine vehementně. „Je to rasově nejmíň předpojatý člověk, jakého jsem kdy potkala.“

Claire se nucené usmála. „Jsem si jistá, že ano, jinak bys ho nemohla milovat.“ Věděla, kdy se stáhnout zpátky. Yasminin způsob uvažování nevedl k upřímné diskusi. Byla zraněna a jako všechna zraněná zvířata útočila na toho, kdo se jí snažil pomoci. „Odpusť mi, že jsem se o tom zmínila.“

„Nechovej se ke mně tak shovívavě, Claire.“

„Nechovám se shovívavě.“

„Přej se nechová shovívavě!“ Yasmine vyskočila ze stoličky. „Pochybuju, že věříš jedinýmu slovu z toho, co jsem ti řekla. Pravděpodobně si myslíš, že mě vohejbá jen tak.“

Claire odstrčila stoličku a vstala. „Dobrou noc, jdu spát.“

„Utíkáš před diskusí.“

„Správně,“ zakřičela na ni Claire. „Odmítám o tom s tebou diskutovat, protože je to patová situace. Když řeknu cokoliv negativního, hned vyskočíš na jeho obranu. Nezajímá mě, kdo nebo co je tvůj milenec. Zajímá mě jenom to, že jsi nešťastná. Jestli chceš žít takhle, prosím. Dokud to nebude ovlivňovat tvou práci, nebude se mě to týkat.“

„Ale ne! A co tvoje žárlivost?“

„Žárlivost?“

„Jen se netvař tak nevinně, Claire. Vidím ti až do žaludku. Zbláznila jsem se do chlapa, kterej chce kvůli mně změnit celý svůj život, zatímco tvůj je pořád sterilní jako život jeptišky.“

Claire potichu počítala do deseti. Když se Yasmine zlobila sama na sebe, vyvolávala hádky, jen aby obrátila svůj hněv proti něčemu jinému. Byla to povahová vada, kterou se Claire během jejich přátelství naučila tolerovat. Tím, že Claire o této vadě věděla, však ještě nedokázala otupit její ostří. Zítra ráno bude Yasmine překypovat srdečnými úsměvy a omluvami, bude se nazývat sobeckou děvkou a bude Claire prosit o prominutí, ale pro Claire byla tato noční zkouška příliš vyčerpávající.

„Mysli si, co chceš. Já jsem unavená. Dobrou noc.“

„Ten Cassidy, má on taky nějaké křestní jméno?“

„Nevím.“ Cestou do ložnice zhasla Claire světlo v hale. Yasmine to nepochopila. Byla Claire v patách jako otravné štěně.

„To ses k němu chovala takhle chladně a povýšeně?“

„Chovala jsem se přátelsky.“

„Uvědomil si, že byl úplně vedle?“

Claire se náhle zastavila a otočila se tváří k Yasmine. „O čem to mluvíš?“

„Mluvit nejasně nebo v hádankách, to ti jde, Claire, zatraceně dobře. Ale podle svých prvních dojmů pochybuju, že to Cassidy od ženský sežere.“

„Jsem si jistá, že mě vůbec nebral jako ženu. Byl tady oficiálně.“

„Zdržel se hrozně dlouho.“

„Měl hodně otázek.“

„Dokázala jsi na ně odpovědět?“

Claire opět nevraživě pohlédla na svou přítelkyni. „Jenom na několik z nich. Chtěl najít něco, co mě spojuje s vraždou Jacksona Wildea, a nic takového neexistuje.“

„Myslíš si, že je sexy?“ zeptala se Yasmine.

„Předpokládám, že se ptáš na zástupce státního návladního a ne na toho evangelíka.“

„Zase uhejbáš, Claire. Odpověz mi na otázku.“

„Nepřemýšlela jsem moc o tom, jak pan Cassidy vypadá.“

„Zato já jo. Je sexy v tom silným, temným významu slova. Nemyslíš?“

„Nevzpomínám si.“

„Vsadím se, že šoustá s votevřenejma vočima a zaťatejma zubama. Je mi horko, jen si na to pomyslím.“

Yasmine se pokoušela Claire vyprovokovat. Claire odmítla sednout jí na lep a vkročila do ložnice. „Myslela jsem, že jsi zamilovaná.“

„To jsem. Ale nejsem slepá. A nejsem mrtvá.“ Přes zavřené dveře Claiřiny ložnice Yasmine dodala: „Ráda bys, aby si pan Cassidy a kterejkoliv jinej chlap mysleli, že máš v kalhotkách rampouchy. Jenže ty taková nejsi, Claire.“

Když Claire naslouchala Yasmininým vzdalujícím se krokům, zahlédla svůj odraz v zrcadle na dvířkách příborníku. Jako by to ani nebyla ona, vypadala nervózně, zmateně a polekaně.

A důvodem byl Cassidy.

KAPITOLA 6

André Philippi dojedl večeři a odložil příbor na okraj talíře. Otřel si ústa naškrobeným látkovým ubrouskem, poskládal ho a odložil stranou. Potom zazvonil na číšníka z pokojové služby, aby odnesl tác. Pečená kachna byla poněkud suchá a omáčka na čerstvém studeném chřestu trochu příliš kořeněná estragonem. André na to bude muset upozornit šéfkuchaře.

Jako noční manažer hotelu Fairmont v New Orleans André Philippi vyžadoval od všech zaměstnanců, aby dokonale plnili své pracovní povinnosti. Chyby se prostě netolerovaly. Drzost nebo lajdáctví vedly k okamžitému propuštění. André věřil, že jeho klienti by se měli cítit jako hýčkaní hosté v tom nejlepším domácím prostředí.

V malé umývárně hned vedle soukromé kanceláře si jemným francouzským mýdlem umyl ruce, vykloktal si, aby se uchránil zápachu z úst, a velmi pozorně si osušil tenoučký knírek a rty. Rukama si uhladil naolejované vlasy, které si česal od řídnoucí pěšinky dozadu, dílem proto, že tak vypadal upraveně, ale taky proto, že tak znemožnil svým černým vlasům, aby se mu přirozeně vlnily. Zkontroloval si nehty. Zítra budou ostříhány, opilovány a naleštěny. Objednával se na manikúru pravidelně každý týden, což byl zvyk, který přímo nábožně dodržoval.

S ohledem na rozpočet hotelu zhasl světlo v umývárně a znovu vstoupil do kanceláře. Normálně by ho jeho postavení neopravňovalo k soukromé kanceláři, ale André stál služebně výš než kdokoliv jiný, včetně nejdéle sloužících v hotelu.

A uměl zachovávat tajemství.

Za dobu své služby požíval jistých výhod, protože jeho nadřízení často vyžadovali jeho diskrétnost. Uchovával v tajnosti jejich hříchy, ať už to byla záliba v mladých hoších nebo drogová závislost. Soukromá kancelář byla pouze výrazem toho, že důvěra v Andreho se vyplácela.

Další výrazy díků od hotelového personálu a hostů, kteří vyžadovali jeho zvláštní služby, mu vynesly podíly v několika městských bankách a učinily z Andreho bohatého muže. Málokdy měl však příležitost utratit peníze za něco jiného než šatstvo a květiny, které kupoval na hrob své raaman. Umělecky vázané kytice květin tak exotických, jako byla ona sama, nechával posílat na hrob dvakrát týdně. Květiny byly naaranžovány ještě vybraněji než ty, které matce posílal jeho otec, když byl André malý chlapec. To bylo pro Andreho velmi důležité.

Nebyl vysoký, ale strnulé držení těla přispívalo k jeho vybranému vystupování. I když nebyl malicherný, byl puntičkářský. Zkontroloval svůj zevnějšek v dlouhém zrcadle na zadní straně koupelnových dveří. Jeho kalhoty měly puky ostré jako nože. Červený karafiát v knoflíkové dírce na klopě vypadal ještě svěže. Límeček a manžety naškrobené bílé košile byly tak tuhé, že by se od nich odrazil tenisový míček. Vždy si oblékal bezvadně šitý tmavý oblek, bílou košili a konzervativní kravatu. Lépe by se cítil ve smokingu a psích dečkách, ale to by upoutávalo pozornost jeho hostů víc než skvělé služby, které jim byly poskytovány. A to by bylo stejné jako nějaký jiný nedostatek. André Philippi se považoval za služebníka hostů v hotelu Fairmont a svou práci bral vážně.

Ozvalo se zaklepání na dveře a vstoupil mladý muž v uniformě číšníka z pokojové služby. „Mohu odnést tác, pane?“

„Ano, už jsem skončil.“ André kriticky zhodnotil číšníkův zevnějšek a techniku, když dával na servis pokličky a překládal je na tác.

„Bude to pro dnešní večer všechno, pane Philippi?“

„Ano, děkuji vám.“

„Rádo se stalo.“

André se nad tímto idiomatickým spojením zamračil, ale číšník pracoval vcelku dobře. Nepochybně se vrátí do kuchyně a bude vtipkovat s přáteli z hotelového personálu až do příští objednávky. André neměl mnoho přátel.

Navštěvoval ty nejlepší soukromé školy, včetně Loyolské univerzity. Ale protože se nikdy nemohl hlásit ke svému otci, a vice versa, byl vždycky společenským vyděděncem.

Nevadilo mu to. Jediné, co pro něj existovalo, byl hotel. Co se odehrávalo mimo jeho zdi, bylo pro Andreho pramálo zajímavé a důležité. Nebyl ctižádostivý. Nešlo mu o společenský žebříček. Podle něho dostat se do nebe znamenalo zemřít ve službě ve Fairmontu. Jeho stísněné apartmá se nacházelo pár minut chůze od hotelu, ale ve skutečnosti litoval času, který tam musel strávit. Kdyby to bylo dovoleno, nikdy by Fairmont neopustil.

André měl jenom jednu nectnost. A té se teď oddával stejně jako gurmán po večeři svému likéru. Otevřel zásuvku svého stolu a podíval se dolů na zarámovanou fotografii. Ach, Yasmine. Tak dokonalá. Tak krásná. „Prima chlapovi,“ napsala před kudrlinkovitým podpisem.

André byl víc než vášnivý fanoušek. Po celé roky k ní planul citem, který hraničil až s posedlostí. Nešlo o sexuální přitažlivost. Ta by celý vztah jen znesvětila. Ne, zbožňoval ji asi tak jako milovník umění toužící po nedostupném obrazu. Obdivoval ji a zbožňoval a toužil, aby byla šťastná, tak jako si přál, aby byla šťastná jeho krásná maman.

Konečně zavřel zásuvku, neboť věděl, že v noci bude mít další příležitosti dívat se tu úžasnou tvář, která nikdy neopouštěla jeho mysl. Teď však byl čas na pravidelnou, každou hodinu se opakující kontrolu recepce. Zdálo se, že vše probíhá hladce. Uviděl nedopalek cigarety před jedním z výtahů, ale na lusknutí jeho prstů přiběhl poslíček, aby ho uklidil. Odstranil vadnoucí růži z květinové výzdoby a zdvořile se zeptal vracejících se hostů, zda je všechno podle jejich přání. Jako obvykle ho ujistili, že je všechno perfektní.

Když procházel halou, otřásl se při vzpomínce na to hrůzné ráno po vraždě Jacksona Wildea. Taková otřesná událost se musela přihodit právě v jeho hotelu!

Nelitoval, že je ten televizní kazatel mrtev, aspoň ne nijak zvlášť. Ten člověk uspokojoval spíš své vlastní potřeby než potřeby jiných. Jeho úsměv maskoval nebezpečnou povahu- Smál se příliš hlasitě, mluvil příliš drsně, rukou potřásal příliš srdečně. André zahrnul toho muže a jeho rodinu veškerou zdvořilostí, ale srdce do ní nevložil, protože měl k Jacksonu Wildeovi zvláštní osobní odpor.

Ta zášt v něm stále ještě přetrvávala. Wildeova vražda vrhla na hotel podivné světlo. Žádný hotel nemohl zaručit, že se v jeho pokojích nestane něco podobného, ať už byla bezpečnostní opatření jakákoliv. Nicméně někteří místní novináři již navrhli, že by hotelu měly být odepřeny finanční záruky.

No, to teď měli v rukou právníci a to bylo mimo Andreho království. Ale ještě teď se mu zvedal žaludek, když si vzpomněl na zmatek, který následoval: klidná hala byla plná policistů, reportérů a právem nespokojených hostů, kteří byli vyslýcháni jako nějací ničemové. Bylo to, jako by s královskou vdovou brutálně zacházeli hrdlořezi z ulice.

Všechno, co však úřady zjistily, bylo, že někdo vešel do hotelu z ulice, vyjel výtahem do sedmého patra a byl uvítán ve Wildeově pokoji. Poté, co Wildea zastřelil, aniž by to upoutalo něčí pozornost, zmizel vrah stejnou cestou. Měli by proto být podezřelí všichni hosté, kteří tu noc byli v hotelu? Měla policie právo kohokoliv podezírat? André si myslel, že nikoliv. Proto se netrápil výčitkami o ochraně těch, kteří se nepohádali s Jacksonem Wildem.

Policisté automaticky vyslechli i Andreho. Zdálo se, že o jeho výpovědi nepochybují. Ale pan Cassidy, to byla jiná záležitost. Byl důkladnější a zatvrzelejší než ten rozcuchaný policista se dvěma křestními jmény. Cassidy přímo Andreho neobvinil ze lži, ale zdálo se, že vyšetřovatel ví, že André něco skrývá.

„Podívejte, pane Philippi,“ řekl a přiblížil se k Andremu s gestem, které mělo vyvolávat důvěru, „nezajímá mě, kolik drog se té noci dostalo do pokojů nahoře. Nikdo nebude zjišťovat, jestli tam nebyla nějaká prostitutka, která své klienty připoutala k nábytku a pak je nahé fotografovala. Nezajímá mě, kdo komu klátil ženu. Co opravdu potřebuju vědět, je totožnost každé osoby, která prošla té noci těmito dveřmi. Vím, že halu bedlivě sledujete. Vídáte tam hodně lidí. Třeba tam byl někdo, koho považujete za bezvýznamného, a ono tomu tak není. Sebemenší informace může být nesmírně důležitá.“

„Chápu, pane Cassidy,“ odpověděl André s netečným výrazem ve tváři. „Ale už jsem uvedl každého, koho jsem oné noci viděl. Přikázal jsem personálu, aby s vámi plně spolupracovali. Máte přístup k našemu počítači.“

Který, jak vy i já víme, uchovává jenom to, co je mu uloženo, aby uchoval. Údaj se dá vymazat snáz než uložit.“ Cassidy zvýšil hlas, dávaje tak najevo svou netrpělivost. Když si to uvědomil, zkusil jiný fígl a nasadil tón ustaraného rodiče, který se chystá trestat. „Proč se mnou nejednáte na rovinu, André? Jestli vás nachytáme, že nám odepíráte poskytnout informace, můžete za to být stíhán. Já bych nerad, aby na to došlo, a vy taky, ne?“

Cassidy mohl střídat taktiku jak chtěl, ale z Andreho nic nedostal. Ten byl pevně rozhodnut nikdy neposkytnout informaci, která by kompromitovala osoby, jichž si váží. Fakta, která neměla absolutně žádný vztah k vraždě reverenda Jacksona Wildea, nemusela pana Cassidyho zajímat.

Pan Cassidy nebyl původem z New Orleans. Mylně se domníval, že zákony jsou absolutní, přímé a že platí pro všechny. Nepochybně se domníval, že plošně se týkají všech. Zřejmě se ještě neseznámil s morálním kodexem, který vládl v Crescent City. Cizinci by ho možná nepochopili a nedodržovali, ale André ano.

Když Claire vstoupila do kuchyně, její matka seděla sama u stolu v jídelním koutě. Už byla oblečená i nalíčená. To vypadalo povzbudivě. Byly totiž i dny, kdy Mary Catherine neopouštěla lůžko, připoutána k němu svými depresemi.

„Hmm. Ta káva voní dobře, mami,“ řekla Claire a připínala si náušnice.

„Dobré ráno, holčičko. Spala jsi dobře?“

„Ano,“ zalhala Claire. Když si dávala do kávy smetanu, ohlédla se přes rameno a usmála se na matku. Její úsměv ztuhl, když spatřila známou tvář přes celou obrazovku přenosné televize stojící na poličce. Vysílali ranní zprávy.

„Opravdu by neměla takhle křičet,“ poznamenala Mary Catherine. „Je to tak ošklivé. Žena by měla mluvit klidným tónem.“

Ariel Wildeovou obklopovali reportéři, celí žhaví vysílat její nejnovější a nejjedovatější kritiku města, farnosti a státních úřadů, které jí stále odpíraly převoz manželova těla do Nashvillu.

Claire si s obavami sedla naproti matce. Víc než televizi sledovala Mary Catherine.

„Paní Wildeové by měli povolit pohřbít jejího manžela co nejdřív,“ řekla Mary Catherine, „ale je těžké soucítit s lidmi, kteří jsou tak nepříjemní.“

„Proč říkáš, že jsou nepříjemní, mami?“

Mary Catherine na ni pohlédla s nelíčeným úžasem. „Proč, Claire? Už jsi zapomněla na všechny potíže, které ti ten kazatel způsobil? Na všechny ty hrozné věci, co říkal? Je to nechutný člověk a zdá se, že je taková i jeho žena.“

To je jeden z jejích jasných dnů, pomyslela si Claire. Bývaly vzácné, ale v těchto dnech uvažovala Mary Catherine perfektně a byla si plně vědoma toho, co se kolem ní děje. Když měla jasný pohled a z hlasu zněla vyrovnanost, dalo se snadno pochybovat, že tomu může být jinak. Claire se na ni dívala a uvažovala, co způsobuje tyto záchvaty zdravého rozumu a ta až příliš častá okna zapomnění. Celá desetiletí se lékaři marně pokoušeli stanovit diagnózu jejích potíží a léčit je.

„To, co ten člověk o tobě říkal, bylo tak nenávistné,“ řekla Mary Catherine. „Proč se nestaral sám o sebe a nenechal tě na pokoji?“

Matčina úpornost Claire překvapila. „Už si kvůli němu nemusím dělat starosti, maminko.“

Na matčiných rtech se rozprostřel blažený úsměv. „Já vím. Zemřel, zasažen třemi ranami z pistole.“ Měníc náhle téma, přisunula talíř s pečivem ke Claire. „Vezmi si, holčičko. Jsou báječné.“

„Teď si dám jenom kávu,“ řekla Claire, aby odvedla pozornost jinam. „Maminko, chtěla jsem s tebou mluvit o něčem velmi důležitém.“

„Tohoto moderátora na počasí mám ráda. Ty ne? Mluví tak hezky, tak normálně.“

„Maminko?“ Claire čekala, až se na ni opět obrátí matčina pozornost. „Pamatuješ si, jak u nás nedávno byl pan Cassidy?“

„Jistě. Před pár minutami byl v televizi a taky ho citovali ve zprávách. Když jsem se s ním seznámila, nevěděla jsem, že je tak důležitý. Bude vyšetřovat vraždu Jacksona Wildea za úřad státního návládního.“

„Správně. A protože se reverend Wilde ke mně choval tak nepřátelsky, chtěl se pan Cassidy se mnou setkat. Možná že přijde ještě jednou.“

„To je hezké. Byl velice milý.“

„On ale… on není vždycky tak milý. Ve své profesi musí lidem klást hodně otázek. Osobních otázek o jejich životě, o jejich zázemí. Musí se lidem vrtat v minulosti a zjišťovat věci, které by si raději nechali jen pro sebe.“ Zmlkla, aby to Mary Catherine mohla vstřebat. Ta na ni hleděla se zájmem. „Kdyby se pan Cassidy vrátil a začal se tě vyptávat na roky, kdy jsme bydlely s tetou Laurel, co bys mu řekla?“

Mary Catherine otázka neuvedla do rozpaků. „Předpokládám, že bych mu řekla, jak to bylo pěkné.“

Claire vydechla úlevou, chytila matčinu ruku a srdečně ji stiskla. „Viď? V domě tety Laurel jsme zažily báječné časy.“

„Víš, pořád mi chybí. V neděli po mši jí zaneseme na hrob květiny.“ Mary Catherine vstala a zamířila k vestavěnému stolu. „Teď mě, Claire, musíš omluvit. Musím udělat seznam nákupů, než přijde Harry. Je zapomnětlivá. Pokud jí nenapíšu všechno, co na trhu potřebujeme, nepamatuje si nic.“

Mary Catherine začala zapisovat jednotlivé položky nákupů, zatímco ji Claire s ustaraným výrazem pozorovala. Bylo jisté, že Cassidy se vrátí. Jenom doufala, že to nebude dnes. Byla ráda, že se Mary Catherine těší ze svého dobrého dne, ale jenom do té chvíle, dokud by se Cassidy nezačal matky vyptávat na Jacksona Wildea a jeho vraždu.

Otevřel kohoutek se studenou vodou naplno, ale stejně byla voda vlažná. Cassidy si řekl, že by měl být přinejmenším vděčný za tu vydatnost. Jak mu voda narážela na šíji, odplavovala část napětí. Ale ne všechno.

Konečně se namydlil, našamponoval, opláchl a vyšel ze sprchy. Zatím se mu spařila káva. Šel za vydatnou vůní neworleanské kávy a cikorky až do své maličké kuchyňky a nalil si šálek. Horká a hořká mu poskytla dvojitý šok kofeinu a optimismu. Možná že dnešek něco přinese.

Naboso došel k předním dveřím a otevřel je, aby si vzal ranní noviny. Žena, která bydlela naproti za úzkým dlážděným chodníkem, právě házela do schránky dopisy.

Prohlédla si ho a překvapením se zašklebila. „Dobré ráno, Cassidy.“

Sevřel uzel ručníku, jejž si omotal kolem beder. „Dobré ráno.“

„Moc jsem vás v poslední době neviděla.“

Ignoroval skrytý význam její zdvořilostní fráze a řekl:

„Mám hodně práce.“

„To jsem si přečetla.“ Kývla směrem k novinám, které tiskl v podpaží. Odtud se její pohled odvážil směrem k mokrým chloupkům v podbřišku. „Už jste měl příležitost vyzkoušet to nové mýdlo, co jsem vám dala minulý týden?“

Pracovala u Maison-Blanche, firmy s kosmetickými výrobky. Pořád mu nechávala na prahu vzorky z pánské kosmetické kolekce. Díky ní měl víc kosmetiky než pánové, kteří byli v klubech na Bourbon Street za dámy. Topil se ve vodách na a po holení, ale neměl to srdce, aby ji zranil. Cítil, že ho studuje až pod kořínky vlasů, proto řekl: „Jo, to bylo dobrý.“

„Voní hezky?“

„Hmm.“

Podívala se mu do tváře a její oči zaváhaly. Vyhnuly se tomu, aby to řekly. Uvědomil si jejich jemný výraz pro cosi, co mohlo být čímkoliv. Pohrával si s myšlenkou, že se nechá pozvat na rohlíky a trochu tepla, ale než se myšlenka zformovala, zaplašil ji. „No, už mám zpoždění. Nashle.“

Zavřel dveře o pár vteřin dřív, než mu zavázaný ručník sklouzl přes boky a spadl na zem. Jeho sousedka, Penny nebo Patty či Peggy nebo tak nějak, byla hezká a k maní, pokud věděl. Už dřív leccos naznačovala, což ignoroval, hlavně pro nedostatek času a zájmu.

Možná měl dnes ráno přijmout její jemné pozvání. Možná by mu to zlepšilo náladu, a to právě potřeboval. „O tom teda sakra pochybuju,“ zamumlal. Kdyby to bylo tak snadné, mohl se dostat z této krize už dávno. Nebylo tak těžké narazit si ženskou.

Odkopl mokrý ručník z cesty a nahý vešel do kuchyně. Zatímco čekal, až se opečou dva krajíčky pšeničného chleba, usrkával kávu. Otevřel Times Picayune a všiml si, že Wildeova vražda degradovala na stranu čtyři. Tam však, černé na bílém, byl článek o tom, jak jsou úřady vyvedeny z konceptu. Přímo se tam mluvilo o neschopnosti. Pro ty, kteří by náhodou neznali fakta - a protože tisk byl přesycen zprávami, zdálo se zhola nemožné, že by je ještě někdo neznal - se objevila rekonstrukce místa zločinu, a to na základě zprávy pro tisk, kterou Cassidy sám pomohl sestavit.

Reportér citoval jeho slova o tom, že spojené úsilí policie a úřadu státního návladního sleduje několik podezřelých, což byla pravda, a že zatčení bude bezprostředně následovat, což byla lež. O zatčení vůbec neuvažovali. Ani je to nenapadlo.

Toast vyskočil z opékače. Oba krajíčky si namazal máslem, posypal je cukrem a skořicí a ukousl si. Vzpomněl si na Claire Laurentovou. Její ústa musí chutnat jako teplé máslo se skořicovým cukrem.

„Kruci.“ Rukama se opřel u kuchyňskou linku a naklonil se dopředu, bradu svěšenou na prsa. I když se osprchoval teprve před pěti minutami, začal se potit, drobné krůpěje mu stékaly v podpaždí, po hrudi, zádech a břiše dolů. Vzrušení obtáčelo jeho pohlaví jako cáry mlhy z bažin, výsměšné a trýznivé způsobilo k jeho nespokojenosti erekci.

Od své návštěvy ve Francouzském hedvábí se v noci potil. Bylo to jako malárie, slabé příznaky se noc co noc znovu opakovaly. Cítil se slabý, napůl šílený a nadržený. Obviňoval sám sebe, že hoří jako adolescent kvůli výrobkům Francouzského hedvábí. Když se normální chlap koukne na modelky v miniaturním prádélku, vzruší se. To je zákon přírody. A každý kus prádla v katalogu Francouzského hedvábí byl sexy. Ať už sexy slaďounký, sexy chladný nebo sexy dráždivý. Byl ale vždycky sexy.

Tyto lesklé stránky ho vzrušovaly. Od svých dvanácti let studoval barevné přílohy časopisů a nikdy nehořel tak jako teď. Rozdíl způsobila žena, která katalog vytvářela. Claire Laurentová provokovala stejně jako zboží, s nímž obchodovala. Nedokázal ji vypudit z mysli, a to nejen kvůli vyšetřování. Ptal se už poněkolikáté, jestli ty zatracené bublinky nebyly ve skutečnosti voodoo nápojem lásky.

„Tak jaký to bylo včera odpoledne v tý fabrice na prádlo?“ zeptal se ho Crowder při běžné ranní schůzce.

„Myslíš Francouzský hedvábí?“

„Máme v tomhle případu ještě jinou takovou firmu?“

„Je to náročný. Nečekal jsem, že je to tak veliký.“

„Obchod mě nezajímá. Mluvil jsi s tou ženskou, s tou Laurentovou?“

„Jo. Dlouho.“

„Máš něco?“

„Říká, že se s Wildem nikdy nesetkala.“ A?“

„To je v podstatě všechno.“

„Věříš jí?“

Z několika důvodů, kterým plně nerozuměl, odpověděl Cassidy vyhýbavě: „Nedala mi důvod, abych jí nevěřil.“ Protože Crowder očekával podrobnosti, řekl mu o Mary Catherine Laurentové a o modelce Yasmine.

„Tu znám,“ řekl Crowder. „Jednou jsem ji viděl u Johnyho Carsona. Kvůli takový by člověk i umřel.“

„To jo. Paní Laurentová, tedy matka Claire, je mentálně postižená.“

„Neříkej. Jak?“

Crowder se ptal na podrobnosti, Cassidy je však neznal. Pochyboval, že Crowdera bude zajímat, že mu péro stojí pokaždé, když jen pomyslí na Claire Laurentovou. Což nebylo právě šťastné znamení pro zástupce státního návladního, který se pokoušel dát dohromady případ, na němž balancovala jeho kariéra. Šlo o šťavnatý, dobře publikovaný případ, na který se mladým ambiciózním vyšetřovatelům jen sbíhaly sliny. A tento případ patřil právě jemu.

Dostal jedinečnou příležitost dokázat Crowderovi, že bude schopen převzít vládu, až staroch odejde do důchodu. Potřeboval přesvědčit voliče, že je správným mužem pro tuto tvrdou práci. A potřeboval si dokázat, tak jak se o to snažil už pět let, že je jedním z dobrých chlapů a nepatří do starého železa.

Dvojnásob těžké to však bylo, jestliže se kvůli někomu ze svých podezřelých potil a byl nadržený.

Claire Laurentová nemohla chladnokrevně spáchat vraždu. Jen se podívej, jak se chová ke své matce, oponoval sám sobě.

Tato logika neměla za mák cenu a Cassidy to věděl. Znal řadu zabijáků, kteří se rozbrečeli na povel, hlavně když šlo o jejich matky.

Takže city stranou. Podívejme se na to prakticky. Nemělo by to žádný smysl, kdyby zabila Wildea. Zabitím a přistižením by riskovala mnohem víc, než kdyby se uskutečnily jeho plány a on by zničil její obchod. Správně? Správně. Neudělala by to.

Ale i tak něco na situaci ve Francouzském hedvábí nehrálo. Co tam bylo tak zvláštního? Vybavil si každého, koho tam potkal: Anču Hromdopolice, recepční, Claire, Mary Catherine, Yasmine. Najednou mu to došlo. „Žádní muži.“

Žádní muži. Všichni zaměstnanci ve skladu byly ženy. Harry, posluhovačka, byla přezdívka pro Harriettu. Bylo to tak výjimečně důležité? Bylo Francouzské hedvábí jasným případem opačné sexuální diskriminace? Šlo v přátelství mezi Claire a Yasmine o víc než o přátelství a obchod?

Myšlenka zanechala v jeho ústech hořkou pachuť, silnější než káva s cikorkou. Zbytky kávové sedliny vylil do kuchyňského dřezu.

Ne, to nebylo možné. To by vycítil. Tiše spolu komunikovaly jako důvěrné přítelkyně, ne jako milenky. Claire Laurentová určitě nebyla vražedkyní.

Naproti tomu na něj zapůsobila jako žena, která, pokud by už zabila, by se vůbec nerozpakovala rozstřílet mu koule na padrť.

Zazvonil telefon. „Tady je Glenn.“

„Dobrý ráno.“

Detektiv vrčel nespokojeností. „Volal mi policejní komisař. Říká, že ta baba Wildeová - a ta baba platí do puntíku - požaduje, abychom jí vydali tělo. Budeme to muset dovolit, Cassidy.“

Prsty si prohrábl vlhké vlasy. „Kruci. Myslím, že nemáme na vybranou. Ale nech mě, ať to ještě jednou zkusím s ní a s jejím nevlastním synem.“

„Máme jejich prohlášení. Sám jsem je vyslýchal aspoň desetkrát. Už by to vypadalo jako týrání.“

„Já vím, ale chci to zkusit ještě jednou. Budu tam za půl hodinky.“

Výslech Ariel a Joshuy Wildeových začal špatně. Seděli už v Cassidyho pracovně, když dorazil. Vdova, celá v černém hedvábí, vypadala křehce, vyčerpaně a naprosto nevinně. „Pane Cassidy, za hodinu odjíždíme do Nashvillu. Nechceme zmeškat let.“

„Omlouvám se,“ řekl a usedl za stůl. „Dostal jsem se do dopravní zácpy. Zařídím, abyste se dostali na letiště dostatečně včas, tedy s policejním doprovodem.“

To se jí podle všeho líbilo. Opřela se v křesle: „Děkuji.“

„Cestou sem mě informovali, že na palubě letadla bude také rakev s tělem reverenda Wildea.“

Vyšívaným kapesníčkem si osušila oči. „Jackson byl zavražděn víc než před týdnem. Nejen že se vám nepodařilo zatknout jeho vraha, ale navíc mi i bráníte, abych ho mohla pohřbít.“

Cassidy jí v duchu tleskal. Byla po čertech dobrá. Kolena měla cudně zakrytá sukní, světlé rovné vlasy si stáhla dozadu černou sametovou stužkou. Vůbec se nesnažila vypadat přitažlivě, a přesto z ní vyzařovalo nevysvětlitelné osobní kouzlo.

Její nevlastní syn jí položil ruku na rameno. „Byla to pro nás vyčerpávající muka, pane Cassidy, zvlášť pro Ariel.“

„To věřím.“

„Chceme odvézt otcovo tělo domů, pohřbít ho a pak si odpočinout. Počítáme s tím, že se vrátíme do New Orleans, jakmile bude pachatel zadržen. Osobně se ho chci zeptat, proč to udělal.“

„Na to bych se ho chtěl taky zeptat.“ Cassidy otevřel složku, kterou mu podal jeden z úředníků. „Abychom si to tedy ujasnili. Potřeboval bych s vámi znovu prověřit některé časové údaje.“ Zašustil papírem, aby jeho žádost vypadala zákonně. „Vy - tedy vy tři a ještě několik dalších z vaší skupiny -jste přijeli do hotelu. Kdy?“

„Pět minut po desáté,“ odpověděla Ariel netrpělivě. „Pane Cassidy, to už jsme prošli tisíckrát.“

„Já vím, že se to opakuje, ale někdy si svědkové při opakování událostí vzpomenou na něco, co předtím zapomněli. Prosím, udělejte to pro mě.“

Ariel si trpělivě povzdechla. „Přijeli jsme pět minut po desáté. Všichni jsme měli hlad. Jedli jsme v restauraci Sazerac v přízemí. Jsem si jistá, že to personál dosvědčí.“

„Dosvědčili to. Odešel někdo od stolu?“

„Myslím, že ne. Joshi, pamatuješ si, že by někdo během jídla odešel od stolu?“

„Ne. Proč je to důležité, pane Cassidy?“

Stále ještě nebylo jasné, jak se pachatel dostal do Wildeova apartmá. Cassidy si myslel, že někdo z hotelu mohl mít přístup ke klíči a čekal na Wildea, až se vrátí z večeře. „Jen jsem si myslel, že bych to měl ověřit.“

„Nepamatuji se, že by někdo odešel dřív, než jsme skončili,“ řekla mu Ariel. „Všichni jsme jeli společně výtahem a vystupovali na určených podlažích.“

„Byla to veselá společnost?“

„Všichni jsme ho byli plni.“

„Alkoholu?“

„Ducha svatého. Ta večerní bohoslužba byla obzvlášť požehnaná.“

„Aha.“ Cassidy prolistoval papíry. „Takže paní Wildeová, vy, váš manžel a Josh jste společně vystoupili v sedmém patře?“

„Přesně tak. Jackson vždy rezervoval celé podlaží výhradně pro nás, abychom měli naprosté soukromí.“

„Hmm.“

„U výtahu jsem Jacksona políbila na dobrou noc a odešla do Joshova apartmá, abychom tam nacvičili písně na příští večerní bohoslužbu.“

„Vždycky zpíváte s plným žaludkem, paní Wildeová?“

„Prosím?“

Cassidy se opřel o opěradlo židle a s tužkou v prstech upřeně pozoroval ty dva. „Znám pár zpěváků, ale ani jediného, který by rád zpíval hned po jídle. Plný žaludek blokuje bránici, ne?“

„Co to s tím má společného?“

„Řekla jste, že jste odešla do Joshuova apartmá cvičit.“

„Vysvětlím to,“ řekl spěšně Josh. „Když s Ariel nezkoušíme přímo v sále, pracujeme na tempu, rytmu a takových věcech. Nezpívá naplno, pokud nejsme v sále, kde zvukaři nastaví mikrofony.“

„A ták,“ řekl Cassidy. „Proto vás nikdo neslyšel té noci zpívat.“

„Nikdo jiný také v sedmém patře nebyl, vzpomínáte si?“ připomněla mu sladce Ariel.

„To je pravda. Ale pokoje nad Joshovým apartmá a pod ním byly obsazeny, nikdo z hostů však neslyšel zpěv ani hru na klavír.“

„Na co narážíte, pane Cassidy?“

„Že jste možná šla do Joshova pokoje, abyste tam provozovala hudbu poněkud jiného druhu.“

Vdova vyskočila a hleděla dolů na Cassidyho. „Jak se opovažujete!“

„Nikdo váš příběh nemůže dosvědčit, paní Wildeová.“

„Nikdo ho také nemůže zpochybnit.“

„A já si myslím, že jste to přesně tak plánovala.“

„Myslete si, co chcete.“

„Myslím si, že pokud byste chtěli ve svém poměru pokračovat, mohl jeden z vás nebo oba dva té noci proklouznout halou zpátky a ve spánku zastřelit vašeho manžela. Nechali jste ho tam celou noc a příští den ráno sehráli komedii pro tisk a veřejnost.“

Její modré oči se nebezpečně zúžily. „Vás zneužívá ďábel.“

„To je docela možné,“ odpověděl Cassidy zdvořile. „Ví, že já mu vždycky pomůžu.“

„Hodláte nás zavřít na základě této vaší domněnky?“ zeptala se Ariel vznešeně.

„Bez důkazů? Víte tak dobře jako já, paní Wildeová, že bez nich vám nic nepřišiju.“

„Přesně.“ Obrátila se a vyplula ze dveří.

Josh zůstal, ale i on byl nakažen jejím pobouřením. „To obvinění bylo zbytečné, pane Cassidy. Proč zlobíte mou matku sprostými tvrzeními, proč raději nehledáte skutečného vraha?“

„Nechme toho, Joshi,“ Cassidy nechtě přešel na familiární tón. Jestli někoho z nich zlomí, pak to bude Josh. „Vím, že ji šoustáš. Vsadím se o cokoliv, že… žes ho oddělal, jen abys ji dál mohl šoustat.“

„To neříkejte!“

„Tak mi to sakra pověz!“ Udeřil dlaněmi do stolu.

Po chvíli napjatého ticha se Josh nevrle zeptal: „Co chcete vědět?“

Cassidy zkrotil svůj temperament, neboť intuitivně vycítil, že se Josh dá na ústup, pokud s ním nebude jednat jemně. „Podívej se na to, Joshi, z mého úhlu a uvidíš, k jakým závěrům dojdeš. Ariel je mladá, hezká, talentovaná a miluje svého mladého, hezkého, talentovaného nevlastního syna, který její lásku opětuje. Jenže to má háček. Ona je vdaná. Nechtěný manžel jí poskytne motiv, který nemůžu nebrat v úvahu. A je to jediná další osoba, kromě tvého otce, která měla klíč od apartmá.“

„A co pokojské? Hotelový personál? Profesionální lupiči nepotřebují klíče. Ti se dokážou dostat i do zamčených hotelových apartmá.“

„Jackson byl zabit někým, koho znal, někým, kdo ho směl vidět nahého a rozvaleného na posteli.“

„Ariel to nebyla.“

„Byls to ty?“

Mladý muž zbledl. „Ve všem jsme si s otcem nerozuměli, ale já jsem ho nezabil.“

„Věděl o vašem poměru?“

„Nevím, o čem mluvíte.“

Sklápěcí židle Cassidyho téměř katapultovala na stůl. „Nevěš mi bulíky na nos, Joshi. Věděl?“

Mladý muž se pod Cassidyho upřeným pohledem zhroutil. Ramena mu poklesla a uhnul očima. „Ne. Myslím, že ne.“

Aha. Teď měl Cassidy přiznání, že byli oba zapleteni do nelegálního vztahu. Musel skrýt své uspokojení. „Myslíš, že jste byli dost šikovní, abyste to utajili před tvým otcem, když já jsem to uhodl třicet vteřin po tom, co jsem vás viděl?“

„Nejde o to, že bychom byli tak šikovní,“ řekl Josh a neradostně se zasmál. „Jde o to, že to byl chorobný egoista. Nikdy by nepodezříval Ariel, že by mi dala přednost před nim.

Cassidy mu pohlédl do očí a uvěřil mu. „To byl ale hajzl, co?“

„Ano, to byl.“

„Nenáviděl jsi ho?“

„Někdy.“

„Tak, že bys ho zabil?“

„Někdy. Ale já ho nezabil. Nemohl jsem. Neměl bych na to nervy.“

I tomu Cassidy věřil. Joshua Wilde se jmenoval po hebrejském bojovníkovi ze Starého zákona, ale to jméno mu nesedělo. Jackson Wilde se svým hromovým hlasem a povahou mstivého anděla byl nepochybně velmi zklamán svým mírným, jemným synem. Dítě mohlo nahromadit dostatek odporu vůči svému panovačnému, hyperkritickému otci. Lepší rodiče, než byl Jackson Wilde, odpráskly jejich přetěžované děti. Ale Cassidy nevěřil, že by Joshua byl schopen prohnat někomu kulku hlavou.

„A co ona?“ zeptal se Cassidy a ukázal bradou ke dveřím, jimiž rozzlobená Ariel odešla. „Rozmysli si, co odpovíš, Joshi. Inkriminovaný důkaz se může objevit každým okamžikem, může to být něco, co jsme opominuli předtím. Jestliže kryješ Ariel, jsi spolupachatelem a trest dostanete oba stejný. Zabila ho?“

„Ne.“

„Mohla to udělat bez tvého vědomí? Miloval ses s ní té noci, Joshi?“

Sklopil oči, ale odpověděl bez váhání. „Ano.“

„Odešla z tvého apartmá?“

„Ne. Pokud nejde o její definitivní odchod někdy k ránu.“

To bylo pozdě na vraždu, kterou Elvie Dupuisová tipovala mezi půlnocí a jednou hodinou v noci. „Víš to určitě?“

„Naprosto.“

„Podezříváš ji, že ho zabila?“

„Ne.“ Potřásl hlavou tak rozhodně, až mu několik kadeří spadlo do očí.

„Jak si můžeš být tak jistej?“

Zvedl hlavu a setkal se s Cassidyho přímým pohledem. Můj otec byl pro Ariel zárukou její velikosti. Bez něho je nula.“

Byla to slepá ulička. Oba dva byli vinni. Háček byl v tom, že Cassidy nevěděl, zda jsou vinni cizoložstvím, nebo zda se provinili mnohem vážněji. I kdyby však odbouchli Wildea, Cassidy neměl žádný důkaz, aby je zadržoval. „Šťastnou cestu,“ řekl úsečně.

Joshuu Wildea to překvapilo. „To jako myslíte, že můžu jít?“

„Jedině že bys chtěl podepsat přiznání.“

„Nemám se k čemu přiznávat a Ariel taky ne. Přísahám, pane Cassidy.“

„Možná budete mít šanci v soudní síni. Zatím sbohem.“

Cassidy se za ním díval a dumal, zda nepouští vraha mezi nic netušící veřejnost. I když, jak si přiznával, jediné nebezpečí, které veřejnosti od Ariel a Joshe hrozilo, spočívalo v tom, že oberou lid ve jménu Pána o jejich těžce vydělané peníze.

Nevrlý a naštvaný na celý svět skočil po telefonu hned po prvním pronikavém zazvonění. „Cassidy.“ Byl to Crowder, kterého výsledky výslechu moc nepotěšily. „Jsou prostě opatrní,“ shrnul Cassidy.

Crowder šťavnatě komentoval nepořádek, který po sobě vdova zanechala. „Letí si do Nashvillu navoněná jak růže, vypadá jako nějakej zatracenej mučedník a nás nechá, abychom se rejpali v tý smrdutý hromadě hoven. Cassidy, seš tam?“

„Co? Ale jo, promiň. Máš pravdu, v hromadě hoven.“

„Cojes tebou?“

Cassidy zíral na tlustou složku, kterou Howard Glenn právě přinesl do kanceláře a s vítězoslavným gestem ji hodil na stůl.

„Zavolám ti.“ Cassidy přerušil Crowdera v půli věty a zavěsil. Podíval se na Glenna, který se opíral o kraj stolu, s lišáckým výrazem na neholené tváři.

„Hej, Cassidy. Tohle by mohl být zlom, na který jsme čekali. Jdeme.“

KAPITOLA 7

„Je to vaše, že, slečno Laurentová?“

„Kde jste to vzal?“ zeptala se Claire toho nepříjemného člověka s postojem a výrazem gladiátora.

„Jeden z našich mužů to našel v kontejneru pár bloků odtud. To jste nečekala, že budeme kontrolovat popelnice všech zapletených do Wildeova případu?“

„Já do něj zapletená nejsem,“ řekla Claire klidně.

„Tohle svědčí o něčem jiném.“ Mával jí inkriminovanou složkou přímo před nosem. Odstrčila ji stranou.

„Ustup, Glenne,“ řekl najednou Cassidy. Odporný muž se na něho zamračil, ale ustoupil o pár kroků zpátky. Cassidy se obrátil ke Claire. „Teda upřímně: myslel jsem, že jste šikovnější. Proč jste tu složku nehodila třeba do řeky spolu s vražednou zbraní?“

Domnívala se, že v pokojích svého apartmá, které byly navrženy co nejsvětlejší a nejprostornější, ji nebude trápit klaustrofobie. Ale od okamžiku, kdy sem vstoupil Cassidy, se jí zdálo, že se stěny začínají svírat. Tento pocit byl o to intenzivnější proto, že Cassidyho doprovázel detektiv, kterého sledovala s neskrývaným odporem. Zdál se jí odpudivý, ani ne tolik kvůli neupravenému zevnějšku jako spíš kvůli hnusnému, podezřívavému, afektovanému úšklebku.

Když spatřila, co přinesli, sevřelo se jí srdce a dlaně se jí zpotily. Cítila se v pasti a bála se, ale rozhodla se nedat to najevo.

„Tak na rovinu, slečno Laurentová. Co je tohle?“ Detektiv Glenn hodil složku na kuchyňskou linku. Desítky výstřižků se rozlétly a rozsypaly po hladkém povrchu.

Claire nenáviděla, když ji úřady tlačily do kouta. Instinkt jí napovídal, aby se bránila, jako když jí bylo pět. Ale už nebyla dítě. Nemohla kopat a kousat a nastavovat záda. Nemělo smysl lhát. Dostali ji. Věděli to. Ona to taky věděla. Zbývalo jediné: tvářit se na to drze.

„Bylo to moje,“ připustila. „Vzhledem k tomu, že byl reverend Wilde zavražděn, myslela jsem si, že by nebylo rozumné tu složku uchovávat.“

„Rozumné?“ odfrkl Glenn. „Je to snad nějaký jemnější výraz pro bláznovství?“

Oči Claire zuřivě blýskly. Znehybněla.

Cassidy se postavil mezi ni a detektiva. „Omluvte nás.“ Tlačil detektiva ke dveřím. Po šeptané, leč vášnivé výměně názorů po ní Glenn vrhl odporný pohled, vyšel ven a hlučně za sebou práskl dveřmi.

„Děkuju vám,“ řekla Claire Cassidymu, když se vrátil. „Nevěřím, že bych ho snesla o chvíli déle. Byl pořádně nepříjemný.“

„Neudělal jsem to kvůli vám. Udělal jsem to kvůli sobě. Mám toho hodně, na co se chci zeptat. Bylo zřejmé, že Glenn to s vámi nikam nedotáhne, proto jsem ho požádal, aby mi dal šanci.“

„Na co se chcete zeptat?“

„To je mi otázka! Máme proti vám inkriminující důkaz, slečno Laurentová.“

„Sbírku výstřižků?“ zeptala se posměšně. „To bude sotva stačit, pane Cassidy. Chtěla jsem si právě udělat k obědu sendvič. Dal byste si také jeden?“

Nespouštěje z ní oči, Cassidy shodil sako a opřel si ruce v bok. Zíral na ni, jako by se ji snažil pochopit. „Umíte v tom chodit, že,“ řekl přesvědčeně. „Stejně jako umíte lhát.“

„Nikdy jste se mě neptal, jestli neuchovávám složku o Jacksonu Wildeovi.“

„Překvapuje mě, že nepopíráte, že jste ji měla.“ Ukázal na stoh výstřižků na lince.

Claire obešla linku a zamířila k lednici. „Kdybych to popřela, vypadala bych jako pachatelka, ne? Bude vám stačit krevetový salát?“

„Ano.“

„Tmavý chleba nebo bílý?“

„Panebože,“ zamumlal a prohrábl si vlasy. „Nepřestanete už s tou jižanskou pohostinností?“

„Proč bych měla?“

„Protože Glenn dole čeká, aby vás zatkl, a vy se bavíte o chlebu.“

„Nebudu zatčena, pane Cassidy, a my oba to víme.“ Vzala z lednice všechno, co potřebovala, a připravovala sendviče, stále obrácena zády ke Cassidymu. Doufala, že si nevšimne, jak se jí třesou ruce.

Zdálo se, že se složky zbavil v zoufalém gestu někdo s rukama potřísněnýma krví. Musela být blázen, když to hodila do kontejneru. Nic by nemělo být ponecháno náhodě. Proč to neudělala tak, jak jízlivě naznačoval, a nehodila to do řeky? Jistě, den po vraždě se všechno seběhlo tak rychle, že nedokázala rozumně uvažovat. Udělala chybu, a jak se ukázalo, přijde ji pěkně draho.

Také podcenila Cassidyho a vážnost jeho počátečního výslechu. Jeho otázky způsobily, že byla nesvá a opatrná, nebyly však důvodem k panice. Teď byl víc než mírně zvědavý na její vztah k Wildeovi. Vlastně ji podezíral, že ho zabila. Bude ji pozorovat, bude hledat sebenepatrnější důkaz. Jenže Claire měla bohatou praxi v maření úředního výkonu. První lekce, kterou se naučila, zněla: nikdy se nedej zastrašit.

Obrátila se k němu tváří. „Nemáte dost důkazů, abyste na mě uvalil vazbu, pane Cassidy. Nasbírala jsem si pár článků o Jacksonu Wildeovi. To je jenom kouř bez ohně.“

„To, z čeho oheň vyšel, je teď v Zálivu,“ řekl a vzal si olivu z talíře, který mu podávala. „Odneseno říčním proudem.“

„To je více než pravděpodobné.“ Protože na kuchyňském baru ležely výstřižky, pokynula mu ke sklem krytému stolu v jídelně. „Čaj nebo nealko?“

„Čaj.“

„Cukr?“

„Nic.“

Když se vrátila se dvěma sklenicemi ledového mátového čaje, sedla si proti němu. Vzal si půlku sendviče a ukousl roh. „Některé z těch výstřižků jsou roky staré.“

„Můj zájem sahá do doby před několika roky.“

„To jste se tolik zajímala o náboženství?“

„Ne, pane Cassidy,“ řekla s nenápadným úsměvem. „Jsem od narození katolička, ale nikdy jsem nevstoupila do nějaké organizované církve. Opravdu jsem se nikdy nezamilovala do charismatických televizních evangelíků. Wilde mě zaujal, protože jsem ho považovala za jednoho z nejnebezpečnějších mužů v Americe.“

„Takže jste považovala za svou občanskou povinnost ho umlčet?“

„Chcete slyšet mé vysvětlení, nebo ne?“ odsekla.

Pobídl ji, aby pokračovala.

„Jste velmi hrubý, pane Cassidy.“

„Ano, já vím.“

Jejich pohledy se na několik vteřin střetly. Claire nechtěla uhnout, proto začala mluvit. „Na rozdíl od jiných televizních kazatelů Wilde hrozil, že oloupí lidi ne o jejich peníze, ale o něco mnohem cennějšího, o jejich práva zaručená Prvním dodatkem k ústavě. Asi tak v době, kdy vyšel první katalog Francouzského hedvábí, začal svoje tažení proti všemu, co považoval za pornografii. Od samého začátku mě jeho poselství velmi děsilo.“

„Protože jeho vliv mohl překážet vašemu obchodu?“

„Ne, protože jsem nikdy nechtěla být postavena do takové pozice, kdy bych musela hájit svou práci. Viděla jsem to jako velice reálnou možnost a jak se ukázalo, můj předpoklad byl správný. Katalog Francouzského hedvábí nemá nic společného s dětskou pornografií a podobnými časopisy, ale on ho k nim jedním dechem přiřadil a neustále ho napadal. Reverend Wilde vedl válku proti svobodě tisku.“

„Nemůžete mít neomezenou svobodu, slečno Laurentová. Ruku v ruce se svobodou kráčí odpovědnost.“

„Souhlasím.“ Odložila svůj sendvič a mírně se předklonila. „Při pomyšlení na muže, ženy a děti vykořisťované kvůli zisku se mi dělá špatně, ale tenhle zločin se nevyřeší tím, že vykážeme kvalitní erotické umění z muzeí a knihoven. Cenzura je spojena s myslí, srdcem a svědomím. Pokud nesouhlasíte s porno filmy, utraťte svých sedm dolarů za něco jiného. Jestli jste proti televizním show, přepněte si kanál a nekupujte výrobky těch, kdo je sponzorují. Ale dejte těm, kteří nesdílejí váš názor, možnost sledovat, co chtějí. Není výsadou vlády nebo jmenovaného výboru takzvaných odborníků či jediného kazatele diktovat, co lidé - dospělí -mají nebo nemají dovoleno sledovat. Když se Hitler dostal k moci, jednou z prvních věcí, kterou udělal, bylo, že dal spálit knihy, které považoval za nevhodné.“

„Takže každý, kdo má něco proti Kdo chytá v žitě je neo-nacista?“

„Pane Cassidy, prosím. Neurážejte. Míním tím jenom, že je fašistou pro ty, kteří neschvalují, aby jejich názory byly násilím vnucovány někomu jinému.“ Claire cítila, jak se jí rozpalují tváře. Byla tak blízko tomuto problému, že občas zněl její výklad diktátorsky a nekompromisně jako Wildeovo kázání.

„Nevstoupila jsem do této války dobrovolně, pane Cassidy. Kdybych si mohla vybrat, nikdy bych se jí nezúčastnila. Byla jsem do ní vtažena, když Wilde začal ze své kazatelny uvádět konkrétní jména. Rozhodla jsem se ho co nejvíc ignorovat a odmítla jsem jeho pozvání k veřejné diskusi, ale jedno bylo asi nevyhnutelné.“

„Vyzbrojila jste se těmi výstřižky.“

„Přesně. Jediné, co ta složka dokazuje, je to, že jsem pořádně prozkoumala protivníka, takže jsem věděla, do čeho půjdu, až nastane čas.“

„Proč jste mi už tehdy neukázala svou sbírku a nevysvětlila mi ty výstřižky?“

„To už jsem je vyhodila.“

„Mohla jste se o tom alespoň zmínit.“

„To jsem mohla, ano. Ale vy jste pod tlakem radnice a máte najít živého podezřelého. Wildeovi přívrženci žádají, aby byl pachatel postaven před soud. Já nechci být vaším obětním beránkem, ani dočasně ne. Kdybyste mě odvezl do města k formálnímu výslechu, mohlo by to nepříznivě ovlivnit mou firmu i mou rodinu.“

„Pořád to ještě můžu udělat.“

„Ztrácel byste čas. Řekla jsem vám všechno, co vím.“

Upřeně ji zblízka pozoroval. „Takže červeně podtržené datum, kdy se měl Wilde objevit v New Orleans, byla čistě náhoda.“

Horko se jí vehnalo znovu do tváří. „Ano, pamatuji si, že jsem to podtrhla. Nemůžu vám vysvětlit, proč jsem to udělala. Když jsem četla ten článek, držela jsem v ruce červené pero,“ řekla a pokrčila rameny. „Byl to reflex.“

Rychle dojedl a vyprázdnil talíř. Otřel si ústa ubrouskem a odložil ho vedle talíře. „Naoko to všechno vypadá zatraceně rozumně. Je to možná až příliš rozumné vysvětlení, slečno Laurentová. Jako byste si nacvičila, co řeknete v případě, že se složka najde.“

„Dal byste si ke svým falešným představám kávu?“

Napůl se usmál. „Ne, děkuju.“ Odnesla talíře do kuchyně. „Myslel jsem, že Harry by to udělala,“ řekl konverzačně a sledoval ji až k baru, který odděloval obě místnosti.

„Obvykle ano. Vzala maminku odpoledne ven.“

„Jak šikovné.“

„Co tím myslíte? Co má matčina procházka s vámi společného?“

„Potřeboval jsem, aby dosvědčila, kde jste byla té noci, kdy byl zabit Jackson Wilde.“

Claire se rychle nadechla. „Nenechám matku vyslýchat, pane Cassidy. Pochopte to a ušetřte si čas a námahu. Maminka si nepamatuje, co se stalo ráno, natož aby si pamatovala, co se stalo před několika týdny. Pokud ji zmáčknete, nemusela by vám dát věrohodnou odpověď, a jakýkoliv pokus vynutit ji z ní by ji jenom sklíčil, což nedovolím.“

„Nemůžete očekávat, že já a Glenn přijmeme vaši chabou výpověď na tak důležitou otázku, jako je konkrétní alibi.“

„Nemáte na vybranou,“ odpověděla a při zmínce detektivova jména se otřásla. „Budete muset věřit mému slovu. Byla jsem té noci doma.“

„Nešla jste ven?“

Tvrdý záblesk v jeho očích způsobil, že se vyhnula přímé odpovědi. Celá nervózní úder vrátila. „Možná ano. Byla by to ale krátká procházka, protože nemůžu nechávat maminku delší dobu samotnou, zvláště ne v noci. Upřímně vám řeknu, pane Cassidy, že se nepamatuj u. To datum pro mě nemělo žádný význam.“

Dlouze se na ni díval a pak se zeptal: „Kde je Yasmine?“

„Včera se vrátila do New Yorku.“

Jako by Claire věděla dopředu, co se stane příští den ráno po jejich hádce, Yasmine se opravdu chovala zkroušeně a kajícně. Objaly se, usmířily se a pak tvrdě pracovaly na konečném návrhu tiskové úpravy svého dalšího katalogu. Yasmine několikrát uháněla do své ložnice, aby vzala telefon. Dvakrát před návratem do New Yorku strávila noc mimo dům a příštího dne ráno se vrátila deprimovaná a sklíčená. Ale Yasminin poměr s ženatým milencem byl pouze její záležitostí. Bude si ji muset vyřešit sama.

Claire měla dost svých vlastních problémů a všechny zapříčinil muž, který se teď na ni upřeně díval, stejně pronikavě jako kdysi úředník ze sociálky, jako by byla studijní případ a oni hledali odchylky v její osobnosti a jejím chování. „Co je tohle?“ ukázal rukou na cosi zarámovaného na kuchyňské zdi.

„To je předpis tety Laurel na francouzské hedvábí.“ Cassidy se zájmem sklonil hlavu. „Měla jsem potíže s názvem firmy,“ vysvětlovala a při vzpomínce se usmála. „Yasmine a já jsme se o tom radily měsíce a na ničem jsme se nemohly dohodnout. Když bylo jednou odpoledne chladno, dostala jsem chuť na čokoládový dort a začala jsem se hrabat v krabici s předpisy tety Laurel, francouzské hedvábí?“ ukázala na jméno napsané pavučinkovou kurzívou. „To bylo ono. Věděla jsem to, jen co jsem ho uviděla. Teta Laurel měla takovou radost, když jsem jí řekla, že pojmenuji svou firmu podle jejího předpisu. Cítila se, jako by se i ona stala součástí firmy, jako by i ona k ní přispěla svým dílem.“ Claire zesmutněla. „Zemřela jen o pár týdnů později.“

Cassidy se sklonil k rámu a četl pokyny: „Do směsi másla a rozpuštěné čokolády vmíchejte postupně cukr, za neustálého míchání přidejte vanilku. To zní lákavě.“

„Je to moc dobré. Je to sytý a přímo smyslný dort, na jazyku hladí tak, jak bych chtěla, aby moje prádlo hladilo na nahém těle. To jméno samo už naznačuje nenasytnost.“

Když Claire skončila, uvědomila si, že oba stojí nepohnutě velmi blízko sebe a mlčí. Díval se jí na ústa, do očí, a pokud jeho sluch byl tak ostrý jako jeho pohled, mohl slyšet, jak jí buší srdce.

Odkašlal si a poodstoupil, jako by i jemu bylo dlouhé ticho nepříjemné. „To je všechno zajímavé, ale vraťme se k tomu, proč jsem tady. Vaše jediná srážka s Jacksonem Wildem byla kvůli Prvnímu dodatku, správně?“

„Správně.“

„O nic jiného nešlo?“

‚Kam míříte, pane Cassidy? Spočívá vaše vyšetřovací metoda ve střílení naslepo, v naději, že něco zasáhnete? To není příliš ekonomický způsob, jak utrácet peníze daňových poplatníků. Svůj čas byste měl raději strávit honbou za skutečným vrahem. A můj čas byste -“

„Je Yasmine vaše milenka?“

Otázka byla nečekaná jako blesk z čistého nebe a dopadla na Claire se stejnou silou. Hleděla na něho s otevřenými ústy a očima rozšířenýma úžasem. „Jak vás to napadlo?“

„No tak je?“ Když se začala smát, zachmuřil se. „Wilde taky v téhle zemi rozvířil homofobii. Skupiny homosexuálních aktivistů mu z několika důvodů jely po krku.“

„Aha. Myslíte, že byl mým nepřítelem ze dvou příčin?“ zeptala se pobaveně. „Tedy upřímně, pane Cassidy, nesměju se vám. Jenom si představuji, jak by na vaši otázku reagovala Yasmine. Nečtete bulvární plátky? V posledních letech měla spousty milenců, samé muže, a vytrvale si udržuje pověst la femme fatale.“

„To může být póza.“

„Ta by vás sjela, kdyby to slyšela. Když už jste uvěřil, že mám sklony k lesbické lásce, jak se můžete domnívat, že Yasmine je něco jiného než heterosexuální?“

„Protože tahle organizace je trochu mimo, proto.“

„Organizace?“

„Organizace vaší firmy.“

„Co tím myslíte?“ zeptala se Claire s upřímným zájmem.

„Byl jsem tady dvakrát a muže jsem tu neviděl. Znám hrdlořezy, kteří by utekli před tou amazonkou, co hlídá dole dveře. Personál, pokud jsem viděl, je čistě ženský, počínaje těmi, co skládají papír do krabic, a konče těmi, co řídí zdvižné vozíky. Co máte proti mužům?“

„Nic.“

„Jste vdaná?“

„Ne.“

„Byla jste někdy?“

„Ne.“

„Zasnoubená?“

Zaváhala. „Ne.“

Zvedl ukazováček, jaký by na něj ulovil lež. „Tak znovu.“

Claire cítila, že se začíná pěkně dopalovat. „Vy jste někde slídil, pane Cassidy?“

„Dělám jenom svou práci. Řekněte mi o svém vztahu k Davidu Allenovi.“

„Zatraceně! I jeho jste obtěžoval?“

„Nemusel jsem, ale budu, pokud nezačnete mluvit.“

V Claire to vřelo, ale Cassidy vyhrál. „Je to už dávno,“ řekla stroze. „Ještě před Francouzským hedvábím. Chtěl si mě vzít.“

„Co se stalo?“

Už už mu chtěla říct, že mu do toho nic není, ale pak si to rozmyslela. Jakákoliv nepřátelská akce z její strany jí jenom přitíží. Yasmine, která měla víc zkušeností v jednání s muži, pochybovala, že by Cassidy něco dokázal vytáhnout ze ženské. Claire si myslela, že má možná pravdu. Kromě toho, v této oblasti nebezpečí nehrozilo. Mohla to bez nehody přežít.

„David ode mě očekával, že dám maminku do ústavu,“ řekla jemně a sklopila oči. „Nechtěla jsem o tom ani slyšet. Dal mi ultimátum, tak jsem mu vrátila zásnubní prstýnek.“

„Nemilovala jste ho tak jako matku?“

„Zřejmě ne.“

„Neměla jste od té doby žádnou vážnou známost?“

„Vy o tom nevíte?“

„Zatím ne. Můžu se v tom vrtat dál, nebo mi ušetříte práci a sobě rozpaky a řeknete mi to rovnou.“

„Týká se můj soukromý život vyšetřování?“

„Možná. Tak do toho, ať vidím, kde mě vodíte za nos.“ Usadil se na barové stoličce a založil si ruce na prsou.

Dávajíc najevo nechuť k tomuto tématu, řekla Claire konečně: „Měla jsem nějaké pletky, ale od rozchodu s Davidem nic opravdu vážného. Stačí vám to?“

„Prozatím ano.“ Obrátil se a chvíli si pohrával s výstřižky rozházenými na barovém pultu. „Kde je váš otec, slečno Laurentová?“

Claire se pohnula. „Už jsem vám to řekla. Zemřel brzy potom, co jsem se narodila.“

„Nepamatujete se na něho?“

„Ne. Byla jsem moc malá.“

„Na co zemřel?“

„Myslím, že na infarkt.“

S očima upřenýma na Claire slezl z barové stoličky a pomalu se k ní blížil, až stál jen kousek od ní a ona musela zaklonit hlavu, aby vydržela jeho pronikavý pohled.

„Zase mi lžete. Na vašem rodném listě je místo jména vašeho otce velký tlustý otazník.“

„Vy hajzle.“ Napřáhla se, aby mu uštědřila políček, ale chytil ji za zápěstí a zadržel její ruku kousek od své tváře. Slzy hněvu a křivdy jí stouply do očí. „Nic vás neopravňuje k tomu, abyste se vrtal v mém soukromém životě.“

„Mrtvola s třema kulkama mi na to zatraceně dává právo.“

Claire vykroutila zápěstí z jeho sevření, přitáhla si zkřížené paže k hrudi a chytila se za lokty. „Když jste tak šikovný, pane Cassidy, co ještě jste se dozvěděl na své nestydaté výpravě za fakty?“

„Laurentovi, vaši prarodiče, byli smetánkou na smetaně neworleanské společnosti. Byla to stará, velmi bohatá rodina. Tím nejdražším, co měli, bylo jediné dítě, dcera Mary Catherine. Chodila do nejlepších církevních škol a připravovala se, že zaujme své místo ve společnosti. Ale po jednom z bálů, o němž se přede mnou tenkrát zmínila, ji jeden z bohatých mladých mužů svedl a ona otěhotněla. Když si uvědomila svou situaci a řekla o ní rodičům, odmítla uvést jméno svého partnera. Bohužel se ke své zodpovědnosti za dítě nikdy nepřihlásil. Rodiče Mary Catherine učinili to, co považovali za spravedlivé: zřekli se jí a vydědili ji. Pouze teta Laurel, svobodná sestra jejího otce, si ji vzala k sobě. Skandál zasáhl společnost na citlivém místě a v rodině si vyžádal své oběti. Do dvou let byli rodiče Mary Catherine mrtvi, říkalo se, že zemřeli studem. Než otec zemřel, změnil svou poslední vůli a zanechal svůj značný majetek církvi.“

„Proto s mou matkou vždycky zacházeli jako s vyvrhelem, i když se dovolávala milosrdenství, soucitu a odpuštění,“ dodala Claire.

„Ale zřejmě umožnili její nelegitimní dceři navštěvovat církevní školu.“

„Ne, pane Cassidy. Učila jsem se křesťanství od tety Laurel. Byla to poblázněná stará panna. Hodně lidí považovalo její život za bezvýznamný. Ale mě a mou matku nesmírně milovala. Když měla maminka záchvaty, byla to teta Laurel, kdo mě za bouřky utěšoval, starala se o mně, když jsem byla nemocná, a pomohla mi přes všechny zkoušky a strasti dětství. Byla to jediná osoba, kterou jsem kdy znala, jež skutečně žila křesťanstvím v Ježíšově duchu. Nekázala o milosti. Dokládala ji vlastním příkladem.“

„Ale můj výklad matčiny minulosti je správný?“

„Velmi. Její bratranec Charles byl nanejvýš přesný.“

„Jak víte, že moje informace pocházejí od něho?“

„Protože je jediný z téhle větve Laurentů, kdo žije.“

„Vídáte se s ním někdy?“

„Díkybohu ne. Nikdy. Je arogantní a nafoukaný jako oni všichni. Po tom, co mi o nich vyprávěla teta Laurel, mě nepřekvapilo, že vyhnali mou matku, když je nejvíc potřebovala.“

„Byla jenom dítě.“

„Bylo jí sedmnáct.“ Naklonila hlavu na stranu. „Kazíte si to, pane Cassidy. Váš hlas zní téměř soucitně.“

„Proboha, vždyť to bylo na začátku šedesátých let.“

„Vlastně ke konci padesátých. Eisenhower byl ještě prezidentem a Amerika neztratila svou nevinnost. Správné mladé dámy ještě neměly erotogenní zóny.“

Cassidy zavrtěl nechápavě hlavou. „Ale rodiny se taky nezříkaly svých dcer proto, že otěhotněly.“

„Laurentovi ano. Mí prarodiče už nikdy s mou matkou nepromluvili. Přestala pro ně existovat a já taky.“

„Nikdy vám matka nesvěřila, kdo byl váš otec?“

„Ne.“

„A on se k vám nikdy nepřihlásil, ani tajně ne?“

„Ne. Myslím, že se obával následků. Patřil do stejných společenských kruhů a asi požíval jistých výhod. Viděl, co se stalo mé matce, a nechtěl, aby se to stalo i jemu. Vlastně mu to ani nevyčítám.“

„Kecy.“

„Prosím?“ Nebyla byste člověk, kdybyste mu to nevyčítala.“

Claire se cítila jako hmyz přišpendlený k podložce. Učinila opatrný krok zpět. „Chcete tím něco říct, pane Cassidy?“

„Ať už Wildea zabil kdokoliv, byl to někdo, kdo nenáviděl muže.“

„To jste vydedukoval? Jak chytré.“

„Ani moc ne. Byl střelen několikrát. Jednou dokonce jaksi navíc, zbytečně.“

„Asi mluvíte o výstřelu do genitálií.“

„Jak to víte?“

„Bylo to ve všech novinách, že ho střelili do varlat.“ Setřásla si vlasy dozadu a vzdorovitě se na něho podívala. „Takže proto, že jsem se narodila jako nemanželská a na výplatní listině mám hodně žen, jste dospěl k senzačnímu závěru, že jsem na Jacksona Wildea zmáčkla spoušť.“

„Nebuďte afektovaná.“

„A vy nebuďte směšný,“ řekla zvýšeným hlasem. „Přiznala jsem, že se děsím všeho, co ten člověk prosazoval. Nesouhlasila jsem vlastně se vším, co říkal. No a co? Nesouhlasili i mnozí jiní.“

„To je pravda. Jenže pouze několika z nich to ohrožovalo živobytí, právě proto je vaše jméno tak vysoko na seznamu podezřelých.“

„Marníte tady čas.“

„Nemyslím si to. Příliš často jsem vás přistihl při lži.“

„Ty výstřižky jsem vám vysvětlila.“

„O tom nemluvím.“

„Lhala jsem vám o otci, jen abych chránila matku. Zajisté uznáte, že zažila už dost ponížení, abych se musela o její minulost dělit s vámi.“

„O této lži taky nemluvím,“ řekl.

„Tak potom o čem? Vaše podezřívavost mě ničí.“

Obrátil se k ní zády a zamířil ke dveřím. Obleky nosit uměl. Dobře šitá vesta mu padla jako ulitá a na kalhotách taky nepřebývala žádná látka. Byl by to přepych, kdyby se mohla soustředit na to, že je přitažlivý, tak jako to dělala většina žen.

Ale Claire ho viděla očima vyděšeného dítěte. Nemohla tohoto muže oddělit od úřadu, který zastupoval. Už v útlém věku se naučila bát se, nenávidět a zaútočit. Svou antipatii k úřadům přenesla i na něho.

Jak se odvážil šťárat v matčině žalostné minulosti? Ta způsobila Mary Catherine tolik bolesti, že se kvůli přežití zabarikádovala ve světě snů. Její výmysly byly sice v růžových barvách, ale také byly účinnější nad železná vrata. Chránily ji před úzkostí a posměchem už tři desetiletí. Bylo nespravedlivé, aby její neštěstí zase studovali nějací cizinci.

Došel ke dveřím a položil pravou ruku na kliku. Claire věděla, že by mohla vyzkoušet meze jeho trpělivosti, ale nemohla si pomoci. S úšklebkem ho pozorovala: „Blafujete.“

Rychle se vzpamatoval. „Řekla jste mi, že jste se nikdy nesetkala s Jacksonem Wildem.“ Volnou rukou ji uchopil za vlasy a táhl jí hlavu dozadu. Svůj obličej sklonil až k její tváři a mluvil rychle a mírně, s důrazem a naléhavostí.

„Nestrávila jste tichý večer doma té noci, co byl zabit. Dostal jsem několik videokazet z místní kabelové televizní společnosti. Byly objednány, aby dokumentovaly Wildeovo tažení v New Orleans. Na jedné kazetě je poslední bohoslužba, kterou sloužil. Byla natočena v jeho blízkosti.

Když Wilde na závěr bohoslužby pozval lidi k sobě, stovky lidí z celého Superdómu se vrhly na pódium. Mezi prvními byla mladá žena, která mu stiskla ruku a mluvila s ním tváří v tvář.“

Upřeně se na ni díval, jako by si chtěl vtisknout její podobu do paměti. Pak pustil její vlasy, otevřel dveře a vycházeje dodal: „Byla jste to vy, Claire.“

Když zazvonil telefon, André Philippi provinile vyskočil a hlučně zavřel zásuvku. Zvonění bylo jako svědomí, připomínalo mu, že zíral na milovanou fotografii v pracovní době.

Zvedl telefon a s úsečnou věcnou výslovností se představil: „Jak vám mohu pomoci?“

„Bonsoir, André.“

„Bonsoir,“ odpověděl srdečněji, neboť okamžitě rozpoznal volající osobu, i když hlas měla měkký a tlumený. „Jak se máš?“

„Jako po šoku z předminulého týdne.“

Andreho malá ústa se zkřivila soucitem. „Byla to úděsná noc.“

„Musím ti ještě jednou poděkovat za tvou diskrétnost.“

„Ujišťuju tě, že to vůbec nebylo třeba. Necítil jsem žádné závazky vůči policii. Sehnali mé hosty do stáda jako dobytek a vyslýchali je jako nějaké kriminálníky.“

„Postaral ses o detaily pro mě?“

„To vůbec nebylo třeba. Nemáme žádný záznam o tvé přítomnosti u nás té noci.“

„Ptal se tě někdo na… na to?“

„Policie,“ odpověděl André s nechutí. „Taky jsem mluvil s člověkem jménem Cassidy.“

„Cassidy tě vyslýchal?“

„Dvakrát. Ale nedělej si starosti. Odpověděl jsem jenom na nějaké otázky, a to nijak detailně.“

„Padlo tam moje jméno?“

„Ne! A, naturellement, já bych ho ani neuvedl.“

„Věřím ti,“ ozvalo se. „Já jenom, že… no, nikoho to nemusí zajímat.“

„Rozumím.“

„Spoléhám na tvou mlčenlivost. Je to pro mě velice cenné.“

„To je nejlepší kompliment, kterým mi můžeš zaplatit. Merci.“

„Potřebuju, abys mi prokázal ještě jednu službu, André.“

„Bude mi ctí.“

„Jestliže se tě Cassidy nebo někdo jiný zeptá na mě přímo, zmíníš se o mně?“

„Certainement. Okamžitě. I když tě ujišťuji, že tvé obavy jsou neopodstatněné.“

Téměř neslyšitelně zaznělo: „To doufám.“

KAPITOLA 8

Na schůzi představenstva kanceláře Jacksona Wildea měla Ariel Wildová pozorné posluchače. Spojovaly je ohled na její čerstvé vdovství, úcta k muži, jenž byl pohřben teprve včera, a jejich vlastní obavy, že se velice lukrativní podnik po odchodu jejich vůdce zhroutí.

Ariel řídila schůzi z čela dlouhého konferenčního stolu v zasedací místnosti kancelářského komplexu v Nashvillu. Celá v černém vypadala hubeně a unaveně, zdálo se, že nemůže pozvednout šálek z průhledného čínského porcelánu s bezbarvým bylinkovým čajem ke křídově bledým rtům. Její vyplakané oči, které značnou měrou přispěly k tomu, že se stala patronkou zoufalých, se jakoby propadaly do její lebky. Fialové stíny pod nimi odrážely únavu a beznaděj.

Jedině Ariel věděla, že tyto známky žalu se dají smýt mýdlem a vodou.

Odložila šálek na talířek. Jemné cinknutí porcelánu bylo jediným zvukem, který v místnosti zazněl. Nepřímé osvětlení, tmavé obložení stěn a plyšové koberce připomínaly tichou atmosféru podobnou té v domě smutku, kde Jackson Wilde ležel před dvěma dny v zapečetěné rakvi. Ti, kteří seděli kolem konferenčního stolu v napjatém očekávání, až vdova promluví, s ní dílem soucítili, ale současně se pokoušeli skrýt své vlastní obavy.

„Pánové, dovolte, abych začala poděkováním každému zvlášť i vám všem společně za účast, kterou jste projevili mně a Joshovi v těchto temných a těžkých dnech po Jacksonově smrti. Vy sami jste živým holdem jeho životu. To, jak jste se okolo mě shromáždili je… tedy…“ Dojata si utírala slzy, které nechala mluvit samy za sebe.

Když se ovládla, pokračovala: „Dokud stál u kormidla Jackson, očekával od vás, že budete stoprocentně oddáni jemu a našemu Pánovi. Za jeho nepřítomnosti jste pokračovali v této tradici. Vím, že budu mluvit za něj, když řeknu, jak jsem na vás pyšná.“

Na každého z nich se mírně usmála a znovu usrkla čaje, než se pustila do vlastní záležitosti.

„Bohužel, nikdo z nás nepředvídal Jacksonův tragický konec. Zastihl nás nepřipravené. Kdo mohl čekat, že nějaký šílenec umlčí nejpilnějšího z božích poslů?“

Odpovědí jí bylo několikeré zamumlané amen.

„Ďábel očekává, že se vzdáme, že ustoupíme a budeme si lízat rány. Čeká, že se pod tíží našeho žalu zhroutíme. Když umlčel Jacksona, počítal, že umlčí i nás všechny.“ Tak jak si to nacvičila, následovala strategická pauza. „Ale Ďábel nás podcenil. Nedáme se zastrašit a nebudeme mlčet. Kancelář Jacksona Wildea bude pokračovat jako dřív.“

Tucet hrudí v tmavých vestách si oddechlo. Uvolňované napětí, podobně jako pára unikající z vařící konvice, se dalo téměř nahmatat. Pot se začal odpařovat, úlevná vydechnutí, pokud je nebylo slyšet, byla aspoň cítit.

Ariel stěží potlačovala samolibý úsměv. Teď je měla v hrsti. Možná se mohli považovat za sluhy boží. Někteří z nich nepochybně věřili ve svá poslání. Ale byli lidmi a podléhali slabostem jako všichni z potomků Adamových. Báli se o svou budoucnost. Protože očekávali, že Ariel oznámí zrušení kanceláře, snažně prosili o zázrak. A ona jim právě jeden poskytla.

Pochopitelně, že aspoň jeden z nich byl skeptický.

„Ale jak, Ariel?“ zeptal se pochybující Tomáš. „Myslím, jak budeme bez Jacksona pokračovat? Kdo bude kázat?“

„Já.“

Všichni na ni ohromeně zírali. Bylo zřejmé, že všichni o jejích schopnostech pochybují. Lehce potřásla hlavou a odhodila své platinové vlasy přes ramena. Bylo to gesto rozhodnutí a největší sebedůvěry.

„Já, tedy my… my si myslíme, že bychom měli najít nového kazatele.“

„Pak jste se všichni mýlili,“ řekla sladce. „Proto jsem svolala tuto schůzi. Abych mohla všem vysvětlit své plány a ušetřila si čas jejich opakováním každému zvlášť.“

Sepjala ruce na okraji stolu. Její nedávnou křehkost nahradila rozechvívající vitalita. Jiskřička života v jejích očích, ještě před chvílí tak chabá, se rozhořela plamenem.

„Naše příznivce bude zajímat, co cítím po Jacksonově smrti. Zemřel nečekaně, krutě. To je materiál přinejmenším na tucet kázání. A kdo by je měl spíš pronést než sama vdova?“

Členové představenstva se po sobě mlčky podívali, naprosto ohromeni tímto sdělením.

„Bratr Williams psal všechna Jacksonova kázání. Teď bude psát moje,“ řekla a kývla směrem k muži sedícímu uprostřed po její levé straně.

Rozpačitě zakašlal, neřekl však nic.

„Postupně přeneseme vzrušení po Jacksonově smrti do jiných oblastí. Budeme pokračovat tam, kde Jackson přestal, v boji s pornografií, protože s bojem proti ní je kancelář spojována. Budu dál zpívat. Josh bude dál hrát na klavír. Příležitostně bychom mohli pozvat nějakého kazatele jako hosta. Ale důvodem, proč si lidi každý týden zapínali televizi, bylo, že chtěli vidět Jacksona a mě, že? On je pryč. Já ne. Kázal o ohni pekelném a o zatracení, ale počkejte, až uslyšíte mě.“

Byli celí nesví z její neomalenosti, nikdo se však neodvážil ji pokárat. Chtěla, aby od tohoto okamžiku pochopili, že do funkce nastupuje ona. Jako bylo Jacksonovo slovo zákonem, bude teď i její.

„Bratře Rayei?“

Napřímil se. „Ano, madam?“

„Vy jste zrušil naše tažení do Cincinnati. Proč?“

„No, hm, já… dospěl jsem k názoru, že s… potom, co Jackson…“

„Už nikdy nerozhodujte o něčem takovém beze mě. Naplánujte ho znovu. Pojedeme tam, jak jsme původně měli v úmyslu.“

„Ale to je už za dva týdny, Ariel. Potřebujete čas, abyste -“

„Naplánujte ho,“ opakovala ledově.

Bratr Raye se kradmo rozhlédl kolem stolu a zoufalým pohledem hledal podporu. Žádné se však nedočkal. Ostatní uhýbali pohledem. Úpěnlivě hleděl na Joshe, ten si však prohlížel své ruce ze všech stran, jako by to byly cizí výrůstky, které mu nedávno vyrašily z paží.

Konečně bratr Raye řekl: „ Naplánuju to okamžitě, Ariel, pokud si to přejete.“

„Ano, přeju si to. Ale teď už jsem unavená.“ Povstala. Ostatní ji následovali nejistými šouravými pohyby boxerů, kteří byli sraženi na zem a jsou odpočítáváni a bojují, aby znovu nabyli vědomí.

„Josh bude mým mluvčím a vice versa,“ řekla jim cestou ke dveřím. „Budu však raději, když budete všechny otázky a problémy směřovat přímo ke mně. Čím dřív zvládnu Jacksonovy povinnosti, tím lépe. Pokud s tím má někdo z vás problémy…“

Otevřela dveře a pohybem hlavy naznačila, že když nepřijmou pravidla její hry, mohou jít, kam chtějí. Sotva dý chali, když na jednoho po druhém pohlížela. Pochopila jejich zaryté mlčení jako souhlas.

Její bledý obličej se rozzářil andělským úsměvem. „Ach, jsem tak ráda, že jste se rozhodli zůstat. Přesně to by od vás Jackson vyžadoval a očekával. A ani nemusím říkat, že je to také boží vůle.“

Znovu zazářila úsměvem a podala ruku Joshovi. Poslušně jí nastoupil po boku a zavěsil její ruku do ohybu své paže. Společně opustili zasedací místnost.

„To bylo ale divadlo,“ řekl Josh, když prošli východem z budovy.

„Divadlo?“ Ariel se zabořila do plyšového čalounění limuzíny, která je očekávala při okraji chodníku.

„Jedeme domů,“ řekl Josh řidiči, než zavřel přepažení. Opřel se do hlubokých polštářů a zíral tmavým sklem okna limuzíny ven. Pokoušel se ovládnout, než osloví svou nevlastní matku.

Konečně k ní otočil hlavu. „Mohla jsi to probrat nejdřív se mnou.“

„Ty jsi naštvaný, Joshi. Kvůli čemu tak šílíš?“

„Nehřej to na mě, Ariel. A přestaň mrkat jako nějaká zatracená koketa na odpoledním rande. Ta tvoje nevinnost na mě neplatí. To jsi ještě nepochopila?“

Uraženě našpulila rty. „Předpokládám, že se zlobíš, protože jsem neprodiskutovala svoje plány s tebou, než jsem je předložila představenstvu.“

„To už jsi opravdu ztratila úplný kontakt se skutečností, Ariel?“ Vypadal vskutku ohromeně a dával to najevo. „To si fakt myslíš, že ty a já povedeme kancelář dál?“

„Já ano.“

„Ach tak, a z dobroty svého srdce potáhneš i mě.“

„Nevkládej mi slova do úst.“

„Proč bych to dělal?“ vypálil Josh zpátky. „Zdá se, že ty máš všechna slova, co potřebuješ. Víš ale, co znamenají?“

To ji rozzlobilo, protože nedostatečnost vzdělání byla jejím velice choulostivým místem. „Nemyslíš si, že udržím tu organizaci pohromadě?“

„Ne. I když věřím, že jsi přesvědčila sama sebe, že ano.“ Věnoval jí dlouhý zkoumavý pohled. „Nedopustíš, aby tě něco zastavilo, že? Ani smrt mého otce.“

Zdánlivě lhostejně kroutila hlavou mezi rameny, jako by chtěla uvolnit napětí na krku. „Podívej, Joshi, Jackson je mrtvý a nikdo a nic s tím nezmůže. Pohřbili jsme ho.“

„S větší pompou a obřadností než při korunovaci.“

„Dosáhli jsme toho, že nám sdělovací prostředky věnovaly pozornost, ne?“

„Proto jsme museli mít sbor a orchestr a ty zatracený holubice?“

„Byl tam viceprezident Spojených států!“ zvolala. „To seš tak blbej, že nechápeš, jakou to má cenu?“

„Pro něho? Asi milión voličů.“

„A pro nás půldruhé minuty ve zprávách. Celosvětově, Joshi.“ Její hněv teď dosahoval vrcholu. „Jsi ty nebo ti chlapi z představenstva tak pitomí, že si myslíte, že zahodím všechnu tu publicitu? Myslíte si, že jsem opravdu takovej blázen? Pokud ano, sami jste blázni. Hodlám vyždímat z Jacksonovy smrti všechno, co za to stojí. Je to jako dar. Já jsem si o něj neřekla.“

Obrátil hlavu znovu k oknu a zamumlal: „Opravdu?“

„Cože?“

Neodpověděl.

„Joshi!“

Umíněně zůstával otočený k oknu. Bolestivě ho štípla do paže. „Kruci!“ vykřikl zlostně a otočil se.

„Opakuj, co jsi řekl.“

„Jenom jsem nahlas uvažoval, jestli sis řekla o jeho smrt.“ Upřela na něj chladný modrý pohled. „Ale, ale. Najednou jsi nějak pokrytecký.“

Myslím, že jeden z nás by měl mít svědomí.“

„Ty jsi mi ale taky pěkně domýšlivý. Domníváš se, že jsem se zbavila Jacksona, jen abych měla tebe?“ zeptala se pohrdavě.

„Mě ne. Ale možná svou vlastní televizní show.“ Naklonil se dopředu a zašeptal: „A co ta doba, kdy jsi opustila oné noci mé apartmá, Ariel?“

Poplašná jiskřička jí zaplála v očích. „Dohodli jsme se, že se o tom nikdy nezmíníš.“

„Ne, to tys naléhala, abych se o tom nikdy nezmínil.“

„Protože policie by kvůli tomu nadělala kdoví co.“

„Přesně,“ řekl jemně.

„Nestálo to za zmínku,“ řekla ledabyle, oprašujíc pomyslné smítko ze svých černých šatů.

„Zprvu jsem si to taky myslel. Teď si tím nejsem moc jistý. Možná to stálo za zmínku. Řekla jsi, že jdeš do svého pokoje pro nějaké noty.“

„No a?“ -

„No, a na rozdíl od toho, co jsme řekli policii, jsme nezkoušeli, a proto jsme nepotřebovali žádné noty.“

„Chtěla jsem je na pozdější dobu.“

„Vrátila ses zpátky a nic jsi nepřinesla.“

„Nemohla jsem je najít.“

„Byla jsi pryč asi patnáct minut.“

„Všechno jsem prohledala a pokoušela jsem se hledat potichu, protože Jackson spal.“

„Nebo už byl mrtvý. Měla jsi dost času ho zabít. Myslím, že Cassidyho by těch patnáct minut zajímalo.“

„Nemůžeš mu o tom říct, aniž bys do toho nezatáhl i sebe.“ Ve snaze po vysvětlení Josh pokračoval, jako by ho nepřerušila. „Určitě jsi měla motivaci. Protože táta byl tyran, stál ti v cestě. On sbíral smetanu, ne ty. Už se ti nelíbilo, že se jenom vezeš, chtěla jsi taky kočírovat. Chtěla jsi celou kancelář. Unavovala tě jeho neustálá kritika tvého průměrného hlasu, tvé váhy a vůbec všeho. Takže jsi ho zabila a mě použila jako alibi.“

„Poslouchej mě, ty blbče,“ řekla jazykem předjacksonovského období. „Někdy jsem ho nenáviděla tolik, že bych ho mohla zabít. Snadno. Ale byl taky to nejlepší, co mě potkalo. Kdyby nebylo Jacksona, honila bych se za živobytím, nádeníci by mě štípali do zadku a žila bych z těch pár doláčů, který mi dávali za kouknutí do výstřihu. Byla bych jenom sestra doživotně odsouzenýho, a ne jedna z nejuznávanějších žen v Americe, která dostává přání a květiny od prezidenta. Já jsem ho nezabila. Ale ať se propadnu, jestli budu brečet nad jeho mrtvolou nebo jestli prošvihnu jakoukoliv příležitost, která se mi teď nabízí. Jsem odhodlaná bojovat jako lvice, abych si udržela to, co mám.“

Limuzína odbočila na příjezdovou cestu vedoucí k domu. Jackson byl dost rozumný na to, aby věděl, že obyčejné lidi štve nápadné bohatství, takže dům sice vypadal blahobytně, ale palác to nebyl. Josh jím pohrdal. I když byl velký a pohodlný, chyběla mu tichá elegance domova, který pro něj vytvořila jeho matka. Toto byl skrz naskrz Jacksonuv dům. Jeho vkus byl patrný ve všech místnostech. Josh nenáviděl každičkou minutu, kterou strávil pod jeho střechou.

V daném okamžiku však ze všeho nejvíc nenáviděl sebe. S ohledem na otcovu smrt opovrhoval svým postojem kavalíra po boku Ariel, tajně ji však obdivoval. Přál si, aby se dokázal vzpamatovat tak snadno a bez výčitek jako ona. Zazlíval jí přizpůsobivost a odvážné ambice, ale taky na ně žárlil.

„Vím, že jsi měl své vlastní životní plány, Joshi,“ řekla. „Do Jacksonových však nezapadaly. Přirozeně šel vlastní cestou a tebe to pořád štve.“

„Nevíš sakra, o čem mluvíš,“ řekl. „Všechno se to stalo dlouho předtím, než ses objevila ty.“

„Ale slyšela jsem o tom, od tebe a od Jacksona. Bojoval jsi o to, jestli se staneš koncertním pianistou, nebo se připojíš ke kanceláři.“

„Nepotřebuju, abys mi připomínala, o čem ten spor byl.“

„Víš co, Joshi? Tvůj otec měl pravdu. Ty a já jsme vydali tři gospelová alba. Všechna tři dostala zlatou desku. Vánoční album, které jsme natočili loni na jaře, se bude po téhle publicitě prodávat jedna radost. Na jeho propagaci nebudeme muset utratit jediný centík. Z obchodů okamžitě zmizí. Díky téhle kanceláři jsi bohatý a známý, Joshi. Je to takhle mnohem výhodnější, než kdybys začal hrát ty klasický blbiny. Přemejšlej o tom.“ Řidič obešel vůz a otevřel jí dveře „Už kvůli tobě bych chtěla, abys dál zůstal v kanceláři Jacksona Wildea. Pokud se však rozhodneš odejít, přijmu to stejně.“

S jednou nohou na chodníku se obrátila a dodala: „Hezkejch pianistů je za krejcar tucet, Joshi. A milenců taky.“

Když Cassidy vstoupil do hotelu Fairmont, byl rozezlený na nejvyšší míru a úplně promočený. Musel zaparkovat o blok dál a proběhnout lijákem. Cestou do baru v hotelové hale si sundal plášť, setřásl z něho vodu a prsty si pročísl mokré vlasy.

Měl deště plné zuby. Už několik dní zaplavoval New Orleans. Počasí v Nashvillu, kde se zúčastnil pohřbu Jacksona Wildea, nebylo o nic lepší.

„Jenom kávu, prosím,“ řekl číšnici, která ho obsluhovala.

„Vobyč ňuorlinský kafe?“ zeptala se s afektovanou pomalostí.

„Neworleanský. Černý.“ Nejraději by si kofein píchl nitrožilně, poslední noci toho moc nenaspal, tak co. Pohlédl na hodinky. Ještě dvacet minut, než André Philippi dorazí do práce. Cassidy slyšel, že se podle nočního manažera dají nastavovat hodinky.

Zatímco na něj čekal, usrkával kávu, kterou mu číšnice přinesla. Konečně něco měl. On, Glenn a policejní oddíl, určený pro vyšetřování případu, sledovali stovky tipů, které nestály za to. Ale teď měl, jak pevně věřil, eso.

Prosil boha, aby to bylo eso. Něco už musel předložit. Crowder ztrácel trpělivost. Byl proti tomu, aby Cassidy jel do Nashvillu. „Když nemůžeš najít vraha na vlastním hřišti, co tě vede k tomu, že ho najdeš tam? Nemůžu schválit výdaje. Ať si tam policie pošle svýho člověka.“

„Glenn to s lidma neumí. Zvlášť s touhle skupinou je na kordy. Myslí si, že bych měl jet já. Nech mě tam jet, Tony. Možná na něco kápnu.“

Crowder ho obdařil zničujícím pohledem. „Na něco tam kápneš. Stejně dobře bys pochodil i u jasnovidky.“

„O tom jsem taky uvažoval,“ řekl Cassidy suše.

Dál však trápil Crowdera, až ho usmýkal a dostal povolení jet do Nashvillu. „Stejně si pořád myslím, že je to hra na slepou bábu.“

„Možná jo, ale zkusit to musím.“

„Mysli na rozpočet,“ volal Crowder za Cassidym, který vyrazil z jeho kanceláře.

Naneštěstí měl Crowder pravdu. Cesta byla naprostou ztrátou času. Tisíce lidí se zúčastnily pohřbu s karnevalovou atmosférou. Podívaná přitáhla zvědavce, smutečně oděné Wildeovy příznivce a sdělovací prostředky z celého světa a ti všichni se snažili zahlédnout rakev, zahalenou do červenobílomodré vlajky a zasypanou květinami.

Cassidymu zajistily pověřovací listiny místo blízko Wildeova okruhu společníků a důvěrných přátel. Pokud byl vrah mezi nimi, on nebo ona maskovali dobře svou proradnost, neboť všichni se tvářili bezútěšně, jako by je někdo připravil o možnost nastoupit si do posledního záchranného člunu. Nezdálo se, že by se někdo radoval nebo aspoň cítil úlevu. Kromě toho, kdyby ho odbouchl někdo z Wildeovy organizace, jaký by měl motiv? Mohli prosperovat jen tehdy, když kázal v televizi a vedl svá tažení a hrabal se v láskyplných nabídkách obou z nich. I ten nejníže postavený poslíček z toho těžil. Glennovo vyšetřování odhalilo, že odměnou Wildeovi byla oddanost věrných.

Jako všude jinde, i zde se uvnitř organizace objevovaly spory. Osobní konflikty. Žárlivost. Hašteření a hádky. I kdyby však jeden z Wildeových lidí zmáčkl spoušť, dotyčný nebo dotyčná by se připravili o zdroj příjmů. To nedávalo smysl.

Možná zde byl někdo plný zášti, kdo vůči Wildeovi zatrpkl. Cassidy se znovu vrátil k filmovým záznamům. Glenn a skupina chlapců se v nich šťourali, ale šlo o desetitisíce lidí a organizací, které přispěly kanceláři v posledních letech.

Jedinými skutečně podezřelými na pohřbu byli Ariel a Joshua. Cassidy sledoval každý jejich pohyb. Josh, jak se zdálo, měl už blízko ke katatonii. Aniž by pohnul brvou, upřeně se díval na rakev. Nedalo se odhadnout, zda je tak lhostejný či ohromený celou tou událostí nebo zda se jen prostě nudí.

Vdova byla stejným dílem zbožná i patetická. Svolávala boží požehnání na hlavu každého, s kým mluvila. Doprošovala se jejich modliteb. Pro Cassidyho byla jako motýl s ocelovou páteří. Pod andělskou vizáží se skrývala žena chladná a tvrdá, snad schopná i vraždy. Problémem bylo, že měl proti ní jen nepřímé důkazy. Nemohl jí dokázat poměr s nevlastním synem a podle všeho zdání manžela zbožňovala a truchlila nad jeho skonem.

Nejpodezřelejší osoba na pohřbu chyběla. Po posledním rozhovoru o ní Cassidy s Glennem dlouho mluvili. Jediné, co mohli skutečně vyvodit, bylo, že lže.

Nejdřív lhala, když šlo o její zájem o Jacksona Wildea. Dokazovalo to objevení složky, jenže nic víc. Pokusila se krýt některé aspekty své minulosti, ale to nic neznamenalo, jenom to, že chránila svou matku.

Videozáznam z poslední bohoslužby potvrzoval, že lhala i pokud šlo o setkání s Wildem. A taky nebyla pravda, že té noci, co byl zavražděn, byla doma. Ale to ještě neznamenalo, že byla s obětí v apartmá hotelu Fairmont. Neměla přístup ke zbrani. Cassidy a Glenn věděli, že ji porota neobviní na základě nepřímých důkazů.

Kromě toho Glenna zase tolik nezajímala. „Je to nafrněná, protěžovaná potvora, ale pochybuju, že zabila. Pořád tvrdím, že to udělali manželka se synem. Víme, že tam byli. O ní to nevíme.“

Jenže důkaz, který detektiv objevil toho odpoledne, mohl být chybějícím spojovacím článkem, který mohl změnit jeho názor na majitelku Francouzského hedvábí. „Ten ňouma v hotelu nám lhal,“ řekl Cassidymu.

„Vypadá to tak. Chceš, abych to vzal?“ Cassidy na to měl zálusk.

„Jsi jenom vítán. Jestli se k němu dostanu, trochu ho zmáčknu. Nikdy jsem nevěřil chlápkům s kytkou v klopě.“

Cassidy si neodepřel druhou šílenou jízdu do Fairmontu, aby tam vyslechl Andreho Philippi.

Cassidy ho spatřil, jak rychle přichází k registračnímu pultu. Hodil na stůl pár bankovek, aby srovnal svou kávu, sebral plášť a dlouhými, rozhodnými kroky prošel halou.

Andreho nepotěšilo, když ho uviděl. S odporem se zamračil. „Co je, pane Cassidy? Mám mnoho práce.“

„Vážím si toho, ale já taky.“

„Možná byste mohl zavolat zítra a dohodnout si schůzku.“

„Je mi velice líto, ale skutečně vás potřebuju teď. Omlouvám se, pokud vám působím potíže, a slibuju, že to nebude trvat déle než minutu. Máte někde po ruce kazetový magnetofon?“

„Kazetový magnetofon?“ André si ho podezřívavě změřil. „Mám jeden ve své kanceláři. Proč?“

„Smím?“

Cassidy na dovolení nečekal. Hnal se do Andreho kanceláře a věřil, že ho mužík následuje, což se opravdu stalo - a to velmi rychle. V místnosti šel Cassidy rovnou k přístroji, zapojil ho a vložil do něho kazetu. „To je velmi neslušné, pane Cassidy. Pokud jste se chtěl se mnou setkat -“

André zmlkl, když uslyšel na pásku zvonění telefonu. Slyšel sám sebe, jak se hlásí do telefonu, a pak začátek rozhovoru, který začínal slovy: „Bonsoir, André.“

Poznal ten hlas, dobrá. Zdá se, že si pamatuje i ten rozhovor. Jak ho Cassidy pozorně sledoval, zdálo se, že se André ve svém dokonalém černém obleku scvrkává. Na jeho lesknoucím se čele vyrazily kapičky potu. Sevřené rty se pootevřely. Ustupoval ke stolu, až nahmatal jeho roh a zhroutil se.

„Mon Dieu,“ šeptal, ale pásek se točil dál. Z kapsy u kalhot vytáhl kapesník a osušil si čelo. „Pane Cassidy, prosím, prosím, vypněte to.“

Cassidy kazetu nezastavil, jenom stáhl hlasitost. Nějakou reakci očekával, ale ne tak silnou. Zřejmě držel v ruce víc, než si původně myslel. Chtělo se mu uchopit toho muže za klopy a vytřást z něho to, co věděl. Stálo ho to určité úsilí, než se ovládl.

„Proč jste mi o tom neřekl, André? Dávám vám příležitost, abyste mi to vysvětlil.“

André si navlhčil rty a nervózně začal cupovat monogram na kapesníku. Kdyby ho právě odsoudili k smrti, nemohl by vypadat zoufaleji. „Ví, že to máte?“

Cassidymu bušilo srdce. Teď zjistí totožnost ženy na kazetě. Philippi se domníval, že už ví, kdo je to. Jen neztratit nervy! Cassidy neutrálně pokrčil rameny. „Je to ale její hlas, že?“

„Bože, ach bože,“ zaúpěl André a zlomil se ještě víc. „Ubohá, ubohá Claire.“

Claire hovořila s Yasmine meziměstsky skoro hodinu. Yasmine byla v depresi. Claire ji podezřívala, že má v sobě víc než pár drinků.

„Pořád se někam honí,“ zakňourala Yasmine.

Claire si sobecky pomyslela, že si Yasmine měla ponechat tajemství svého milence sama pro sebe. Od té noci, kdy se s ním svěřila Claire, se většina jejich hovorů točila kolem něho a jejich nešťastného vztahu.

„Dělí svůj čas mezi svou rodinu a tebe, Yasmine. Nepatří jenom tobě. To je jeden z důsledků vztahu k ženatému muži. Musíš to tak brát, nebo se vším skoncovat.“

„Já to beru. To jenom, že… no, dřív, když jsme byli spolu, to bylo nějak volnější.“

„A teď je to ‚ahoj-díky-nashle‘.“

Claire očekávala, že ta narážka její prchlivou přítelkyni rozzlobí. Místo toho se Yasmine zasmála hrdelním smíchem, který připomínal kočkovité šelmy v džungli. „To vůbec ne. Zvlášť minulý víkend byl na mě tak něžný…“

„Potom nechápu, na co si stěžuješ.“

Yasminin hlas se zajíkl pláčem. Claire se nepamatovala, že by někdy kvůli něčemu plakala, dokonce ani tehdy ne, když si kosmetická firma vybrala na její místo jinou modelku. To byl vlastně začátek Yasmininých finančních potíží. Yasmine si neuvědomovala, že Claire ví o jejích současných těžkostech. Claire uvažovala o tom, že s Yasmine tohle téma probere a nabídne jí pomoc formou půjčky. Ale protože dobře znala Yasmininu povahu a pýchu, odkládala to. Doufala, že Yasmine přijde sama z vlastního popudu dřív, než se situace stane zoufalou.

„Někdy si říkám, jestli je to to jediné, co ode mě chce,“ řekla Yasmine tiše. „Víš, to, co spolu děláme v posteli.“

Claire považovala za moudré mlčet.

„Vím, že to tak není,“ pospíšila si Yasmine s dodatkem. „Na našem vztahu je mnohem víc než jenom fyzická láska. Jenže ty podělaný okolnosti mě rozčilujou, to je všechno.“

„Co se stalo?“

„Byl tenhle týden služebně ve Washingtonu a řekl mi, že si to naplánuje tak, aby mohl být dva dny v New Yorku. Ale jeho služební jednání se protáhlo víc, než jsme čekali, a on se tam zdržel. Byli jsme spolu jenom jeden den. Když měl dnes odpoledne odejít, myslela jsem, že umřu, Claire. Udělala jsem, co jsem dělat neměla. Prosila jsem ho, aby neodcházel. Rozzlobil se. Teď mu ani nemůžu zavolat a omluvit se. Musím čekat, až mi zavolá on.“

Claire seděla u kreslicího prkna a podepírajíc si čelo dlaní si masírovala spánky. Soucítila s Yasmine a zároveň se na ni zlobila. Z toho poměru se dalo vyklouznout jedině se zlomeným srdcem. Yasmine měla být dost chytrá na to, aby to viděla. Měla by tu záležitost zarazit a přestat ze sebe dělat blázna. Jenže Yasmine by nepřijala ani tuto, ani žádnou jinou dobře míněnou radu.

„Je mi to líto, Yasmine,“ řekla Claire a opravdu to tak myslela. „Vím, že trpíš, a nelíbí se mi to. Chci, abys byla šťastná. Kdybych tak pro tebe mohla něco udělat.“

„Vždyť to děláš. Vyslechla jsi mě.“ Yasmine popotáhla. „Hele, dost už o tom. Sešla jsem se s Leonem a připravili jsme definitivní plán fotografování pro příští týden. Můžeš si to poznamenat?“

Claire sáhla po zápisníku a tužce. „Ano, můžu. Och, počkej,“ řekla, když zaslechla pípání telefonu. „Mám tady druhou linku. Vteřinu.“ Stiskla tlačítko a ohlásila se. O pár okamžiků později se znovu spojila s Yasmine. „Musím jít. Je to kvůli mamince.“

Yasmine dobře věděla, že nemá cenu hovor prodlužovat. „Tak zítra,“ řekla stručně a zavěsila.

Claire vyrazila z pracovny a místo výtahu si vybrala schodiště. Zdržela se ve svém bytě sotva minutu a už se hnala do přízemí. Když se řítila potemnělým skladištěm, rvala si ruce do rukávů svého třpytivě černého pršipláště a na hlavu si nasazovala klobouk z téhož materiálu.

Protože zástrčky byly stejně jako bezpečnostní systém odjištěny, otevřela dveře dokořán - a stála tváří v tvář Cassidymu.

Hlavu skláněl před lijákem, který mu stejně přilepil vlasy až na kůži. Límec pláště, do kterého se zachumlal, si vyhrnul. Právě sahal na zvonek. Když se uviděli, překvapilo je to oba stejně.

„Co chcete?“ zeptala se Claire.

„Musím s vámi mluvit.“

„Teď ne.“ Zapojila za sebou bezpečnostní zařízení, zavřela dveře a zamkla. Vyhnula se Cassidymu a hnala se deštěm k zadní části budovy. Jeho ruka však uchopila její paži a zarazila ji.

„Nechte mě,“ vykřikla a zacloumala paží, pokoušejíc se ji uvolnit. „Musím jít.“

„Kam?“

„Mám schůzku.“

„Teď?“

„Teď.“

„Zavezu vás tam.“

„Ne!“

„Kam jedete?“

„Netrapte mě teď, prosím. Nechte mě jít.“

„Ani náhodou. Aspoň ne bez nějakého vysvětlení.“

Blesk krátce ozářil jeho pevné rysy, zračící odhodlání. Zápornou odpověď by nepřijal, to by byla ztráta času. „Dobrá, smíte mě tam zavézt.“

Stále ji pevně svíral a vedl ji k autu. Jeho sedan parkoval v zásobovací zóně při okraji chodníku. Posadil ji na přední sedadlo, obešel auto a nastoupil. Déšť mu kapal z nosu a brady, když startoval. „Kam to bude?“

„Do hotelu Ponchartrain.“

KAPITOLA 9

„Je to na St. Charles Avenue,“ řekla mu. „Vím, kde to je,“ řekl. „Proč se tam, k čertu, tak ženete?“

„Pane Cassidy, prosím, můžeme si pospíšit?“ Bez dalšího komentáře nastartoval a zahnul na Conti Street. Francouzská čtvrť byla toho večera tichá. Pár chodců na úzkých chodnících zápolilo se svými deštníky. Neonové reklamy nabízející exotické nápoje a aperitivy, filé gumbo a račí ragú, nahé tanečnice a jazz se na okrajích v dešti rozplývaly.

Když Cassidy na křižovatce zastavil, pootočil hlavu a upřeně se zadíval na Claire. Vnímala jeho pohled jako políček a zase znovu cítila jeho prsty svírající její vlasy. Nečekala, že by se jí vůbec dotkl, zvlášť ne takovým způsobem. Zaskočilo ji to víc, než kdyby ji oslovil křestním jménem, víc, než když se dozvěděl, že se zúčastnila posledního shromáždění Jacksona Wildea. Od té doby uběhl skoro týden. Wilde byl pohřben v Tennessee. Claire nepřišla do styku ani s policií, ani s úřadem státního návladního a doufala, že Cassidy obrátil své vyšetřování jiným směrem. Zřejmě si dělala veliké naděje.

Protože uhnout nebylo kam, i ona teď otočila hlavu a střetla se s jeho pronikavým pohledem. „Děkuji za svezení.“

„Neděkujte mi. Za tu projížďku zaplatíte.“

„Och. Muži od žen vždycky něco vyžadují, že? Nic není zadarmo.“

„Jenom si tolik nelichoťte, slečno Laurentová.“

„Nelichotím si. Copak se muži neshodují na tom, že každá žena je krásná ve dvě v noci?“

„Sexismus na oplátku. Vy nemáte o mužích příliš dobré mínění.“

„O tom jste rozhodl vy před naší poslední schůzkou. To téma jsme ještě nevyčerpali?“

„Podívejte,“ řekl zlostně, „nechci od vás nic jiného než odpovědi. Přímé odpovědi, žádné vytáčky.“

„To by nemělo být těžké. Co chcete vědět?“

„Proč jste mi lhala. Ne, počkejte. Musím být přesnější, že? Chci vědět, proč jste mi lhala o vašem setkání s Jacksonem Wildem. Nejenže jste se s ním setkala, ale vy jste se s ním setkala tváří v tvář. Potřásla jste si s ním rukou.“

„Asi jsem vám o tom měla říct,“ přiznala zkroušeně. „Ale nebylo to důležité. Nebylo!“ zdůraznila, když se na ni ostře podíval. „Chtěla jsem se osobně setkat se svým protivníkem. To je všechno.“

„Mám o tom vážné pochybnosti. Kdyby to bylo všechno, nebyla byste mi lhala.“

„Neřekla jsem vám o tom, protože jsem byla na rozpacích. Bylo to hloupé a dětinské, ale těšilo mě, že je Wilde v nevýhodě. Já jsem ho znala, jenže on neznal mě. Myslel si, že ovládne mou duši. Bylo vzrušující jenom si pomyslet, jak by se cítil, kdyby věděl, že vítá ve svém stádu jednu z tak zvaných obchodnic s prasárnami.“

„Oukej, to beru.“

„Dobře.“

„Kdyby ovšem nebyly další lži.“

„Další?“

„Taky jste lhala, že jste té noci nebyla ve Fairmontu.“

Claire měla na jazyku tucet výmluv, ale jeden pohled do jeho tváře stačil, aby nevyslovila jedinou z nich. Než bude vědět, na čem je, bude bezpečnější neříkat nic. Jinak se dostane do ještě větší bryndy.

Projeli křižovatkou a zatočili doleva ke Canal Street. Řídil levou rukou, zatímco pravou vyňal cosi z náprsní kapsy saka. Vložil do magnetofonu kazetu a nastavil hlasitost.

Claire měla srdce až v krku, když uslyšela hlas říkající „Bonsoir, André“. Zírala upřeně deštěm omývaným čelním sklem dopředu. Když přijížděli na Canal Street, poslouchala záznam nedávného telefonického rozhovoru, který měla s Andrem Philippim.

Když záznam skončil, Cassidy kazetu vytáhl a vrátil ji zpátky do kapsy. Soustředil se na průjezd Lee Circle, aby mohli pokračovat dál po St. Charles Avenue. „Nevěděl jsem, že mluvíte francouzsky.“

„Plynně.“

„To mě zmátlo. Nepoznal jsem váš hlas. Aspoň ne dřív, dokud mi ho starej kámoš André nepomohl identifikovat.“

„André by nikdy nezradil přítele.“

„Předpokládal, že už vím, že to jste vy.“

„Jinými slovy jste ho podvedl.“ Cassidy souhlasně pokrčil rameny. „Proč jste odposlouchávali jeho telefon?“

„Věděl jsem, že něco tají, a potřeboval jsem vědět, co to je. Dělá se to tak vždycky.“

„To vás neomlouvá. Je to hrubý útok na soukromí. Ví André, že jste ho nachytal?“

„Nenachytal jsem ho. Chytil se sám do vlastní léčky.“

Claire vzdychla, neboť věděla, jak zničeně se musel André cítit. „Ubohý André.“

„Přesně to řekl on o vás. Ubohá Claire. Mezi vámi dvěma je určitě překrásný vztah, když neustále myslíte jeden na druhého, berete na sebe navzájem ohled. Jak dojemné, že můžete jít i do vězení společně. Možná vám můžeme zařídit i sousední cely.“

Ostře na něho pohlédla a on v odpověď na to pohodil hlavou. „No hurá. Konečně se mi podařilo upoutat vaši pozornost. Už jste v obraze? Vražda vám v Louisianě vynese doživotí. Tak jak se teď cítíte jako podezřelá číslo jedna?“

Claire Louise Laurentovou však hrozby nikdy nezastrašily. Nedonutily ji ani ustoupit, ani se přiznat. Měly pouze za následek, že o to víc stála na svém. „Dokažte, že jsem se provinila vraždou, pane Cassidy. Dokažte to.“

Odolával jejímu pohledu nebezpečně dlouho. Když se auto blížilo k hotelu, Claire odvrátila tvář. „Zastavte, prosím, u chodníku. Bude to jenom chvilka.“

„Ne ne. Půjdeme tam spolu.“

„Jenom jsem myslela na vás. Jste už úplně mokrý.“

„Však se nerozpustím.“

Zapjal nouzová světla a vystoupil z auta. Poté, co pomohl vystoupit Claire, schovali se pod plátěnou markýzu sahající až na chodník. Hotelový sluha u vchodu se lehce dotkl klobouku.

Dobrej večír, slečno Laurentová.“

„Nazdar, Gregory.“

„To je dneska pěkně mokro. Ale nebojte se. Dostala se sem dřív, než začlo takhle lejt.“

Claire vedla Cassidyho do významného hotelu, kde se apartmá jmenovala podle celebrit, jež je obývaly. Úzká hala byla vkusná a velmi evropská, vyzdobená starožitnostmi a orientálními koberci, a dýchala dvorností a jižanskou pohostinností.

Mary Catherine Laurentová seděla u mramorové stěny v křesle s pruhovaným potahem a pozlacenými labutěmi místo opěradel. Její potištěné bavlněné šaty byly posety dešťovými kapkami, které ještě neuschly. Okraj jejího růžového slaměného klobouku se přílišnou vlhkostí zvlnil. Ruce ve sněhobílých rukavicích měla pevně sepjaté v klíně, kolena těsně u sebe, nohy na podlaze špičkami od sebe. Vypadala jako děvčátko na cestě k biřmování, které zastihla nečekaná přeháňka. U jejích nohou stál kufřík.

Žena, která byla právě ve službě, měla obyčejný drdol a brýle s kostěnými obroučkami. Obešla pult v pozadí haly. „Zavolala jsem, jakmile se sem dostala, slečno Laurentová.“

„Velice vám děkuji.“ Claire si sundala klobouk a dřepla si před matku. „Ahoj, maminko. To jsem já, Claire.“

„Bude tady už brzy.“ Mary Catherine mluvila slabým hlasem jakoby z veliké dálky. Její oči se upíraly do jiného času a prostoru, který nikdo jiný nemohl vidět. „Řekl, že se tady dnes odpoledne sejdeme.“

Claire sundala matce slamák z hlavy a odhrnula jí mokré vlasy z tváří. „Možná sis, maminko, popletla den.“

„Ne, tomu nevěřím. Tím dnem jsem si jistá. Řekl, že pro mě dnes přijde. Měla jsem si sbalit věci a být připravená. Měla jsem ho čekat tady.“ Zřejmě zmatená a dezorientovaná zvedla ruku v rukavičce a přitiskla si ji na prsa. „Není mi dobře.“

Claire pohlédla na Cassidyho. „Mohl byste jí přinést sklenici vody, prosím?“

Cassidy, dokonale vyvedený z míry, zíral na obě ženy, zatímco mu z pláště kapala voda na podlahu. Na Claiřinu prosbu požádal lelkující noční službu o sklenici vody.

„Maminko.“ Claire jemně položila svou ruku na koleno Mary Catherine. „Nemyslím, že dnes přijde. Možná zítra. Půjdeme domů a počkáme tam na něj, hmm? Pan Cassidy ti přinesl sklenici studené vody.“

Sevřela prsty Mary Catherine kolem skleničky. Mary Catherine ji zvedla ke rtům a napila se. Pak se podívala na Cassidyho a usmála se. „Jste velice laskav, pane Cassidy. Děkuji vám.“

„Rádo se stalo.“

Všimla si jeho mokrého pláště. „Venku prší?“

Pohlédl přes rameno ke vchodu, kde se hotelový sluha obdivuhodně snažil vypadat nezúčastněně. Přívaly deště neustávaly. Cassidy odpověděl: „Ano, myslím, že prší.“

„Dovedete si to představit? Bylo tak horko, když jsem sem přišla. Asi bych měla jít domů.“ Podala mu ruku. Uchopil ji a pomohl jí z křesla, pak se nerozhodně poohlédl po Claire pro další pokyny.

„Pokud chcete jít,“ řekla mu, „zavolám mamince a sobě taxi.“

„Odvezu vás.“

Přikývla a vrátila sklenici s vodou noční službě. „Jsem vám velice vděčná. Vážím si vašeho porozumění.“

„To nic není, slečno Laurentová. Nikdy nedělá žádné potíže. Je to jenom tak smutné.“

„Ano, to je.“ Objala matku kolem ramen a vedla ji ke dveřím, které přidržoval hotelový sluha. „Nezapomeňte její kufřík, slečno Laurentová,“ připomněl jí zdvořile.

„Vezmu ho,“ řekl Cassidy.

Mary Catherine nevnímala dunění hromu a blesky, zatímco čekaly pod markýzou, než Cassidy uloží kufřík do zavazadlového prostoru. Protože Claire věděla, že je její matka v jiném světě a naprosto bezmocná, pomohla jí do auta a usadila ji na zadní sedadlo.

Během zpáteční cesty promluvila jenom Mary Catherine. Řekla: „Jsem si jistá, že jsme se měli setkat dnes. V hotelu Ponchartrain.“

Claire lehce sklonila hlavu a pevně zavřela oči, neboť se bála Cassidyho a jeho nenasytného zájmu o to, co se vlastně děje. Když dorazili do Francouzského hedvábí, Cassidy vzal kufřík, zatímco Claire vedla Mary Catherine dovnitř a nahoru do druhého patra. Ve výtahu se náhodou střetla s jeho očima. Rychle se odvrátila stranou, odmítajíc nevyslovenou otázku v jeho naléhajících šedivých očích.

Když už byli v obytné části, zamířila s Mary Catherine do její ložnice. „Vrátím se za chvilku, pokud chcete počkat,“ řekla mu přes rameno.

„Počkám.“

Pomohla Mary Catherine se svlékáním a opatrně uložila šaty vyšlé z módy do skříně. Když se ujistila, že si matka vzala lék, zabalila ji do přikrývky. „Dobrou noc, maminko: Hezky se vyspi.“

„Musela jsem si splést dny. Přijde pro mě zítra,“ zašeptala. Hezky, klidně se usmála a zavřela oči.

Claire se sklonila a políbila matku na chladivou hladkou tvář. „Ano, maminko. Zítra.“ Zhasla lampu a vyšla z pokoje, tiše za sebou zavírajíc dveře.

Byla vyčerpaná. Ramena ji bolela napětím. Zdálo se jí, že z matčiny ložnice je do obytné části velmi daleko. Jako jednotka v palebném postavení ji tam čekal Cassidy, ozbrojený a připravený. Neměla na vybranou, setkat se s ním musela. Cestou v hale si dodávala odvahy.

Když vstoupila do místnosti, hned ho nespatřila. Pomyslela si, že snad změnil rozhodnutí a odešel, a na okamžik se jí ulevilo. A pak jí srdce poskočilo zklamáním.

Navzdory tomu, co popírala Yasmine a sama sobě, se jí Cassidy líbil. Fyzicky pochopitelně. Ale bylo v něm ještě něco jiného… jeho nadšení, zarputilost, odhodlání? Stejné vlastnosti, které ji odpuzovaly, ji i přitahovaly. Bála se ho, i když vůči její matce projevoval neobvyklou laskavost a soucit. Když po něm ve tmě pátrala, jediné, co o svých pocitech k němu věděla jistě, bylo, že jsou dvojjaké.

Spatřila ho mezi stíny, pouze v košili, jak stojí u příborníku. Jeho plášť jaksi zvláštně intimně visel na věšáku spolu s jejím pršipláštěm a kloboukem. Když se obrátil, viděla Claire, že má vlasy stále ještě mokré a že drží dvě skleničky s Remy Martin. Setkali se uprostřed pokoje a on jí jednu z nich podal.

„Děkuji vám, pane Cassidy.“

„Je to z vašich zásob.“

„I tak vám děkuji.“

Claire byla ráda, že nerozsvítil. V pokoji bylo dost světla, které sem pronikalo prosklenou stěnou. Odulá oblaka ozářil blesk, takže nebe vypadalo jako filmový negativ. Ale bouře svou sílu už z větší části vyčerpala, zanechávajíc po sobě hustý, nikoliv však nebezpečný déšť. Ve stříbrných proudech stékal po oknech dolů, jako klikaté čůrky, jež na ni vrhaly chvějící se stíny, když se blížila k oknu. Řeka se dala rozeznat jenom jako široký tmavý pruh, lemovaný světly na obou březích. Prázdná bárka si to šinula proti proudu.

První doušek koňaku jí sežehl jícen. Druhý šířil uklidňující teplo, začínaje lehkým píchnutím do rtů a konče pálením prstů u nohou. „Teď bych chtěla zase kouřit,“ poznamenala.

„Prosím?“

Naslouchala jeho krokům, jak se k ní blížil. „Řekla jsem, že někdy bych chtěla zase kouřit. Jako právě teď.“ Obrátila se a zjistila, že stojí mnohem blíž, než čekala. Jeho oči měly stejnou barvu deště, který omýval okna, a upíraly se na ni se závratnou intenzitou.

„Kouření vám škodí.“

„Ano, já vím. Myslím, že kuřákům závidím to okamžité uvolnění, které jim poskytuje.“ Přejela prsty po skleničce. „Už jste někdy viděl kuřáka, jak vydechuje kouř do sklenice s brandy, než se napije?“ Zavrtěl hlavou. „Je hezké, jak se kouř svíjí uvnitř křišťálu. Když polyká koňak, vdechuje i kouř. Je to provokativní, smyslné. Myslím, že brandy musí chutnat lépe. Nebo doutník. Nevím.“

„Viděla jste někoho, kdo to dělal?“

„Vlastně ne. Viděla jsem to ve filmu o Richardu Burtonovi. Možná to byl nějaký jeho zvlášní zvyk. Třeba to byla móda v devatenáctém století.“

Jeho rušivý pohled se stále upíral na její tvář. „Jak vás to napadlo, Claire?“

Rozpačitě pokrčila rameny. „To ta deštivá noc, koňak.“

„Nebo jste se jenom pokusila odvést mou pozornost jinam?“

„Nechal byste tak snadno odvést svou pozornost jinam?“

Váhal poněkud příliš dlouho, než stručně odpověděl ne. Pak do sebe obrátil zbytek drinku a vrátil prázdnou skleničku na příborník. Když se za ní znovu vrátil k oknu, byl už jenom samé služební povinnosti. „Co se dnes večer stalo?“

„Byl jste tam. Viděl jste to.“

„Ale pořád ještě nevím, co se stalo. Přeskočilo jí?“

„Ano. Přeskočilo.“

„Podívejte, nechtěl jsem, aby to znělo tak -“

„Vím, že jste nechtěl.“

„Jak často… Jak často je taková?“

„Je to různé. Někdy se to dá očekávat. Jindy je to jako blesk z čistého nebe. Někdy jí to myslí perfektně. Jindy, jako když jste se s ní setkal poprvé, je popletená, senilní.“ Hlas jí zdrsněl. „A jak jste viděl dnes večer, někdy je úplně mimo a žije v úplně jiném světě.“

„Co to způsobuje?“

„Nevím.“

„Co říkají doktoři?“

„Že taky nevědí. Co se pamatuji, vždycky mívala tyhle záchvaty, ale čím je starší, tím jsou silnější a častější. Ty první, co si pamatuji, byly jenom trochu silnější stavy deprese. Jak mi řekla teta Laurel, maminka při těch záchvatech odcházela do pokoje a celé dny tam plakala, odmítala vstát z lůžka, odmítala jíst. Teta Laurel a já jsme o ni pečovaly.“

„Měla se léčit, hned jak to začalo.“ Claire se na něho naježeně podívala. „To byla poznámka, nikoliv kritika,“ řekl.

Claire ho chvíli pozorovala. Když se přesvědčila, že to myslel upřímně, uvolnila svůj nepřátelský postoj. „Teď už vím, že měla být okamžitě svěřena do lékařské péče. Tak silná deprese není normální. Ale byla jsem dítě. A i když to teta Laurel myslela dobře, nevěděla, jak se starat o duševně nemocného člověka. Dokonce ani nevěděla, že jde o duševní chorobu. Maminka byla mladá žena, kterou opustil její milý. Její rodina se jí zřekla a vydědila ji. Teta Laurel brala její nemoc jenom jako zlomené srdce, nic víc.“

„Zlomené srdce, které se neléčilo.“

Claire přikývla. „Jednou v noci maminka udělala to, co dnes. Oblékla se a se sbaleným kufrem utekla z domu. Byla jsem hodně malá, ale pamatuji se, jak teta Laurel šílela starostí, dokud policista nepřivedl maminku zpátky domů. Znal nás, víte. Uviděl maminku, jak jde s kufrem po Canal Street. Když k ní přistoupil a nabídl jí pomoc, zdálo se mu, že se nechová normálně. Naštěstí ji přivedl domů místo na policejní stanici. Ušetřil ji toho ponížení.“

„Uvědomuje si během těch záchvatů, že utíká?“

„Ano. Domnívám se, že než ji můj otec opustil, navrhl jí, že spolu utečou. Jenže místo toho zdrhl sám a ji nechal na holičkách. Maminka má představu, že si pro ni přijde na určené místo. Jsem si jistá, Že dnes večer jela autobusem až ke stanici tramvaje a odtud šla pěšky po St. Charles Avenue až k hotelu Ponchartrain.“

„To místo, kde se měli setkat, je vždycky stejné?“

„Ne. Místa schůzky se mění. Nikdy si není docela jistá, kdy nebo kde se má s tím mužem setkat. Než aby si přiznala to, co je všem zřejmé, vždycky si vyčítá, že nedodržela přesně jeho pokyny.“

Claire se odvrátila od okna a pohlédla na Cassidyho. „Té noci, kdy byl Jackson Wilde zavražděn, maminka utekla a jela do hotelu Fairmont. André mi volal a řekl mi, že je v hotelové hale a čeká na svého milého, tak jsem tam jela, abych ji vyzvedla. Proto jsem tam byla. Když jsem se dozvěděla, co se stalo, požádala jsem Andreho, aby se o mně nezmiňoval. Protože moje přítomnost v hotelu neměla s Wildem nic společného, souhlasil, aby chránil moje soukromí. Jsem si jistá, že vás a vaše kolegy odposlech našeho rozhovoru nadchl, ale špatně jste si to vyložili.“

Uchopila skleničku do dlaní a dopila. Cassidy jí skleničku vzal a vrátil ji na příborník. „Nebylo by to pro všechny jednodušší, kdybyste dala matku do ústavu?“ zeptal se.

Claire tu otázku předvídala. Za ty roky ji slyšela už stokrát. Její odpověď však byla vždy stejná. „Jednodušší by to nepochybně bylo. Ale bylo by to nejlepší?“

„Vidím, že v tomhle směru jste se už definitivně rozhodla.“

Vzrušením začala před oknem chodit sem a tam. „Co se pamatuji, vždycky se vyskytli lidé z lékařské společnosti, ze sociálních služeb a právnických kanceláří, kteří se mě pokoušeli donutit, abych to udělala.“

Ale ještě dřív se pokusili vás od ní oddělit.“

Claire přestala chodit sem a tam a prudce se k němu otočila. „Ani to jste nemohl nechat na pokoji, pane Cassidy, že?“

„Ne, nemohl. Je to moje práce.“

„Vaše práce vyžaduje všechno.“

„Občas,“ připustil. „Proč mi místo dojemných obrázků z vašeho dětství nepovíte o vašich střetech s úřady?“

„Protože je to příliš bolestné vzpomínání. Dodnes se mi zdají hrozné sny. Zdává se mi, že mě sociální pracovnice táhnou pryč z domu tety Laurel a já kopu a křičím. Maminka je zmatená a rozčilená. Nechci nikam jít.“

„Podle záznamů jim malá Claire Louise Laurentová dělala peklo. Docela tomu věřím.“

„Všechno bylo v pohodě,“ řekla. „Pak ale maminka měla těžký záchvat a všechno bylo jinak.“

„Co vaše prateta? Popsala jste ji jako milující starostlivou osobu.“

„To taky byla, jenže odborníci,“ řekla a opovržlivě to slovo zdůraznila, „si to nemysleli. Byla zvláštní, a proto nesplňovala jejich učebnicové požadavky na dokonalou pěstounku. Přišli si pro mě. Měli mě odvést pryč. Třikrát po sobě mě umístili do dětského domova. Pokaždé jsem jim utekla, až je to vyčerpalo a nechali mě, abych se vrátila domů. Když mi bylo asi dvanáct, maminka odešla z domova a byla několik dnů nezvěstná. Konečně jsme ji našli ve špinavém hotelu, ale to už do toho byla zapletená policie. Dozvěděla se to sociálka a přišli si pro mě. Že prý nevyrůstám ve zdravém prostředí, říkali. Potřebovala jsem vedení, vyrovnanost. Přísahala jsem, že jim uteču, ať mě dají kamkoli, a že budu utíkat pořád. A že ať udělají cokoliv, nemohou mě oddělit od mé matky. Asi tomu konečně uvěřili, protože se už nikdy nevrátili zpátky.“

Všechna její potlačovaná zášť se naplno obrátila proti Cassidymu. „Naprosto mě nezajímá, co se o mně po městě říká. Kašlu na to. A nedovolím, aby se nás někdo pokoušel rozdělit. Patřím k ní. A vážím si té pocty, že se o ni můžu starat. Když otěhotněla, mohla udělat něco, co bylo velice jednoduché a mezi bohatými v té době i módní. Mohla odjet na rok do Evropy a dát mě k adopci. Podle tety Laurel ji právě k tomu nutili její rodiče. Nebo mohla za řekou najít nějakou andělíčkářku. To by bylo dokonce ještě jednodušší. Nikdo by se to nedozvěděl, ani její rodiče ne. Místo toho si vybrala mě, i když to znamenalo obětovat dědictví a vlastní způsob života.“

„Váš smysl pro zodpovědnost je obdivuhodný.“

„Necítím se za ni zodpovědná. Mám ji ráda.“

„Proto ji nezamykáte někam, odkud by nemohla utéct?“

„Přesně tak. Nepotřebuje závory, potřebuje lásku a trpělivost a porozumění. Navíc by to bylo kruté, nelidské. Odmítám s ní zacházet jako se zvířetem.“

„Může se zranit, když se toulá sama po ulicích, Claire.“

Sesunula se na čalouněné opěradlo bílé pohovky. „Myslíte, že to nevím? Snažíme se udělat všechno, abychom zabránili jejímu toulání. I Yasmine. A taky Harry. Jenže pokud jde o útěky, je vynalézavá jak malé dítě. Navzdory naší opatrnosti nás někdy převeze, jako dnes večer, kdy jsem si myslela, že klidně spí.“

Na dlouhou dobu se oba odmlčeli. Ticho prolomilo až vzdálené hřmění, nerušilo je však. Claire si založila ruce na prsou a vzhlédla ke Cassidymu, aby zjistila, že ji opět upřeně pozoruje. Z nejrůznějších důvodů jí jeho pohled nebyl příjemný a napadlo ji, zda si i on uvědomuje tu tichou tmu tak jako ona.

„Proč si vždycky připadám pod vaším pohledem jako pod zvětšovacím sklem?“ zeptala se podrážděně.

„Říkáte si o podrobné prozkoumání.“

„Ale tak zvláštní zase nejsem, že?“

„Jste záhada.“

„Můj život je otevřená kniha.“

„To sotva, Claire. Chci z vás dostat sebemenší informaci a vy mi zatím lžete na každém kroku.“

„Jela jsem té noci do Fairmontu pro matku,“ řekla unaveně. „Neměla jsem důvod vám o tom říkat.“

„Lhala jste o svém dětství, které bylo zatraceně těžké.“

„Mluví všichni naprosto upřímně o svém dětství?“

A taky jste mi lhala, když jste mi řekla, že jste nikdy nebyla vězněna.“

Sklonila hlavu dopředu a hořce se zasmála. „Tak na to jste taky přišel?“

„Toho dne, kdy jsme se setkali poprvé, jste mi řekla, abych vás nepodceňoval. Ani vy mě nepodceňujte.“ Uchopil její bradu do dvou prstů a zvedl její tvář k sobě. „Povězte mi o tom, Claire.“

„Proč? Jsem si jistá, že už to víte. Napadla jsem policistu.“

„Obvinění bylo zrušeno.“

„Bylo mi teprve čtrnáct.“

„Co se stalo?“

„V záznamech to nebylo?“

„Rád bych slyšel vaši verzi.“

Zhluboka se nadechla. „Jedna moje spolužačka u mě bydlela.“

„Skrývala jste ji. Byla na útěku.“

„Ano,“ řekla ostře. „Skrývala jsem ji. Když si pro ni přišla policie, začala být hysterická. Jeden policista se pokusil nasadit jí pouta. Snažila jsem se mu v tom zabránit.“

„Proč jste ji skrývala? I když vám vyhrožovali vězením, nikdy jste policii neřekla, proč se vaše přítelkyně skrývala ve vašem domě.“

„Dala jsem jí slovo, že jim to neřeknu. Ale už je to řadu let a ona…“ Rukama učinila gesto, které znamenalo, že už to nevadí. „Její nevlastní otec ji sexuálně zneužíval. Každou noc ji znásilňoval, někdy velice brutálně, zatímco její matka se dívala jinam a předstírala, že se nic neděje.“

Cassidy zamumlal nějakou nadávku a přejel si rukou tvář.

„Došlo to tak daleko, že to nemohla dál snášet. Neměla se na koho obrátit. Bála se, že kdyby to řekla jeptiškám nebo knězi, nevěřili by jí. Taky se bála trestu doma. Když mi to řekla, nabídla jsem jí, že ji budu skrývat tak dlouho, dokud bude chtít.“

Claire chvíli zírala do prázdna, připomínala si, jak zuřila nad svou vlastní bezmocností. „Dva týdny potom, co ji vrátili domů, utekla znovu. Určitě odešla z města. Nikdo už o ní nikdy neslyšel.“

„Mohla jste si ušetřit záznam na policii a říct jim, co se děje.“

„K čemu by to bylo dobré?“ zeptala se pohrdavě. „Její otec byl milionář. Bydleli v přepychovém domě v Zahradní čtvrti. I kdyby jí někdo uvěřil, ututlalo by se to a vrátili by ji zpátky. Kromě toho jsem jí slíbila, že to nikomu nepovím.“ Zavrtěla hlavou. „Následky, které jsem nesla já, se sotva daly srovnat s tím, čím prošla ona, pane Cassidy.“

„Povězte mi o Andrem.“

Bojovně na něho zírala. „Co chcete vědět?“

„Oba jste chodili do akademie U svatého srdce.“

„Od primy do sexty,“ řekla Claire. „Matkou představenou je sestra Anna Alžběta. Nebo byla, když jsme tam já a André studovali.“ Zaklonila hlavu, vlasy se jí dotýkaly ramen. „Je snad něco na tom, že jsme byli spolužáky?“

„Povídejte mi o něm,“ řekl a ignoroval její poznámku. „Je to takový legrační mužík.“

Její výraz se okamžitě změnil. Zanechala sebemenších náznaků vtipkování a flirtu. Dokonce i v jejím hlase zazněl ostřejší tón. „Asi jenom atletický macho jako vy si může o Andrem myslet, že je legrační.“

„Nemyslel jsem to urážlivě.“

„Ještě abyste to tak myslel.“

„Je homosexuál?“

„Je to důležité?“

„Zatím nevím. Tak je?“

„Ne. Od školních let má slabost pro Yasmine.“

„Ale intimně s nikým nežije, ani s mužem, ani se ženou?“

„Pokud vím, tak ne. Žije sám.“

„Já vím.“

„Zajisté že to víte.“

„Mám o něm složku,“ řekl. „Mám složky o všech zaměstnancích v hotelu Fairmont, dokonce i o těch, kteří té noci nebyli ve službě.“

„Máte složku i o mně?“

„Velice tlustou.“

„To mi lichotí.“

Cassidy se zamračil. „Co Andreho rodiče? Jaký je jeho majetek? To bych vám říct nemohl.“

„je ta otázka rasově motivovaná?“

„do prdele,“ řekl Cassidy. „Ne, není. A mohla byste nechat té zatracené arogance?“

Claire zvážila své možnosti a zdálo se jí výhodné povědět Cassidymu o Andrem. Kdyby to neudělala, stejně by se v tom šťoural po svém dál. Zatím to vypadalo tak, že čím víc šťoural, tím prekérnější se pro ni situace stávala.

„Andreho matka byla míšenka. Znáte ten výraz?“ Přikývl. „Byla to výjimečně krásná žena, asi jako Yasmine. I když byla inteligentní, nikdy neabsolvovala střední školu. Místo toho se cvičila v praktikách, které potřebovala ke své profesi.“

„Což bylo?“

„Dělat mužům společnici. Naučila se to od své matky. Začala přijímat klienty, když jí bylo patnáct.“

„Byla prostitutka?“

To slovo Claire urazilo a dala to na sobě znát. „Prostitutka postává na nárožích a shání zákazníky mezi kolemjdoucími. V tom je veliký rozdíl. Andreho matka udržovala s muži mnohostranná přátelství, která často trvala celé roky. Oni ji za to slušně odměňovali.“

„Byli ti muži bílí?“

„Většinou.“

„A jeden z nich byl Andreho otec.“

„Správně. Byl to prominentní obchodník, který se nemohl hlásit ke svému dítěti, ale cítil se za ně zodpovědný.“

„Víte, kdo to byl?“

„André to ví, ale nikdy mi neprozradil jeho totožnost.“

„A vy, i kdybyste to věděla, byste mi to stejně neřekla.“

„Ne. To bych neřekla.“

Cassidy o tom chvíli přemýšlel. „Protože byl jeho otec dobře situovaný, André mohl navštěvovat ty nejlepší školy.“

„Ano, ale byl tam vyděděncem. Ostatní děti mluvily hanlivě o jeho matce a jemu dávaly ošklivá jména. Já jsem byla taky trochu zvláštní, protože jsem neměla normální rodinu. Bylo přirozené, že mezi Andrem a mnou vzniklo přátelství. S matkou měli velice hezký vztah. Tak jako to dělávala její matka s ní, Andreho matka ho školila ve znalostech o jídle a víně, o etiketě, učila ho, jak se oblékat, jak rozlišovat mezi kvalitou a šuntem, ať už šlo o šperky, prádlo nebo starý nábytek. Než jí Andreho otec pořídil dům, brávala ho na schůzky s sebou. Čekával na ni v halách luxusních hotelů, kam barevní až do počátku šedesátých let nesměli. Možná proto se zamiloval do hotelů. Pro něho byly krásnější a posvátnější než katedrály, protože se z nich nemohl těšit každý. Měl v nich své místo, které bylo pro ostatní děti zakázáno. Snil o tom, že jeden z hotelů povede.“ Hlasem jakoby z velké dálky dodala: „Jsem ráda, že se mu jeho sny splnily.“

„A co jeho matka?“ zeptal se Cassidy. „Ještě pořád má svou klientelu?“

„Ne, pane Cassidy. Vzala si život, podřezala si zápěstí žiletkou. Když André jednou odpoledne přišel ze školy domů, našel ji ve vaně.“

„Bože.“

„Pokud nejste připravený na zápach, neměl byste vykopávat minulost.“

Zlostně se zamračil. „Domníváte se, že se mi to líbí?“

„Jestli ne, tak proč tak naléhavě vynášíte na světlo ošklivosti života každého z nás?“

„To je jeden z nejméně příjemných aspektů mé práce, Claire. Ale pořád je to moje práce.“

„Můžete mi odpovědět na jednu otázku?“ řekla náhle.

„Na jakou?“

„Měl byste mi říkat Claire?“

Dlouho se na sebe dívali a napětí houstlo. Nakonec se od ní odvrátil. „Ne, to bych neměl.“

„Tak proč mi tak říkáte?“

Pomalu se otočil zpátky. Jeho oči jako by po ní hmataly, ať byla kdekoliv. „Možná jste lhářka, Claire, ale nejste hloupá,“ řekl chraplavě. „Vy víte proč.“

Vydržela jeho pohled tak dlouho, až bolest v prsou začala být nesnesitelná. Přestat se na něho dívat by však bylo ještě horší a ona se nedokázala přinutit, aby to udělala. Cítila, jak ji k němu přitahují neviditelná vlákna.

Znehybněli. Když se Cassidy konečně pohnul, Claire sebou reflexivně trhla. Ale on pouze zvedl ruku, aby se poškrábal na zátylku, jako by ho tam bolely svaly.

„Zpátky k Andremu. Té noci vám zavolal a řekl vám, že vaše matka je ve Fairmontu.“ Přikývla. Sotva by mohla promluvit. Srdce jí bušilo jako o závod.

„Jela jste pro ni?“

„Ano.“

„Sama?“

„Ano. Svým autem.“

„Kolik bylo hodin?“

„Tím si nejsem jistá.“

„Claire.“

„Nevím,“ vykřikla a netrpělivě vrtěla hlavou. „Bylo to po shromáždění, kterého jsem se, jak víte, zúčastnila předtím.“

Ovládal se, ale viděla, že to pro něho není snadné. „Kdy to bylo přesně?“

„Možná o půlnoci. Ne později.“

„Jak se Mary Catherine odsud dostala, aniž byste o tom věděla?“

„Řekla jsem vám, že je velice vynalézavá. Šla dolů, odemkla zámky, a než otevřela dveře, odpojila bezpečnostní systém.“

„I během záchvatu dovede tak rozumně uvažovat? Tak účelně?“

Claire se vyhnula jeho pohledu. „Někdy ano.“

„Dobrá, takže jste jela do Fairmontu.“

„Zaparkovala jsem na místě zákazu naproti přes ulici. Věděla jsem, že budu hned zpátky, a taky jsem byla. Přihnala jsem se do Andreho kanceláře, on mi předal maminku a šly jsme. Možná jsem tam nebyla déle než dvě minuty.“

„Viděl vás někdo? Někdo z hotelového personálu?“

„Nevím. Předpokládám, že jste se zeptal.“

„Na to se spolehněte.“ Vrazil ruce do kapes a hleděl okny omývanými deštěm ven. Navzdory křížovému výslechu, kterému ji podrobil, si Claire všimla, že má velice mužný profil i postoj, vlhkými vlasy počínaje a prsty u nohou konče. „Té noci jste viděla Wildea v Superdómu. Později jste byla v hotelu, kde byl nalezen zavražděný. A usilovně se snažíte, abyste to uchovala v tajnosti.“

„Kolikrát vám to mám vysvětlovat? Chtěla jsem uchránit matku před drby a dohady. Je to tak těžké pochopit?“

„Byla jste v hotelové hale?“

„Ano.“

„Nešla jste do žádného dalšího podlaží hotelu nebo jinam?“

„Ne.“

„Jela jste výtahem?“

„Ne.“ Otočil se a rukama se opřel o opěradlo pohovky. Sklonil se k ní a zeptal se: „Tak proč jste mi to sakra neřekla dřív? Když to bylo tak zatraceně nevinný, proč jste mi lhala?“

„Protože jste se mě do toho snažil zatáhnout. Moje jméno bylo na Wildeově seznamu a vám se zdálo, že je to důležité. Měl jste tu složku s výstřižky, kterou jsem se hloupě pokoušela zničit. To už byly dva údery proti mně. Bála jsem se, že kdybyste věděl, že jsem byla té noci někde poblíž Fairmontu, uděláte to, co jste právě udělal, a dospějete k chybnému závěru.“

„Je vůbec chybný, Claire? Bylo opravdu jediným důvodem, proč jste šla té noci do Fairmontu, abyste tam vyzvedla matku?“

„Stejně jako dnes.“

„Když jste tam byla, nenutila jste svého starého přítele Andreho Philippiho, aby vám umožnil vklouznout do Wildeova apartmá?“

„Ležel by tam Wilde nahý a jen tak mluvil se mnou, naprosto cizí osobou?“

„Jak víte, že tam ležel nahý?“

„Protože už asi měsíc stojí v novinách každý den, že ho našli nahého v posteli. Kromě toho, kdybych já měla zabít Jacksona Wildea, myslíte, že bych do toho zapojila ještě někoho jiného?“

„Kruci, to nevím!“ vykřikl.

Svěsil hlavu mezi rameny. Byl tak blízko, že cítila vůni deště z jeho vlasů a kůže. Dokonce i ve tmě viděla vlasy na temeni hlavy. Kdyby jenom trochu pootočila hlavu, rty by se dotkla jeho spánku, kde pulzovala tepna beznadějí.

Konečně zvedl hlavu a pátravě se jí zahleděl do očí. „Je to sakra šikovný. Máte motiv. Máte příležitost. Dokonce i svého člověka, který vám mohl pomoci to provést. Claire, musíte uznat, že z mého pohledu jste viníkem vy.“

„Tak proč ten svěšený nos? Copak to není to, co jste chtěl? Myslela jsem, že budete mít radost, až chytíte podezřelého. Tak co je špatně?“

Pomalu a rozvážně jí položil ruce na ramena a přitáhl ji nebezpečně blízko k sobě. „Co je špatně? Myslím, že jsem našel vraha.“ Prohrábl jí prsty vlasy a přejel rukama po tváři. „Jenže jsem nechtěl, abyste to byla vy.“

Najednou se jeho rty pevně přitiskly k jejím. Dřív než se mohla vzpamatovat z prvotního šoku, sklonil hlavu a líbal ji ještě důrazněji. Když jí jeho jazyk odděloval rty, mimoděk zasténala. Ucítila chuť muže, příjemnou směs koňaku a mužné síly. Rozpálený a vzrušený ji profesionálně líbal, nepřipouštěje žádný odpor, i když zprvu byla příliš ohromená, aby ho zastavila, a později příliš zaujatá líbáním, než aby se o to pokusila.

Zvedl hlavu jen na tak dlouho, aby změnil její úhel při líbání. Jeho ruce sklouzly k jejímu pasu a přitáhly si ji k sobě. Touha se mu probouzela v podbřišku jako okvětní lístky jarního květu. Vzepřela se mu.

„Och bože,“ zamumlal a položil svou tvář na její šíji. Obratně jí rozepnul knoflíčky blůzky. Uvolnil sponu podprsenky a jeho ruce vklouzly na místo uvolněných košíčků. Dlaněmi nejprve přejel po jejích prsou a pak je začal něžně hladit.

Jeho polibky začaly být vášnivější a nenasytnější. Claire se pevně držela jeho košile, protože pustit ji znamenalo upadnout dozadu, nejen proto, že ji zakláněl v dramatickém úhlu, ale i proto, že účinky jeho polibků a doteků ohrožovaly její rovnováhu.

Jeho rty týraly její ústa, zatímco jeho jazyk znovu a znovu zkoumal jejich hloubku, jako by hledal odpověď, kterou nutně potřeboval. Jejich těla se rozpálila. Pod jeho dorážejícíma rukama se její prsa nalila a jejich citlivé středy se zvedly.

Intenzita objetí byla šokující. Claire se vyděsila vlastní žhavou odpovědí. Představila si, jak nad sebou ztrácí vládu, jako by nějaký nenasytný plamen požíral suchý troud. Za chvíli se už nebude ovládat vůbec a to byla ta nejhroznější představa ze všech. Po celý život se jí lidi z úřadů pokoušeli namluvit, co je pro ni nejlepší. Musela tomu odolat.

„Dost!“ Odvrátila hlavu a odstrčila jeho ruce. „Byl to dobrý pokus, ale přiznání ze mě takhle nedostanete.“

Okamžitě ji pustil a ustoupil zpátky. Ruce se mu svíraly v pěst. Namáhavě dýchal a hlas mu skřípal a kolísal. „Víte zatraceně dobře, že kvůli tomu jsem vás nelíbal.“

„Ne?“ vypálila vzdorovitě.

Obrátil se a odcházel. Z věšáku strhl svůj plášť a prudce otevřel dveře. Světlo z chodby proniklo dovnitř a ostře orámovalo jeho siluetu.

Několik okamžiků hleděli v přítmí jeden na druhého. Pak vykročil ze dveří a s prásknutím je za sebou zavřel.

Claire se zhroutila na opěradlo pohovky. Přikryla si tvář rukama a zaúpěla tak kajícně, že by to sestru Annu Alžbětu naplnilo pýchou. „Ach bože, ne. Ne.“

Dobrovolně a vášnivě líbala muže, který ji mohl, a snad i chce, na zbytek života poslat do vězení.

Když otevřela dveře, měla na sobě obrovské tričko a kamaše. „Cassidy,“ řekla bez nejmenšího překvapení. „Zabouchl jste si dveře?“ podívala se přes pěšinku, která oddělovala jejich byty, jako by hledala vysvětlení, proč se objevil na jejím prahu v tuto noční hodinu.

„Ne. Viděl jsem, že ještě svítíte,“ poznamenal, jako by se tím všechno vysvětlilo.

„Pojďte dál.“ Patty či Penny nebo Peggy ustoupila stranou a on vešel do obývacího pokoje hodně podobného jeho vlastnímu, jenom mnohem líp zařízeného a útulnějšího. „Pěknej nečas,“ řekla a ukázala na jeho plášť.

„To nejhorší je už za náma.“

„Posaďte se. Dáte si něco k pití?“

„Ne, díky.“

„Ach.“ Krátce, zmateně se usmála. „Nabídla bych vám nějakou trávu, ale hádám, že by to nebylo to pravý, co?“

„Ne.“

„Máte hlad? Večeřel jste?“

„Nevzpomínám si,“ řekl upřímně. „Myslím, že ne, ale nemám hlad.“

„Tak se posaďte. Pustím nějakou muziku. Jakou byste chtěl?“

„Cokoliv.“ Odložil si plášť a přehodil ho přes opěradlo křesla, ale neposadil se.

Pustila CD přehrávač a ozvala se nějaká písnička od Randyho Travise. „Máte rád country?“

„Docela jo.“

Chvíli ho pozorovala a pak si opřela ruce o stehna. „Koukejte, Cassidy, jsem ráda, že jste se zastavil, ale…“

„O co jde?“

„Přišel jsem si zašoustat.“

Dvakrát zamrkala, viditelně překvapená. Pak se její rty roztáhly do širokého úsměvu. „Proč jste to neřekl hned?“ Otočila se na podpatcích a zamířila do ložnice.

Cassidy šel za ní.

KAPITOLA 10

Ariel rozbalila tyčinku Snickers velikou tak akorát na jedno kousnutí a vložila si ji do úst. Její zuby pronikly čokoládovou polevou, oříšky a zabořily se do karamelu a nugátu. Jak se jí tyčinka rozpouštěla a rozplývala na jazyku, vychutnávala lahodnou kombinaci všech příchutí. Když si z ní dopřála to největší kalorické potěšení, ještě vysávala kousky karamelu ze zubů.

Obaly od tyčinek ležely na konferenčním stolku před pohovkou. Jako dítěti jí rodinný rozpočet sladkosti zakazoval a Ariel měla štěstí, když dostala kousek tyčinky jednou za několik týdnů. V posledních letech doháněla, o co byla ochuzena, ale pořád neměla dost.

Protáhla se z čiré radosti, že vidí a slyší, že cítí, jak jí po nohou klouže hedvábné pyžamo. V zrcadle u protější zdi se odrážela odpočívající žena, obklopená hezkými předměty, které jí všechny patřily. Ariel se to líbilo. Vlastně to chtěla povědět všem.

Dům, ve kterém vyrostla, měl vnitřní vodovodní a plynový rozvod a to byla jediná vymoženost, kterou se mohla chlubit. Dům byl pozoruhodně ošklivý, velké místnosti byly zařízeny prostě a levně. Otřásla se odporem, jen když si na to vzpomněla. Nikdy si nezvala přátele, protože se styděla za starou, napůl rozpadlou ošklivou farmu, která patřila její rodině. Také se styděla za lidi, co tam žili. Její bratr byl hanebnější než hřích sám a všechny týral. Rodiče vypadali staře, i když si teď uvědomovala, že to byla únava, co jim přidávala na letech. Nicméně proto se k nim nechovala o nic laskavěji. Byla ráda, že je to už dávno, co zemřeli.

Kdyby tak mohla snadno a trvale pohřbít vzpomínky na chudobu. Jenže kdykoliv začínala cítit spokojenost se svým současným životem, začaly se vynořovat ze svého zimního spánku, aby se jí vysmívaly. Připomínaly jí, kým byla, než se svěřila do milosrdné péče reverenda Jacksona Wildea.

Ty dny chudoby jsou jednou provždy pryč, přísahala, když se rozhlížela po pokoji. Umělecké předměty zaplňovaly každý kout a každé volné místo. Většinou to byly dary od Jacksonových přívrženců. Občas navrhoval, že by se měli některých věcí zbavit, ale Ariel odmítala rozloučit se s jediným kouskem, ať byl dům jakkoli přecpaný. Kdyby měla pořídit další police nebo skladovat věci na půdě či pod postelí, raději uchovávala všechno, co se k ní dostalo. Majetek znamenal pro Ariel bezpečí. Už nikdy nebude bez něj. Když se o tom znovu ujistila, rozbalila další tyčinku a s požitkem ji vychutnávala.

Josh vešel s šálkem kávy a ranními novinami a okamžitě si všiml prázdných obalů. „To je tvoje snídaně?“

„No a co?“

„Ovesné vlečky to zrovna nejsou, že?“ Klesl do křesla, šálek s kávou si položil k ruce a rozložil noviny. „To je zázrak. Už nejsme na první straně.“

Pozorujíc ho, sladkosti jí v žaludku skoro zhořkly. V poslední době byla s Joshem zábava jako s nebožtíkem. Stále se však ještě každou noc milovali. Jako milenec byl zkušený a žhavý a měl smyslnost umělců. Jeho prsty si hrály s jejím tělem jako s klávesami, silně a citlivě.

Jenže polovina vzrušení v jejich vztahu pramenila ze strachu, že dělají z Jacksona paroháče. Protože utajování a vina už nekořenily jejich poměr, milování za moc nestálo. Dokonce i po orgasmu dychtila po něčem silnějším.

Nedokázala si vysvětlit svůj neklid a nespokojenost. Výprava do Cincinnati dopadla výjimečně dobře. Natočili dvě televizní show a ty byly připraveny pro vysílání. Během natáčení byl sál naprosto plný.

Ariel zpívala. Josh hrál. Několik jejich příznivců dojemně dokazovalo, co Jackson Wilde a jeho kázání znamenaly v jejich životě. Pak ovládla pódium Ariel se svým srdcervoucím kázáním. Trvalo jí celé dny, než se ho naučila nazpaměť. Každé zachvění hlasu, každé gesto měly svou pečlivou choreografii - cvičila je před zrcadlem. Vynaložený čas a úsilí však stály za to. Než skončila, nezůstalo jedno oko suché a talíře s milodary přetékaly bankovkami.

Ti, kteří před několika týdny skepticky hodnotili její schopnost pokračovat dál bez Jacksonova pevného vedení, jí nadšeně blahopřáli. Dokázala jim, že se mýlili. Vládla stejným osobním kouzlem a přesvědčivostí jako její zesnulý manžel. Lidé se shromažďovali po stovkách, jen aby ji viděli, a každé její slovo považovali za perlu. Svět jí ležel u nohou.

Tak proč se cítila tak podivně nespokojená?

Nestačilo jí to. Měla statisíce příznivců, ale proč ne miliony? Najednou se posadila. „Já si to nemyslím.“

Josh sklonil roh novin. „Prosím?“

„Nemyslím si, že je to tak zatraceně báječný, že už nejsme na první straně.“ Seskočila z pohovky a začala přecházet po místnosti. Byla nervózní, urovnávala na polštářích střapce, přestavovala křišťálové vázičky a porcelánové pastýřky.

„No, jestli ti to pomůže, tady na straně patnáct je náš inzerát.“

Otočil noviny tak, aby inzerát viděla. Přes titulek s tradiční značkou agentury byl název jejich televizní show. Pod tím byla nakreslena její tvář s mikrofonem před ústy a slzami na tvářích. Dole stálo datum a hodina jejich vysílání.

Ariel kriticky studovala inzerát. „Hodinka modliteb s Jacksonem Wildem,“ četla. „Jackson Wilde je mrtvý. Proč nezměníme jméno programu?“

„Jak?“

„Třeba na Hodinku modliteb s Ariel Wildeovou.“

„Proč ne na Hodinku modliteb?“

„Protože je to moc obyčejné. Kromě toho lidi potřebují osobnost, se kterou se ztotožňují.“

„Předpokládám, že bys to měla být ty.“

„No a proč ne? S mluveným slovem teď dělám nejvíc já.“

Josh ji pozoroval přes okraj šálku, když upíjel ze své kávy. „Nazvi si tu zatracenou show, jak chceš, Ariel. Mě to naprosto nezajímá.“

„Je to vidět.“

Odhodil noviny stranou a zlostně se postavil. „Co to ksakru má znamenat?“

„To znamená, že kdyby nebylo mě, celý podnik by se po Jacksonově smrti zhroutil. Nemáš na to, abys vedl skautský oddíl, natož agenturu, jako je ta naše. Naštěstí máš mě. Jinak bys brnkal na klavír někde v baru.“

Byl bych určitě mnohem šťastnější. Aspoň bych si nepřipadal jako mrchožrout.“

Jedno dokonale nalíčené obočí se prohnulo do oblouku. Pokud jsi tak nešťastný, víš, kde jsou dveře.“

Josh se na ni díval, ale pak, jak předpokládala, ustoupil. Šel ke klavíru a po několika akordech začal hrát klasický kus se vší vervou a odvahou, která mu chyběla ve vypjatých situacích.

Když se konečně uklidnil, pohlédl na ni, hrát však nepřestával. „Víš, co je opravdu smutné? Že si neuvědomuješ, jak jsi směšná.“

„Směšná?“ opakovala uraženě. „Komu připadám směšná?“

„Všem v organizaci. Namyšlené sebevědomí tě zaslepuje. Lidi se ti za zády smějí. Proč si myslíš, že dva členové představenstva rezignovali na svou funkci?“

„Protože se jim nelíbilo, že hlavní slovo má ženská. Ohrožovala jsem jejich mužství. Koho to sakra zajímá? Nepotřebovali jsme je.“

„Chvástáš se, že držíš agenturu pohromadě, ta se však hroutí, Ariel. Jenže ty se moc nafukuješ, než abys to viděla.“ Přejel rukama po klávesách, dokončil kus a začal jiný. „Táta možná sedí někde v nebi a má z nás pěknou srandu.“

„Tobě snad měkne mozek.“

Významně se zašklebil. „Ty se ho pořád ještě bojíš, viď, Ariel?“

„Ty sám se ho bojíš.“

„Já to přiznávám,“ řekl. „Ty ne.“

„Nebojím se nikoho a ničeno.“

„Má tě pořád pod palcem.“

„Blbost!“

„Tak proč jíš jako dřevorubec a pak to jdeš vyzvracet?“ Skončil fortissimem, které jen podtrhlo jeho otázku.

Její arogantní obhajoba zakolísala. „Nevím, o čem mluvíš.“

„Ale víš. Děláš to už měsíce. Jakmile se najíš, odejdeš do koupelny. Cpeš se sladkostmi a pak se donutíš to zvrátit. To je nemoc. Bulimie.“

Zakoulela očima. „Kdo si myslíš, že jsi? Náčelník zdravotnické služby? Prostě si hlídám váhu. Televizní kamery člověku přidají dobře patnáct liber. Nechci vypadat jako bílá velryba, když scházím po těch pitomejch schodech dolů.“

Natáhl se a obepjal její úzké zápěstí. Otočil ruku tak, aby viděla, o kolik jsou jeho prsty delší. „Ty nepočítáš kalorie, Ariel. Cpeš se a pak se nutíš zvracet.“

Vytrhla mu ruku. „No a i kdyby? Jackson měl pořád něco proti mé váze. Musela jsem s tím něco udělat.“

„Ty jsi s ním ještě nepřestala počítat?“ zeptal se Josh se smutným úsměvem. „Uměl mistrně těžit z lidských slabostí. Dokázal tak ovládnout i myšlení lidí. Neustále opakoval, že moje matka je hloupá, až tomu začala sama věřit. V posledních letech svého života se bála vyjádřit svůj názor na cokoliv, aby neriskovala výsměch. Sama víš, jak to bylo se mnou. Při každé příležitosti mi dával najevo, že mi chybí hudební nadání, které jsem tolik potřeboval. Kdykoliv se mu naskytla šance, připomínal mi, že jsem dobrý akorát tak na to, abych vybrnkával gospelovou hudbu, a i v tom že jsem jenom průměrný. U tebe to zase byla tvoje váha. Věděl, že si to uvědomuješ, tak toho využíval, aby tě ponížil. Byl vychytralý jako ďábel, Ariel. Byl ale tak šikovný, že jsi ani nevěděla, že tě má na háčku, dokud sis neuvědomila, že tvoje sebeúcta stojí za hovno. Měla jsi ho ignorovat, když tě trápil tvou ‚dětskou buclatostí a mlsností. Vždycky jsi byla dost štíhlá. Teď jsi skoro vyzáblá. Navíc, jak jsi poznamenala právě před chvílí, je mrtvý. Už se do tebe nemůže strefovat.“

„Ne, na to má teď tebe.“

Josh potřásl rezignovaně hlavou. „Jsi vedle, Ariel. Nekritizuju tě. Mám obavy o tvé zdraví. Já -“

„Počkej, Joshi, mám nápad.“ Poklekla a položila své ruce na jeho, takže klávesy zazněly disharmonicky.

Vytáhl ruce zpod jejích dlaní. „Ty děvko! Kdybys jenom jednou -“

„Nech toho. Neublížila jsem tvým drahocenným rukám. Poslyš, co jsi to předtím říkal? Že už nejsme na první straně? To máš tedy pravdu. Musíme to nějak napravit.“

Zkusmo si cvičil prsty. „Co máš na mysli?“ zavrčel.

„Od té doby, co jsme se vrátili ze Cincinnati, vězíme tady v Nashvillu, úplně z dohledu i doslechu. Je načase trochu zatřást osudem i titulky v novinách. Poldům v New Orleans by mělo být jasné, že zarmoucená vdova a její syn nezapomněli, že Jackson Wilde byl chladnokrevně zavražděn.“ Opravdu jsi přesvědčená, že je to bezva nápad?“ Střelila po něm mrazivým pohledem. „Jackson má armády nepřátel.“ Spojila své ukazováčky a přitiskla si je na rty! Jednoho z nich právě v New Orleans.“

„Řekni mi, co to znamená.“

Cassidy měl špatnou náladu. Jednání s detektivem Howardem Glennem jeho duševní rozpoložení nezlepšilo. Den po tom, co doprovodil Claire do Ponchartrain, aby tam vyzvedla Mary Catherine, Cassidy vylíčil Glennovi všechno, co vyšlo najevo. Všechno kromě polibku.

„Takže nepopřela, že na záznamu je její hlas?“ zeptal se Glenn.

„Ne, protože měla dobrý důvod, proč byla té noci ve Fairmontu.“

„Aby odbouchla kazatele.“

„Nebo aby vyzvedla matku, jak prohlašuje.“ Glenn ho skepticky pozoroval. „Podívej, Glenne, včera v noci to se mnou nemohly sehrát. Mentální nevyrovnanost Mary Catherine Laurentové je pravá a Cl… slečna Laurentová brání svou matku jako medvědice.“

Pověděl mu o vztahu mezi Claire a Andrem Philippim. „Začalo to už v dětství. Takže je pochopitelné, že lhal, aby chránil její soukromí, a to je všechno.“

Glenn hledal, kde by típnul špačka své cigarety. Cassidy mu nabídl umělohmotný pohárek. „Bože,“ řekl Glenn, když nedopalek zamáčkl, „čím hloubějc kopeme, tím je to zajímavější.“

„Ale musíme kopat šikovně.“

„Co myslíš?“

„Že se chci dobrat taky nějakého dna. Možná na tom něco je, možná ne. Ale k ženské, jako je Claire Laurentová, nemůžeš přistupovat s čoudící kamelkou a svými hrubostmi. Stejně si pořád myslím, že bys ji měl raději nechat mně.“

„Prosím?“

„Připadáš jí odporný.“

Glenn se usadil pohodlně na židli a přehodil si nohu přes nohu. „A jak jí připadáš ty, Cassidy?“

„Na co narážíš?“ vyštěkl a odhodil pero.

Glenn zvedl ruce na znamení, že se vzdává. „Na nic, na nic. Nemůžu si pomoct, ale všiml jsem si, že je to pěkná ženská. A ty taky nejsi zrovna šereda. Když to všechno vezmeme v úvahu -“

„Když to všechno vezmeme v úvahu,“ přerušil ho Cassidy rozhodně, „budu žalovat vraha Jacksona Wildea, ať je to kdo chce.“

„Pak ovšem nemáš důvod se hned štětit, ne?“

Od toho okamžiku byl jejich rozhovor pouze pracovní. Cassidy sám sobě nadával za to, že skočil Glennovi na špek. Nikdy by to nedopustil, kdyby jeho vědomí nebylo tak bolestně zasaženo Glennovými závěry, a předpokládal, že to detektiv věděl. Nenadnesl otázku střetu zájmů, ale Cassidy si byl jist, že na ni ani nezapomněl.

Dnes ráno měl Glenn náladu na hádanky. Přiloudal se a hodil Cassidymu na stůl několik listů z počítače. Byly to seznamy tisíců jmen, z nichž některé byly zakroužkovány červenou tužkou. Cassidy vzal namátkou jeden z nich. „Kdo je Darby Moss?“

„Jméno, na které se nezapomíná,“ odpověděl Glenn rétoricky. „Před lety, když jsem ještě dělal v rajóně, jsem ho zašil za fyzický napadení. Podepsal se zatraceně pěkně na jedny šlapce. Museli jsme ji odvízt do nemocnice. Mosse zastupoval mazanej právnickej podnikaveček z Dallasu, jeho rodnýho města. Obvinění bylo staženo. Pěkně mě přechcal. A když se jeho jméno objevilo na seznamu přispěvatelů Wildeově agentuře, tak to něco znamenalo. O víkendu jsem jel do Dallasu a našel starýho Darbyho živýho a zdravýho. Je majitelem tří obchodů s literaturou pro dospělý.“

Cassidy stáhl obočí. „Neříkej.“

„Jo. Má regulérní stánky s pornem. Uvedeš nějakou oplzlost a on ti najde časopis, kterej se tím zabývá, umělý penisy, nafukovací anduly, prostě jakýkoliv svinstvo. Zajímavý, co? Když jsem se vrátil, projel jsem si na počítači jistý možnosti a objevily se další červený jména. Tak nebo onak všichni mají něco společnýho s tím, proti čemu Wilde kázal.“

„Co to má pro nás znamenat? Ze když zaplatili, nechal je na pokoji?“

„Vypadá to tak. A to ještě není všechno.“ Hledal v seznamu, až se jeho prst zastavil u dalšího červeně orámovaného jména. „Tady.“

„Gloria Jean Reynoldsová?“

Glenn sebevědomě vytáhl z náprsní kapsy své ušmudlané bílé košile list papíru a podal ho Cassidymu. Cassidy si mlčky přečetl jméno a tázavě se podíval na Glenna, který jen výmluvně pokrčil rameny.

Na stole zazvonil telefon. Cassidy ho zvedl po druhém zazvonění. „Cassidy.“

„Pane Cassidy, tady je Claire Laurentová.“

Útroby se mu reflexivně sevřely. Její měkký kouřový hlas byl to poslední, co očekával, že uslyší. Měl ji pořád na mysli, ale představy, kterými se bavil, se pokaždé netýkaly obvinění z vraždy.

Dovádění se sousedkou mu poskytlo jenom krátkodobou úlevu. Když odešel z jejího bytu, pořád si nebyl jistý, jak se vlastně jmenuje, a měl pocit, že se chová jako parazit. Využil ji tím nejhorším způsobem, jakým může chlap ženu využít. Jeho jediným rozhřešením bylo, že i ona od něho dostala to, co chtěla - a řekla si o to dokonce několikrát.

„Haló,“ řekl s předstíranou nenuceností.

„Jak brzy se sem můžete dostat?“

Otázka ho zarazila. Chce se snad přiznat?

„Do Francouzského hedvábí? Co se děje?“

„To uvidíte, až přijedete. Pospěšte si, prosím.“

Než mohl říci cokoliv dalšího, zavěsila. Držel sluchátko kousek od ucha a zaraženě ho pozoroval.

„Kdo to byl?“ zeptal se Glenn a zapaloval si cigaretu.

„Claire Laurentová.“

Glennovy oči se zúžily, když oblakem kouře pohlédl na Cassidyho. „Nekecáš?“

„Nekecám. Dohoním tě později.“

Cassidy nechal detektiva detektivem a vyrazil z kanceláře.

Oblékaje si cestou plášť utíkal, aby chytil výtah dřív, než se zavře. Káral se za svůj spěch, ale ospravedlňoval ho, když si vybavil tón jejího hlasu. I když byl hluboký a tichý jako vždy, cítil v něm ještě něco jiného. Hněv? Strach? Naléhavost?

Během několika okamžiků už byl na cestě. Proklínaje dopravu, jel zručně a rychle do Francouzské čtvrti.

Jak řekla Claire, spatřil důvod jejího zavolání dřív, než dorazil do Francouzského hedvábí. Před budovou se shromáždil dav nejméně dvou set lidí. Stačilo mu přečíst si jenom několik transparentů, aby věděl, kdo protestní pochod zorganizoval.

„Ksakru.“ Zaparkoval na místě zákazu a razil si cestu zvědavými čumily až k nejbližšímu policistovi. „Cassidy z úřadu státního návladního,“ řekl a blýskl svým identifikačním průkazem. „Proč to nerozeženete?“

„Mají povolení.“

„Kterej idiot ho vydal?“

„Soudce Harris.“

Cassidy v duchu zavrčel. Harris byl silně konzervativní a byl skutečným fanouškem Jacksona Wildea. Objevil se tady, aby si nasbíral volební hlasy.

Policista ukázal na transparent, který držela jakási babička. „Je ten katalog opravdu tak horkej? Možná bych měl jeden obstarat pro moji starou. Mohli bysme něčím oživit náš sexuální život, víte?“

Cassidyho to nezajímalo. „Jak dlouho už tady jsou?“

„Asi tak hodinu. Dokud jsou klidný, musíme jim to dovolit. Jenom kdyby už sakra zpívali něco jinýho.“

Demonstranti zpívali „Kupředu, bojovníci křesťanští“ už potřetí od té doby, co Cassidy přijel. Využívali plně zájmu sdělovacích prostředků, který byl obrovský. Všechny místní televizní stanice zde měly své minikamery a dravé reportéry. Jeden fotograf vyšplhal i se svou pětatřicítkou na stožár osvětlení, jen aby měl lepší záběr.

Cassidy si zlostně razil cestu pochodujícími oddíly Wildeových přívrženců k bočním dveřím Francouzského hedvábí. Stiskl tlačítko zvonku.

„Varovala jsem vás, abyste se nepřibližovali k těm zatracenejm dveřím!“

Tady je Cassidy z úřadu státního návladního. Slečna Laurentová mi volala.“

Stejná žena, s níž se setkal už dřív, otevřela dveře. Prohlížela si ho jako kus hovězího a chvěla se pobouřením. Z očí v širokém rudém obličeji zbyly pouhé škvíry plné nepřátelství. „To je v pořádku,“ slyšel Claire za zády tetované amazonky.

Ustoupila stranou. „Díky,“ řekl stručně, když vcházel dovnitř. Amazonka něco zamručela a zavřela za ním dveře.

Claire vypadala nádherně, i když ne svým obvyklým vyrovnaným způsobem. Její chladná rezervovanost byla tatam. Oči barvy whisky jí zářily pobouřením. Tváře jí zrůžověly. Byla viditelně rozčilená, ale její neupravené vlasy a šaty ji činily ještě víc sexy, dráždivější a žádoucnější než kdy jindy.

„Udělejte něco, pane Cassidy,“ požádala ho. „Cokoliv. Jenom ať už jdou pryč.“

„Obávám se, že nemůžu nic dělat. Mají povolení. Budete to muset vydržet.“

Mávla rukou ke dveřím. „Zatímco prosazují svoje práva, znemožňují mi moje právo na soukromí.“

„Uklidněte se. Jedna demonstrace nemůže výrazně ohrozit vaši firmu.“

„Nemyslím na svou firmu,“ řekla hněvivě. „Neviděl jste televizní kamery? Máme reklamu zadarmo. Jenže pro Bienville House jsou pohromou,“ řekla a ukázala na růžový hotel naproti přes ulici. „Auta se zbožím nemůžou projet. Šéfkuchař je na mrtvici. Hosté si stěžují. A manažer, s nímž jsme roky přátelé, mi už dvakrát volal a oprávněně požadoval, abych učinila přítrž tomu bláznění. Navíc se bojím i o své zaměstnankyně. Když se první směna pokusila před chvílí odejít, křičeli na ně a pískali, jako by byly nějaké společenské bahno. Tehdy jsem vám zavolala. Nechci, aby se to nějakým způsobem dotklo mých zaměstnankyň.“

„Je mi líto, Claire. Musíte poděkovat Ariel Wildeové.“

„Ariel Wildeové a vám.“

„Mně?“ opakoval vyveden z míry. „Jak mi sakra chcete tohle vyčítat?“

„Nikdy dřív se proti mně nedemonstrovalo, pane Cassidy.“

„Podívejte, mně se to nelíbí o nic víc než vám,“ řekl a sklonil svou tvář k její. „Ariel chce, aby místní policie a můj úřad vypadaly jako banda komediantů. Je to její způsob, jak připomenout veřejnosti, že jsme dosud nevyřešili případ vraždy jejího manžela. Potřebovala další dávku publicity zdarma a zvolila tenhle způsob, jak ji dostat.“

„Nechte jí tolik publicity, kolik chce. Mě to nezajímá. Jenom mě z toho vynechte. Nechci do toho být zatažená.“

„Pak je to těžké, protože už do toho stejně zatažená jste.“

„Protože tady pořád slídíte!“ vykřikla Claire.

„Ne, protože mi od samého začátku lžete.“

„Jen abych uchránila sebe, své přátele a svou rodinu před vaším čmucháním.“

„Dělám jenom svoji práci.“

„Opravdu?“

Na to neměl co říci, protože popis jeho práce nezahrnoval líbání podezřelé osoby, kterou vyslýchal, což přesně dělal, když s ní byl naposledy. Zdálo se, že si to taky najednou uvědomila. Rychle ustoupila dozadu. Hlas se jí zadrhával. „Jenom mě nechte na pokoji, pane Cassidy, a vezměte si je všechny s sebou.“

Ukázala ke dveřím, ale než mohla dokončit větu, oknem přímo nad nimi vlétla dovnitř cihla. Okno se celé roztříštilo. Cassidy se podíval nahoru, uviděl, co se děje, a objal Claire. Skryl se za hromadu krabic, Claire si tiskl k hrudi, aby ji co nejlépe chránil před padajícími střepy skla. Dělnice se rozprchly všemi směry, aby unikly zranění, neboť sklo dolů jen pršelo a po dopadu na betonovou podlahu se tříštilo na drobné kousky.

Když to konečně ustalo, Cassidy uvolnil své pevné objetí. „Jste v pořádku?“ Odhrnul jí vlasy z tváře a zkoumal jemnou pleť, zda neutrpěla škrábance či řezné rány.

„Ano.“

„Určitě?“

„Ano, nic mi není. Je někdo zraněn?“ Její zaměstnankyně se pomalu vynořovaly z úkrytů.

„Jsme v pořádku, slečno Laurentová.“

Když se Claire obrátila ke Cassidymu, trochu vyjekla. Jste pořezaný.“ Natáhla ruku a dotkla se jeho tváře. Na prstech měla krev.

Z kapsy u kalhot vytáhl kapesník, a než si osušil tvář, otřel jí prsty. Všude kolem nich byly kousky skla jemné jako prach a třpytily se jako diamanty. Sklonil se a sebral cihlu, která všechnu tu škodu způsobila. Fixem na ni někdo tiskacími písmeny napsal NEČISTÁ DCERA SATANOVA.

„Dobrá,“ řekla Claire mírně, když si přečetla ta ubohá slova. „A dost.“ Zamířila ke dveřím, pod nohama jí křupalo rozbité sklo.

„Claire, ne!“

Nedbala na jeho výkřik. Otevřela dveře, vyšla na chodník a kráčela k jednomu z policistů. Zatahala ho za rukáv, aby upoutala jeho pozornost.

„Domnívala jsem se, že máte udržet tuto demonstraci v klidu.“

„Nevím, kde se vzala ta cihla. Je mi to líto, madam.“

„Tak vám je to líto, jenže moje zaměstnankyně mohla vážně zranit.“

„Jejich povolení na demonstraci nezahrnuje házení cihel,“ řekl Cassidy.

Policista ho poznal. „Hej, vy jste Cassidy, viďte?“

„Správně. A zastupuju tady státního návladního Crowdera. Jejich povolení právě teď vypršelo. Rozežeňte ten dav. Pokud bude třeba, zavolejte posily, ale vykliďte prostor co nejdřív.“

„No já nevím,“ řekl policista váhavě. Demonstranti teď tleskali do dlaní a modlili se. Cassidy byl rád. Dokud měli skloněné hlavy a zavřené oči, nemohli si všimnout Claire. „Soudce Harris -“

„Kašlu na soudce Harrise a jeho povolení,“ řekl Cassidy hlubokým, drsným hlasem. „Když se mu to nebude líbit, může si to později vyřídit se státním návladním. Teď ať ty lidi odtud vypadnou dřív, než se stane něco horšího.“

„Jestli bude někdo zraněn,“ řekla Claire, „ať se obrátí na paní Wildeovou.“

Policista se konečně rozhodl a rychle zamířil k muži, který se již dlouho hlasitě modlil. „Promiňte, pane. Porušili jste podmínky vašeho povolení. Budete se muset rozejít.“ Vůdce, kterému se viditelně líbil zvuk vlastního hlasu, však nechtěl zmlknout. Ve jménu Ježíšově začal horlivě protestovat. Následovalo pošťuchování.

Cassidy zaklel. „Toho jsem se bál. Jděte dovnitř, Claire.“

„To je můj boj. Já to zvládnu.“

„Zvládnete? Copak jste blázen?“

„Nevědí o mně pravdu. Když jim to vysvětlím -“

„Chátru to nezajímá.“ Musel zvýšit hlas, aby ho přes narůstající křik slyšela. Brzy bude mít co do činění s výtržnostmi.

„Támhle je!“ vykřikl někdo v davu.

„Je to ona!“

„Obchodnice s prasárnama! S pornografií!“

„Dámy a pánové, prosím.“ Claire zvedla ruce, aby se utišili, ale útoky jenom zesílily. Kameramani se málem ušlapali navzájem, jak se snažili zachytit její tvář a hlas.

„Jděte dovnitř!“ Cassidy se pokoušel uchopit ji za paži, ale ona se vzpírala.

„Claire Laurentová je děvka!“

„Francouzské hedvábí je svinstvo!“

„Pryč s pornem!“

Cassidy se musel sklonit, aby slyšel, co mu Claire říká. „Jediné, co od nich chci, je, aby mě vyslechli.“

„Teď sakra není čas na řeči.“

Dav se tlačil na lidskou barikádu z policistů, kteří přispěchali na pomoc. Hlasy se zvýšily hněvem a nenávistí. Tváře znetvořila zášť. Z transparentů se staly zbraně. Jediná jiskra stačila, aby celá ta úděsná scéna explodovala.

To nebezpečí okamžitě a účinně zažehnal příchod Mary Catherine Laurentové.

Hezky oblečená a upravená, jako by se měla zúčastnit zahradní slavnosti, vyšla ze dveří Francouzského hedvábí, tlačíc před sebou servírovací vozík. Byly na něm vyrovnány řady pohárků s punčem. Vysoká hubená žena v bílé uniformě za ní nesla tác s pečivem.

Claire sledovala Cassidyho užaslý pohled. „Och, maminko ne!“ Claire se pokusila zastoupit jí cestu, ale Mary Catherine rozhodně mířila s vozíkem k vlnícímu se nepřátelskému davu.

„Promiňte mi to, Claire,“ řekla Harriett Yorková, když ji míjela s tácem pečiva. „Naléhala, že to tak uděláme, a velice se rozčilila, když jsem se pokusila jí to vymluvit. Myslela jsem -“

„Chápu,“ přerušila ji Claire rychle. Postavila se vedle Mary Catherine a vzala ji za loket. „Maminko, měla bys teď raději jít dovnitř. Tohle není večírek.“

Mary Catherine nevěřícně pohlédla na svou dceru. „Jistěže ne, Claire Louise. Nevykládej nesmysly. Tihle lidé jsou tady kvůli reverendu Jacksonu Wildeovi, že?“

„Ano, maminko. Jsou tady kvůli tomu.“

„Vyslechla jsem dost jeho kázání, abych věděla, že by se styděl za chování svých věřících. Myslím, že by se jim to mělo připomenout. Reverend Wilde o tobě prohlásil ze své kazatelny hodně špatného, ale taky hájil názor, že své nepřátele máme milovat. Násilí by nikdy neomlouval.“

Šla rovnou k vůdci skupiny. Okolostojící zmlkli a mlčení se šířilo, až utichlo i poslední volání. Mary Catherine obdařila muže úsměvem, který by odzbrojil nacistického důstojníka. „Neznám nikoho, kdo by byl hrubý a nezdvořilý při punči a koláčcích. Pane?“

Vzala z vozíku pohárek a podávala mu ho. Odmítnout toto gesto ženě, která byla naprosto nezáludná, by bylo špatnou reklamou pro Wildeovu agenturu, a ten muž si to asi uvědomoval. Byl si vědom přítomnosti kamer, jež bizarní událost zaznamenávaly. Neochotně si vzal pohárek punče od Mary Catherine.

„Díky.“

„Rádo se stalo. Harry, nabídněte koláčky, prosím. Kdo by si ještě dal punč?“

Cassidy to pozoroval a nevěřícně kroutil hlavou. Transparenty se jeden za druhým skláněly k zemi a dav se začal rozcházet. „Mohli by ji používat v OSN.“

Claire ho obešla a zamířila vstříc matce. „Děkuji, maminko. To bylo nádherné gesto. Ale teď by tě Harry měla raději vzít nahoru.“

„Jsem ráda, že jsem mohla pomoci. Dělali takový randál.“

Claire políbila matku na tvář a dala znamení Harry, aby ji odvedla dovnitř. Jedna pracovnice se vrátila pro vozík. Claire požádala ostatní, aby posbíraly prázdné pohárky a ubrousky a zametly rozbité okenní sklo, které napadalo na chodník.

„Až s tím budete hotovy, vraťte se do práce,“ řekla jim Claire. „Pokusme se dohonit ztracený čas. Pane Cassidy, stále ještě krvácíte. Pojďte raději dovnitř, ať vám ošetřím tu ránu na tváři.“

Když jeli výtahem, zeptala se: „Bolí to?“

„Ne.“

„Přiznal byste to, kdyby to bolelo?“

„Jo a zničil bych si - jak to bylo - svůj ‚atletický image‘?“

Zklamaně se usmála. Úsměv jí oplatil. Dívali se jeden na druhého, dokud se dveře výtahu ve druhém patře neotevřely. Když vešli do apartmá, Mary Catherine hrála s Harry karty.

Vzhlédla od ruky plné karet. „Už odešli?“

„Ano, maminko.“

„Všechno je zase normální,“ řekl Cassidy. „Díky za to, co jste udělala. Byl bych ale rád, kdybyste se nevystavovala takovému nebezpečí. Policie to měla pod kontrolou.“

„Někdy je mnohem lepší, když to člověk vezme do rukou sám.“

„Pojďte, pane Cassidy,“ prohlásila Claire a vedla ho do ložnice. „Krev vám kape na košili.“

„Eso,“ zaslechl Mary Catherine, když následoval Claire do prostorné ložnice. Byla zařízena v jedné barvě, v odstínech bílé a slonovinové. Nábytek byl moderní, až na masivní skříň u zdi. Okenice byly staženy a odpolední slunce vrhalo pruhované stíny na obrovskou postel. V duchu se neubránil otázce, kolik mužů tam s ní už spalo. Přiznala, že po svém nevydařeném zasnoubení měla pouze jednu vážnější známost, ale taky to mohla být další ze sérií jejích lží.

„Sem,“ řekla přes rameno a ukázala do přilehlé koupelny. Ta vypadala jako z filmu ze třicátých let. Stěny pokrývala zrcadla. Vana zasazená do podlahy byla tři stopy hluboká a dvakrát tak dlouhá.

Ať už byla jakkoliv skvělá, byla to místnost obydlená a užívaná skutečnou osobou - skutečnou ženou. Kombiné broskvové barvy viselo na pocelánovém háčku na dveřích. Na toaletce z bílého mramoru stály lahvičky s parfémy. Bílá labutěnka ležela ve skleněné doze s tělovým pudrem a její stříbrné víčko bylo odloženo stranou. Ze saténové šperkovnice vytékala šňůra perel. A přívěsek s bublinkami tam byl taky.

To všechno zosobňovalo Claire Laurentovou. Krásnou. Prvotřídní. Elegantní. Smyslnou. Cassidyho ta koncentrace ženskosti nadchla. Jako dítěti v krámě s hračkami se mu chtělo všeho se dotýkat a všechno zkoumat.

„Myslím, že tady mám nějaký peroxid.“ Když stiskla spoj v zrcadlové stěně, objevila se dvířka na péro. Otevřela se a odhalila lékárničku. „Sedněte si.“

Měl na vybranou židli před toaletkou s bílým sametovým polštářem, komodu nebo bidet. Židle nevypadala dost pevně, aby ho unesla. Bidet byl mimo hru. Posadil se na víko komody.

Claire k němu přistoupila se sněhobílým ručníkem, který navlhčila pod zlatým kohoutkem. „Zničíte ho,“ řekl a uhýbal hlavou. „Skvrny od krve se už nemusí nikdy vyprat.“

Věnovala mu zvláštní pohled. „Věci se dají nahradit, pane Cassidy. Lidi ne.“

Rána byla na hraně jeho lícní kosti. Usykával, když se jí dotýkala studeným, mokrým ručníkem. „Proč nevynecháte toho ‚pána? Říkejte mi Cassidy.“

„Jak se jmenujete křestním jménem?“

„Robert.“

„To je úctyhodné jméno.“ Osušila ránu ručníkem a odhodila ho do umývadla. Pak vzala z křišťálové dózy vatu a polila ji peroxidem. „Možná to bude štípat.“

Zaťal zuby, když se dotýkala rány, ale bylo to jenom středně nepříjemné. „Robert zní moc keltsky.“ A Cassidy ne?“

„Nechtěl jsem být Bob nebo Bobby. Od střední školy jsem Cassidy.“

Zahodila vatu a z plechové krabičky v lékárničce vzala náplast. Pozoroval její ruce, jak sundávají sterilní obal a ochranné pásky, ale když mu dávala náplast přes ránu, díval se přímo na ni.

Dýchala mu na tvář. Zachytil závan jejího parfému, který vyvěral z úžlabiny mezi jejími prsy, těmi prsy, jichž se dotýkal. Když se naklonila dopředu, blůzka se jí mírně rozevřela a jeho to stálo obrovské úsilí, aby se tam nedíval.

„Tak. To by mohlo stačit.“ Dotkla se jeho tváře, konečky prstů měla studené. Obrátila se, aby sklidila všechno, co vzala z lékárničky.

Bylo to šílenství. Bylo to bláznovství. Mohl si skvěle zašoustat, kdyby se mu to nevymklo z rukou, ale, bože…

Natáhl se a sevřel ji v pase rukama. Znovu ji obrátil k sobě. „Claire?“

Ucukla rukama dozadu, jako by mu je nechtěla položit na ramena. „Raději přemáchnu tu košili ve studené vodě, nebo ta skvrna nepustí.“

„Claire?“

Zdálo se, že se její oči jenom nerady zvedají od krvavé skvrny na košili. „Nechci o tom mluvit,“ řekla tím chraptivým šepotem, který se ozýval každou noc v jeho snech.

„Nechápejte to špatně, Claire. Když vyslýchám ženu, není obvyklé, že ji líbám.“

„Není?“

„Ne. Myslím, že to víte.“

Celou ji přejel pohledem, krásnou tvář, hladké hrdlo, prsa, která ho tak lákala, úzký pas a jemné křivky boků. Ruka mu instinktivně sjela z pasu až na její břicho. To nebylo intimní mazleni. Opravdu ne. Mezi její kůží a jeho dlaní byly možná tři vrstvy oblečení. Ale v naprostém tichu tohoto nejsoukromějšího z jejích pokojů to chápal jako něco velmi intimního.

Cítil, jak ho špatnost vlastního počínání překonává.

Byla pro něho podezřelou osobou číslo jedna. Jeho povoláním bylo usvědčovat provinilce a stavět je před soud. Jeho kariéra závisela na tomto případu. Mohl z něho být horký kandidát na místo státního návladního, nebo mohl už navždy zůstat pouze jeho zástupcem. Buď mohl získat pozici a moc, nebo zůstat jenom dalším vyšetřovatelem pokoušejícím se nachytat překupníky s drogami při daňovém úniku. Mohl sám sebe zachránit, nebo až do konce života platit za velkou chybu, která mu ležela na duši jako tmavý stín.

Teď znovu stál na rozcestí, kdy se mohl opět dopustit hrubé chyby. To nesmí dovolit. Nesmí zanedbávat své služební povinnosti.

Svěsil ruce. Claire ustoupila až k toaletce. „Myslím, že byste se mě neměl už nikdy takhle dotýkat. Mohl byste přijít o případ. Protože kdybyste mě někdy obvinil, Cassidy, určitě by se všichni dozvěděli o vašem střetu zájmů.“

„A já bych to popřel,“ prohlásil bez váhání. „Vaše slovo by stálo proti mému, Claire. Nemáte na to svědky.“

„Jako vy na Wildeovu vraždu. Já vám nemůžu dokázat, že jste mě políbil. A vy nemůžete dokázat mně, že jsem zabila Jacksona Wildea. Tak proč to neskončíme remízou a nenecháme celou věc být, dřív než narušíte můj život ještě víc?“

Otočila se a odešla z místnosti. Šel za ní do ložnice. Stála skoro u dveří, když ji zaskočil otázkou: „Proč jste přispěla na Wildeovu agenturu?“

Zarazila se v chůzi. Obrátila se k němu tváří, najednou zbledla a nervózně si olízla rty. „Jak jste se o tom dověděl?“

Cassidy na ni hleděl a jeho optimismus triumfoval. „Nevěděl jsem to,“ řekl tiše. „Jenom jsem to zkusil.“

Claire se sesula na okraj polstrované židle. Po chvilce k němu vzhlédla. „To bylo chytré.“

„Jen se neobtěžujte lhaním. Mám záznamy. Vaše jméno se z nich dřív nebo později vynoří a budou tam i všechny údaje. Takže mi raději řekněte pravdu, oukej? Kolik jste mu dala a proč, proboha?“

„Asi před šesti měsíci jsem mu poslala šek na padesát dolarů.“

„Proč?“

„Viděla jsem jeho program. Každý, kdo poslal jeho agentuře alespoň padesát dolarů, měl dostat tři knihy modliteb, pobožností a inspirujících příběhů. Říkali, že jsou v pevné vazbě se zlacenými písmeny. Doufala jsem, že když ty knihy dostanu a ony takové nebudou, obviním ho ze zásilkového podvodu nebo jak se tomu správně říká.“

„Jaké byly ty knihy?“

„Přesně takové, jak je inzerovali.“ Zvedla se ze židle a zamířila k vestavěným policím. Vrátila se se třemi svazky, které podala Cassidymu, aby si je ověřil. „Byl příliš opatrný, než aby nedodal, co slíbil. Alespoň něco tak konkrétního, jako jsou knihy.“ Rozpřáhla ruce. „To je všechno. Přísahám. Byla to zkouška a on jí prošel. Už jsem na to zapomněla.“

Cassidy nezaznamenal ani v jejím výrazu, ani v jejím upřímném pohledu sebemenší pokus o podvádění. Hrozně jí chtěl věřit. Ale musela vysvětlit ještě jednu záležitost.

Řekl: „Gloria Jean Reynoldsová.“

Claiřina reakce, směs zmatku a překvapení, byla viditelná a rychlá. „Co je s ní?“

„Taky poslala příspěvek. Značně vyšší než vy. Tisíc dolarů.“

„Cože?“ Otázku prudce vydechla. „Yasmine přispěla tisícovkou na agenturu Jacksona Wildea? Proč?“

„To chci právě zjistit.“

KAPITOLA 11

Když se ozvalo zaklepání na dveře kanceláře kongresmana Petrieho, odhodil pero a zamračil se. Důrazně předtím žádal, aby ho nikdo nerušil.

„Je mi líto, pane,“ řekla spěšně jeho sekretářka, když vstrčila hlavu do dveří. „Někdo se s vámi chce setkat. Vím, že jste žádal, abych k vám nepouštěla žádné návštěvy, ale myslela jsem, že budete chtít udělat výjimku.“

Obvykle byla tak bázlivá a rezervovaná, že její vzrušení okamžitě upoutalo jeho pozornost. Její vrásčitý obličej jen hořel a v bezbarvých očích jí cosi zářilo. Ať už přišel na tuto nečekanou úterní odpolední návštěvu kdokoliv, musel to být někdo zatraceně důležitý.

Povstal a upravil si kravatu. „Věřím vám, slečno Bainesová. Pokud je to někdo, s kým bych se měl setkat, tak ho uveďte dovnitř.“

Zmizela z dohledu. Alister si málem nadělal do kalhot, když se v otevřených dveřích objevila Yasmine. Jako idiot vrhl provinilý pohled ke stříbrnému rámečku s fotografií Belle a dětí, která stála na čestném místě na jeho stole.

Naštěstí slečna Bainesová, která se protáhla dovnitř za Yasmine, byla příliš rozrušená, než aby si všimla jeho provinilé reakce. Mlela něco o tom, jak byla překvapená, když známá modelka - kterou už roky obdivuje - vešla do kanceláře a požádala o přijetí u kongresmana Petrieho.

Alister, který se částečně vzpamatoval z počátečního šoku, nasadil úsměv, jenž mu dopomohl k jeho první kongresové židli. „To je ale opravdu čest, slečno…“

„Jenom Yasmine, pane kongresmane. I pro mě je to vzácná příležitost se s vámi setkat.“

Znělo to jako srdečné uvítání, ale pro Alistera mělo ještě jeden význam, zvlášť když zdůraznila slova „vzácná“ a „setkat“. Když obešel stůl a šel jí vstříc, v nádherných očích jí lišácky blýsklo. Pokud se jeho chůze zdála slečně Bainesové gumová, doufal, že to bude připisovat setkání s hvězdou, a ne konfrontaci s milenkou.

Yasmine měla na sobě bílé šaty z jakési měkké splývavé látky. Zavíjely se jí na prsou a vytvářely výstřih do véčka plný nejrůznějších zlatých řetězů. Tradiční náramky jí obepínaly obě zápěstí. Z uší jí visely zlaté koule velikosti golfového míčku. Šála s leopardím vzorem velká jako ubrus jí pokrývala jedno rameno a vepředu i vzadu sahala až k okraji šatů.

Vypadala skvěle a věděla to. Chladná a povýšená jako chrámová kněžka se ani nehnula ze svého místa. Dovolila mu, aby k ní přišel, což taky učinil, podávaje jí ruku jako kajícník. Ta děvka.

Stiskl jí ruku. Na vysokých podpatcích byla o něco vyšší než on. Odolal, aby se jí, byť krátce, podíval do očí.

„Rád bych si polichotil a myslel si, že je to soukromá návštěva.“

Zasmála se a pohodila svou ebenovou hřívou. „Minulý týden jsem slyšela jeden z vašich předvolebních projevů. Líbilo se mi, co jste říkal, a rozhodla jsem se, že přispěju na vaši kampaň. Potřebujeme v kongresu víc takových mužů, jako jste vy.“

„Děkuji vám. Já… nejsem schopen slova,“ koktal a neškodně se šklebil pro případ, že jeho sekretářka tam ještě pořád stojí a zírá.

„Smím?“ Aniž by čekala na svolení, Yasmine zamířila ke kaštanově hnědé kožené sedací soupravě, kterou mu Belle dala k posledním narozeninám.

„Jistě, Yasmine, posaďte se. Slečno Bainesová, omluvíte nás, prosím?“

„Ovšem. Dali byste si něco k pití? Kávu? Čaj?“

„Ne, děkuju,“ odpověděla Yasmine se zářivým úsměvem. „Ale možná byste se mohla zeptat mých průvodců, jestli něco nechtějí.“ Sundala z ramene úzký řemínek kabelky z ještěrčí kůže a položila si ji na klín.

„Průvodců?“ opakoval Alister slabě. Kristepane, to snad musí být zlý sen. Kolik lidí vědělo, že je tady? Copak vedla nějakou pitomou přehlídku po Pennsylvania Avenue?

„Podle toho, jak vypadají, jde o tělesnou stráž,“ zašeptala slečna Bainesová. „Jsem si jistá, že je bere s sebou, ať jde kamkoliv.“

Yasmine se klidně usmívala a nechávala tu ženu, aby si vyvodila své vlastní dramatické závěry. Sekretářka vycouvala s roztěkaným úšklebkem a zavřela za sebou dveře.

Alisterovy ruce se sevřely v pěst. Když se blížil k Yasmine, přál si, aby ji mohl pořádně uhodit do dokonalého obličeje. „Co si sakra myslíš, že děláš?“ Tlumil hlas, ale zuřivý výraz odkrýval jeho vztek naplno.

Nikdy před ní nemluvil sprostě, jenom z legrace v posteli. Ale tam, kde vyrostla, to byl jazyk, který jí nebyl neznámý. Vyskočila z křesla a kabelka jí spadla na podlahu. Šála jí sklouzla z ramene a také skončila na podlaze.

„Co je, miláčku?“ vysmívala se mu. „Copak nejsi rád, že mě vidíš?“

„Zajímalo by mě, jestli ses náhodou nepomátla. Chceš mě zničit? Kdo tě viděl, jak se sem neseš? Bože, nezvětřili tě novináři?“ Přejel si dlaní přes tvář, jak ho jedna za druhou napadaly hrozné možnosti, které blýskaly jeho myslí jako diapozitivy v nějaké ďábelské promítačce. „Co tady děláš?“

„Chtěla jsem přispět na kampaň.“ Rozepnula si manžety na rukávech, a dříve než si uvědomil, co chce udělat, shodila šaty z ramen. Spadly jí k pasu, kde je zachytil široký pásek. Usmívala se, když pomalu vytahovala paže z rukávů.

Jeho vztek se změnil na chuť. Oči mu sklouzly na její vystouplá špičatá prsa. Bradavky byly tmavé a arogantně se mu nabízely.

„Tolik jsi mi chyběl, drahoušku,“ broukala, když si pomalu vyhrnovala šaty nad stehna.

Srdce mu bušilo a těžce dýchal. Dlaně se mu potily a krev se mu shromažďovala v penisu, když sledoval, jak dolní okraj šatů stoupá vzhůru. Punčochy jí sahaly do půli stehen, kde je měla připnuté k podvazkovému pásu. Mimoděk zamručel, když poodhalila malý krajkový trojúhelník, který nedostatečně zakrýval pohlaví a hustý kudrnatý porost kolem.

„Bože,“ zamumlal. Na čele mu vyrazil pot a stékal mu dolů po tváři. „Jestli někdo vejde dovnitř -“

„Nikdo nepřijde. Přes Hanse a Franze neprojde ani prezident. Řekla jsem jim, že nikdo, ale sakra nikdo, nesmí těmi dveřmi projít.“

Zatímco stál jako zkamenělý, zaklesla své ukazováčky za elastický okraj kalhotek a stáhla si je dolů. Vykročila z nich ven a točila jimi na jednom prstě. „Raději si sedni, miláčku. Jsi poněkud bledý.“

Lehce ho strčila do prsou a on se převrátil dozadu. Přistál na kožené pohovce, manželčině dárku. Nemyslel na to. Nemyslel na nic, jenom na bušící touhu ve svém údu. Hmátl po ní.

„Ne tak rychle.“ Postavila se před něho, ruce v bok, nohy lehce rozkročené. „Proč jsi za mnou nepřišel, ty mizernej gaunere?“

„Yasmine, buď rozumná,“ těžce dýchal. „Dovedeš si představit, jak vypadá můj program? Vedu volební kampaň, proboha.“

„S usmívající se manželkou po boku?“

„A co mám dělat, nechat ji doma?“

„Ano!“ zasyčela zlostně.

„Nebylo by to všem, a jí zvlášť, trochu podezřelé? Přemýšlej o tom.“ Znovu se po ní natáhl a tentokrát mu dovolila, aby jí sevřel zadek. „Myslíš si, že je tohle odloučení pro mě snadné? Bože, jsi šílená, že jsi sem přišla, ale nedovedeš si představit, jak jsem rád, že tě vidím.“

„Ze začátku jsi tak nevypadal,“ připomněla mu. „Myslela jsem, že tě raní mrtvice.“

„Byl jsem v šoku, ohromený. Je to zatraceně nebezpečné, ale… Och bože, už tě cítím.“ Naklonil se těsně k ní a zabořil tvář mezi její stehna, třel se o ně, divoce ji kousal a líbal přes poddajnou látku šatů.

„Škoda že se to nedá zavřít do lahvičky.“

Yasmine sevřela jeho hlavu. „Miláčku, bylo mi bídně. Nemohla jsem jíst. Nemohla jsem spát. Žila jsem jenom čekáním na telefon.“

„Nemohl jsem to riskovat.“ Zvedl hlavu k jejím prsům a vzal do úst jednu bradavku.

„Ano,“ zasténala. „Hodně, miláčku, hodně.“

Potom vzal oba prsy do rukou a hladil je a sál, až ho bolela čelist. Roztáhla mu nohy a zápolila s jeho oblečením, dokud jeho pulzující penis nesvírala v rukou.

Rukama jí zajel pod sukni, uchopil ji za stehna, a jak do ní pronikal, tiskl ji k sobě dolů. Utrhla mu knoflíčky na košili s monogramem, a pak mu zabořila dlouhé nehty do hrudi. Zamručel bolestí i slastí a drsně třel bradou o vystouplé bradavky, až pod jeho strniskem vousů pálily.

Zpracovávala ho jako šílenec. Mlhou vášně zaslechl slabě telefon v předpokoji a tlumenou odpověď své sekretářky: „Kancelář kongresmana Petrieho. Lituji, ale pan kongresman je právě zaneprázdněn.“

Alister se skoro zasmál. Yasminina stehna klouzala dopředu a dozadu a přitom se snažila nacpat své prsy do jeho úst. Jsem „právě zaneprázdněn“, jak se snažím vyšoustat mozek ze své milenky, pomyslel si. Neotřese to základy Kapitolu? Nepřekvapí to jeho voliče? Nebudou mít jeho nepřátelé manévry?

Udělala se dřív než on. Rukama pevně sevřela jeho hlavu a šeptala mu do ucha erotickou báseň „Ochmiláčkuochdrahouškuještěvícmě-šoustej“, zatímco ho jedna křeč za druhou do ní vtahovala hlouběji a pevněji.

Jeho vyvrcholení nebylo slyšitelné, ale bylo stejně bouřlivé. Celou minutu poté se k němu pevně tiskla.

Když se posadila, tělo se jí lesklo potem a odlesk ještě umocňovaly zlaté řetězy kolem krku. Její tygří oči ještě doutnaly. Byla tak skvělá, že mu to až bralo dech… nebo to, co z něho zbylo.

„Miluju tě, ty zkurvysynu.“

Zasmál se, lehce z ní vyklouzl a najednou zjistil, co kolem nadělali. „Taky tě miluju.“ Jakmile si uvědomil, že mezi ním a možnou zkázou jsou jenom dveře, ustaraně se začal zajímat, jak dlouho už tam jsou. Nicméně ji nemohl vystrčit ze dveří, aniž by se znovu neujistil o něčem podobném do budoucna.

„Když ti nevolám, tak tě jenom chráním. Musíš tomu věřit, Yasmine. Mám kolem sebe neustále lidi. Sotvakdy se dostanu sám na záchod. Když jsem tady, pracuju ve dne v noci. A vidět tě v New Orleans je ještě těžší.“

Sevřela mu obličej do dlaní, přitáhla jeho rty ke svým, a pak je pomalu, měkce políbila. „Rozumím. Opravdu. Jenom mi bylo hrozně smutno. Můžeme spolu dnes strávit noc?“

Bojoval s pokušením. Bylo by rozumné si ji užít. Na druhé straně riziko, že budou přistiženi ve Washingtonu, bylo obrovské. „Fakticky nemůžu. Odlétám v pět odpoledne. V New Orleans se dnes večer zakládá fond a tam nesmím chybět.“

„Kterou linkou letíš? Poletím taky. Můžeme se setkat v noci po recepci.“

Zatraceně. Situace začala být nebezpečná. „Nemůžu, Yasmine. Trvá to celé dny, než si naplánujeme schůzky. To přece víš.“ Vypadala naštvaně a podezřívavě, jako by ji někdo podvedl. Rychle ji přitáhl k sobě a znovu ji políbil. „Bože, to víš, že bych chtěl. Koncem týdne letím do New Yorku. Dej mi pár dnů, abych to zařídil.“

„Slibuješ?“

„Slibuju.“

Stáhla si šaty dolů a šál si znovu přehodila přes rameno. Alisterova košile byla beznadějně zmuchlaná, doufal, že pod oblekem to nebude vidět. V klíně se mu usadil nepříjemný svíravý pocit, ale s tím se nedalo nic dělat.

Yasmine vytáhla z kabelky šek a položila ho na stůl. „Doufám, že tenhle příspěvek mě do maléru nedostane.“

„Do maléru?“ Upravoval si kravatu.

„Mhm. Jeden takový šek se vrátil, aby mě strašil. Pamatuješ, jak jsem ti povídala, že jsem poslala příspěvek Jacksonu Wildeovi pod svým pravým jménem?“

„Co? Říkala jsi, že ses ho pokusila podplatit.“

„No, nevyšlo to. Přišla jsem o tisíc dolarů, o které jsem neměla přijít. Můj průvodní dopis se vrátil s ručně napsanou poznámkou ‚Pěkný pokus‘. Nikdy se nedozvím, jestli to psal Wilde, nebo některý z jeho nohsledů, ale zdá se, že mu nešlo o úplatky.“

„Snad, nebo jsi mu nabídla málo.“

„Přesně tak. Stejně to zástupce státního návladního Cassidy zjistil. Volal mi do New Yorku. Připustila jsem, že jsem se nesměle pokusila Wildea uplatit, aby nechal Claire a mě na pokoji. Chtěl vidět ten dopis, který jsem vyhodila, sotva jsem ho dočetla. Ale to není všechno. Nevěděla jsem, že i Claire poslala Wildeovi nějaké peníze. Hrozně mi vynadala, že jsem jí o svém příspěvku neřekla. Abych to otočila, připomněla jsem jí, že ani ona mi neřekla o svém. Skoro jsme se kvůli tomu pohádaly.“

„O co tedy jde?“

„O to, že Cassidy naše vysvětlení odmítá a připisuje tomu mnohem větší význam.“

„Podle novin se snaží postavit případ na ničem. Nedělej si s tím starosti.“

„Nedělám. Však se to přežene.“ Úkosem na něj pohlédla a zamrkala. „Kromě toho mám zatraceně dobrý alibi na tu noc, co Wildea zabili, nevzpomínáš si?“

„Jistě. Byla jsi v New Yorku.“

„Ne, devětašedesátkrát jsem tě objela.“ Zasmála se, otevřela zásuvku u stolu a upustila do ní svoje kalhotky. „Maličkost, abyste si mě pamatoval, pane kongresmane.“

„Nepotřebuju nic, abych si tě pamatoval.“ Nebyl nadarmo politikem. Věděl, kdy přiložit polínko a kolik. S předstíranou naléhavostí ji přitiskl k sobě. Ještě jednou se objali a políbili. Snažil se za svým polibkem skrýt netrpělivost a ignorovat její zoufalství.

Konečně byla na odchodu. Už s jednou rukou na klice se však otočila. „Alistere, kdybych někdy zjistila, že mi lžeš, nasralo by mě to.“

„Že ti lžu?“ Vzal její ruku a položil si ji na poklopec. Hlubokým hlasem řekl: „Jsou věci, o kterých chlapi nemůžou lhát.“

Pro tentokrát neuvítala možnost pomazlit se s ním. Když její ruku pustil, bezvládně jí klesla k boku. „Jenom jsem si myslela, že potřebuješ varovat, drahouši,“ řekla. „Nejsem šílená. Jsem jenom spravedlivá.“

Její hrdelní kontraalt měl podtón, který ho mátl. Dříve než otevřel dveře, nasadil kvůli sekretářce znovu srdečný úsměv. Potřásli si s Yasmine rukama. Překypoval díky za její finanční podporu, vždyť dokonce ani neměla trvalé bydliště v jeho státě. Odešla, následována z každé strany pořízky, naditými jako klobásy do svých levných černých obleků.

„Tedy já jsem úplně ohromena,“ rozplývala se slečna Bainesová a položila si ruku na svou kostnatou hruď. „Věříte tomu?“

„Ne, taky tomu nemůžu uvěřit.“

„A je tak milá. Očekával byste, že někdo tak známý jako ona bude namyšlený, ale je úplně normální jako jiní lidé.“

„Hm. Nu, zpátky do práce, slečno Bainesová. Prosím vás, zadržte všechny hovory, dokud nebude volat paní Petrieová.“

„Ale ona už volala, zatímco jste byl s Yasmine.“

Podlehl panice, až se mu udělalo špatně. „Hned jí zavolám.“

„To nebude potřeba. Volala jenom, aby potvrdila čas vašeho odletu. Řekla, že bude na letišti, aby vás tam vyzvedla.“

„Ach, výborně.“ Otočil se ke dveřím své kanceláře, ale ještě se vrátil, jako by si na něco vzpomněl. „Řekla jste jí, že mě navštívila Yasmine?“

„Ne, neřekla.“

„Povím jí to hned večer. Slyšel jsem, jak se Belle o téhle modelce zmiňovala. Vždycky říká, že by chtěla být taky tak hubená.“ Zasmál se, stiskl si ušní lalůček způsobem, o němž věděl, že přitom vypadá chlapecky mladě a roztomile. „Ženy vždycky chtějí být vychrtlé jako modelky. Za nic na světě nechápu proč. Je to tak nehezké. Ach, mimochodem, zanechala nám šek na pět set dolarů. Každý cent je sice dobrý, ale s tímhle moc nenaděláme. Možná šlo pouze o gesto kvůli publicitě.“

Vešel dovnitř a zavřel za sebou dveře, doufaje, že zanechal ve slečně Bainesové správný pocit: že totiž nevidí v Yasminině návštěvě a jejím příspěvku nic víc než ojedinělé gesto podivínské celebrity.

Když už zase seděl za stolem, otevřel zásuvku, vytáhl kalhotky a sevřel je v hrsti. Tohle zašlo příliš daleko. V určitém bodě se mu to vymklo z ruky. Nepotřebuje, aby ho právě tohle deprimovalo nejvíc. Začal to být problém, který musí vyřešit co nejdřív. Jenže jak?

Yasmine už mu způsobila tolik potíží co všechny jeho milenky dohromady. Až dosud tento mimomanželský vztah stál za problémy navíc. I když ho její nejasné hrozby ve skutečnosti nijak neděsily, kdo mohl předvídat, co taková vrtošivá ženská jako ona může způsobit? Musel její varování brát do určité míry vážně.

Kdyby chtěla, mohla by mu z života udělat peklo. Měla kontakty s novináři a přílišná publicita by mohla zničit jeho šance na znovuzvolení. Mohla by mu zničit rodinu. K čertu, líbilo se mu, jak se věci mají, a chtěl, aby tak i zůstaly.

„Hergot,“ zamumlal a prsty si pročísl vlasy. Tentokrát neviděl žádné východisko.

Jediným řešením bylo skoncovat s celou tou záležitostí. Obětuje kvalitní sex, protože kdyby byl náhodou přistižen, byl by nucen obětovat svůj životní styl a kariéru. Zatímco si cpal Yasmininy kalhotky do kapsy saka, rozhodl se, že jí při nejbližší příležitosti řekne, že jejich poměr končí.

KAPITOLA 12

Claire právě zkoušela v ateliéru střih na figuríně, když zazvonil telefon.

„Claire, přepni si na CNN. Rychle.“ Byla to Yasmine. Nemluvily spolu několik dnů od hádky, v níž jí Claire vyčetla, že přispěla na agenturu Jacksona Wildea.

„Co se děje?“

„Brzy uvidíš a pěkně tě to naštve. Rychle, nebo to prošvihneš.“ Zavěsila.

Claire zapnula přenosný televizor, který jí dělal společnost, když pracovala až do svítání. Protože ji na to Yasmine připravila, nepřekvapilo ji, když spatřila na obrazovce Ariel Wildeovou. Reportér se jí ptal na nedávnou demonstraci před Francouzským hedvábím, kterou, jak ochotně přiznala, sama podněcovala.

„Naši odpůrci by rádi uvěřili, že jsme po smrti Jacksona Wildea ustoupili od boje proti pornografii. Ráda bych je ujistila, že nikoliv. Naše agentura chce pod mým vedením zdvojnásobit své úsilí v potírání všech forem obscénnosti.“

Reportér se zeptal: „Proč jste si vybrali katalog Francouzského hedvábí? Jsou i jiné, mnohem nebezpečnější publikace.“

Ariel se sladce usmála. „Vydavatelé těchto časopisů se svou chlípností nedělají žádné cavyky. Nepokoušejí se skrývat, co jsou zač. I když se mi hnusí, obdivuji jejich upřímnost. Aspoň nejsou pokrytečtí jako slečna Laurentová, která ani nemá odvahu, aby o tom se mnou diskutovala.“

„Její katalog je vkusně sestaven, paní Wildeová. Je smyslný, ale sotva ho můžeme nazývat vilným.“

„Zachycuje muže a ženy na pokraji koitu. Vám to nepřipadá oplzlé?“

Evidentně zaskočen si reportér odkašlal. „Ty fotografie jen vyzývají -“

„Takže souhlasíte, že jsou vyzývavé?“

„To jsem neřekl.“ Spěšně se vrátil ke svým poznámkám, alenež mohl položit další otázku, Ariel řekla: „Myslím, že je důležité, že ústředí firmy slečny Laurentové je právě zde, v New Orleans.“

Reportér jí skočil na špek. „Důležité v jakém smyslu?“

Ariel předstírala, že uvažuje. „Raději se zdržím dalšího komentáře. Můj právní poradce mi doporučil, abych se vyhnula tomuto tématu. I když jsem nucena zdůraznit, že jeden z nejpublikovanějších cílů mého manžela se nachází právě ve městě, kde byl zavražděn.“

Claire viděla rudě. Její dech rušil ticho rozlehlé místnosti. Zjistila, že kráčí k televizi, aniž by si pamatovala, že opustila své místo.

„Naznačujete, že slečna Laurentová má něco společného s vraždou vašeho manžela?“ zeptal se reportér.

„Vyslýchali ji lidé z úřadu státního návladního,“ odpověděla Ariel vyhýbavě.

„Mají nějaké důkazy?“

„Pokud vím, tak ne. Jsem si jistá, že ji vyslýchají kvůli jejímu původu.“

Reportér se na ni zmateně podíval.

„Claire Laurentová,“ řekla Ariel, „je nemanželskou dcerou mentálně nevyrovnané ženy.“ Sklopila oči a nasadila soucitný výraz. „Bez vedení, které jí jako dítěti chybělo, není divu, že její život, dokonce i její profesionální život, ovládají vášně. Přemýšlejte o tom. Je určitě nadaná. Proč však plýtvá svými tvůrčími silami na dámské prádlo a inzeruje ho takovým vulgárním způsobem? A proč si za obchodní společnici vybrala ženu, která už roky předvádí svůj nemorální způsob života?“

„Narážíte na modelku Yasmine?“

„Ano. Tyto tři ženy, slečna Laurentová, její matka a Yasmine, jsou morálně nízko. Jsem si jistá, že stejná otázka jako mě napadla i vyšetřovatele z úřadu státního návladního: Je vydávání oplzlého časopisu jejich jediným zločinem?“

Claire televizi vypnula. Kdyby uslyšela ještě Jedno jediné slovo, vybuchla by. Zlostí se jí nahnala krev do hlavy. V ušních lalůčcích jí bušilo, viděla mlhavě.

Od Ariel Wildeové to byl dokonalý tah. Jak se opovažuje říkat takové věci v celostátním vysílání. Až dosud Claire její jízlivou kritiku katalogu Francouzského hedvábí ignorovala, ale nyní šlo o osobní útoky. Ariel pomluvila Mary Catherine a Yasmine, Claire však obvinila z vraždy. Jak dlouho bude ještě stát a čekat? Pasivní odpor v případě Jacksona a Ariel Wildeových nefungoval. Nastal čas jednat.

Chodila sem a tam a zvažovala své možnosti. I když se jí ta myšlenka moc nezdála, nezbývalo jí nic jiného než veřejné prohlášení. Když se uklidnila natolik, aby mohla mluvit, vytočila telefonní číslo.

„Oddělení zpráv.“

„Tady je Claire Laurentová.“

Začala tím, že zavolala místní pobočku. Její jméno bylo ve zprávách tak často, že okamžitě věděli, o koho jde. „Ano, slečno. Co pro vás můžeme udělat?“

„Jak bych se mohla dovolat do CNN?“

„Někdy pro ně děláme. Můžu vás s nimi spojit.“

„Pokud je zajímá moje odpověď na to, co vše o mně říká Ariel Wildeová, ať mě jejich reportér kontaktuje.“

„Ano, slečno. Jsem si jistá, že vám hned někdo zavolá.“

„Budu čekat.“

Claire zavěsila. Nenáviděla se pro to, co právě učinila. Nejvíc ze všeho si cenila soukromí. Vášnivě si je střežila, hlavně kvůli Mary Catherine, ale také proto, že intuitivně cítila, že nikomu nesvědčí, když je o něm všechno známo. Na rozdíl od Yasmine, které naopak šla všeobecná pozornost k duhu, Claire raději zůstávala anonymně v pozadí. Z toho důvodu to byla právě Yasmine, s níž si lidé spojovali Francouzské hedvábí.

Claire nesnášela, když musela vystoupit veřejně. Taky se toho bála. Od této chvíle až do svého interview musela promyslet slova, kterými by popřela prohlášení Ariel Wildeové, přičemž by její tajemství zůstala nedotčena.

Příštího večera ležela v posteli a sledovala záznam svého interview s reportérem CNN, když vtom zazvonil telefon. Nejdřív ho chtěla nechat zvonit. Pak vzdorně zvedla sluchátko, ale nic neřekla.

„Claire, jste tam?“

„Cassidy?“

Proč jste se neohlásila?“

Protože pokaždé, když dnes večer zvednu telefon, je to někdo, kdo mě posílá do horoucích pekel.“

„Wildeovi lidi?“

„Nepochybně. Většinou zařvou nějakou nadávku a zavěsí.“

„Myslím, že se Ariel naštvala. Nejdřív jí vybouchla ta demonstrace. Televize jí věnovala pozornost, po které toužila, jenže Mary Catherine udělala z jejích lidí pitomce. Vy jste ji dneska vykázala do patřičných mezí. Viděl jsem váš výstup už dřív.“

„To nebyl výstup.“

„Skvělá řeč,“ řekl. „Dobře jste vyslovovala.“

„Stála jsem si za každým slovem. Pokud Ariel Wildeová nebo kdokoli z její organizace znovu zostudí mou matku nebo Yasmine, zažaluji je za utrpěné škody, a to způsobí jejich agentuře finanční kolaps.“

„Byla jste velice přesvědčivá.“

„Děkuji vám.“

„Jenže jste nepopřela její slabé narážky na to, že jste nějakým způsobem zapletená do vraždy jejího manžela.“ Odmlčel se, očekávaje nějakou odpověď, ale Claire zůstala umíněně zticha. Konečně řekl: „Jestli chcete, můžu zařídit, aby vám okamžitě změnili telefonní číslo.“

„Ne, děkuji. Ty telefonáty mě obtěžují, ale oni se časem unaví a nechají toho.“

„Proč si nezapnete záznamník?“

„Ze zásady. Když jsem tady, zvedám telefony. Odmítám jim dovolit, aby mi měnili život.“

Chvíli nic neříkal, a potom se zeptal: „Byli venku ještě nějací demonstranti?“

„Ne,“ řekla a poprvé za čtyřiadvacet hodin se usmála. „Myslím, že je z toho maminka vyléčila.“

„Když už mluvíme o matce, je tam u ní Harry?“

„Ano, dnes spí u nás. Proč?“

„Řeknu vám to, až přijedu. Počkejte na mě dole.“

„Cassidy, já už jsem v posteli. Jsem unavená.“

Ale mluvila už jen do němého sluchátka. Praštila jím. Pokud se s ní chtěl setkat, mohl si domluvit schůzku na příští den. Měla by ho nechat stát dole u dveří a zbytečně zvonit.

Ale přehodila nohy přes pelest postele a šla do koupelny, která vypadala stejně jako dřív, jenže Claire věděla, že už do ní nikdy nevkročí, aniž by si nevzpomněla na rozcuchaného Cassidyho se zakrvácenou košilí. Vypadal jako uličník a pěknej sígr a její ženský instinkt na to reagoval stejně jako při vzpomínce na jeho silné ruce, které ji objímaly.

Vyhrožovala mu, že to zveřejní, připomínajíc mu, jak mu romantické laškování může zničit případ. Jenom mu nějak nestačila říci, jak je takové laškování škodlivé i pro ni.

Oblékla si džíny a bílou bavlněnou mikinu, protože nechtěla, aby si myslel, že se kvůli schůzce s ním vyparádila. Sjela výtahem do přízemí. Právě když došla ke dveřím, ozval se bzučák.

„Jste tady akorát,“ řekla, když otevřela dveře.

„To je jedna z mých ctností.“

Taky to s oblečením nepřehnal. Nikdy ho neviděla v ničem jiném než v obleku. Tento večer měl na sobě džíny, obyčejnou košili, staré sako značky Levis a sportovní boty. „Proč jste se chtěl se mnou setkat?“

„Pojďte se projít.“

„Proč?“

„Venku se mi líp přemýšlí.“ Tázavě na něho pohlédla. „Uvnitř je nějak divně,“ dodal rychle.

Obchodní středisko o pár bloků dál jen hučelo, ale na dva bloky od Francouzského hedvábí byly ulice tmavé a tiché. Než se otočila, aby zajistila dveře, Cassidy už kráčel po chodníku, kde předtím pochodovali demonstranti.

„Vypadáte rozčileně,“ poznamenala.

„Že to říkáte zrovna vy.“ Zastavil se a otočil se tváří k ní. „Tahle záležitost s příspěvky -“

„To už jsem vysvětlila.“

„Jo. Yasmine taky. Ale moc hodnověrně to nevypadá.“

„To už je váš problém.“

„Dočasně,“ řekl stručně. „Kdy jste odjela té noci do Fairmontu pro matku?“

Claire tenhle zlom v konverzaci nečekala. Stáhlo se jí hrdlo. „Já… už jsem vám řekla, že si nejsem jistá, ale že snad kolem půlnoci.“

„Co vám tak dlouho trvalo?“

„prosím?“

André Philippi říká, že vám volal v jedenáct. V noci to trvá asi pět minut, abyste se dostala odsud do Fairmontu. Vím to, protože jsem tudy dnes večer jel. Vám cesta trvala o hodinu déle, než by měla. Co vás zdrželo?“

„Cassidy, řekla jsem, že jsem se tam dostala kolem půlnoci. Mohlo to být v jedenáct nebo v půl dvanácté. Řekla jsem vám, že si nejsem jistá.“

„Lžete!“ uhodil pěstí do dlaně druhé ruky. Claire o krok ustoupila. „Neodjela jste pro Mary Catherine dřív než před půlnocí, protože jste přímo s Andrém nemluvila. Když vám v jedenáct volal, mluvil na záznamník, viďte? Musela jste mu pak znovu volat.“

Přistoupil těsně k ní. „Nebyla jste tady, když v jedenáct volal. Dnes večer jste řekla, že berete telefony, když jste tady, pravda? André vám nechal vzkaz na záznamníku, abyste věděla, kde je Mary Catherine, až se vrátíte a zjistíte, že odešla.“

Claire bušilo srdce. „Můžu vám to vysvětlit.“

„Ušetřte si to. Už mám dost těch vašich lží. Mám pravdu?“ Uchopil ji za paži a přitáhl ji těsně k sobě. „Tak mám?“

Kontakt s hrubou silou jeho těla ji mátl, ale odolala jeho násilnické převaze a vykroutila se mu ze sevření.

„Ano, máte pravdu,“ vypálila na něho. „Mám ve zvyku zkontrolovat maminčin pokoj, když se vrátím. Té noci byla její postel prázdná a kufřík byl pryč, takže jsem věděla, co se stalo. Už jsem chtěla běžet ven a hledat ji, když jsem si všimla, že světélko pro vzkazy bliká. Ihned jsem zavolala Andremu. Řekl mi, že si všiml maminky v hale Fairmontu, vzal ji k sobě do kanceláře a dal jí trochu sherry. Byla unavená a dezorientovaná, když jsem se tam dostala, jako vždycky, když má za sebou těžký záchvat. Odvezla jsem ji domů a uložila do postele. Taková je pravda.“

„Já vám věřím, Claire,“ řekl. „Chtěl jsem jenom vědět, kde jste sakra byla od konce shromáždění až do půlnoci. Jela jste do Fairmontu dvakrát? Jednou, abyste zavraždila Wildea, a podruhé, abyste vyzvedla matku?“

Mlčela.

„Za tu dobu byste tam mohla dojít i pěšky,“ řekl zvýšeným hlasem.

„Šla jsem se projít.“

Zřejmě čekal promyšlenější lež. Jednoduchost jejího vysvětlení ho zastihla nepřipraveného. „Projít?“

„Přesně tak. Šla jsem na dlouhou procházku. Sama. Po Francouzské čtvrti.“

„Tak pozdě v noci?“ zeptal se pochybovačně.

„Dělám to často. Zeptejte se Yasmine. Pořád mi kvůli tomu nadává.“

„Yasmine vám potvrdí jakoukoliv lež.“

„To není lež. Je to pravda.“

„Proč jste šla na procházku právě tu noc?“

„Byla jsem rozrušená.“

„Vražda člověka rozruší.“

Otočila se na podpatku a zamířila ke dveřím Francouzského hedvábí. „Tohle nebudu poslouchat.“

„Tak to sakra neposlouchejte.“ Jeho paže vystřelila, chytila ji za rukáv a přitáhla ji zpátky. „Jsem na vás naštvanej, slečno Laurentová. Měl bych vás na místě odvízt do města, sejmout vám otisky prstů a vsadit vás do vězení. Nebudete vypadat tak dráždivě v těch zablitejch zelenejch hadrech. A prádlo tam taky není z katalogu Francouzskýho hedvábí.“

Projel jí záchvěv strachu. Nejvíc ze všeho se bála vězení. Nepanikařila kvůli klaustrofobii, ale kvůli ztrátě svobody. Nesnášela by neustálý dozor, nemožnost činit vlastní rozhodnutí a ztrátu soukromí a nezávislosti.

Cassidyho tvář byla znetvořená zlostí. Pramen tmavých vlasů mu spadl přes obočí. Oči mu pánovitě hořely pronikavým žárem. Poprvé se ho Claire opravdu bála. Třeba ztratí trpělivost a uskuteční své hrozby. Potřebovala mluvit, a to hodně rychle, protože by nemohla strávit ve vězení ani jedinou noc, ani jedinou minutu.

„Vrátila jsem se domů ze shromáždění a -“

„Kdy?“

Nervózně si prohrábla vlasy. „Přísahám vám, že přesný čas nevím. Brzy po desáté, myslím.“

To beru. Bohoslužba skončila v devět dvacet. Než jste se prokousala dopravou kolem Superdómu, mohla jste tady být kolem desáté.“

Harry byla s maminkou. Když jsem přišla, propustila jsem ji, i když později jsem toho litovala. Byla jsem neklidná nemohla jsem spát. Pokoušela jsem se pracovat, ale nemyslela jsem na nic jiného než na Jacksona Wildea.“

„Proč?“

„Viděla jsem ho v televizi, ale s osobním setkáním se to nedalo srovnat. Byl to dynamický řečník. Vyzařoval obrovskou sílu, uměl ovládat mysl posluchačů. I když jsem nesouhlasila se vším, co kázal, zapůsobil na mě svým osobním kouzlem. Lidi sedící okolo mě přímo fascinoval. Až do té noci jsem nepocítila sílu jeho vlivu. Začala jsem se obávat, že by opravdu mohl zničit Francouzské hedvábí. Když jsem přišla k pódiu a podívala se mu do očí, připadala jsem si jako David před tváří Goliáše.“

Vzhlédla ke Cassidymu s naléhavostí. „Musel byste pochopit, čím je pro mě můj podnik, abyste věděl, jak moc jsem se tenkrát v noci bála. Propadla jsem panice. Všechno, o co jsem tolik usilovala, bylo ohroženo nepřekonatelnou silou. Měla jsem před očima obraz, jak se všechno, o co jsem bojovala, hroutí.“

Cassidy řekl mírně: „Chápu to možná líp, než si myslíte, Claire.“ Pak se na ni znovu upřeně zadíval. „To jste se cítila tak ohrožena, že jste vklouzla do jeho apartmá a zastřelila ho?“

Uhnula pohledem. „Už jsem vám to řekla. Šla jsem na procházku.“

„Budete si muset vymyslet něco lepšího.“

„Je to pravda! Bylo mi, jako by se na mě řítily zdi. Cítila jsem se jako udušená. Nemohla jsem přemýšlet. Slova Jacksona Wildea mi stále zněla v uších. Musela jsem jít ven.“ Najednou její pohled sklouzl k němu. „Zavedu vás tam.“

„Kam?“

„Půjdeme stejnou cestou, jakou jsem šla tehdy v noci.

Ukážu vám přesně, kudy jsem šla. Pokusím se jít stejně rychle, takže uvidíte, jak jsem propásla Andreho telefon.“

Chvíli zamračeně váhal. „Oukej. Kudy?“

Vedl ji a držel ji za loket, když vykročila z okraje chodníku a zamířila přes ulici. Většina budov na této straně Conti Street byla prázdná a tmavá. Výklenky byly plné tmavých stínů a vypadaly pochmurně. Okna a dveře kryly mříže.

„Nebojíte se chodit tady sama v noci, Claire?“

„Vůbec ne.“ Podívala se na něho. „Vy ano?“

„Sakra že jo,“ zamumlal a rychle se ohlédl přes rameno. Zasmála se a vedla ho okolo díry ve starém chodníku. „Vidím, že místní topografii ovládáte dobře.“

„Velice dobře. Vyrostla jsem tady.“ Ukázala mu továrnu na cukrovinky s růžovými markýzami a řekla: „Tam vyráběli skvělé pralinky. Někdy nám dětem dávali ty prasklé, co se nemohly prodávat. Na dalším rohu zabočíme doprava.“

Kráčeli tiše kolem šedivé kamenné budovy, která kdysi bývala Nejvyšším soudem státu Louisiana. Zahnuli doprava na Royal Street a Claire se zastavila před obchodem se starožitnostmi. „Tenkrát v noci jsem se tady zastavila, abych se koukla do výkladu. Byla tam markazitová brož se smaragdy…“

„Marka co?“

„Tamhle je. Třetí řada odzdola, druhá zleva. Vidíte?“

„Hm. Pěkná.“

„Taky jsem si to myslela. Chtěla jsem přijít znovu a prohlédnout si ji, ale na to už nedošlo.“ Chvíli ještě postála nad vystavenými korálkovými taštičkami, zoxidovanými stříbrnými příbory a cennou bižuterií, než pokračovali dál.

Naproti přes ulici se vynořili dva policisté z místní policejní stanice. Pozdravili ji zdvořilým úklonem hlavy. Jeden z nich promluvil na Claire francouzsky se zvláštním přízvukem. Jeho kolega řekl: „Dobrej večír, slečno Laurentová.“ První policista si Cassidyho pořádně prohlížel, ale pokud ho poznal, neoslovil ho jménem.

Míjeli lososové zdi a zelené okenice známé Brannanovy restaurace. Claire se začala obávat, že se jí Cassidy věnuje příliš důvěrně. Vrátila mu to a začala sama vyzvídat. „Vy nejste ženatý, Cassidy?“

„Je to vidět?“

„To ne. Ale většina manželek by vám neschválila vaši pracovní dobu.“ Zachovala neutrální výraz, i když ji potěšilo zjištění, že mezi její hříchy nepatří líbání ženatého muže.

„Byl jsem ženatý,“ řekl jí. „Nedopadlo to dobře.“

„Litujete?“

Pokrčil rameny. „Jí mi není líto. Bylo to lepší pro nás oba. Počítám, že řeknete, že jsem se oženil se svým povoláním. Asi jako vy.“ Odmlčel se, dávaje jí příležitost nějak to komentovat.

Místo toho se znovu zeptala. „Měli jste děti?“

„Ne. K tomu jsme se nikdy nerozhodli. Myslím, že i to bylo pro oba nejlepší. Nechtěl bych, aby děti byly zasaženy rozvodem.“ Zastavil se před obchodem a nahlížel dovnitř zamřížovanými výklady. „Obchod se střelnými zbraněmi: Šikovné.“

„Je to to nejlepší, co dovedete, Cassidy?“

„Jenom o tom přemýšlejte. Jste příliš mazaná na to, abyste si koupila zbraň tak blízko domova a v okolí, kde vás dobře znají.“

Ostře na něho pohlédla. „Vy už jste si to ověřil?“

„Jo.“

Odsud došli ke krámu, jehož jedinou nabídku tvořily náušnice. „Yasmine je jednou z jejich nejlepších zákaznic,“ řekla mu Claire, když s úctou zíral na široký výběr.

V této exkluzivní nákupní čtvrti byla už většina obchodů zavřená. Ticho na ulicích jako by je zahalovalo. Bourbon Street byla jenom blok odsud, ale mohla být vzdálená stovky mil. Občas sem dusný vzduch donesl pár pronikavě sladkých tónů jazzové trumpety, které rychle odplynuly jako ztracené duše hledající své útočiště. Ozdobné mříže na balkonech nad jejich hlavami vyvolávaly pocit osamění. Filigránské mřížoví na bráně nabízelo pohled na vnitřní nádvoří, kde kapalo z fontány pokryté mechem, kde plynové lampy prskaly a holé cihlové zdi střežily svá tajemství.

Narazili na kočku, která si v odpadu na okraji chodníku hledala něco k večeři. Dvě dvojice se potácely ulicí, smály se a nahlas a sprostě se bavily. Stařík se špinavou bradkou a pro toto roční období v naprosto nevhodném těžkém kabátě si nonšalantně ulevoval na zeď uličky. Elegantní postarší pár, kráčející ruku v ruce, je pozdravil, když je míjel. Mladík v úzkých černých džínách, černém roláku a se silným make-upem je rychle minul a lesklými rudými rty naznačil polibek směrem ke Cassidymu.

Před Royal Café zabočili na St. Peter Street. Claire ukázala Cassidymu dvojitý balkon. „Myslím, že je nejhezčí v celé čtvrti.“

Jackson Square se na noc zavíralo, ale obchody a restaurace v okolí měly stále ještě otevřeno. „Napadlo mě, že si tady dám cappuccino,“ řekla Claire Cassidymu, když se zastavila před malým intimním barem zastrčeným pod apartmá Pontalba Arms. Dva z venkovních stolků byly obsazeny milenci, naprosto zabranými do sebe a hluchými k okolnímu světu. „Jenže jsem ucítila čerstvé koblihy, tak…“

Ukázala směrem ke Café du Monde. Na kraji chodníku čekali, až budou moci přejít. Osamělý saxofonista tam hrál za peníze, které mu kolemjdoucí házeli do klobouku na chodníku. Majitel drožky a pouliční umělec, který pro tento večer už odložil paletu, se přátelsky přeli o fotbalové sezóně.

„Souhlasím s tím umělcem,“ poznamenala Claire. „The Saints by měli přidat v obraně, pokud se chtějí dostat do rozhodujícího zápasu tohoto roku.“

„Vy jste těm chlapům rozuměla?“ zeptal se Cassidy.

„Vy ne?“ Ospalá herka zapražená do vozu měla úzkou čelenku se zářivě růžovými umělými pelargoniemi. Claire ji pohladila po tlamě, když sešla z chodníku na ulici.

„Já ani slovo. Skoro rok potom, co jsem se sem přistěhoval, připadal jsem si tu jako v cizině. Nějakou chvíli to trvalo, než jsem si zvykl na ten přízvuk. I teď mám někdy problémy.“

„Ale mně rozumíte bez problémů.“

„Vám porozumět, Claire, je ten největší problém.“

Ukázala na stolek venku na terase Café du Monde. Pomohl jí usadit se na chromovanou židli. Objevil se číšník v dlouhé bílé zástěře s rukama doširoka rozpřaženýma.

„Slečno Laurentová, bonsoir. Jsem tak rád, že vás vidím.“

„Merci,“ řekla, když se sklonil, aby jí políbil ruku. A tohle je kdo?“ otázal se, dívaje se na Cassidyho. Představila je. „Koblihy, prosím, Claude. A dvě kávy au lait.“

„Výborně,“ řekl a rychle zamířil do kuchyně.

„Podle všeho sem chodíte velice často,“ poznamenal Cassidy.

„Bývá tady plno turistů, ale maminka to tu má ráda, tak ji sem vodím alespoň jednou týdně.“

Claude přinesl, co si objednali. Vůně kynutých hranatých koblih a aroma kávy způsobily, že se Claire začaly sbíhat sliny. Zakousla se do koblihy a bez rozpaků si olizovala cukr z konečků prstů. Když se podívala přes stůl na Cassidyho, zasmála se, protože měl cukr kolem dokola úst. Ze stojánku na stole mu podala papírový ubrousek.

Zlikvidovali všechny koblihy, tu třetí si rozdělili napůl, a tiše seděli a usrkávali horkou směs kávy a mléka. Claire by mohla sedět a dýchat vůně New Orleans, ale Cassidy brzy přešel do pracovního tónu.

„Tenkrát v noci,“ začal, „jak dlouho jste tady byla?“

„Asi půl hodiny, myslím.“

Zvedl obočí. „Tak dlouho?“

„Tady to je Vieux Carré, Cassidy. Jako Evropané, kteří tady původně bydleli, můžeme nad jídlem vysedávat hodiny. Tempo je tu pomalé. Když přejdete Canal Street, měl byste odložit americký spěch a radovat se ze života. Druhé porci koblih jsem odolala, ale dala jsem si dva šálky kávy au lait a nad každým z nich jsem strávila aspoň deset minut.“

Na její přání Claude přinesl další dva plné šálky. Pozorujíc páru stoupající z kávy, Claire řekla: „Měla jsem toho tenkrát tolik k přemýšlení. Nejen Jackson Wilde mi dělal starosti.“

„Kdo ještě?“

„Maminka. Nevím, kdo by se o ni postaral, kdyby se mi něco stalo. Například kdybych šla do vězení.“ Pronikavě se na něho zadívala, pak sklopila oči ke kávě, kterou si míchala v masivním bílém šálku. „A taky jsem myslela na nový katalog. Vždycky chci, aby poslední byl lepší než ten předcházející, ale obávám se, že mi dojdou nápady.“

„To je obava všech tvořivě pracujících lidí.“

„To doufám. A taky jsem se bála o Yasmine.“

„Proč?“

„To je osobní věc.“ Její výraz naznačoval, že ji má požádat, aby zradila důvěru své přítelkyně, ale neodvážil se toho.

„To byla docela dlouhá procházka.“ Opřel se o opěradlo a natáhl dlouhé nohy. Staré džíny mu seděly dobře, těsně mu obepínaly přirození i stehna. Claire se snažila soustředit se na to, co říká. „Předpokládám, že když se Clauda zeptám, bude tady přísahat na hrob své matky, že jste tady té noci strávila přinejmenším půl hodiny.“

„Myslíte si, že lžu, Cassidy?“

„Ne,“ řekl. „Myslím, že jste mě dnes večer vzala s sebou, abych viděl, jak vás všichni v téhle komunitě znají a váží si vás. Abych věděl, co mě čeká, kdybych se vás pokusil obvinit. Znáte se dokonce i s místními policajty. Dobrý obhájce by posbíral všechny tyhle svědky, a i kdyby nemohli přísahat, že jste se té noci procházela po Francouzské čtvrti, nemohli by ani přísahat na to, že jste se tady neprocházela.“

„Jako můj obhájce byste to udělal?“

„Přesně tohle. Kdyby prokurátor neměl nezvratný fyzický důkaz, nechal bych vás vypadat jako svatou a zmátl bych porotu fakty, které by s případem souvisely nepřímo.“

„Vidím, že znáte všechny triky.“

Jeho rty se zúžily a zašklebil se. „Všechny triky.“

Na Cassidym bylo víc, než co znala, připustila Claire. Noviny psaly o zástupci státního návladního, ne o člověku Cassidym. Chtěla poznat toho člověka, odhalit, proč se mu občas na tváři objeví provinilý výraz. Měla však dost svých vlastních problémů.

„Vy ještě stále věříte, že jsem tu vraždu spáchala, viďte?“

Cassidy vzdychl a uhnul pohledem, jako by ho soustřeďoval na sochu Andrewa Jacksona na vzpínajícím se koni, kterou bylo vidět za zamčenou bránou naproti přes ulici. Pak si opřel předloktí o malý kulatý stolek a naklonil se dopředu. „Myslím, že se to stalo takhle. Myslím si, že jste vraždu dlouho plánovala, od té doby, kdy jste se dočetla, že reverend Wilde přijede do New Orleans. Koupila jste si, vypůjčila nebo ukradla revolver osmatřicítku. Šla jste na shromáždění a tváří v tvář se setkala s mužem, kterého jste chtěla zabít. Teď už vás znám dost dobře, abych věděl, že jste natolik čestná, abyste to provedla. Chápala jste to tak, že je správné zabít muže ve stylu vašich předků, kteří se scházeli s pompou a obřadností za branami města, aby spolu bojovali, dokud jeden z nich nebyl mrtvý. Vrátila jste se domů a propustila Harry. Tento tah se nevyplatil, ale tehdy jste počítala s tím, že kdyby se jí policie ptala, mohla by vám potvrdit, že jste se té noci vrátila domů před desátou. Odjela jste do Fairmontu a s pomocí vašeho komplice Andrého se vám podařilo dostat se do Wildeova apartmá. Zastřelila jste ho, pravděpodobně ve spánku. Pak jste odešla a vrátila se domů. Ale osud vám nepřál. Mary Catherine utekla. Dorazila jste domů a zjistila, že je pryč. Ironií bylo, že jste musela podniknout ještě jednu cestu do Fairmontu, abyste ji tam vyzvedla. Vsadím se, že se vám nehodilo vracet se na scénu zločinu tak brzy poté, co jste ho spáchala.“

„Tohle se vůbec nestalo. Nevidíte, jak je ta vaše teorie děravá?“

„Sakra že to vidím. Je děravá jak řešeto. Proto taky ještě nejste ve vězení.“

Nějakou chvíli Claire trvalo, než se z té poznámky vzpamatovala. Zeptala se: „Jak jsem se dostala do apartmá?“

„Jednoduše. André vám dal klíč. Zatímco Wilde večeřel, dostala jste se dovnitř. Možná jste se schovala ve skříni. Přišel, osprchoval se a šel rovnou do postele. Počkala jste, dokud jste neměla jistotu, že spí, a pak jste ho odpráskla.“

Claire zavrtěla hlavou. „Na tom scénáři je něco od základu špatně, Cassidy. Nikdy bych nezatáhla svého přítele do vraždy.“

„Možná jste ho využila bez jeho vědomí.“

„Tím, že jsem ukradla klíč z recepce?“

„Ne, tím, že jste se důvěrně seznámila s hotelem. Na chodbách v šestém patře je několik zvláštních zákoutí. Když pokojská přišla povléknout Wildeovi postel, vnikla jste za ní otevřenými dveřmi dovnitř.“

„Pěkně vykonstruované.“

Jeho oči pátraly v její tváři. „Ano, Claire. Je to přímo ukázkově vykonstruované.“

Usrkla kávy a přála si, aby se jí nechvěla ruka a neprozradila tak její nervozitu. „Jak jsem mohla vědět, že přijde do apartmá sám? Nebo jsem hodlala zabít i paní Wildeovou?“

„To mi taky dělalo problémy. Dokud mi Josh a Ariel Wildeovi neřekli, že každou noc ‚zkoušejí‘. André vám mohl říct o jejich zvyklostech. Vsadila jste na to, že Wilde půjde spát sám.“

„Wildeovi se nelíbilo, co tiskneme v našem časopise, proto do mě tepal z kazatelny. Mně se nelíbilo, co káže, proto jsem ho zabila. Vlastně říkáte, že jsem méně tolerantní a radikálnější, než byl sám Jackson Wilde. Stavíte mě na roven šílencům, kteří mi volají a vyhrožují.“

Cassidy reagoval, jako by ho píchla vosa. „Vám někdo volá a vyhrožuje? To jste mi neřekla.“

To ani neměla v úmyslu a raději by si ukousla jazyk. „Výhrůžky po telefonu se neberou vážně.“

Zdálo se, že nesouhlasí. Jeho oči pročesávaly okolí, jako by útočník postával někde ve stínu. „Jsme tady už aspoň půl hodiny,“ řekl a vstával. „Pojďme.“ Odsunul jí židli a rychlou chůzí vyrazil po chodníku, zarazil se však, když si uvědomil, že není vedle něho. „Claire?“ zavolal přes rameno.

„Ještě jsem se někde zastavila, než jsem tenkrát v noci šla domů. Támhle,“ řekla a kývla směrem k řece.

Vrátil se k ní. „Ukažte mi, kde to bylo.“ Minuli vojenský pomník, za nímž pokračovala dlážděná část nábřeží známá jako Měsíční promenáda. Pod nimi narážel říční proud jemně na roztříštěné skály, i když teď byl na řece klid. Světla z protějšího břehu se odrážela ve vodě, která nikterak nepříjemně zaváněla solí, naftou a bahnem. Foukal zde svěží větřík a Claire ho ráda cítila ve svých vlasech, na své kůži. Byl hebký a jemný a představoval všechno dobro Jihu.

Měsíční promenáda byla oblíbeným místem mezi turisty s fotoaparáty, pouličními žebráky, děvkami, opilci a zamilovanými. Dnes večer se z vyhlídky těšilo jen pár chodců. Když míjeli pár tisknoucí se na lavičce, Cassidy se zatvářil popuzeně. „Proč už mě nenecháte žít a nepřiznáte se?“

„I když jsem to neudělala?“

To zase ne. Máme dost těch, kteří se k tomu hlásí. Čtyři blázni už tvrdí, že odbouchli Wildea.“

„Váš postoj je zajisté kavalírský.“ Tihle čtyři se přiznají pokaždé,“ poznamenal pohrdavě; Pro jistotu jsme je prověřili, ale ani jeden z nich nebyl tenkrát v noci poblíž Fairmontu.“ Mlčky se dohodli, že se zastaví a budou se dívat na řeku. Po chvíli se k ní obrátil. Aniž by cokoliv předeslal úvodem, řekl: „U nás v domě je jedna úřednice. Předevčírem mě pozvala k sobě domů na špagety a na sex.“

Významně se na ni podíval, očekávaje její odpověď. Konečně odpověděla: „Určitě si neplete slova.“

„No, sex se rozuměl samo sebou.“

„Aha. Šel jste?“

„Ano.“

„Och. Jaké to bylo?“

„Hrozné. S červenou omáčkou z mořských mlžů.“

Nejdřív ji to zarazilo, pak si uvědomila, že se pokusil o vtip. Zasmála se, ale zjistila, že se nedokáže jen tak přenést přes to, že spí s jinou ženou.

„Špagety byly senzační,“ dodal. „Ale sex za moc nestál.“

„To jste musel být zklamaný,“ řekla Claire upjatě.

Pokrčil rameny. „Před několika dny jsem spal se svou sousedkou. Bylo to tvrdý a já pořád nevím, jak se jmenuje.“

Claiřina nálada pohasla. „Chcete na mě zapůsobit svými sexuálními zážitky? Nejsem kněz. Nežádala jsem vás o zpověď.“

„Jen jsem si myslel, že by vás to zajímalo.“

„Nezajímá mě to. Proč by mělo?“

Hrubě si ji přitáhl k sobě a uchopil její hlavu do dlaní. „Protože jsme oba v pěkným průseru a vy to víte stejně dobře jako já.“

Pak ji políbil.

KAPITOLA 13

Políbit Claire bylo lepší než šoustat tucet dalších žen. Její ústa byla teplá a sladká a příjemná a chtělo se mu mazlit se s ní jazykem aspoň tisíc let. Jenže to nešlo, a tak ji pustil a ustoupil zpět.

Trochu se zadýchala a její pootevřené rty byly vlhké, ale jinak na sobě nedávala nic znát. Uměla skvěle skrývat své pocity. Není divu, že s touto dovedností tak brzy dospěla. Musela řešit problémy dospělých a činit dospělá rozhodnutí ve věku, kdy si většina holčiček hraje s panenkami a pořádá čajové dýchánky pro své medvídky a imaginární přátele.

Jenže on doufal, že ji vyprovokuje k něčemu víc než k bezvýraznému pohledu. Pochlubil se dvěma milenkami a pak ji políbil. Proč mu nevynadala, neuhodila ho po tváři, proč mu nevyjela nehty po očích?

Spal s úřednicí ze stejného důvodu, proč klepal na dveře své sousedky: hledal únik ze sexuálního napětí. Oba pokusy, jak vypudit Claire z mysli, ztroskotaly. Zatímco úřednice byla skoro dojemně dychtivá, nepřipadala mu její nahota tak sexy jako představy o svlečené a povolné Claire. Předvedl, co se od něho očekávalo, ale pouze fyzicky. Jeho myšlenky byly někde jinde.

Teď ho její nulová reakce podráždila. V posledních několika dnech prožil peklo. Bylo načase, aby se svého trápení zbavil. „Tehdy jste zahodila zbraň?“

„Cože?“

Protože nějakou dobu nemluvili, náhlost otázky ji vyvedla z míry. „Slyšela jste mě. Přišla jste z Fairmontu rovnou sem a hodila zbraň do řeky?“

„Nikdy jsem zbraň nevlastnila.“

„To není odpověď na mou otázku, Claire,“ řekl zvýšeným hlasem. „Máte spoustu přátel a kdokoliv z nich vám mohl revolver obstarat.“

„Nikdo mi ho neobstaral. Ani bych nevěděla, jak z toho vystřelit.“

Na to, abyste ustřelila chlapovi zblízka koule, nepotřebujete žádnou velmistrovskou zručnost.“

Zkřížila si ruce na prsou a třela si předloktí. „Je tady zima. Můžeme už jít?“

Claire i celá situace ho velice dráždily. Ale přesto si sundal sako a přehodil jí ho přes ramena. Vytáhl jí vlasy zpod límce a zůstal stát. Uchopil ji za bradu a zvedl její tvář nahoru.

„Pokud jste sem vůbec té noci přišla, Claire, co jste dělala?“

„Posadila jsem se na lavičku a dívala se na řeku.“

„Posadila jste se na lavičku a dívala se na řeku.“

„Tak jsem to řekla.“

Cassidy by dal všechno, co měl, nebo co doufal, že má, jen aby se dozvěděl pravdu skrývající se za tím upřeným jantarovým pohledem. Jenže se ji nedozvěděl. A než se ji dozvěděl, pokaždé, když se k ní přiblížil, si zahrával s ohněm. „Raději půjdeme.“

Vraceli se mlčky do Francouzského hedvábí. Když došli ke dveřím, natočil ji k sobě. „Claire, naléhavě vás žádám, abyste si opatřila obhájce.“

„To už jste tak blízko mému zatčení?“

„Velice blízko. Vaše výpověď je proložena shodou podivných okolností. Pokud přímo nelžete, tak skrýváte pravdu. Možná kryjete někoho jiného. Nevím. Ale se mnou nehrajete fair. Vím, že naděje umírá poslední, jenže výše trestu za vraždu není omezena. Dokud se případ nevyřeší, budu pátrat dál. Dřív nebo později najdu něco, co poskládá celý případ dohromady.“ Odmlčel se, dávaje jí dost času na to, aby mu to vyvrátila. Naneštěstí to neudělala. „Najměte si právníka, Claire.“

Chvíli zírala do prázdna, než k němu vzhlédla s pevným odhodláním. „Ne, neudělám to. Mám právního poradce, který se stará o všechny smlouvy Francouzského hedvábí, a účetní, která má na starosti daně. Vyžádal si je provoz podniku, ale stejně se mi nelíbilo, že se s nimi mám dělit o kontrolu nad něčím, co mi patří.“

Zhluboka se nadechla. „Nesvěřím svůj život nikomu cizímu. Pokud mám rozhodnout mezi dobrým a špatným, věřím svým instinktům víc než instinktům někoho jiného. Když jsem byla malá, sociální pracovníci a soudci, takzvaní odborníci, mi říkali, že nejlepší bude, když opustím ty, co jsem milovala. Buď se po čertech mýlili, nebo to byli nehorázní lháři. Proto právnímu systému nevěřím, Cassidy.“ Setřásla jeho sako z ramenou a podala mu ho. „Děkuju za radu zdarma, ale právníka nechci.“

„Dělejte si to tedy po svém,“ řekl netrpělivě. „Ale myslím, že se dopouštíte velké chyby.“

„Aspoň je to moje chyba.“

„A neodjíždějte z města.“

„Pozítří jedu na Mississippi.“

Zasáhlo ho to jako blesk z čistého nebe. „Proč, ksakru?“

„Kvůli fotografování pro jarní katalog.“

„Zrušte to. Nebo to odložte.“

„To naprosto nepřipadá v úvahu. Plánujeme to celé týdny. Najala jsem štáb. Yasmine to nemůže zrušit. A stejně musíme fotografovat dřív, než nastane podzim, dokud je listí ještě zelené. Nemůžete dělat jarní katalog na podzimním pozadí.“

„To je sice zajímavé, ale soudy se kvůli vašemu fotografování nezmění.“

„A nekoordinujte mou práci s pracovními plány soudů. Nemáte na vybranou, Cassidy. Buď mě rychle zatknete, nebo mě budete muset nechat jít.“

Měl svázané ruce. Věděla to stejně dobře jako on. Bez důkazu, na němž by mohl postavit obvinění, ji nemohl zadržet, tak jako nemohl zadržet Ariel a Joshe Wildeovy.

Vycítila jeho dilema a usmála se. „Dobrou noc, Cassidy.“

„Zatraceně. Máte z toho radost, co?“ Jeho ruka vystřelila a chytila ji za čelist, až se mu prsty vrývaly do jejích tváří. „Poslyšte,“ řekl a sklonil se těsně k jejímu obličeji, „až dosud jsem vás nechal těžit z mých pochybností. Ale nic víc, jasný?“ Naklonil se ještě blíž a hlas mu přešel ve vrčení. „Pochopitelně, že vás chci přeříznout. Ale to si nemusíte pamatovat. Nejdřív a především chci najít vraha Jacksona Wildea a obvinit ho z trestného činu. Na to nezapomeňte, Claire. Možná to pro vás byla jenom hra, odteď ale hraju špinavě.“ Vysvobodila svou hlavu z jeho sevření a odstrčila ho. Děkuju za koblihy a kávu, pane Cassidy. Mělo to jít na můj účet.“

Vklouzla do Francouzského hedvábí a zabouchla mu dveře před nosem. Šťavnatě zaklel, když zaslechl, jak je zajišťuje.

Ariel odhodila časopis netrpělivě stranou. Bylo pozdě a ona byla rozrušená. Její člověk v New Orleans slíbil, že zavolá dnes večer, jakkoli bude pozdě. Teď už bylo dobře po půlnoci.

Dole hrál Josh na klavír. Seděl u něho už celé hodiny. Ta nechutná klasická hudba. Nikdy v ní nenalézala žádnou melodii. Všechny písně zněly stejně. Dokonce ani neměly texty, tak o co v nich šlo? Nechápala, jak mohou někoho tak zaujmout. Jenže když Josh hrál klasické kusy, zapomněl na všechno ostatní, na jídlo, spánek, dokonce i na sex.

Ne že by jí sex chyběl. Soustředila se teď na něco důležitějšího. Demonstrace skončila fiaskem. Chtěla, aby její lidé vypadali jako Kristovi vojáci na pouti inspirované duchem božím. Místo toho z nich ta bláznivá stará bába z Francouzského hedvábí nadělala duševní zaostalce a tupce. Sdělovací prostředky události věnovaly velkou pozornost, ale komentovaly ji mírně ironicky. Ariel Wildeové se nikdo smát nebude!

Aby napravila svou pošramocenou důvěryhodnost, nachytala CNN na interview, které podle jejího kritického názoru dopadlo výjimečně dobře. Aniž by přímo urážela, naznačila, že Claire Laurentová je slaboch, který odmítá s Ariel diskutovat, že je v případu vraždy podezřelou číslo jedna a že ona i kdokoliv jiný z Francouzského hedvábí jsou lidi topící se v morálním bahně. Naštěstí oddaný přítel žijící v New Orleans věděl o Claiřině nemanželském původu. Ariel plánovala, že bude pokračovat v šíření názoru, že nemravnost plodí zase jenom nemravnost.

Jenže Claire Laurentová se dnes objevila na CNN. Vypadala jako princezna Grace v rozpuku mládí a mluvila medově pomalu, což, jak se zdálo, reportéra přímo uchvátilo, a možná i většinu diváků. Byla pohotová a přímá a nikoho neurážela. Označila informace Ariel za zavádějící a nenechala nikoho na pochybách, že dojde i na soudní žalobu, bude-li pronásledování pokračovat.

Už podruhé se jí podařilo, že agentura Jacksona Wildea vypadala jako banda fanatických bláznů. Ariel to prostě nechápala. Někdo, kdo se chová tak chladně a ovládá se jako Claire Laurentová, musí mít nějaké tajemství. Proč by jinak kolem sebe vytvořila tak neprůstřelný štít vznešenosti?

Proto Ariel najala někoho, kdo ji sledoval a denně Ariel informoval. Když tedy na jejím nočním stolku zazvonil telefon, skočila po něm. Byl to hovor, na který tak dlouho čekala.

„Na první pokus jsme se strefili do černého,“ řekl muž v telefonu vítězoslavně. „Navzdory všem jejím popřením v televizi je pořád nanejvýš podezřelou osobou. Cassidy se s ní dnes večer znovu setkal.“

Ariel se opřela o stoh polštářů za zády. „Skutečně? Jak dlouho ji vyslýchal?“

„Šli na dlouhou procházku po Francouzské čtvrti.“

Čím více slyšela o poslední schůzce Claire Laurentové s hezkým mladým sexy vyšetřovatelem, tím horečněji pracoval její mozek. Byla tak zaujatá analýzou situace, že téměř propásla tu nejcennější zprávu. „Promiňte,“ řekla a přerušila ho. „Co jste to řekl? Že se co?“

„Správně, paní Wildeová. Jak jste mé slyšela. Políbili se.“

Ariel dychtivě naslouchala bez dalšího přerušení. „Děkuju vám,“ řekla, když ten muž skončil. „Informujte mě o dalším vývoji. Chci vědět všechno. Pamatujte, že vy jste mýma očima a ušima.“ Jako by přemýšlela, dodala: „Bůh vám žehnej. Budu se za vás modlit.“

Josh vešel, když zavěsila. „Kdo to volal teď v noci?“ Stáhl si tričko přes hlavu a začal se svlékat.

„Ten chlapík z New Orleans, co organizoval demonstraci před Francouzským hedvábím.“

„To teda byl debakl,“ zamumlal, zatímco balancoval na jedné noze a pak na druhé, aby si zul kecky.

Ariel slovo debakl neznala, ale nelíbilo se jí, a tak vzala kritiku osobně. „Jak jsme mohli předvídat, že podnikavá matinka Claire Laurentové nebude vědět nic lepšího, než že se postaví nepřátelskému davu?“

Josh se zasmál, když vklouzl do postele vedle Ariel. „Chtěla jsi od nich pochodně a dostala jsi místo toho víno a koláčky.“

„To není legrace,“ řekla a odstrčila paži, kterou jí položil přes prsa. Odhodila pokrývky, vstala z lůžka a zapálila si cigaretu, na kterou si zvykla, když už tady nebyl Jackson Wilde, aby jí mohl kouření zakázat. Otevřela pytlík s čokoládovými bonbóny a jeden si vstrčila do úst.

„Chci, abychom zítra už byli s programem na cestě,“ řekla Joshovi s pusou plnou sladkosti. „Pojedeme do několika měst a v každém budeme mít jenom jednu mši.“ Její mysl teď horečně pracovala. „Budou zvláštní. Nazveme je naléhavými setkáními za dopadení a usvědčení Jacksonova vraha.“

Josh zasténal, zkřížil paže nad čelem a zavřel oči. „Ariel, to chce čas. Musíš najmout sál -“

„Nebude mi vadit, když je budeme pořádat na fotbalových hřištích,“ vykřikla. „Chci, aby se jich zúčastnilo hodně lidí a hodně novinářů, a taky chci,“ řekla a obrátila se k němu, ukazujíc na něho prstem, „chci, aby ses tam chvěl bolestí nad ztrátou otce.“

„Na to si budu muset vypůjčit tvé oční stíny.“

„Táhni k čertu.“

Znovu vlezla do postele, ale předtím spolkla dvě projímací tablety, aby potlačila kalorický účinek bonbónů. „Teď ne,“ zavrčela, když se k ní Josh otočil a položil jí ruku na prsa. „Musím toho tolik promyslet.“

„Taky dobře,“ řekl. „Jsi tak hubená, až chrastíš kostmi, když se milujeme.“

„Vlez mi na záda.“

„To jsem právě měl na mysli, ale…“ Smál se a zabořil tvář do polštáře. Ariel byla příliš rozrušená, než aby spala. Konzumovala tolik kofeinu a cukru, že málokdy spala víc než tři nebo čtyři hodiny. Některé tmavé stíny pod jejíma očima nevznikly pomocí kosmetiky.

V duchu si opakovala všechno, co věděla o Claire Laurentové. Je to prvotřídní ženská, pomyslela si zdráhavě. Vysoká. Přirozeně štíhlá. Dobře oblečená. S klasickými rysy. Byla takovou ženou, jakou chtěla být i Ariel, jenže cítila v kostech, že na to nemá. Mohla by se o to pokoušet od této chvíle až do soudného dne a nikdy by neměla tu chladnou eleganci. S tím se člověk prostě buď narodí, nebo ne.

Claire Laurentová se dlouho procházela po Francouzské čtvrti s Cassidym. S Cassidym, který se na Ariel nikdy nedíval jinak než podezřívavě a se špatně utajovanou nevolí. Zdálo se, že ví, že ať se myje často a důkladně, nikdy se necítí čistá. Políbil Claire Laurentovou! Ta potupa, ta potupa. Vyhlídky na to, jak využije tohle pikantní sousto, však Ariel rozveselily a téměř jí vynahradily její závist.

Ta nafoukaná děvka ho napálila. Bylo to tak jednoduché. Myslel si snad, že někdo tak arogantní jako Claire Laurentová není schopný vraždy? Uvažujte o tom znovu, Cassidy.

Ať se však na to díval člověk jakkoliv, Cassidy byl ve službě neopatrný. Zítra ráno, ještě než svolá tiskovou konferenci, aby ohlásila Hodinku modliteb Ariel Wildeové jako svou poslední novinku, musí učinit jeden životně důležitý telefonní hovor.

Cassidy byl dopředu varován, že šéf je na válečné stezce, takže imperátorská výzva Tonyho Crowdera pro něho nebyla žádným překvapením. „Čeká na vás, Cassidy,“ informovala ho sekretářka soucitně. „Jděte rovnou dovnitř.“

Cassidy nasadil neutrální výraz. „Dobré ráno, Tony. Chtěl jsi mě vidět?“ Crowder seděl za stolem a prohlížel si ho. Cassidy se posadil a přehodil si nohu přes nohu. „Vlastně jsem rád, že jsi mě dneska ráno zavolal. Něco s tebou musím probrat.“

„Odvolávám tě z případu vraždy Jacksona Wildea.“

„Cože?“ Cassidyho noha dopadla na podlahu s takovou razancí, že Crowderův šálek na talířku jen zarachotil.

„Slyšel jsi mě dobře. Odvolávám tě. Případ přebírá Nance.“

„To nemůžeš.“

Musím. Nebo přinejmenším to budu muset udělat, až skončí tahle schůzka. Což je právě teď.“

„To je blbost.“ Cassidy vyskočil ze židle. „Proč to děláš?“

„Řeknu ti proč,“ zahřměl Crowder. „Mám tady kvůli tomu pravý peklo. Díky starostovi. Soudcům. Zvlášť kvůli tomu podělanýmu Harrisovi. A kongresmanům. Dokonce i ten legrační guvernér se ozval. Jackson Wilde mi už leze krkem. Je mi z něho na blití. Chci, aby už to skončilo, a tobě se to skončit dosud nepodařilo.“

„Snažím se.“

„S Claire Laurentovou?“

Cassidy opatrně odhadoval lesk v očích svého nadřízeného. Jeho vztek vystřídaly rozpaky. „Mezi jinými.“

„O co se přesně ‚pokoušíš‘ s Claire Laurentovou?“

„Mám dojem, že je to široká otázka.“

Crowder se natáhl po šálku s kávou a upil z něho. „Dnes ráno mi volala Ariel Wildeová.“

„Dobrá, už jsem v obraze,“ řekl Cassidy a vydechl ulehčením. „Připomněla ti, že jsme ještě nedostali za mříže vraha jejího manžela. Je to tak?“

„Jenom částečně.“

„Takže?“

„Vzal jsi včera večer Claire Laurentovou na romantickou procházku při měsíčku po Francouzské čtvrti?“

I když Cassidymu srdce spadlo do kalhot, zachoval neutrální výraz. „Šel jsem do Francouzského hedvábí a konfrontoval slečnu Laurentovou s informacemi, které jsem získal z jiných zdrojů.“ A vysvětlil telefonické hovory a časové nesrovnalosti. „Slečna Laurentová prohlásila, že v té době byla na procházce, protože se potřebovala poté, co se s Wildem setkala na shromáždění tváří v tvář, uklidnit. Navrhla, abychom šli stejnou trasou.“

„Což zahrnovalo zastávku v Café du Monde?“

„Ano.“

„A Měsíční promenádu?“

„Ano.“

„Kde se možná zbavila vražedné zbraně.“

„Zmínil jsem se o tom,“ řekl Cassidy na svou obranu.

„A co na to ona?“

„Tvrdí, že nikdy nevlastnila zbraň jakéhokoliv druhu a že ani neví, jak by se z ní střílelo.“

„Člověk nemusí být moc dobrej střelec na to, aby to někomu napálil rovnou do koulí.“

„To jsem jí taky řekl,“ zasmál se Cassidy.

„Připadá ti to legrační?“

„Ne. Zasmál jsem se proto, abych zdůraznil, jak jsme oba stejní.“

„Jo? Nikdy jsem nerandil s podezřelou.“

Cassidyho oči se střetly s Crowderovými. „Ani já ne,“ řekl a opětoval Crowderův upřený pohled.

„Arielinu špiclovi to tak nepřipadalo.“

„Špiclovi? O čem to sakra mluvíš?“

„Naše drahá paní Wildeová nechala sledovat Claire Laurentovou jedním ze svých nohsledů, aby ji informoval o čemkoliv inkriminujícím nebo podezřelém. Až dosud to jediný podezřelý, co udělala, je, že šla na rande -“

„To nebylo rande!“

„-s mužem, který ji možná bude vyšetřovat i před soudem. Tuto možnost vyloučím tím, že tě z toho případu odvolám.“

„Nemůžeš mě z toho případu odvolat,“ zařval Cassidy. „Už jsem ti řekl, jak to s tou procházkou bylo.“

„Nechytej mě za slovo. Ten chlap Ariel Wildeové byl důkladnej. Řekl jí o každým vašem pohybu a ona se o detaily podělila se mnou. Půjčil jsi Claire Laurentové sako. Objal jsi ji. Políbil jsi ji. Nebo ne?“

Cassidy jenom přikývl. „Podle hlášení toho špicla to vůbec nebyla zdvořilostní pusa.“

„Ne,“ řekl Cassidy rozmrzele. „To teda nebyla.“

„Panebože!“ Crowder vyskočil a praštil pěstí do stolu. „Na co jsi zatraceně myslel?“

Cassidy sklonil hlavu. „Do prdele.“ Stál dlouho a nepohnutě a pak zvedl hlavu. „Chápu, jak to mohlo připadat někomu, kdo neznal okolnosti. Já ji ale vyslýchal, Tony.“

„A přitom sis pěkně užíval jazykem!“ zařval.

Mnohem mírnějším, rozumnějším tónem Cassidy řekl: „Chtěl jsem rozbít její obhajobu, pokoušel jsem se najít to, co v tom příběhu chybí.“

„Takže ty seš si jistej, že tam něco chybí?“

„Skoro určitě. Nevím, jestli lže proto, aby chránila sebe nebo někoho jiného, ale neříká celou pravdu. Bohužel ji nemůžu zatknout jenom na základě vnitřního pocitu.“

„Bohužel?“ Státní návladní ho studoval podezřívavým zrakem, kterému nic neuniklo. „Chceš mi tady namluvit, že se ti ta ženská nezdá přitažlivá?“

„To ne.“ Cassidy se mu díval přímo do očí. „Je pro mě velice přitažlivá.“

Crowder se znovu zabořil do křesla a rukou si prohrábl řídnoucí vlasy. „Měl jsem se stát zubařem, jak to chtěla máma.“ S vrčením dodal: „Aspoň žes mi nelhal. Stejně bych to věděl, kdybys mi lhal. Už tak jsou kolem toho řeči.“

„Řeči? O čem?“

„O tom, jak tě slečna Laurentová přitahuje. Glenn si stěžoval policejnímu komisaři. A ten s tím přišel za mnou.“

„Bože!“ zvolal Cassidy vztekle. „Glenn nemá právo -“

„Sakra že má právo. Je to i jeho případ, nezapomeň. Nechce, aby to posral nějakej vyšetřovatel, co ztratil rozum.“ Zavrtěl hlavou. „Nechci to udělat, chlapče. Ale nedáváš mi jinou možnost. Musím tě z toho případu odvolat.“

„Nedělej to, Tony.“ Cassidy vstal ze židle a naklonil se přes Crowderův stůl. „Musím ten případ mít. Dostanu podezřelého před soud i s přiznáním. Závisí na tom moje kariéra. Nechci přijít o tuhle příležitost. Ani za nic.“

„Ani kvůli ženské, která tě přitahuje?“

„Kvůli tomu už vůbec ne.“

Crowder ho chvíli zkoumavě pozoroval. „Říkáš to, jako bys to myslel vážně.“

„Myslím to vážně.“ Cassidy rozvažoval, zda má začít s tím, o čem s Crowderem ještě nemluvil. Ale včera v noci řekl Claire, že začíná hrát o vítězství. Musel o tom přesvědčit i Crowdera. „Asi tě zajímalo, Tony, proč jsem nechal obhajoby, když jsem k vám přišel.“

„Říkal jsem si, že je to zvláštní vzdát se lukrativní praxe výměnou za plat, kterej tady dostáváš. Ale když jsem zvážil tvoje pro a proti, řekl jsem si, že mám vlastně veliký štěstí. Proč to sem teď taháš?“

Cassidy začal přecházet po Crowderově pracovně sem a tam. „Jak jsi řekl, měl jsem výnosnou praxi. Dosáhl jsem impozantního počtu vítězství, ať už jako soudce nebo jako obhájce. Klienti se mi jen hrnuli a já jsem byl zatraceně pěkně pyšnej a jistej si sám sebou.“

„Ty typy znám.“

Cassidy zachmuřeně přikývl Crowderově poznámce. „Jeden zvláštní klient mě požádal, abych ho hájil. Byl to gauner s trestním rejstříkem dlouhým jako moje ruka. Zabásli ho za pokus o znásilnění, ale odseděl si jenom zlomek trestu a byl zproštěn viny. Pár týdnů před procesem mi telefonoval. Řekl, že jsem mu byl vřele doporučen. Že prý slyšel, že se ničeho nebojím. Řekl, že ví, že se postarám o to, aby se z toho dostal.“

Zastavil se, na chvíli zavřel oči a dodal: „Nejhorší na tom, Tony, bylo, že já jsem si tím byl jistej taky. Vzal jsem ten jeho případ. Tenkrát ho obvinili z pokusu o znásilnění, i když se té ženě podařilo utéct dřív, než ji znásilnil.“

Zastavil se a zíral z okna. „Oběti bylo sotva něco přes dvacet, byla hezká, měla pěknou postavu,“ začal mírně. „Můj klient se s ní dal do řeči, když navečer vycházela z kancelářské budovy. Neměl jsem nejmenší naději. Chytli ho s kalhotama dole o půl bloku dál od místa činu. Prokurátor odmítal všechny pokusy o obhajobu. Chtěl mít toho chlapa za mřížemi. Případ se vlekl. Jediné, na co jsem se mohl spolehnout, byl můj herecký výkon, a já si ho přímo vědecky nastudoval,“ řekl, zatínaje ruku v pěst.

„Rozmetal jsem všechny překážky. Než jsem s tím děvčetem skončil křížový výslech, byla porota přesvědčená, že je to děvka, která nosí minisukně do práce jen proto, aby dráždila svý spolupracovníky. Pamatuju se, jak jsem si říkal, že mám štěstí, že je prsatá, protože to mou teorii jen podpořilo. Ujistil jsem se, že pozornost poroty je obrácena na její prsa. Bože.“

Protřel si oči, jako by se pokoušel vymazat obraz vzlykající mladé ženy, kterou na svědecké lavici svlékal a znásilňoval. „Ukřižoval jsem ji, zničil jsem její pověst, označil jsem ji za provokatérku a výsledkem bylo, že dostala víc, než se předpokládalo.“

Sundal ruku z očí a zíral oknem do prázdna. „Byla to brilantně zahraná obhajoba. Udržoval jsem zájem sdělovacích prostředků tím, že jsem jim dodával špinavý detaily, hrál jsem o jejich zájem za každou cenu. Kdyby se porota usnesla na vině obžalovaného, mohl jsem svůj postoj změnit a tvrdit, že můj klient byl v tisku očištěn. Jenže porota se na vině obžalovaného neusnesla.“ Jeho hlas odrážel zmatek, který prožíval pokaždé, když na to pomyslel. „Porota mi skočila na moje divadýlko. Toho grázla zprostili viny.“

„Dělal jsi jenom to, za co tě platili,“ poznamenal Tony.

„To mě neomlouvá.“

„Polovina právnický komunity by ti poklepala na rameno a záviděla ti úspěch.“

„Úspěch? Tu obrovskou manipulaci s porotou a zneužití role obhájce?“

„Takže jsi šel přes palubu,“ řekl Tony. „To bylo před pěti lety, nebo ještě dřív? Nech to být, Cassidy. Odpusť si tu jednu chybu.“

„Možná bych mohl, kdyby to bylo všechno.“

„A sakra.“ Crowder se opřel a připravil se na nejhorší.

„Dva týdny po zproštění viny můj klient unesl jedenáctiletou školačku, z pátý třídy, ze školního hřiště, odvezl ji na opuštěný místo do městskýho parku a tam ji znásilnil, velice brutálně. Pak ji uškrtil podprsenkou. A to jsou zločiny, který se dají pojmenovat slovy. O těch dalších se nedá mluvit.“

Crowder nějakou dobu mlčel. „A pak jsi zavřel svou kancelář.“

Cassidy se odvrátil od okna a pohlédl na svého nadřízeného. „Zavřel jsem kancelář a zrekapituloval svůj život. Ženu jsem ušetřil tý hanby, aby byla za mě vdaná, a odešel jsem z města. Tehdy jsem přišel k vám.“

„A tady se opravdu činíš. Pro tenhle úřad jsi skutečným přínosem.“

Cassidy pokrčil rameny, neboť pochyboval, že se vůbec kdy přenese přes svůj pocit viny. Usvědčí někdy takového viníka, aby tím odpykal život toho děvčete? Bude někdy schopen stanout tváří v tvář jejím zarmouceným rodičům a říci: Konečně jsem svou chybu napravil? Nikdy. Ale bude se o to snažit.

„Už nikdy nebudu ve službě nedbalý, Tony. Už nikdy nedopustím, aby mi další psychopat proklouzl mezi prsty, nikdy už nenechám chodit násilníka nebo vraha mezi nic netušící veřejností, jejíž důvěru v nás a zákon jsme zklamali.“

„Pokaždé jejich důvěru nezklameme. Tu a tam nějakého darebáka dostaneme.“

Cassidy vložil do svého pohledu všechnu přesvědčivost. „Nenechám tě padnout, Tony, protože nesmím nechat padnout sám sebe. Přísahám, že Wildeova vraha dostanu, ať je to kdokoliv.“

Tony se kousl zevnitř do tváře. „Oukej, dám ti ještě pár týdnů,“ řekl netrpělivě. „Ale uvědom si, že máš hlavu na špalku a sekera se míhá vzduchem.“

„Rozumím.“ Když se teď všechno urovnalo, neviděl Cassidy důvod, aby tu dál zůstával. Stejně by bylo hloupé, kdyby překypoval vděčností.

Zamířil ke dveřím, ale Crowder ho zastavil. „Musím se tě na něco zeptat, Cassidy. Pokud najdeš ten chybějící prvek, který nevyhnutelně spojí Claire Laurentovou s vraždou, bude pro tebe těžké ji vyšetřovat, když pro ni obvinění může znamenat doživotí?“

Cassidy zapátral ve své duši, ale odpověď znal předem. „Naprosto ne. Udělám to bez nejmenšího zaváhání.“

Když odcházel z kanceláře, zapřísahal se Claire, Tonymu i sám sobě, že slib dodrží. Za žádných okolností nedopustí, aby se jeho osobní zájmy křížily s jeho profesionálními povinnostmi.

Opustil budovu úřadu státního návladního a přešel přes ulici na policejní komisařství. Howard Glenn seděl na otáčivé židli za potlučeným stolem plným nepořádku, s telefonním sluchátkem mezi uchem a ramenem. Cassidy se zastavil až těsně u stolu a pohledem Glenna přímo provrtával.

„Promluvíme si později,“ řekl Glenn do sluchátka a zavěsil.

Cassidy řekl: „Až si budeš příště na mě stěžovat, tak nedonášej. Přijď s tím rovnou za mnou. Jako chlap za chlapem. Budu ti za tu laskavost vděčnej.“

„Myslel jsem, že můj superintendant -“

„Myslel jsi špatně,“ řekl Cassidy drsně. „Svoje city, svýho ptáka a celou situaci mám pod kontrolou a sere mě, že ses snažil klepnout mě přes prsty. Už to nikdy nedělej. Pokud něco proti mně máš, poslechnu si to hned teď.“

Glenn si přehodil cigaretu z jednoho koutku do druhého, zatímco si opatrně měřil zástupce státního návladního. „Nic proti tobě nemám.“

Bezva.“ Cassidy si zkontroloval hodinky. „Je skoro poledne. Čekám tě po obědě v mý kanceláři a probereme další průběh akce.“

KAPITOLA 14

Hodiny na katedrále svatého Ludvíka právě odbíjely, když se nevěsta a ženich vynořili zpod rýže padající za nadšeného volání přátel a celé rodiny. Družičky v nadýchaných růžových šatičkách vesele zápasily o hozenou kytici. Nevěsta se zastavila, aby políbila na rozloučenou svou plačící matku, zatímco šklebící se ženich, netrpělivý kvůli zdánlivě nekonečnému loučení, uchopil nevěstu - krajkové šaty, tylový závoj a tak dál - do náruče a odnášel ji k čekající dlouhé bílé limuzíně.

Za železným mřížovím plotu obklopujícím Jackson Square, přímo naproti katedrále, pozorovala Yasmine tu romantickou scénu s prchavými pocity dojetí a cynismu. Toho rána se ve společenské rubrice dočetla, že kongresman Alister Petrie s chotí se zúčastní odpolední svatební mše. Yasmine, která přijela do New Orleans minulého dne večer, přišla z Francouzského hedvábí ke katedrále a postavila se za plot v naději, že alespoň zahlédne svého toulavého milence.

I když mu svůj příjezd oznámila, nespojil se s ní. Očekávala, že se mu podaří zařídit večer plný lásky, než bude Yasmine muset odjet kvůli fotografování na Mississippi. Kvůli čekání na telefon nespala, ale včera večer ani dnes nikdo nevolal.

„Nejspíš měl moc práce, aby se připravil na tu svatbu,“ zamumlala vztekle, když sledovala průvod vyparáděných hostů, jak vychází z vysokých, úzkých dveří katedrály.

Ale jakmile ho spatřila, její vztek vyprchal a srdce se jí rozbušilo láskou a touhou. Zosobňoval americký sen: hezký, okouzlující, úspěšný muž… se zbožňující ženou po boku. Yasmine viděla Belle Petrieovou pouze na fotografiích. Alisterova žena byla drobná blondýnka, hezká jemným aristokratickým způsobem, vůbec ne tak nudná, jak si Yasmine představovala.

Při pohledu na Belle a Alistera se jí všechna krev z těla nahrnula do hlavy. V žilách jí pulzovala závist. Cítila, jak jí krev buší v mozku, jak naráží do lebky, očního pozadí, do ušních bubínků.

Jak se Alister pohyboval davem, potřásaje rukama a usmívaje se, nevypadal tak uboze nešťastný, jak prohlašoval. Naopak, zdál se být sebejistý a spokojený, jako muž, kterému leží svět u nohou. Zdálo se, že ani Belle nic nechybí, a už vůbec ne manželské blaho.

Yasmine se sotva ovládala. Nejdříve chtěla vyrazit z brány a brutálně zaútočit na muže, který z ní učinil ženu tak zoufalou a žárlivou, že se musela uchýlit ke špehování. Jen si představte ten šok nastrojených a vyparáděných hostů, kdyby veřejně nazvala Alistera Petrieho, toho nejlepšího z nich, podvodným cizoložníkem. Mohla by je častovat senzačními podrobnostmi o tom, co dělal v posteli!

Jenže nemohla vyvolat skandál, aniž by sama nevypadala jako žárlivá, bláznivá ženská, a na to nebyla připravená. Tvrdošíjně lpěla na té špetce pýchy, i když být svědkem Alisterova pokoření by ji vrcholně uspokojovalo.

Poněkud ji uklidnilo, když ji spatřil. Udělal komické gesto. Jeho úsměv zmizel. Zjevně nevěřil tomu, co vidí. Ztuhly mu rysy. Několik okamžiků zíral s propadlou čelistí a vypadal jako hlupák.

Yasmine šla podél plotu a upřeně se dívala do jeho vystrašených očí. Když prošla branou, zdálo se, že Alister uteče. Cítila skoro perverzní radost, když kráčela rovnou k němu. Jazyk mu vystřelil z úst, aby zvlhčil rty. Dostala se tak blízko, že viděla, jak mu na čele vyráží pot. V posledním možném okamžiku uhnula, odcházejíc pod úhlem ne větším než deset stupňů.

Dala se po Chartres Street do města. I když chtěla vidět, jak bude Alister na její výzvu reagovat, ani jednou se neohlédla.

Když pak Yasmine dorazila do Francouzského hedvábí, Claire a Mary Catherine večeřely. Claire se omluvila, že na ni nepočkaly. „Ještě toho musím tolik zařídit, než zítra odjedeme, tak jsem chtěla mít večeři rychle odbytou.“

„To nevadí. Nemám hlad.“ Yasmine se nezastavila, až před dveřmi do své ložnice, které za sebou hlasitě zavřela, aby odradila Claire od případné návštěvy.

Když se dostala do svého posvátného pokoje, slzy, které umíněně zadržovala, se jí vyřinuly z očí. Další hodinu a půl se zmítala mezi rudým vztekem a černým zoufalstvím. Jednu chvíli si představovala, jak pomalu a bolestivě zabíjí Alistera, zatímco tomu přihlíží jeho žena. V dalším okamžiku snila o milování, které by zapudilo jeho myšlenky na cokoliv jiného.

Citově vyčerpaná ležela na posteli, předloktí položené na očích, když se ozvalo diskrétní zaklepání na dveře. „Teď se mi s tebou nechce mluvit, Claire,“ zavolala.

„Nerušila bych tě, ale něco ti přišlo.“

„Cože?“ Odkryla si oči a posadila se. „Balíček?“

„Ano.“

Yasmine naboso doťapkala ke dveřím a prudce je otevřela. Claire jí podávala dlouhou, úzkou plochou krabici. Ignorujíc Claiřin soucitný výraz, vzala si krabici, poděkovala jí a zavřela dveře. Krabice obsahovala jedinou Sterlingovu růži zabalenou do zeleného hedvábného papíru. Byl to dokonalý, bezchybný květ s kouřově levandulovými okvětními lístky. Něha tohoto gesta jí proťala srdce jako trn. Kňourajíc bolestí, přitiskla si růži na prsa a zhroutila se s pláčem na polštáře.

O několik minut později ji zvedl zvonící telefon. Přikutálela se k nočnímu stolku a zvedla sluchátko. „Právě jsem ji dostala,“ řekla, neboť věděla, kdo jí volá, dřív, než se volající stačil představit.

„Drahoušku.“

Zvuk jeho hlasu uvolnil další přívaly slz. „Myslela jsem, že na mě budeš zuřit za to, že tě sleduju,“ řekla.

„Nejdřív jsem zuřil,“ připustil.

„Vypadal jsi, jako bys spolkl žábu, když jsi mě uviděl za plotem.“

„Kdyby mi nevěsta sáhla na koule, nešokovalo by mě to víc.“ Oba se trochu zasmáli. Pak řekl: „Nemůžu ti špehování vyčítat, Yasmine. Chovám se jako sprosťák. Můj čas a energii pohlcuje volební kampaň. Mám hrozně moc práce. Každý mě posílá někam jinam. Zanedbával jsem tě. Bylo to z nutnosti, ale… Teď říkám, promiň. Měj se mnou trpělivost, drahoušku. Až volby skončí, všechno bude jiné. Uvidíš.“

„Ty a Belle jste vypadali tak šťastně, Alistere,“ poznamenala, zatímco si pomalu omotávala telefonní šňůru kolem prstu. Jeho omluva zněla upřímně, ale ona nemohla zaplašit vzpomínku na to, jak on a jeho žena stáli ruku v ruce před kostelem.

„Myslím, že ona je šťastná,“ řekl. „Nemá v sobě tu vášeň, co já. Kterou máme my dva. Od té doby, co jsem se s ní přestal milovat, jí to ani nechybí. Vždycky chtěla úspěšného manžela a hezké děti. A má je. Neví, co je to opravdová láska. Bože,“ zasténal. „S tebou se to vůbec nedá srovnávat, Yasmine. To přece víš.“

„Ano, se mnou se to opravdu nedá srovnávat. Ona má tebe a já ne.“

„Žiju vedle ní,“ řekl klidně. „Mé srdce jí nepatří. Na ni nemyslím každou hodinu. Chci teď být s tebou.“

„Přijedu za tebou,“ nabídla dychtivě.

„To nejde. Musíme zůstat na téhle pitomé svatbě i po zbytek večera. Po hostině je večírek a po něm dokonce setkání v ještě užším kruhu. Je důležité, že se tady setkávám s lidmi. Jsou vlivní. Tři čtvrtiny peněz Louisiany jsou právě teď tady. Vyklouzl jsem, jenom abych ti objednal růži a zavolal.“

„Zítra odjíždím, Alistere,“ řekla a snažila se, aby se jí nechvěl hlas. „Budu na Mississippi aspoň týden.“

Po krátké pauze řekl: „Příští čtvrtek večer. Můžeš zajet do New Orleans?“

„Ano. Rosesharon je jenom dvě hodiny jízdy odtud. Bude to pro mě dlouhá noc, ale musím tě vidět.“

„Tak tedy ve čtvrtek.“

Když si upřesnili plány, řekla Yasmine dychtivě: „Už se nemůžu dočkat.“

„Ani já ne, ale teď už musím jít. Belle mě bude postrádat. Tohle měl být krátký obchodní hovor.“

„Miluju tě, Alistere.“

„Jo, támhle je. Dává mi znamení, abych se připojil ke společnosti. Na shledanou ve čtvrtek.“

Vlastně se s ní ani pořádně nerozloučil a zavěsil. Yasmine sklíčeně položila sluchátko do vidlice. Dlouho pak seděla na okraji postele a zírala do prázdna, paralyzovaná zoufalstvím. Nikdy v životě se necítila tak bídně. Ani růže ji už netěšila. Tiskla ji k sobě tak pevně, že začínala vadnout.

Konečně sesbírala tolik sil, aby došla do oblékárny, kde se zadívala na svůj odraz v zrcadle. Ani pláč nenarušil dokonalost její tváře. Nezaujatě ji studovala a pak se zeptala: „Proč se sakra do toho ženeš, ty pitomá náno?“

Nebylo to fair. Alister byl na večírku, smál se, pil šampaňské a tančil, obklopen lidmi, kteří si o něm mysleli, že je zatraceně prima. Tady byla ona: Yasmine, bohyně přehlídkových mol a obálek časopisů, plakala sama v koutě. „Co je na tomhle špatného?“ zeptala se svého odrazu.

Muži byli darebáci. Všichni muži. Sprostým otcem, který opustil matku, když byla Yasmine ještě v plenkách, počínaje a jejím současným milencem konče. Všichni byli ubozí, podlí a sprostí grázlové, kteří se málokdy zodpovídali za své skutky.

Jistě že mezi nimi byly výjimky. Jednou za uherský rok některý z nich dostal trest, který si bohatě zasloužil. Jako třeba Jackson Wilde.

Claire sklízela nádobí od večeře, když zaslechla, jak Mary Catherine vykřikla. Upustila houbu do dřezu a běžela z kuchyně do obývacího pokoje. Mary Catherine seděla v křesle a četla večerní vydání Times Picayune. Všechna barva jí zmizela z tváří. Ruce se jí chvěly.

„Maminko!“ vykřikla Claire vyděšeně. „Co se děje?“ Vrhla se k Mary Catherine a zachytila noviny, které jí vypadly z bezvládných prstů. „Můj bože,“ zašeptala Claire, když si přečetla pár odstavců z úvodníku. Klesla na opěradlo matčina křesla.

„Pan Cassidy si myslí, že jsi zabila reverenda Wildea, Claire?“

„Dělá jenom svou práci, maminko.“

„Políbil tě?“

Co na tom záleží?“ řekla Claire hořce. „Píšou, že ano.“

Mary Catherine si zakryla tvář rukama. „To je moje vina. Mé hříchy dopadají na tebe. Kdybych nezhřešila -“

„Maminko, nech toho!“ Claire odtáhla matčiny ruce z její zpustošené tváře. „Byla jsi mladá. Zamilovala ses a oddala ses mu. Ty jsi nezhřešila. Zhřešili na tobě.“

„Ale v novinách píšou, že je to tvou výchovou, že se pokoušíš klamat vyšetřovatele, aby ses vyhnula potížím. Och, Claire, je mi to tak líto. Nikdy jsem nechtěla, aby tě někdo soudil podle toho, co jsem spáchala já.“

„Toto,“ řekla Claire a rukou mířila na noviny, „je dílo zlé, špatné a záludné ženy. Ariel Wildeová se pokouší obvinit mě, jen aby odpoutala pozornost od sebe. Paní Wildeová nezná tebe ani mě. Co na tom záleží, co si o nás myslí? Ať si myslí, co chce.“

„Ale lidi a pan Cassidy…“ Matčina tvář odrážela muka. -Přidušeně vyhrkla: „Kdyby jenom pro mě přišel, tak jak mi řekl. Já jsem tam byla včas, i s věcmi. Jsem si jistá, že řekl dnes, kdy jsme se měli setkat. Jenže tam nebyl a -“

„Poslouchej, maminko.“ Claire si dřepla na zem ke křeslu a položila dlaně na ruce Mary Catherine. „Mám senzační nápad. Proč bys nejela zítra na Mississippi s námi?“

„Na Mississippi?“

„Ano. Na dovolenou. Nelíbilo by se ti vyjet si na pár dnů mimo domov?“ Usouzená tvář Mary Catherine se začala uvolňovat. Claire kula své želízko dál. „Harry může jet taky, aby ti dělala společnost, když budu pracovat. Pojeď, prosím. Chci, abys tam byla s námi.“

Mary Catherine si ostýchavě položila ruku na krk. Vypadala zmateně jako dívka, kterou právě nečekaně vyzvali k tanci. „Nu, Claire Louise, pokud mě tam opravdu potřebuješ…“

„Potřebuju, maminko.“ Claire vstala a pomohla Mary Catherine na nohy. Noviny odhodila z dohledu. „Nejdřív si vyber, co si chceš s sebou vzít. Zavolám Harry, aby zůstala na noc u nás. Vyrazíme časně ráno. Najala jsem dodávku, takže tam bude dost místa. Na snídani se zastavíme někde cestou. Ach, to bude hezký výlet! Už jsme spolu hrozně dlouho nikde nebyly.“

„Ano, velice dlouho,“ řekla Mary Catherine, když mířila do svého pokoje. „Vezmu si ty nové odpolední šaty.“

„Určitě. V tom odstínu modré vypadáš báječně.“

Jakmile Mary Catherine zmizela ve svém pokoji, Claire sáhla po novinách a přečetla si ten k zuřivosti dohánějící článek. Byl to vlastně škvár, ale účinně naočkoval čtenáře v tom smyslu, že vydavatelka skandálního katalogu Francouzské hedvábí Claire Laurentová je coura, která se dopouští podvodu, jen aby unikla obvinění z vraždy.

Claire se pokusila telefonicky zastihnout Cassidyho, ale nepodařilo se jí to. Když se trochu uklidnila, uvědomila si, že je jen dobře, že s ním nemluvila. Taky by se mu ta publicita nelíbila. Bude lepší, když zvládne situaci sama, bez týmu, jinak by se jen rozmnožily Arieliny narážky na nemorální a vysoce nevhodnou záležitost.

Claire zavolala Harriet Yorkové, informovala ji o změně v plánech, a pak si ověřila, že v Rosesharonu mají ještě jednu volnou ložnici. Jakmile Hany přijela, Claire ji zavedla k Mary Catherine, aby mohly spolu sbalit věci. Pak odešla dolů do dílny, aby si zavolala meziměsto. Chytila svého právního poradce v New Yorku na cestě na večeři, ale trpělivě ji vyslechl, když mu do telefonu četla větší část novinového článku.

„Varovala jsem ji, aby mě už více nepomlouvala,“ řekla Claire, když dočetla. „Mává mi před obličejem červeným praporem.“

„To mi dělá starosti,“ řekl právník. „Chce, aby se váš spor protahoval a ona z toho vytěžila publicitu, kterou to s sebou přináší. Nemá co ztratit. Vy se zase naopak publicity děsíte. Pokud nechcete svůj soukromý život vystavit na veřejnost víc než dosud -“

„To tedy nechci.“

„Pak vám radím, abyste ji ignorovala.“

„Zatraceně!“ zamumlala. „Vím, že máte pravdu, ale nechce se mi ustupovat. Na co jsou ultimáta, když je nedodržím?“

„Úplně stejně vyhrožují soudem celebrity bulvárním plátkům kvůli polopravdám, jež tisknou. Soudní pře přitahují jen větší publicitu. Je to patová situace. Pokud nechcete prát všechno své špinavé prádlo veřejně, máte svázané ruce.“

„Ale jak jí můžu dovolit, aby si říkala, co chce, o mně a mé rodině?“

„Nemůžete mít oboje, Claire. Pokud se jenom zmíníte o tom, co se má nebo nemá říkat sdělovacím prostředkům, musíte očekávat protiúder. Ariel Wildeová pak může říct, že se stavíte proti Prvnímu dodatku o svobodě slova a tisku, jen abyste z toho těžila.“

Claire si povzdychla. „Takhle jsem o tom nikdy neuvažovala.“

„Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby právě tohle byl její cíl,“ poznamenal právník. „Hrozně ráda by vás viděla, jak zobáte, co jste si sama nadrobila.“

Hovořili o tom ještě pár minut, až Claire prohlásila: „Opravdu nemám lepší možnost než ji dál ignorovat.“

„To je i moje rada. Je to otravné, ale ona vám nemůže doopravdy uškodit.“

„O sebe strach nemám. Vůbec mě nezajímá, co o mně Ariel Wildeová nebo kdokoliv jiný říká. Ale mám strach o maminku. Když ji někdo očerňuje, neznám bratra. Ona a Yasmine jsou moje jediná rodina. Jsme malá pevná skupinka, která stojí při sobě, protože jinak nic neznamená.“

„Já vím. Proto mě tolik zaskočila ta druhá záležitost.“

„Jaká druhá záležitost?“

A pak jí sdělil opravdu špatné zprávy.

Dvě slečny Monteithové vypadaly, jako by si z oka vypadly. Grace měla vlasy o odstín tmavší než Agnes, ale jinak mezi oběma kulaťoučkými ženami nebylo rozdílu. Byly švagrové, jak vysvětlily Claire, když si rezervovala penzion známý jako Rosesharon.

„Naši manželé byli bratři, víte,“ řekla jí Agnes. „Obě jsme je ztratily během pár měsíců.“

„Než abychom se dohadovaly, co která v domě zdědila, rozhodly jsme se ho společně využít,“ doplnila Grace.

„Obě rády vaříme. Bylo proto jenom rozumné, že jsme investovaly do naší záliby.“

„I když místo pro hosty moc lákavé nebylo.“

„Prodaly jsem část půdy a z těch peněz jsme najaly architekta, který přestavěl dům od sklepa po střechu.“

„To tedy odvedl chlapácké dílo,“ řekla Claire a rozhlédla se po prostorném foyer. Dům byl zařízen velice starosvětsky.

„Chlapácké?“ zašeptala Agnes teatrálně a sklopila své nazrzlé řasy. „Byl ženštější než většina ženských, co znám.“

„Agnes!“ napomenula ji Grace se zachichotáním, které skryla za žilnatou, skvrnami pokrytou rukou.

Když Agnes ověřovala kreditní kartu Claire, řekla: „Vaše pokoje jsou připravené. Džus, studené nápoje, ovoce a pečivo budou vždycky v kuchyni, pro případ, že by někdo nestihl pravidelné jídlo. Snídaně se podává mezi sedmou a půl devátou, ale na příborníku v jídelně bude vždycky konvice s čerstvou kávou. Oběd je neformální studené bufet. Čaj a chlebíčky podáváme mezi půl čtvrtou a pátou. V pět otvíráme bar, ale kromě vína, které se podává k večeři, se za další alkohol platí. Každý si může namíchat vlastní pití. Důvěřujeme našim hostům, že si sami povedou účty. Večeře je jediné oficiální jídlo. Podává se v půl osmé.“

Claire se obě ženy líbily a doufala, že nikdo z týmu nezneužije jejich pohostinnosti nebo naivity. „Budeme se snažit váš harmonogram dodržovat,“ řekla jim. „Ale když se pozdržíme, budeme si cenit vaší přizpůsobivosti.“

„Samozřejmě, drahoušku. Jste našimi prvními pracujícími hosty. Jsme bez sebe nadšením. Jedině filmové natáčení by mohlo být ještě lepší,“ rozplývala se Agnes.

„Váš katalog milujeme,“ řekla Grace. „Když se objeví v poště, bojujeme o to, která z nás si ho prohlédne první.“

„To jsem ráda, že to slyším.“ Claire potěšilo, že si takto řekly o úsměv. Ani pod hrozbou trestu smrti by se nedokázala tvářit vážně. „Z toho, co jsem dosud viděla, bude váš dům báječným prostředím pro naše fotografování.“

Zapůsobil na ni, už když sjeli z dálnice a dali se štěrkovou, stromy lemovanou cestou k Rosesharonu. Přestože už pěstitelská sezóna končila, trávník a květinové zahrady kolem domu byly svěží a zelené. Ve stínu rozložitých stromů stál bílý zahradní nábytek.

Dům sám vypadal jako svatební dort. Cihly byly natřeny světlou, pastelově růžovou barvou. Šest žlábkovaných korintských sloupů a všechny další ozdoby byly bílé. Byla zde prostorná útulná veranda stíněná z prvního patra balkonem. Claire Yasminina volba velice potěšila.

„Chceme, aby se vám tu líbilo,“ řekla jí Grace. „Nezapomeňte, že je to náš domov. Chovejte se tu jako doma.“

Zmatek venku na verandě upoutal jejich pozornost k hlavnímu vchodu. Malý štíhlý mladý muž v bílém plátěném obleku a žluté košili s krátkými rukávy otevřel prosklené dveře a impozantně vstoupil.

„Claire!“ vydechl, když ji uviděl. „Tohle je prostě boží. Drahoušku!“ Políbil ji na obě tváře a pak otevřel expozimetr, který mu visel na černé šňůrce kolem krku, těsně u její tváře, a přečetl naměřenou hodnotu. „Och, tohle bude sladké. Už se nemůžu dočkat, až začneme, pokud se ovšem dřív tím děsným horkem nevypařím. Jak to tady vy, místní, můžete vydržet? Ale dům je boží, to je tedy fakt. Yasmine toho naslibovala, ale víte, jak ta děvka často přehání.“

Leon byl jedním z nejvyhledávanějších módních fotografů v New Yorku. Jeho okázalosti konkurovalo jenom jeho umění zacházet se světlem a čočkami. Pokud zrovna neprodělával záchvat vzteku nebo přisprostle neklábosil, mohl být docela zábavný.

Leon ještě nezmlkl. „Kvůli tomu schodišti bych dokázal umřít. Musíme na něm udělat záběr s některou z dívek, jak na něm leží jakoby v mdlobách.“ Předvedl tu pózu. „Oči napůl přivřené, víte. Vezmu to odtud. Možná pozdě odpoledne se sluncem, které by ozařovalo jenom některá místa. Ano, ano,“ řekl a zatleskal. „Musí to být někdo s bohatými vlasy a zezadu na ně pustíme fén. Kapičky potu jí budou vystupovat na tvářích. Och bože, mrazí mě, jen když na to pomyslím.“

Dorazil zbytek týmu. Všichni se sesuli do jednotlivých kusů nábytku jako ranění vojáci. „Bože, to je horko,“ řekla jedna z modelek, když si vyhrnula hřívu blonďatých melírovaných vlasů nad šíji.

Kromě čtyř modelek, mladých a dospělých, které neměly chybu a které se oslovovaly křestními jmény - Felicia, Dana, Liz a Alison, přijeli také dva pánové. Snědý a přemýšlivý Kurt měl skvělé černé vlasy až po ramena. Uměl vypadat uhlazeně a evropsky nebo nebezpečně a nespoutaně. Paul byl modrooký blonďák. Představoval typy kluka odvedle a distingovaného elegána. Yasmine s nimi se všemi už pracovala i na předchozím katalogu. Byla to veselá společnost.

Garderobiérka byla známá v módním průmyslu prostě jenom jako Rue. Byla to babizna ve středních letech, s hrubými rysy a hlasem jako míchačka betonu. Nikdy jí v koutku úst nechyběla cigareta.

Maskérka byla tichá Asiatka s porcelánovou pletí a výraznýma očima laně. Kadeřnice paradoxně neměla téměř žádné vlasy. Byla ostříhaná nakrátko až těsně k lebce, což kompenzovala náušnicemi, které jí visely skoro až na ramena.

Leonův asistent, baculatý a růžovoučký jako novorozeně, byl nesmělý mladý muž, který málokdy promluvil a neustále zůstával v Leonově stínu.

„Možná bychom se měli všichni nejdřív ubytovat,“ řekla Claire. „Jakmile budete mít vybaleno, ráda bych se sešla s Leonem a Yasmine, abychom upřesnili jednotlivé záběry.“

Slečny Monteithovy najaly dva sluhy na pomoc se zavazadly. Než se všichni rozprchli, snažila se Claire překřičet hluk: „Modelky i oba pánové, ráda bych, abyste ještě před večeří vyzkoušeli všechno, v čem budete pózovat. Rue už označila jednotlivé kusy vašimi jmény.“

Všichni se rozdělili do dvojic. Claire nevěděla, kdo s kým spí, a ani se to nesnažila zjišťovat. Příliš mnoho řečí může kamarádské vztahy při fotografování pokazit. Kdyby mělo během jejich pobytu dojít k nějakým minidramatům, raději o nich nechtěla vědět.

Mary Catherine měla pokoj společně s Harry. Leon zase se svým asistentem. Claire s Yasmine. Kadeřnice, Rue a maskérka spaly ve Winnebago. Claire byla ráda. Jinak by totiž nezbylo místo pro matku a Harry.

Naštěstí se mohla soustředit na svou práci, aniž by se musela obávat, že Cassidy bude vyslýchat její matku. To byl také hlavní důvod, proč odvezla Mary Catherine z New Orleans.

KAPITOLA 15

Claire byla brzy hotová a nad šálkem kávy diskutovala s Leonem, Rue a Yasmine o záběrech, které si na ten den naplánovali. „Co byste řekli tomu, kdybychom použili tu starou toaletku z naší ložnice pro některý z interiérových záběrů?“ zeptala se Claire Yasmine.

Yasmine reagovala nadšeně. „Mohli bychom vzít modelku zezadu, jak se dívá do zrcadla, a to by mohlo odrážet jednoho z chlapců, jak ji pozoruje balkónovými dveřmi. Mohli bychom zatáhnout ty gázové záclony, takže by bylo vidět jenom jeho siluetu.“

„Bylo by to dobré s tou dekoltovou podprsenkou, co jsi navrhla, Claire,“ řekla Rue mezi záchvaty kašle.

„Leoně?“

„Bude to boží. Ale se záběry v interiéru počkáme, až bude pod mrakem. Chci využít toho skvělého slunečného počasí, dokud trvá.“

Počasí se snažilo podle Leonova přání. I ranní pózování šlo dobře. K poledni dokončili třetí záběr.

„Budeme pokračovat po obědě,“ říkala Claire všem, když stoupali po hlavním schodišti nahoru vstříc stínu verandy, kde Agnes Monteithová čekala s bezdrátovým telefonem.

„Hovor pro vás, slečno Laurentová. Nějaký pan Cassidy. Řekla jsem mu, že podáváme oběd, ale velice naléhal.“

„Ano, to on umí.“ Claire se zamračila a vzala si sluchátko, ale neřekla nic dřív, dokud všichni nebyli uvnitř. „Haló, Cassidy.“ Její hlas nejevil žádné známky přátelského postoje.

„Jak je na Mississippi?“

„Horko.“

„Určitě ne víc než tady.“

„Cože?“

„Jen se netvařte tak nevinně. Prožívám si tady s Crowderem peklo.“

„Kvůli tomu článku v novinách?“

„Viděla jste ho?“

„Než jsem odjela z New Orleans. Podle Ariel Wildeové jsem coura, ne?“

„Mnoho povyku pro jednu malou pusu.“

Vlastně to nebyla „jedna malá pusa“, ale Claire se ovládla, aby to nepřipomněla. „Měl jste myslet na následky dřív, než jste mě políbil.“

„Myslel jsem na ně. V té době se nezdálo, že by mohly vyvolat takové peklo.“

Claire bylo teplo a špatně se jí dýchalo. Klesla do nejbližšího proutěného křesla a moc si přála, aby ji napadlo něco, čím by vyplnila tu trapnou pauzu.

Cassidy řekl: „Ariel volala Crowderovi, než šla za novináři. Zdá se, že má někoho, kdo vás sleduje.“

Představa, že ji někdo sleduje, nějaký cizí člověk, v ní vyvolala pocit, že potřebuje okamžitě koupel. „K čertu s ní! Proč nás jenom nenechá na pokoji? A vy taky.“

„Podívejte se, posledních pár dní pro mě zrovna nebyla procházka rajskou zahradou.“

„Nepředpokládám, že z vás měl Crowder radost,“ poznamenala.

„Pohrozil mi, že mě z případu odvolá.“

„To byste nechtěl, viďte?“

„Ne.“

„Jak Crowder veřejně reaguje na ten novinový článek?“

„Všechno popírá.“

„Copak může?“ zvolala Claire.

„To, že jsem vás políbil, je její prohlášení proti našemu. A komu bude veřejnost věřit víc, náboženskému bláznovi, nebo státnímu návladnímu?“

„Crowder lže, aby vás chránil?“

„Mě ne-. Lže, aby chránil svůj úřad. Je především politikem a zřízení hájí tak vášnivě, jako vy stojíte proti němu.“

Claire se to snažila všechno vstřebat, když ji náhle zamrazilo. „Abyste se Crowderovi zavděčil, málem jste mě obžaloval. Je to jediný způsob, jak můžete veřejnosti dokázat, že nejste zaujatý a že moje půvaby na vás nemají žádný vliv.“

„To sakra ne,“ řekl drsně. „Tak to vůbec není.“

„Opravdu?“

„Dobrá, do jisté míry máte pravdu. Ale s politikou a Crowderem to nemá nic společného. Jediná osoba, které musím něco dokázat, jsem já sám. Řekl jsem si o ten případ. Vyžádal jsem si ho. A když ho teď mám, je mou povinností postavit vraha Jacksona Wildea před soud.“ Mírněji dodal: „Ať je to kdokoliv. Proto…“

„Co proto?“

„Proto jsem dnes ráno dostal povolení k domovní prohlídce ve Francouzském hedvábí.“

Po jeho prohlášení se jí prudce sevřely útroby. Představa, že se nějací cizí lidé dotýkají jejích osobních věcí, byla nesnesitelná. „To mi nemůžete udělat, Cassidy!“

„Je mi líto, Claire, ale můžu. Musím. Vlastně tam kvůli tomu teď jsem.“

Bez rozloučení zavěsil.

Když se připojila ke skupině u studeného bufetu, zarytě se snažila usmívat a chovat se nenucené, ale neoklamala všechny.

Mary Catherine ji zatáhla stranou. „Je všechno v pořádku, drahoušku? Vypadáš rozrušeně.“

Něžně stiskla matčinu ruku. „Jsem v pořádku, maminko.“

„To byl telefon od pana Cassidyho, že? Zase se tě vyptával na reverenda Wildea?“

„Ne. Nic takového to nebylo. Máš se dobře? Co jste dělaly s Harry dnes dopoledne?“

Mary Catherine se dala do zdlouhavého líčení svých činností. Pro Claire bylo těžké soustředit se na to, co matka říká. Na správných místech činila vhodné poznámky, ale na mysli jí ležela jenom policejní prohlídka jejího majetku. Bůhví, co si budou myslet její zaměstnanci. Později jim zavolá a ujistí je, že se nemají kvůli prohlídce ničeho obávat.

Toho odpoledne konala své obvyklé povinnosti, ale v duchu se vracela k cizím lidem v uniformách, kteří se probírali v šuplících jí, Yasmine i Mary Catherine, listovali v jejich dokladech, šťourali se jim ve skříních a osobních věcech. To Cassidymu nikdy neodpustí.

„Miláčku, nevíš, kde jsou mé zlaté manžetové knoflíčky?“

Alister Petrie se vynořil z oblékárny s rozepnutými manžetami. On a Belle se měli za půl hodiny zúčastnit večírku na počest založení volebního fondu. Už měli zpoždění. Z odpoledního předvolebního shromáždění přijel domů pozdě a měl sotva čas se osprchovat a převléknout, než znovu stane tváří v tvář dalšímu davu potenciálních přispěvatelů a voličů.

„Jsou na toaletce.“

Belle seděla na polstrované sametové stoličce před toaletkou a kartáčem si rozčesávala blond pážecí mikádo. Stejný účes nosila od dob střední školy. Její vlasy byly sametové a hedvábné díky drahým olejovým zábalům a pravidelnému měsíčnímu stříhání.

„Viděla jsi mě v televizi?“ zeptal se, když se k ní blížil, zapínaje si košili.

„Ne, miláčku. Měla jsem co dělat, aby bylo všechno na dnešní večer připravené. Jsem si jistá, že to byl obrovský úspěch.“

Sáhl jí přes rameno pro manžetové knoflíčky. „Dvě televizní stanice…“ A ucukl rukou, jako by ho kousla kobra.

Jeho manžetové knoflíčky ležely jako v hnízdečku na krajce, kterou okamžitě poznal. Sevřel se mu žaludek. Několik nekonečně dlouhých okamžiků se bál, že se vyzvrací na všechny ty kelímky s krášlicími krémy a lahvičky s parfémy.

Jeho oči se v zrcadle střetly s jejíma. Velice chladně dokončila zapínání diamantových náušnic. „Našla jsem to v kapse saka, které jsem chtěla nechat vyčistit. Jako tvoje manželka mám takový drobný zvyk prohlédnout ti kapsy, než pošlu šatstvo pryč. Měl jsi to vědět a být opatrnější.“

„Belle, já -“

„Co mi chceš říct, Alistere?“ Otočila se na stoličce a hleděla na něho s výrazem příliš sladkým na to, aby to myslela upřímně. „Že jsi začal nosit dámské prádlo?“ Zvedla elastickou krajku, která lemovala malý trojúhelník. „Jakpak se říká té zvláštní zálibě? Změna v oblékání?“

Když se vzpamatoval z počátečního šoku, že vidí Yasmininy kalhotky na manželčině toaletce, začal se ho zmocňovat vztek. I jiní muži měli milostný poměr a nemuseli ho nijak vysvětlovat. Proč on musel vždycky hrát kajícníka?

„Nemluv se mnou arogantně, Belle.“

„Pak tedy,“ řekla a natáhla pružný okraj kalhotek jako gumu u praku, načež je nechala spadnout znovu na toaletku, „jediný další závěr, který z toho mohu vyvodit, je, že máš mimomanželský poměr.“

Vstala a odstrčila ho stranou. Ze všech jejích póz ho toto povýšené chování rozčilovalo nejvíc. Stačilo pár nacvičených gest a vypočítavých slov a dokázala, že si připadal neohrabaný, hloupý a malý.

On však byl kongresmanem Spojených států, proboha! Nikdo, ani jeho vlastní žena, ho nebude ponižovat. Nikdy se nepřizná, že má milenku, natož aby prosil o odpuštění.

Belle vytáhla ze skříně šaty z měňavé látky, stoupla si do nich, vytáhla si je nahoru přes štíhlé boky. „Zapni mi to,“ požádala a provlékla paže rukávy posetými flitry.

Když jí zapnul šaty, otočila se tváří k němu. „Nejsem tak hloupá, abych si myslela, že jsi mi věrný. Pochopitelně jsi měl i jiné ženy. I teď máš jednu a budeš mít další. O to tady nejde.“

„Tak proč o tom mluvíme?“ zeptal se útočně. Mohla kalhotky diskrétně vyhodit a vyhnout se této ošklivé scéně. Dostával do těla celý den a ani doma se nepotřeboval obírat sračkami.

„Mluvíme o tom proto, že jsi hrozně hloupý.“

Alister viděl rudě. „Zatraceně. Já -“

Zvedla obě ruce. „Ušetři mě tvého oprávněného rozhořčení, Alistere. Nemůžeš si ho dovolit. Vyslechni mě a dávej pozor na to, co říkám.“

Oči se jí zúžily. „Jestliže zjistím, že nedodržuješ naši manželskou smlouvu, budou o tom vědět i ostatní. Jsi neuvěřitělně hloupý a hrozně neopatrný. Dřív nebo později na to doplatíš. Během kampaně ses ucházel o přízeň voličů. Vytvořil sis silnou, pevnou skupinu příznivců.“ Odmlčela se, aby se nadechla. „Jak si myslíš, že tě přijmou takoví vyznavači bible jako příznivci Jacksona Wildea, až vyjde najevo, že jsi cizoložník? I mrtvý Wilde má stále ještě vliv. A my ho můžeme využít. Výmluvně jsi kritizoval místní úřady, že se jim dosud nepodařilo najít jeho vraha. Ale to všechno padne, jestli se tvůj image křesťana ukáže být falešným. Hodláš obětovat tisíce hlasů svých voličů za pár hodin…“ A rukou znovu ukázala na kalhotky na toaletce.

„Šoustání. Říká se tomu šoustání, Belle.“ Potěšilo ho, že najednou zbledla a celá znehybněla. „ A kdybys v posteli nebyla tak upjatá, nikdy bych -“

„A dost.“ Ukazováčkem mu mířila doprostřed prsou. „Nesvaluj vinu na mě. To je tvoje chyba, Alistere. A já ti teď dávám na vědomí, že případné následky za to neponesu. Líbí se mi být paní Alister Petrieovou, manželkou kongresmana. A tou také hodlám být dál. Ale pokud se necháš nachytat jako podvodný a prolhaný manžel, neočekávej ode mě, že ti potvrdím, jaký jsi báječný a milující manžel a otec. Blázna ze sebe dělat nenechám. Kromě toho,“ pokračovala a snížila hlas do důvěrného tónu, „víš, co to bude znamenat, pokud omezím svou finanční podporu tvé kampani.“ Alister cítil, jak mu vyprchala krev z tváří. Belle se usmála. „Nikdo - zatím - neví, že kdyby nebylo mého dědictví, tak bys nezískal své místo v Kongresu ani poprvé. A bez mého přispění nezískáš ani tohle. Přemýšlej o tom. Až budeš mít příště nutkání zašoustat si -jak tomu tak kouzelně říkáš-zopakuj si naši manželskou smlouvu.“

Pěstěným nehtem mu poklepala na naškrobenou košili. „Chtít mě učinit nešťastnou by bylo krajně špatné rozhodnutí. Ukonči ten poměr. Okamžitě.“

Vystoupila na špičky a lehce ho políbila na rty. „Raději se rychle oblékni, nebo přijdeme pozdě. A pár minut si ušetři, abys popřál dětem dobrou noc.“ Ve dveřích ložnice se zastavila a pokynula hlavou k toaletce. „A tohle laskavě ukliď, abych to už nikdy neviděla.“

Alister pěnil, ale nemohl naprosto nic dělat. Napohled měli dokonalé manželství. Pokud šlo všechno tak, jak chtěla Belle, život byl harmonický. Ale nedělal si o ní žádné iluze. Vypadala křehce jako skleníková orchidej. Když jí však někdo zkřížil cestu, dokázala být nebezpečná jako upír.

Byla také příliš rezervovaná, než aby se těšila z dobrého tvrdého sexu. Měla ráda, když bylo všechno úhledné a útulné, dobře zorganizované, naplánované a kontrolované. Nerozčílilo ji to, že Alister má milenku. Ve skutečnosti se jí asi ulevilo, že se nemusí tak často namáhat. Rozzlobilo ji načasování toho poměru a jeho chyba, že ho tajil. Belle nechtěla hrát někomu divadýlko. To ji naštvalo.

Přistoupil k toaletce a sebral kalhotky. Tolikrát mu poměr s Yasmine bránil v lepším úsudku. Otřásl se při pomyšlení, že by nějaký šikovný reportér zvětřil jeho poměr se známou černou modelkou. Ale co měl dělat? Jenom přežívat na sterilním sexu bez fantazie, jak mu ho nabízelo manželské lože? Měl všechno utajit, dokud nebude po volbách? Bylo nemožné udržet si profil během politické kampaně. Byl jako hromosvod, přitahoval pozornost a neustále potřeboval být na očích veřejnosti, aby získal hlasy voličů.

Tyto dva zájmy se neslučovaly. Něčeho se musel vzdát. Nemohl mít všechno.

Zatímco držel kalhotky na jednom prstě a vzpomínal na to bizarní odpoledne ve své washingtonské kanceláři, objevil se mu na rtech úsměv a zasmál se. „A kdo říká, že ne?“

Restaurace byla pochmurná jako Cassidyho nálada. Byl to jeden z těch rodinných podniků, které nabízely policajtům slevu oplátkou za chabou ochranu a mírné spropitné. Místo navrhl detektiv Glenn. Bylo to přesně podle jeho gusta: špinavé a depresivní. Cassidy si přál, aby byl kdekoliv jinde, diskutoval o čemkoliv jiném, než o čem musel diskutovat nad neinspirativními hamburgery, mastnými brambůrky, mazlavým kokosovým moučníkem a bezpočtem šálků mastné kávy.

„Víš, teď jsem o něčem přemejšlel,“ řekl Glenn, když si zapaloval další z nekonečné řady cigaret. „Třeba nějaká holka měla něco s Wildem. Nějakej románek. Nenapadlo tě to?“

„Ne,“ řekl Cassidy, uražený, když slyšel, že se o Claire mluví jako o holce. „Jak jsi na to prosím tě přišel?“

Ta Yasmine je přece pěkný číslo a seznam jejích milenců je míle dlouhej. S kým teď chodí? Už přes rok se o žádným románku nepsalo. Divný, co?“

„Ty si myslíš, že chodila s Wildem?“

Glenn pokrčil rameny. „Možná že ty peníze, co mu nabídla, byly splátkou jinýho druhu.“

„Už máš v sobě moc nikotinu,“ řekl Cassidy hořce a odháněl si kouř od obličeje.

„No, po tom, co jsme zjistili dneska, už uvěřím všemu.“ Hvízdl. „Podivná osůbka.“

Cassidy na to nic neřekl a dál si pohrával se zlomeným stojánkem na ubrousky.

„A ta ženská Laurentová taky nevoní po fialkách, co?“

„Ne,“ odpověděl tiše Cassidy. „To tedy ne. Ale to, co jsme našli, ještě nic nedokazuje.“

„To ne, ale už jsme zase blíž.“ Glenn usrkl kávy. „Co si myslí Crowder? Řekls mu to, ne?“

„Jo, informoval jsem ho.“

„A?“

„Řekl, že máme vyrazit,“ zamumlal Cassidy neochotně.

„Takže…“

Cassidy zvedl hlavu a podíval se na detektiva přes špinavý stůl. „Takže?“

„Takže tady budeš sedět, jako bys ztratil posledního kámoše, nebo zvedneš hlavu a s ptákem pod kontrolou a nažhavenou prdelí vyrazíš?“

KAPITOLA 16

V Rosesharonu hrozil déšť. Vysoká vlhkost si vybírala svou daň mezi těmi, kdo na ni nebyli zvyklí, a všude vládlo napětí. V průběhu rána mraky ještě více ztěžkly a bylo čím dál víc dusno. Modelky, kterých právě nebylo třeba, odešly do svých pokojů, aby si odpočinuly v klimatizovaném pohodlí. Protože počasí bylo pro práci venku příliš nejisté, rozhodli se, že udělají nějaké záběry v interiéru s pomocí toaletního stolku z Claiřiny a Yasmininy ložnice.

Jak navrhla Rue, Dana předváděla dekoltovou podprsenku. Měla k ní saténové kalhotky v barvě slonoviny, punčochy a saténové lodičky v téže barvě. Claire se zeptala Monteithových, kde v nejbližším městečku najde půjčovnu svatebních šatů.

„Proč, my jedny máme!“ zvolaly jednohlasně.

Jejich neteř měla v Rosesharonu před několika měsíci svatbu a její šaty byly stále ještě uloženy v podkroví. Slečny ujistily Claire, že jejich neteř by velice potěšilo, kdyby její šaty použila pro katalog Francouzského hedvábí. Snesly šaty dolů a vyndaly je z ochranného obalu. Naštěstí nebyly čistě bílé, takže se barevně hodily k předváděnému prádlu. Rue je žehlila a neustále si přitom mumlala. „Přesně to jsme potřebovali. Ještě by sakra mohlo být víc dusno.“

Teď svatební šaty visely vedle toaletky, jako by Dana byla nevěsta, která se připravuje na svatební obřad. Toaletka byla naaranžována tak, že třídílné zrcadlo odráželo francouzské dveře otevřené na balkón. Byla by to pěkná fuška, nebýt Leona a veškeré jeho osvětlovací techniky.

„Ať si Dana vyhrne vlasy nahoru,“ řekla Yasmine, „abychom dostali do záběru celý střih podprsenky.“

Maskérka ještě neskončila s make-upem Danina těla, proto Yasmine požádala Claire, aby si sedla na stoličku místo ní, zatímco nastavovali osvětlení, zrcadla a úhly fotoaparátů.

Claire se usadila a pohlédla na sebe do zrcadla. „Já tedy sotva vypadám jako nevěsta,“ řekla a kriticky zkoumala svůj odraz. Její plátěná košile byla zmuchlaná a většina jejího make-upu už vzala za své. „Ještě tak jako Frankensteinova nevěsta.“

„Vyhrň si vlasy z krku,“ řekla jí Yasmine.

„Ráda.“ Dvakrát si pevně zakroutila vlasy a zvedla si je až na temeno hlavy, paže držela rovnoběžně s rameny.

Očima zachytila nějaký pohyb u francouzských dveří. Cassidy rozhrnul závěsy a vešel do místnosti. Zarazil se. Jejich pohledy se střetly v zrcadle.

„Skvěle, Claire!“ zvolala Yasmine. „To je skvělý. To je přesně ten výraz, co chci! Viděla jsi to, Dano? Překvapení. Očekávání. Tak trochu bez dechu.“ Jenže když se přes rameno ohlédla a viděla, že příčinou Claiřina zmateného výrazu byl Cassidy, její nadšení rychle pohaslo. „Co tady děláte?“ zeptala se se zjevnou nevolí. Obrátila se ke Claire. „Ty jsi ho pozvala?“

„Ne,“ odpověděla s očima pevně upřenýma na zástupce státního návladního.

Leon ponechal světla svému asistentovi, přitočil se ke Cassidymu a položil mu ruku na paži. „A vy jste kdo?“

„Je to polda z New Orleans,“ odpověděla Yasmine.

Cassidy se mile usmál, ale jemně vyprostil svou paži z Leonova sevření. „Nejsem polda.“

Claire vstala a vedla modelku na její místo. „Potřebujeme udělat tento záběr. Jsou všichni připraveni?“

Dana zaujala místo na stoličce před toaletkou. Rue a ostatní se shlukly kolem ní. Yasmine začala s Leonem znovu probírat obměny tohoto záběru.

Pokoušeje se skrýt svůj hněv, táhla Claire Cassidyho do kouta. „O co se pokoušíte tím, že jste tady?“

„Nevěděl jsem, že vcházím přímo doprostřed jeviště, když jsem procházel tím… hm… těmi závěsy.“ Jeho pozornost právě rozptylovala Dana, která jako nevěsta vypadala oslnivě a žádostivě sexy ve zlatavém světle, které na ni pouštěl Leon.

„Naše fotografování je pro návštěvy přísně uzavřeno,“ řekla Claire upjatě, všímaje si směru jeho pohledu. „Rodiče, přátelé, dokonce i manželé či manželky se zakazují. Tato omezení si vyžaduje ochrana soukromí modelek a tvůrčího úsilí všech zúčastněných.“

„Je mi líto, ale tentokrát budete muset učinit výjimku.“

„Nebo co?“

„Nebo vám ukážu soudní příkaz.“

„Další prohlídka? Mám říct členům mého týmu, aby se připravili na prošacování?“

Zamračil se a naprosto nevinně se na ni podíval.

„Jak jste se dozvěděl, kde budeme?“ zeptala se rozmrzele.

„Mám k dispozici celou armádu vyšetřovatelů. Najít vás byla hračka.“

„Překvapuje mě, že vás slečny Monteithovy nechaly jít dovnitř. Myslela jsem, že dům je otevřený jenom pro hosty.“

„Já jsem host.“

„Cože?“ zvolala. Když si uvědomila, že k nim přitahuje pozornost, snížila hlas, ale stále v něm bylo slyšet hněv. „Jedinými hosty jsme tady měli být my. Už při rezervaci jsem to zdůraznila.“

„Slečny mají ještě jeden pokoj. Moje pověřovací listiny je přesvědčily, aby mi ho nechaly.“

„Nechci vás tady, Cassidy.“

„Ano, tím jsem si jistý. Zvlášť pokud přináším špatné zprávy.“

Založila si ruce na prsou. „Ty mi přinášíte vždycky. Tak o co jde? Ať už to máme za sebou.“

Ohlédl se přes rameno. Ostatní měli práci, nebo to alespoň předstírali. Jako Claire i on cítil, že jim překáží. Zatáhl Claire na chodbu, aby měli více soukromí.

Hleděl na vzorek koberce, pak skoro omluvně zašeptal její jméno, zvedl hlavu a podíval se na ni. „Vy jste věděla, že provozuje voodoo?“

„Kdo, Yasmine?“ Přikývl a Claire souhlasně pokrčila rameny. „Mnozí v New Orleans se s tím přechodně seznámili. Poté, co tady strávila tolik času, začalo ji to zajímat. Má nějaká voodoo kouzla, pár svíček, které představují -“

„Její pokoj ve Francouzském hedvábí je plný té veteše.“

„To nic neznamená. Co ji znám, pletla se do každého náboženství od judaismu po buddhismus. Někdy nosí křesťanský kříž a k tomu náramek s egyptským motivem. Tyhle symboly pro ni nemají žádný význam.“

„Tady jde ale o víc než o cetky a oděvní bižuterii, Claire. Našla se i panenka, figurka Jacksona Wildea.“

„To nic neznamená!“ vykřikla přidušeně, aby neupoutala pozornost ostatních. „Je to všechno, co našli? Na pitomé panence těžko můžete postavit soudní případ.“

„Ve Francouzském hedvábí, ať už v kancelářích nebo v bytě, nenašli nic, co by vás přímo spojovalo s Wildeovou vraždou.“

Pomalu, aby neodhalila svou úlevu, uvolnila zadržovaný dech. „Mohla jsem vám říct, že tam nic nenajdou, ale vy byste mi nevěřil.“

„Počkejte.“

„Ach, ještě něco,“ řekla. „Teď ta špatná zpráva.“

Zdálo se, že jeho oči pronikají přímo její lebkou. „Vzorky vláken z koberce ve vašem autě jsou stejné jako ty, které jsme vysáli z hotelového pokoje Jacksona Wildea. Testy byly nezvratné. Vy jste mi lhala, Claire. Sakra, vy jste tam byla!“

Josh zaklepal na dveře koupelny. „Ariel, jsi v pořádku?“ Zaslechl ji, jak zvrací, a to ho vyhnalo z jeho hotelového pokoje v Tulse. „Ariel,“ volal a klepal hlasitěji. „Otevři dveře.“

Uslyšel spláchnutí. O pár vteřin později Ariel odemkla dveře a otevřela. „Bůh ví, jak málo mám drahocenného soukromí, Joshi. Ocenila bych ho alespoň ve své vlastní koupelně.“

I když si všiml, jak špatně vypadala posledních pár týdnů, přece ho její vzhled šokoval. Pod očima měla tmavé kruhy, o nichž se obával, že nebyly vytvořeny make-upem. Tváře se ji propadly a její obličej vypadal vyzáble. Když se k němu obrátila zády, všiml si, jak se jí pod látkou šatů rýsují lopatky.

„Nutíš se ke zvracení.“ Následoval ji do oblékárny, kde se začala probírat šaty. Zřejmě se rozhodovala, co si vezme na sebe pro vystoupení ve dvou místních televizních zpravodajstvích a na interview s novináři, která byla plánována toho dne na pozdější dobu.

„Je mi dobře, až na to, že mě bolí hlava, a tvoje kázání to jenom zhoršuje.“

„Od bolení hlavy by ti pomohlo pořádné jídlo.“

„Jedla jsem včera večer jako nezavřená.“

„A pak jsi přišla sem a všechno jsi zvrátila.“

Zlostně se na něho podívala, zatímco vytahovala šaty ze skříně a hodila je na postel.

„Ariel, sněz něco,“ prosil. „Potřebuješ pořádnou stravu. Čeká tě dnes těžký den.“

„Přestaň mě otravovat.“

„Potřebuješ jíst.“

„Jedla jsem!“

Ukázala rukou na podnos, který přinesla etážová služba. Ověřil si to. Oběd zůstal nedotčený až na kávu. „Káva není jídlo.“

„Ráda bych se teď převlékla,“ prohlásila netrpělivě. „Jak jsi řekl, dnešní odpolední program je nabitý.“

„Zruš ho.“

Zírala na něho, jako by mu narostly rohy. „Cože?“

„Odvolej ten program a odpočiň si.“

„Zbláznil ses? To přece nemůžu udělat.“

„Což znamená, že to neuděláš.“

„Ano, neudělám to. Chci, aby sál byl dnes večer plný. Chci, aby lidi venku volali, že chtějí dovnitř, že se chtějí s námi modlit.“

Josh po straně zaklel. „Ariel, to je šílenství. Jsme na cestách už deset dní. Přes den různá interview a po nich modlitební setkání, která trvají celé hodiny. Celou noc jedeme do dalšího města, abychom příštího dne začali znovu. Zničíš se.“

„Turné má úspěch.“

„Fyzicky nás vyčerpává.“

„Pokud nestačíš tempu -“

„Tohle nemá s tím neštěstím v New Orleans nic společného, viď? Neorganizuješ tahle pitomá shromáždění, abys popíchla policii. Děláš to sama kvůli sobě. To není posvátná mise, které se účastníme. Je to pouť egoisty. Je to pouť tvého ega, Ariel.“

„A co když ano?“ zakřičela. „Netěžíš z toho taky? Nevidím, že by sis stěžoval, kdykoliv televizní kamery zamíří na tebe, jak hraješ na klavír. Dostalo by se tvému ubohému nadání té pozornosti, kdyby nebylo mě a mého důmyslu? No? Odpověz mi.“

„Mám víc než ‚ubohé nadání‘.“

Odfrkla opovržením. „Opravdu? Jackson si to nemyslel. Litovala jsem tě pokaždé, když začal o svém nenadaném synovi. Teď si začínám myslet, že měl pravdu.“

„Co tím myslíš?“

Odvrátila se. „Přijdeme pozdě.“

„Co tím myslíš?“ zařval.

Její tvář se zkřivila nenávistí. „Jenom to, že tvému otci vadilo, že jsi na jevišti s námi. Nedokážu ani spočítat, kolikrát mi řekl, že tě tam nechává jenom proto, že jsi jeho jediný syn. Co mohl dělat jiného - vyhodit tě a najmout někoho s větší jiskrou i nadáním, jak o tom uvažoval? Vždycky mi říkal, že pro něho vlastně nemáš žádnou cenu. Na obchodování jsi neměl hlavu, nebyl jsi žádný strhující řečník a pro vedení agentury jsi taky neměl předpoklady. Tvůj otec byl rád, že ses naučil hrát na piano těch pár písniček, takže sis nemusel na živobytí vydělávat v nějakým Zapadákově.“

Dříve než si uvědomil, co dělá, tiskl její hubený krk. „Lžeš, ty děvko. Jsi hnusná lhářka.“ A silně jí zatřásl, zatímco prsty svíral hrtan.

Ariel se chytila jeho rukou, ale dlouhé, pevné prsty své sevření nepovolily. „Táta věděl, že mám talent, a to ho děsilo. Bál se, že kdybych uskutečnil své sny, stal bych se důležitějším a slavnějším než on.“

„Pusť - mě,“ chroptěla.

Najednou se Josh vzpamatoval. Uviděl svou nevlastní matku, které oči téměř vypadávaly z temně lemovaných důlků. Pustil ji tak náhle, až narazila na skříň. Pak se jí znovu podařilo získat rovnováhu. Kašlajíc a těžce dýchajíc, hleděla na něho s opovržením. „Jsi šílenec.“

Josh dýchal skoro tak namáhavě jako ona. Potlačované násilí, které z něho tak nečekaně vybuchlo, ho vyděsilo. „To z nás udělal on,“ řekl hlubokým, chraplavým hlasem. „Je tady pořád. Jako by ten ničema ani nebyl mrtvý.“

Natáhl se po Ariel a otočil ji k sobě. S rukama na jejím zátylku tiskl její tvář až skoro na zrcadlo. „Podívej se! Jenom se na sebe podívej. Vypadáš jako upír. To z tebe dělá on a ty mu to dovolíš. On je tím důvodem, že se utýráš hladem k smrti. A teď mi řekni, kdo je tady blázen.“

Znechucen jí i sám sebou odešel, zatímco ona zírala do zrcadla na svou vyzáblou tvář.

Po obědě se celý tým usadil na zadní zastřešené verandě Rosesharonu. Jako rekvizitu použili prastarý zmrzlinový strojek s klikou, který kdosi našel v garáži. Modrá barva už popraskala a odprýskávala. Zrezivělé kovové části držící svislé lišty pohromadě zasáhly i dřevo. Strojek se už nedal používat, ale všichni souhlasili, že je to naprosto báječná rekvizita.

Modelka Liz seděla na trojnožce a měla na sobě dlouhou bílou batistovou noční košili s řadou knoflíčků od nabíraného živůtku až po bohatý volán sahající do půli lýtek. Prvních několik knoflíčků bylo rozepnutých, sukni měla shrnutou do klína až po stehna a mezi nohama držela zmrzlinový strojek. Claire chtěla navodit dojem, že Liz se moří nad strojkem, zatímco si Kurt hoví v bílé houpací síti v pozadí.

„Je to sexistické,“ řekla Yasmine.

„Nebude to sexistické, pokud to bude vypadat, jako že se jí to líbí,“ odporovala Claire.

„Jenže tak to nevypadá,“ zakňoural Leon netrpělivě, když nasazoval na fotoaparát čočky. „Málo to z nich sálá.“

„To teda sakra málo.“ Rue zakašlala a zapálila si cigaretu. „Bože, jak to ty lidi můžou tady vydržet? Viděli vůbec někdy podzimní listí?“

„Možná by Liz měla být trochu zpocená,“ odvážila se nesměle maskérka.

„A já bych jí mohla zvlhčit vlasy vodou,“ nabídla kadeřnice. „Aby vypadala upoceně.“

„Zkusme to.“

„Pospěšte si, proboha. Určitě se už rozpouští,“ řekl Leon.

„Pomohlo by ti, kdyby sis sundal tu úděsnou košili,“ řekla mu Yasmine jedovatě. Měl na sobě růžovou hedvábnou košili s dlouhými rukávy.

„Ale to je jedna z mých nejoblíbenějších barev.“

„Ta barva už začíná být cítit.“

„Ty děvko. Ani bys nevěděla, co je móda, kdyby -“

„Prosím vás, vy dva,“ řekla Claire unaveně. „Zkusme dodělat tenhle záběr.“

„Budu mít ty vaše imprese na zadku do konce života,“ stěžoval si Kurt, když se obracel z nepohodlné pozice v houpací síti.

Teprve před několika minutami se rozhodlo, že by měl být neurčitým tvarem v houpací síti, z níž by přes okraj visela jeho silná, opálená noha. Byl nahý, až na klín, který mu kryl ručník, ale i ten mu vezmou, až začnou fotografovat.

„Vydrž to s námi, Kurte.“

„To jsi myslel jako vtip?“ zeptala se Rue.

Liziny vlasy byly lehce orosené a kroutily se jí na zádech a na prsou ve vlhkých spirálovitých pramenech. „Takhle se mi to líbí mnohem víc,“ řekla Claire kadeřnici. „Díky.“

Maskérka rosila Lizinu tvář a tělo, aby simulovala zdravý povlak potu. „Hmm,“ vzdychla Liz. „To je bezva.“

„Ano, ano, je to o moc lepší,“ zvolal Leon. „Vypadá to skvěle. Och, ano. Teď už to cítím.“

„Ať vidíme do výstřihu, Liz,“ řekla Yasmine.

Modelka se naklonila dopředu, jako by točila klikou strojku. „Och! Dokonale!“ zařičel Leon.

„Počkat,“ přikázala Claire. „Máme tam bradavky.“ Rosení studenou vodou způsobilo, že modelčiny bradavky vystupovaly zpod látky košile.

„No a co?“ Leon teatrálně sklonil svůj fotoaparát. Přerušení ho rozmrzelo.

„Nechci, aby byly vidět,“ řekla Claire. „Nechte ji, ať se uvolní.“

„Máme bradavky všude.“

„Pod podprsenkou jsou uvolněné.“

„Už jsme měli vystouplé bradavky i dřív,“ řekla Yasmine.

„Má pravdu.“ řekl Leon. „Já bych to měl vědět. Já dělám ty zatracený fotky.“

„Pod matnými látkami jsou vystupující bradavky hezké,“ vysvětlila Claire chladně. „Ale toto vypadá vulgárně. Můžu určit jejich obrysy i barvu a nelíbí se mi to. Nechci, aby to vypadalo jako soutěž o Miss mokré tričko.“

„Máš tam nahýho chlapa!“ protestoval Leon pronikavým hlasem, který ohrožoval rodinný křišťál Monteithových.

„Jenže on je pouhá iluze. Vyvolává představy, aniž by byl oplzlý.“ Claire svůj hlas nenápadně ovládala. „Tenhle argument neprojde.“

„Panebože,“ zamumlal Leon. „Kdy se z tebe stala taková stydlivka?“

„Od dob Jacksona Wildea,“ řekla Yasmine posměšně.

Claire jako by šlehl bičem. Pohlédla na svou přítelkyni překvapeně a zlostně zároveň. „Co to říkáš, Yasmine! Wilde nikdy nebyl barometrem, kterým bych měřila, co je vkusné a co není. Nebyl mým svědomím. A ty to víš.“

„Všechno, co vím, je, že od té doby, co ho našli mrtvýho, jsi úplně jiná. Dej si oddech. Už na tebe nemůže ukazovat prstem.“

Bezcitná přítelkynina poznámka Claire rozzuřila, zejména proto, že Cassidy poslouchal. Porušila své přísné pravidlo a dovolila mu zpovzdálí přihlížet, neboť se domnívala, že když mu odhalí tuto stránku svého života, přestane pátrat jinde. Zdálo se, že jeho přítomnost kromě ní nikomu nevadí. Byla nervózní a na pokraji zhroucení, i když konala své povinnosti stejně obratně jako dřív.

Cítila, jak nastražil po Yasminině poznámce uši, ale když na něho pohlédla, jeho výraz zůstal netečný a naprosto nenaznačoval, co si asi myslí.

Mrzutě řekla: „Udělej obrázky, Leoně, a sbal to.“

Skončili za půl hodiny a ztichlá skupina se začala rozpadat. Claire řekla Yasmine s jistým podtónem: „Ráda bych se s tebou co nejdříve setkala v našem pokoji.“

O pět minut později otevřela Yasmine dveře ložnice a vešla dovnitř. „Vím, že ses naštvala.“

Claire v ubíhajících minutách seděla opřená o čelo jedné z postelí vyřezávané z růžového dřeva. Pod záda si nahrnula polštáře nacpané do bílých plátěných povlaků, které čistě voněly práškem na praní a škrobem. Sklonila poznámkový blok do klína a sundala si brýle.

„Za daných okolností, Yasmine, považuji tvé poznámky o smrti Jacksona Wildea za nevhodné a nevkusné.“

Jedno z Yasmininých dokonalých obočí se prohnulo. „Kdo se o něho nebo o to, co o něm říkám, stará?“

„Zástupce státního návladního Cassidy se stará až moc.“ Claire odhodila blok stranou a přehodila si nohy přes okraj postele. „Přála bych si, abys nemluvila o Wildeově smrti tak uštěpačně, ani si tolik neoddechovala, že už tady není.“

„Přece si nemyslíš, že poznámka pronesená jako vtip by mohla ovlivnit Cassidyho názor na tvou vinu nebo nevinu?“

Claire odmítla odpovědět. Konečně pohlédla na Yasmine a řekla chraplavě: „Kvůli tomu se vlastně na tebe nezlobím.“

Claire jí pak řekla o rozhovoru, který měla se svým obchodním zástupcem večer předtím, než odjela na Mississippi. V okamžiku, kdy Claire uvedla jeho jméno, Yasmininy oči zaplály hněvem.

„Ten hnusnej bastard. Požádala jsem ho, aby ti o tom neříkal.“

„Takže je to pravda? Chtěla jsi na něm, aby mě přesvědčil a já souhlasila se zveřejněním našich akcií, abys ty mohla prodat své podíly?“

„Za pokus to stálo. Musím se zbavit svých akcií. Je to jediný způsob, jak to můžu zvládnout.“

„Jediný způsob?“ zvolala Claire. „Mohla jsi přijít za mnou.“

„A s kloboukem v ruce přiznat, že jsem na dně?“

„Zatraceně, Yasmine. Vím to už měsíce, že jsi na dně.“

„Och, skvělé.“ Bývalá modelka klesla na okraj druhé postele a tvářila se vzdorovitě a nepřátelsky.

Claire zmírnila tón svoho hlasu. „Nemáš se za co stydět. Měla jsi jenom větší vydání, to je všechno. Tu a tam se to stane každému. Ráda ti půjčím nějaké peníze, než se situace obrátí.“

„Jsi ta poslední, kterou bych požádala o peníze.“

„Proč?“

„Protože ty už vedeš tuhle firmu. Ne, jenom žádné námitky. Vedeš ji, Claire. Přivedla jsi ji tam, kde je dnes. Máš na tom lví podíl. Ty jsi ten mozek za tím.“

„A ty jsi ta krása. Moje malá firma by zůstala malou, kdyby nebylo tebe.“

Yasmine pokrčila rameny, jako by její přispění nic neznamenalo. „Touhle dobou před rokem jsem se válela v prachách. Asi jsem si myslela, že se nikdy nerozkutálejí. Špatně jsem s penězi hospodařila, svěřila jsem je ‚finančním poradcům‘, kteří mě připravili o dobrou polovinu z nich.“

„Rozhazovala jsi na takové ztracené případy, jako byla tisícidolarová nabídka Jacksonu Wildeovi.“

Yasmine zvedla ruce na znamení, že se vzdává. „Je to moje vina. Jsem teď totálně na dně, proto jsem doufala, že budu moci prodat svůj podíl Francouzského hedvábí v aukci.“

Claire zavrtěla hlavou. „S tímhle nikdy na trh nechodím. Pokud opravdu chceš své akcie prodat, koupím je.“

„A já ti za to budu zavázána.“

„Takhle to nevidím. Je to sebeochrana. Víš, jak lpím na vlastnictví, když dojde na mou firmu.“

„Já vím, já vím,“ řekla Yasmine popuzeně. „Bože, myslíš si snad, že to pro mě bylo snadné jednat s tím tlustohubým právníkem? Nikdy by k tomu nedošlo, kdybych tak hrozně nepotřebovala hotovost. Prodala jsem i svůj poslední kožich a všechny slušné šperky. Ty akcie jsou to poslední, co mi ještě zbývá zlikvidovat.“

„Můžeš je použít jako vedlejší jistinu, aby sis ode mě mohla vypůjčit.“

„Říkám ne, jasný?“

„Nechápu -“

Yasmine se vymrštila z postele. „Netrap mě, Claire. Nepůjčím si od tebe, ale prodám ti ty zatracený akcie. Oukej? Můžeme to teď uzavřít? Já budu mít nějakou hotovost a společnost bude zachráněna. Aleluja a amen! A už o tom nechci slyšet, protože mám teď jinou životní krizi.“

„To tě ale neomlouvá, abys jednala za mými zády a proti mým zájmům. Všichni máme problémy.“ Položila si ruku na prsa. „Mě obvinili z vraždy.“

„Cassidy?“ zavrčela Yasmine. „Nic proti tobě nemá.“

Vlákna z koberce v mém autě jsou totožná s vlákny z Wildeova hotelového pokoje.“

Yasmine vypadala překvapeně. „Jak to zjistili?“ Když dělali domovní prohlídku ve Francouzském hedvábí.“

„Cože?“

„Ano. Našli u tebe v pokoji nějaké voodoo, Yasmine, včetně figurky, která vypadá jako Wilde.“

„To byla ale legrace!“

„Přesně totéž jsem řekla Cassidymu. Nemyslí si, že by to bylo legrační.“

„Tak proto se dnes odpoledne nešklebil.“

„Věří, že jsem byla v hotelovém apartmá Jacksona Wildea té noci, kdy zemřel. Ta vlákna z koberce mě usvědčují.“

„Kolik aut v New Orleans má stejný koberec jako ty? Tucty, pokud ne přímo stovky, nemám pravdu?“

„Jsem přesvědčená, že to je jediný důvod, proč mě Cassidy dnes odpoledne nezatkl,“ řela Claire. „Dobrý obhájce si prý udělá statistiku všech chryslerů a potenciálních vrahů.“ Zamířila k balkónovým dveřím. „Mám strach, Yasmine.“

„Houby. Nikdy ses ničeho nebála. Aspoň co tě znám.“

„Ale teď se bojím.“

„Cassidyho?“

„Částečně. Nejvíc se bojím, že přestanu ovládat situaci: Toho se bojím nejvíc, že přestanu mít pod kontrolou místo, kam patřím.“

„Klid, Claire. Cassidy tě přece nevsadí do vězení.“

„Ale ano,“ řekla Claire a nevesele se zasmála. „Až uvěří, že má dost důkazů pro velkou porotu, nechá mě zatknout.“

„Předtím, nebo potom, co se s tebou vyspí?“ Claire pohlédla na Yasmine s nelíčeným úžasem. Yasmine pokrčila rameny. „Ten chlap tě chce tak, že to až bolí. Vypadá, jako by měl po tobě každým okamžikem skočit.“

„A seznámit mě s mými právy.“

„Ho ho,“ řekla Yasmine a zavrtěla hlavou. „Chce tě na zádech anebo jakkoliv jinak, hlavně aby ses s ním hejbala.“ Než jí Claire mohla odporovat, pokračovala: „Koukej, já měla prvního chlapa, když mi bylo třináct. Když začneš takhle brzy, vypěstuješ si pro to šestej smysl. Vycítím, kdy to chlap chce. A taky vím, kdy je mu ženská ochotná dát. A vy dva jste oba tak akorát zralí. On vejde do místnosti a ty se celá rozsvítíš jako neon… a naopak. Sexuální rezonance je tak silná, že se až nedá dejchat.“

„Cassidy si tu Wildeovu vraždu sám vyžádal. Přidělili mu ji, protože je dobrý. Přiznání mu velice pomůže k úřadu státního návladního. Rezonance, která z něho vychází a kterou cítíš, je nepřátelství, ne chuť na sex,“ odporovala jí Claire. „Je na mě naštvaný, protože mu jeho práci neusnadňuju. Jakmile se objeví něco, co potvrdí mou přítomnost v pokoji Jacksona Wildea, udělá všechno, co bude v jeho moci, aby dokázal, že jsem vinna.“

„Ale my víme, že nejsi, nebo ne?“

Několik okamžiků na sebe hleděly přes celou místnost. Srdeční tep v hlavě Claire byl tak hlasitý, jako by jí někdo bušil do hlavy beranidlem. Točila se jí hlava.

Konečně řekla: „Vypíšu ti šek na jednu čtvrtinu tvých akcií. Tím získáš nějakou hotovost, ale stále zůstaneš mou společnicí ve Francouzském hedvábí. Až se to otočí, můžeš si odkoupit své akcie zpátky za cenu, kterou zaplatím.“

„Díky,“ řekla Yasmine a ani se neusmála.

„Poděkuj mi tím, že už nikdy nebudeš jednat za mými zády.“

Ztratilo se mu plnicí pero.

Když si Cassidy před večeří oblékal sako, všiml si, že postrádá zlaté pero s vyrytým věnováním, dárek od rodičů za absolvování právnické fakulty. Míval ho v levé náprsní kapse a jen málokdy tam nebylo.

Prohledal psací stůl ve své ložnici, protože se domníval, že pero mezi drobnými mincemi a dalšími nezbytnostmi přehlédl. Ale nebylo tam. Prohledal i kapsy svého druhého saka, ale bez výsledku. Byl si jistý, že ho nikde nenechal. Nikdy ho nikomu nepůjčoval a vědomě ho vracel po každém použití do kapsy.

V duchu prošel všechna místa, kde sako bylo od té doby, co si ho ráno oblékl. Protože bylo dusné horko, pro toto období naprosto netypické, nechal ho na věšáku ve foyer, když se šel brzy po obědě projít po okolí Rosesharonu.

Někdo to pero snad ukradl? Ale proč? Z lidí v Rosesharonu ho nenapadal nikdo, kdo by prohledával kapsy ostatním v naději, že najde něco cenného. Personál? Nedovedl si představit, že by slečny Monteithovy tolerovaly zlodějnu svým zaměstnancům, z nichž všichni vypadali, že jsou plně oddáni pohodlí a spokojenosti hostů.

Pero mělo jenom průměrnou cenu, ale ze sentimentálních důvodů ztráty velice litoval. Když scházel po schodech dolů, aby se u večeře připojil ke Claiřině skupině, byl rozezlený, jako by ho někdo podvedl.

Dvě z modelek zabíjely čas v mini baru, novodobé vymoženosti přistavěné k původnímu domu. Vmáčkl se mezi ně, aby si dal něco s ledem. „Nezapomeňte to zapsat,“ řekla oslnivá bruneta.

„Ne, nezapomenu.“

„Jste dobrej nebo špatnej polda?“ zeptala se její dlouhonohá společnice škádlivě.

„Nejsem polda.“ Usmál se kouzelně.

„Hm,“ zahučela skepticky a nehtem si poklepávala na přední zub. Potom si protáhla prst mezi lesklými našpulenými rty. „Vsadím se, že byste byl aspoň špatnej.“

Přiťukl si s ní. „A měla byste pravdu.“

K jejich zklamání se však omluvil a zamířil k Yasmine, která stála u jednoho z oken a dívala se přes verandu na trávník, kde se prodlužovaly a prohlubovaly stíny. „Hezké místo.“

Obdařila ho vražedným pohledem tygřích očí. „S těmahle otřepanejma vtípkama je div, že vůbec vyhrajete u poroty nějakej případ, pane Cassidy.“

„Jenom jsem se pokoušel o zdvořilou konverzaci.“

„Ušetřte mě toho.“

Usrkl ze své skotské. „Ten nepřátelský postoj ke mně je záměrný?“

„Nemám ráda poldy.“

Promnul si dolní čelist a stručně opakoval: „Nejsem polda.“

„Jako byste jím byl.“

Byla to neskutečně dokonalá žena. I když stál tak blízko, nenašel vadu na její tváři, ani na jejím těle, a snažit se nějakou najít by bylo nesmírným potěšením. Jenže jemu se nelíbila. Její poněkud arogantní postoj, naprosto odolný vůči výhrůžkám, sladkým řečičkám a lichotkám, byl přesně to, co u křížového výslechu svědků nenáviděl. Kdyby se rozhodla lhát, nevyrazil by z ní pravdu ani dynamitem.

Jazykem, o němž věděl, že ji ponoukne k odpovědi, se zeptal: „Co vás tak nasralo?“

„Tak zaprvé vy. Proč nenecháte Claire na pokoji?“

„Protože možná zabila člověka.“

„Jo, správně. A já jsem jeden ze sedmi trpaslíků.“

„Vy si nemyslíte, že to udělala?“ Yasmine vydala posměšný zvuk.

„Potom mě to tedy přivádí k vám. Máte právě takovou motivaci jako ona. Třeba tady vůbec nejsem kvůli tomu, abych sledoval Claire. Možná jsem tady proto, abych sledoval vás.“

Její nádherné rty se rozzářily širokým úsměvem. S jednou rukou na stehně vypjala prsa a pohodila hlavou jako hrdá klisnička. „Tady jsem, drahouši.“

Zasmál se. „V tomhle se tedy s Claire lišíte. Chtěla by, abych měl klapky na očích.“

„Nevadí mi, když koukáte, až vám lezou oči z důlků. Jenom nechci, abyste kolem ní okouněl. Lezete jí na nervy.“

„To vám řekla ona?“

„Ani nemusela. Znám ji. Kromě matky má nejraději Francouzské hedvábí. Je to puntičkářka. Atmosféra při tomhle fotografování je napjatá a únavná sama o sobě, i bez Claire, která kvůli vám každou chvíli znervózní.“

„Nezdá se mi, že by Claire byla typem ženy, která znervózní.“

„Vy ji neznáte tak jako já. Nikdy neztrácí klid. Ale uvnitř v ní to pění a vaří, dokud -“ Zarazila se.

Zvedl tázavě obočí. „No? Dokud co?“

„Ale nic.“

„Copak jste si řekly dnes odpoledne na valné hromadě? Probraly jste vaši poznámku o Jacksonu Wildeovi?“

„To byste chtěl vědět, co?“

„Ano, to bych chtěl.“

„jděte se vycpat, Cassidy.“

Zasalutoval jí skleničkou. „Co na srdci, to na jazyku.“

„To se teda spolehni, drahouši. Na všechny chlapy právě teď zvysoka kašlu.“

„Och? Copak jsme udělali?“

„Žijete.“ To řekla a dopila zbytek svého vína.

„Večeře!“ Grace Monteithová zvonila malým zvonečkem a dokořán otevírala dveře do jídelny.

Cassidy to zařídil tak, že seděl přímo naproti Claire. I když modelky byly mladé a krásné a kterékoliv místo u stolu by bylo vizuálním svátkem, vedle Claire vypadaly druhořadě. Byl to rozdíl jako mezi limonádou a pravým burgundským, které Agnes Monteithová nalévala do skleniček.

Zatímco Cassidy jedl porci vepřového se zeleninou, zkoumal své spolustolovníky, neboť ho zajímalo, kdo z nich mohl vzít jeho pero. Byl přesvědčen, že bylo ukradeno, i když možná z pouhé zlomyslnosti.

Kromě modelek v týmu nikdo nevypadal dost podezřele na to, aby ukradl plnicí pero s vyrytým věnováním. A modelky samy? Všechny měly odpoledne práci. Bylo nepravděpodobné, že by některá z nich měla čas šacovat mu kapsy. A proč by to taky dělala?

Měl dost příležitostí, aby všechny pozoroval, aniž by upoutával pozornost, neboť Leon v konverzaci dominoval, zatímco jeho asistent jedl vedle něho tiše a spořádaně.

„Hrozně se mi líbí ta stará houpačka na západní straně,“ řekl Leon a mazal si přitom housku máslem. „Něco na ní musíme udělat.“

„Co třeba leginy?“ navrhla Claire.

„Skvělé,“ rozplýval se Leon. „Ty se hodí pro sezení obkročmo. Na houpačce, myslím.“ Zachichotal se, ale pak se uklidnil a soustředěně žvýkal. „I když mně by se líbil kontrast něčeho hedvábného na těch drsných, zteřelých prknech. Hm. Budu o tom přemýšlet. Nenarazili jste při hledáni na tu starou sprchu venku?“

„Ta byla zřízena pro námezdní dělníky, když se vraceli z pole ze sběru bavlny,“ dodala Grace, když podávala moučník.

„Věděla bych, jak tu sprchu použít,“ prohlásila Yasmine. „Ale můj nápad je zatím tajný.“

„Jdu si zakouřit,“ řekla Rue a odešla od stolu na verandu. „Vy se holky už raději přestaňte cpát tím vydatným jídlem, nebo se vám zítra budou rýsovat bříška.“ Nikdo jí nevěnoval pozornost.

„Ráno ze všeho nejdřív,“ řekl Leon, „chci modelku, která předvádí tu dlouhou průsvitnou noční košili -“

„Felicii,“ řekla mu Claire.

„Felicie, drahoušku, budeš zítra první.“

„Do prdele,“ zamumlala Felicie nad karamelovým krémem.

„Chtěl bych, aby na ni zezadu dopadalo ranní světlo.“ Leon si přidržoval ruce před obličejem a pomocí prstů vytvořil pravé úhly tak, jako by se díval prázdným rámem. „Třeba budeme mít štěstí a bude ranní rosa. Kdyby ne, tato milá dáma nám nabídla, že zapne postřikovač.“ Když mu Agnes nalévala šálek kávy, uchopil její ruku a políbil ji. „V každém případě se bude mokrá tráva třpytit. Vidím, jak září. Lem té noční košile by měl být vlhký a ucouraný. Možná by jí košile měla padat z jednoho ramene. A mohla by jí obnažit kozu.“

„Kurt by si hověl v pozadí,“ navrhla Yasmine. „Jako na verandě, prostovlasý a jenom v pyžamových kalhotách.“

„Líbí se mi to,“ zařičel Leon. „Ráno se, Kurte, nehol. Zbožňuji záběry, které připomínají postkoitální scény. Och, má drahá Agnes, vám tváře přímo hoří. Promiňte mi, že jsem byl tak neotesaný. Myslíte si, že jsem velice neslušný?“

Cassidy, obraceje v afektu oči v sloup, se náhodou podíval na Claire. Potlačovala smích. Usmáli se na sebe. I mezi tolika lidmi to byla intimní chvilka.

Okamžitě potlačil něhu, která mu vytryskla z podbřišku. Kdyby Claire nebyla podezřelou osobou číslo jedna, zatraceně by se snažil dostat ji do postele. To věděl. I Crowder to věděl. A možná i ona. Sakra, řekl jí toho až příliš.

Už žádné intimní okamžiky, řekl si pevně. Ani pohledy přes stůl.

Slečny Monteithovy je vyzvaly, aby si kávu odnesli do salonu nebo na verandu, kde bylo chladněji, protože slunce už zapadlo.

Cassidy následoval Claire. Zastavila se u schodiště, aby si promluvila s Mary Catherine a Harry, které se chystaly do svého pokoje. „Přijdu ti nahoru popřát dobrou noc, až budeš ležet,“ slíbila Claire.

„Dobrou noc, pane Cassidy.“

„Dobrou noc, paní Laurentová, slečno Yorková.“ Mary Catherine se sladce usmála a obrátila se ke schodišti, aby odešla nahoru. Cassidy přidržel Claire dveře hlavního vchodu a přešli až k zábradlí. Claire se na ně posadila a upíjela vonící kávu. „Tak, copak si o nás myslíte?“

„Je to zajímavé,“ řekl.

„Diplomaticky řečeno.“

Uvažoval, jestli ji má vyděsit sdělením, že mezi jejími zaměstnanci je zloděj, ale pak se rozhodl, že o tom pomlčí. Další obvinění až za chvíli. Už ji neoficiálně obvinil z vraždy.

„Koukáte do prázdna, Cassidy,“ zašeptala.

„Přemýšlím o něčem, co mi řekl Glenn včera večer.“ Všiml si, že se Claire při zmínce detektivova jména zachvěla, ale pokračoval dál. „Napadlo ho, že Yasmine byla milenkou Jacksona Wildea.“

„Cože!“ Šálek na talířku jen poskočil. Položila jej na zábradlí. „Váš přítel začíná ztrácet kontakt s realitou, Cassidy. Pokud uvažujete stejně, tak vy taky.“

„Není to zas tak přitažené za vlasy.“

Nevěřícně na něho pohlédla. „Přemýšlíte, než vyslovíte takový nesmysl? Jenom si poslechněte, co říkáte.“

Když svou teorii vyslovil nahlas, zněla opravdu divně, ale vyrukoval s ní ven, aby mohl ujistit Glenna, že to tak opravdu udělal. Kromě toho člověk nikdy neví, kam může vést slepá ulička.

„Yasmine je na všechny chlapy obecně naštvaná. Sama mi to řekla.“

„A jenom proto byla milenkou Jacksona Wildea?“ řekla Claire. „Wilde byl její nepřítel, stejně jako můj.“

„Jenom napohled.“

„Myslíte si, že to spolu táhli potají?“

„Možná.“

„Směšné. Ostatně té noci, co byl zabit, byla v New Yorku.“

„Jste si tím jistá?“

„Vyzvedla jsem ji druhého dne ráno na letišti.“

„Třeba to na vás jenom hrála.“

„Chytáte se stébla, Cassidy.“

„Má teď milence?“

„Nevím, na co -“

„Tak má?“

„Ano,“ odsekla Claire.

„Koho? Jak se jmenuje?“

„Nevím.“

„Kecy!“

„Přísahám, že nevím!“

Upřeně se na ni zadíval a usoudil, že mluví pravdu. „Nač ty tajnosti? Je ženatý?“

„Všechno, co vím, je, že je mu velice oddána,“ řekla vyhýbavě. „Takže vaše praštěná teorie o ní a Jacksonu Wildeovi je v háji. Nikdy se ani nesetkali.“

„Tím jste si taky jistá?“

„Naprosto. Řekla by mi o tom.“

„Dobrá. Nelže a netajnůstkaří jako vy.“ Přistoupil k ní blíž. „Možná, že vy jste měla něco s Wildem.“ Rysy její tváře se zkřivily vztekem. Pokusila se vstát, ale položil jí ruku na rameno a přitlačil ji zpátky na zábradlí. „Veřejná výměna názorů by prospěla vám oběma. Možná jste se dali dohromady a upekli to.“

„To vymyslel kdo, vy nebo detektiv Glenn?“

Ignoroval její otázku a pokračoval dál. „Dala jste Wildeovi důvod k tažení proti vám, a to z něho učinilo prominentního kazatele.“

„Odměnou za reklamu zdarma pro Francouzské hedvábí, předpokládám.“

„Přesně. Připustila jste, že jeho kázání vašemu obchodu vlastně prospívala.“

„Tak proč bych ho potom zabíjela a připravila se o profit?“

„Možná jste zjistila, že nejste sama, s níž v tom jede. Třeba měl celý regiment ženských, na každý hřích jinou.“

„Vy jste blázen.“

„Třeba váš poměr končil. Byl váš příspěvek platbou za vydírání? Pokusila jste se s ním setkat ještě v New Orleans a vypracovat harmonogram placení? Jenže pak jste se právě tehdy a tam rozhodla s tím skoncovat.“ Podařilo se jí vstát. Pokusila se ho obejít, ale zastoupil jí cestu. „Kde jste se setkala s Jacksonem Wildem?“

Pohodila hlavou a pohlédla na něho. „Už jsem vám to řekla. Setkala jsem se s ním jenom jednou, na konci shromáždění v Superdómu.“

„To jste taky tajila. Zatímco na vás položil ruce a vdechoval vám nesmrtelný život, pošeptal vám do ucha číslo svého hotelového pokoje?“ Pevně ji uchopil za paži. „Měla jste sbírku výstřižků, Claire, doklady o jeho činnosti za celé roky.“

„Ty výstřižky jsem už vysvětlila.“

„Ani moc ne.“

„Ale určitě jsem nebyla jeho milenkou.“

„S nikým nespíte.“

„Jak to víte?“

Její otázka mezi nimi visela jako ozvěna zkřížených mečů. Vzduch jiskřil nenávistí a potlačovanými vášněmi.

Konečně Claire řekla: „Omluvte mě, pane Cassidy.“

Obešla ho a prosklenými dveřmi vklouzla dovnitř.

KAPITOLA 17

Ariel se zhroutila během bohoslužby konané v Kemper Aréna v Kansas City.

Půl hodiny poutala pozornost plného sálu. Celá v bílém a osvětlená bodovým reflektorem v jinak tmavé aréně, s vlasy zářícími kolem hlavy jako svatozář a s rukama prosebně pozdviženýma k nebi vyvolávala iluzi padlého anděla, který prosí o návrat domů.

V jednom okamžiku jí hlas stoupal v úpěnlivé prosbě a tělo se samou vroucností až zachvívalo, v příštím okamžiku ležela zhroucená na jevišti. Nejdřív si Josh myslel, že inovovala své obvyklé divadýlko. V duchu jí gratuloval k instinktu a šikovnosti. Diváci jednohlasně vydechli, když její drobnou postavu pohltily bohaté bílé šaty, které se kolem ní houbovitě rozložily jako splasklý padák.

Ale když se ani po několika okamžicích nehýbala, Josh vyskočil, až převrátil klavírní stoličku. Buď jí světlo reflektoru vytáhlo všechnu barvu z tváří nebo byla znepokojivě bílá. Poklekl vedle ní a naléhavě ji volal jménem. Když se ji pokoušel posadit, ležela mu v náručí bezvládně jako hadrová panenka, hlavu svěšenou na stranu. To nebylo divadlo.

„Je v bezvědomí! Zavolejte někdo lékaře! Rychle ambulanci! Ariel! Ariel!“ Jemně ji poplácal po tvářích. Nereagovala. Hledal pulz na jejím absurdně hubeném zápěstí. Ucítil srdeční tep, ale byl velice slabý. „Ustupte, ať může dýchat,“ přikázal těm, co šplhali nahoru na jeviště, aby nabídli pomoc.

Všichni v sále byli na nohou a hlučeli tak, že Josh nebyl schopen ani uvažovat. Někteří se modlili, jiní plakali, další jenom očumovali. Jednomu z pořadatelů řekl, aby všichni odešli. „Show skončila.“

Všechno Joshovo úsilí přivést Ariel k vědomí bylo marné. Nereagovala, dokud nedorazili zdravotníci a nezačali s předběžným vyšetřením. „Co se stalo?“ zamumlala, když začala přicházet k sobě.

„Zhroutila ses,“ vysvětlil jí Josh. „Je tady záchranka, aby tě odvezla do nemocnice. Budeš zase v pořádku.“

„Záchranka?“ Chabě se pokusila klást zdravotníkům odpor, když ji nakládali na nosítka. Když s ní mířili k čekající sanitce, protestovala, že je v pořádku a že nepotřebuje do nemocnice.

„Nemáte tušení, co k tomu vedlo?“ zeptal se jeden ze zdravotníků Joshe, který naléhal, že pojede do nemocnice také. „Je diabetička?“

„Pokud vím, tak ne. Myslím, že je vyčerpaná a unavená. Zvrátí všechno, co sní.“

Zdravotník jí změřil tlak a nahlásil svá zjištění lékaři záchranné služby z nemocnice svatého Lukáše. Lékař něco nařídil, ale než dorazili do nemocnice, Ariel stále vypadala špatně. Tváře se jí dosud neprokrvily, rty měla křídově bílé a oči hluboko zapadlé v důlcích. Okamžitě ji odvezli na vyšetření, kam byl Joshovi vstup zakázán.

Měl teď spoustu povinností. Ve zprávách vysílali videozáznam Arielina zhroucení. Reportéři, fotografové a příznivci se hrnuli do nemocnice v takovém počtu, že policie musela uzavřít prostor kolem ní. Josh nebyl zvyklý mluvit na veřejnosti a jeho řeč na kamery a mikrofony byla dojemně improvizovaná.

„Paní Wildeovou vyčerpalo její vlastní úsilí nalézt spravedlnost v případu vraždy mého otce. Lékaři jsou víc než optimističtí. Jakmile budu vědět víc, podělím se o informace s vámi. Prosím, modlete se za ni.“

Zatímco upíjel kávu z automatu a čekal na zprávu o jejím stavu, snažil se utřídit svoje pocity. Jen před pár dny měl na Ariel takový vztek, že by ji byl schopen zabít. Teď se bál, že nepřežije. Co když už nebude moci šéfovat agentuře? Co když se agentura rozpustí? Co bude dělat po zbytek života?

Možná by dostal práci u nějaké taneční kapely a nezbylo by mu než hrát po barech. Nebo by mohl hrát v hotelích, jako je Holiday Inn. Při té ponuré představě si prohrábl vlasy a sklonil hlavu nad kolena, jakoby se modlil. „Bože.“

Nenáviděl ten cirkus, který se stal z agentury, ale měl rád pozornost veřejnosti, kterou mu ten blázinec poskytoval.

V tom měla Ariel pravdu. I když nesnášel pokrytectví jejich show, dávala mu příležitost téměř denně koncertovat. Bylo to stálé zaměstnání a pro muzikanta to byl přepych. Jeho obecenstvo bylo loajální a umírněné. Když pro ně hrál, když slyšel jejich potlesk, získával sebevědomí, které nikde jinde nenacházel. Záleželo mu na jejich ocenění, byť bylo jenom symbolické. Bez něho by zemřel. Nebo by si přál zemřít.

Co bude dělat, když se show zhroutí spolu s Ariel?

„Pane Wilde?“

„Ano?“ Doktorka byla mladá a hezká a vypadala, že by spíš měla učit v mateřské školce než pracovat na záchrance velké městské nemocnice. „Jak je jí? Bude v pořádku?“

„U paní Wildeové se začala projevovat zažívací porucha nazývaná bulimie, ale myslím, že jsme to zachytili včas. Zdá se, že byla v dobrém zdravotním stavu, než u ní začal cyklus přejídání a zvracení. Pod lékařským dohledem a při správné životosprávě se tento trend dá zvrátit. Nevěřím, že by to trvale poškodilo její zdraví nebo zdraví dítěte.“

Josh znehybněl a nechápavě na ni zíral. „Dítěte?“

„Správně,“ řekla doktorka s úsměvem. „Vaše nevlastní matka je těhotná.“

Claire Louise Laurentová nikdy nezažila, co je žárlivost.

V dětství neexistoval nikdo ani nic, na koho či na co by žárlila. Neměla s kým soupeřit o matčinu lásku a pozornost.

Měla zdravé sebevědomí, které bylo vlastně malým zázrakem, když uvážíme její netypické dětství. Vždycky byla sama se sebou spokojená a nechtěla být nikým jiným. Soutěžila jedině sama se sebou a vždycky se snažila být lepší, nepoměřovala s jinými svůj vzhled, majetek ani své úspěchy.

Když se tedy připlížil tento pocit a pohltil ji jako mlha, šokoval ji a styděla se za něj. Zvlášť proto, že předmětem její žárlivosti byla Yasmine.

„To je prostě skvostné.“ Leon vydechl tato slova s takovou posvátnou úctou, jako by byl hledáčkem svého fotoaparátu svědkem zázraku božího. „Jsi naprostá jednička, miláčku. Vždycky jsi byla. Druhá taková Yasmine už nikdy nebude.“

To si piš, drahouši.“ Mluvila k němu přes rameno, zatímco drze vrtěla zadkem.

Mraky, které hrozily den předtím deštěm, zmizely, a zatímco se černá mračna stále ještě kupila na obzoru, dolů na Rosesharon pražilo slunce a celý tým se shromáždil kolem zahradní sprchy. Teplota s odpovídající vlhkostí se vyšplhala skoro ke třicítce. Claire přičítala svou špatnou náladu úmornému dusnému horku, ale věděla, že to není ten pravý důvod.

Yasmine tajila svůj nápad až do okamžiku fotografování. „Chtěla bych tohle.“ Vytáhla bílé pyžamo z tenké bavlny.

„Zajímalo by mě, co jsi udělala s tím druhým,“ poznamenala Claire.

„Schovala jsem ho.“ Dvoudílný komplet sestávající z bílých krátkých kalhot a kabátku nebyl tím, co by si Yasmine normálně vybrala. Dávala přednost honosnějšímu oblečení.

„Není to na tebe trochu moc obyčejné?“

„Na to, jak to použiju, určitě ne,“ zabručela spokojeně Yasmine a rozzářila se šibalským úšklebkem.

„A jak je použiješ?“

„Přijď k té staré sprše a já ti to ukážu.“

No, a je po tajemství, pomyslela si Claire hořce, když sledovala Yasmine, jak pózuje, zatímco Leon pálil jeden obrázek za druhým a jeho asistent žongloval s fotoaparáty, čočkami a světly.

Yasmine si už odložila pyžamový kabátek a vyhrnula si nohavice kalhot až nahoru těsně ke stehnům. Při první póze stála pod sprchou zády k fotoaparátu. Pak se otočila pod proud vody. Ta se rozstříkla po hřívě černých vlasů. Třpytila se jí na pažích, které nastavovala graciézně jako baletka, aby vytvářela jednu oslnivou pózu za druhou. Voda jí stékala po hladkých zádech v hedvábných praméncích. Pyžamové kalhoty teď už nasákly vodou a přilepily se k pevnému zadku. Látka vytvářela důlky a křivky, které byly necudné, hříšné a sexy. Zplna se oddávala svému tělu. Byl to nástroj, s nímž pracovala a s nímž jedině mohla dosáhnout maximální přesnosti.

Claire chtěla protestovat proti zjevné sexuálnosti snímků, tak jak to udělala v případě modelčiných vystouplých bradavek den předtím. Ale její důvody pro to, aby začala spor, byly jiné. Faktem bylo, že Yasmine vypadala jako umělecké dílo. Taková dokonalost tvaru nikdy nemůže být považována za obscénní. Představa, kterou vytvářela, byla erotická, ale ne pornografická. Byla to oslava lidské smyslnosti, nikoliv propagace morálního úpadku. A protože kromě velkého snímku bude v katalogu i detailní záběr pyžama, nemůže si Claire stěžovat, že tento model bude v katalogu špatně pochopen.

Ne každá žena by vypadala v pyžamu tak skvěle jako Yasmine, ale představa, že by mohla, bude prodávat pyžamo po tisících. Claire by nepochybně tleskala Yasmininu nápadu tak jako zbytek týmu, kdyby nebylo Cassidyho, který zíral na Yasmine jako bleskem zasažený a sexem posedlý adolescent.

Claire bylo horko, byla nervózní, rozrušená a žárlila, a to všechno byla jeho vina. On byl zodpovědný za tu nechtěnou, nedospělou rozmrzelost, která v ní teď vířila.

Měla by mu přikázat, aby odešel. Ale chtěl by vědět proč, a kdyby řekla, že je ruší v práci, všichni ostatní to popřou. A to znamenalo připustit, že jeho přítomnost leze na nervy jenom jí.

Yasmine byla nepopiratelně skvělá, jenže Claire na ni nikdy předtím nežárlila. Yasmine si vytvořila image nespoutané smyslnosti, kterou Claire považovala za zábavnou, pokud o ní vůbec uvažovala. Nikdy však zcela určitě nežárlila. Yasmine byla prostě Yasmine tím, jak se protahovala a pózovala před fotoaparátem. Byla ve svém živlu. Nepokoušela se úmyslně svádět Cassidyho.

„Líbí se ti to, Claire?“ zeptala se Yasmine Claire přes rameno.

„Ano,“ řekla nevzrušeně Claire. „Je to velice hezké.“

Yasmine svěsila ruce a otočila se. Ani se neobtěžovala zakrýt si obnažená prsa. „Hezké? Nemá to být hezké.“

„A jaké to má být?“

„Krucinál, určitě ne hezké. Má to upoutat a zvednout ze židle. Má to prodávat tohle zatracený pyžamo, o kterým si upřímně myslím, že je to ten nejřádnější model, s kterým jsi kdy přišla. Nemá to styl, šarm, nic. Pokouším se vložit do toho nějakej šmrnc, jinak to bude největší propadák.“

Yasmine pronesla svou řeč s takovým odporem, že umlčel i Leona. Nastalo zvláštní ticho. Dokonce i Rue, která sbírala sarkastické poznámky, aby je pak utrousila v nejnevhodnějších okamžicích, tiše kouřila, zatímco ostatní si hledali něco jiného než Claire a Yasmine, na co by se mohli soustředit. Už zažili, že se ty dvě někdy do sebe pustily, ale nikdy ne tak silně.

Claire málem pukal hrudník pod vnitřním napětím, otočila se však k Leonovi a chladně se zeptala: „Máš všechny záběry, které potřebuješ?“

„Myslím, že ano. Pokud nechceš další.“ Byl naprosto netypicky úslužný a mluvil tiše, jako by se bál, že může způsobit explozi.

„Vážím si tvého názoru, Leoně.“

„V tom případě jsem skončil.“

„Dobrá. Díky všem. To je pro dnešek všechno. Na shledanou u večeře.“

Claire se k nim otočila zády a zamířila do domu. Kráčela rychle, aby už byla v chladném uklidňujícím soukromí svého pokoje, kde se o samotě vypořádá se svou žárlivostí.

Byla už skoro na verandě, když jí Cassidy zastoupil cestu. „Proč jste to udělala?“ Vlasy kolem tváře měl vlhké potem. Zdálo se, že je mu horko a že i on má špatnou náladu jako Claire.

„Nemám náladu na nějaký z vašich výslechů, Cassidy.“

„Odpovězte mi. Proč jste dopustila, aby vás Yasmine takhle přede všemi uvedla do rozpaků?“

„Yasmine uvedla do rozpaků jenom sama sebe. A teď mi jděte z cesty.“ Podařilo se jí obejít ho a učinit pár dalších kroků, než jí znovu zastoupil cestu.

„Včera jste nesouhlasila s vystouplými bradavkami; a dnes Yasmine nemohla vypadat víc nahá, i kdyby nahá byla. Nechápu to.“

„Ani nemusíte.“

„Jak to, že vám jedny pózy vadí a jiné ne?“

„Protože mezi smyslností a zjevným drážděním je jemný rozdíl. Já hledám záběry, které zákazníky nadchnou, ale neurazí.“

„Víte z vlastní zkušenosti, že to je čistě subjektivní.“

„Určitě. Ale já jsem nejvyšší soudce a mám vynikající vkus,“ prohlásila pyšně, ale sebevědomě. „Věřím svému rozumu, co je kvalitní a co je sporné.“

„Líbily se vám Yasmininy pózy?“

„Copak jsem neřekla, že ano?“

„Ale neznělo to, jako byste si to myslela, a všichni to slyšeli, hlavně Yasmine.“

„Mým povoláním není dotýkat se Yasminina ega.“

„Ne, vaším povoláním je prodávat prádlo, a ten záběr bude ta pyžama prodávat.“

Odfoukla si pramen vlasů z čela. „Co tím myslíte, Cassidy?“

„Yasminina smyslnost vám byla najednou nepříjemná. Proč?“

„Myslíte si, že byla smyslná? Ani nevím, proč se na to ptám, když je zjevné, že si to myslíte. Stál jste tam jako uhranutý.“ Zvláštně a tázavě se na ni podíval, což ji rozzuřilo ještě víc. „Nebo snad ne?“

„Ani jsem si svou reakci neuvědomoval,“ řekl mírně. „Ale vy zřejmě ano.“

Claire si uvědomila, že je nebezpečně blízko, aby prozradila příliš mnoho. Odvrátila tvář. „Je to všechno, Cassidy?“

„Ne docela. Jaký vztah je mezi vámi a Yasmine, že jí dovolujete, aby vás takhle urážela? Kdokoliv jiný už by tasil zbraň.“

„Yasmine útočí na jiné jenom tehdy, když se zlobí sama na sebe. Chápu to.“

„Včera na vás zaútočila poznámkou o Wildeovi. Proč? Jaký má důvod zlobit se sama na sebe?“

„Do toho vám nic není.“ Rychle ustoupil stranou a zmařil tak její pokus ho obejít. Claire, celá kypící hněvem, k němu vzhlédla. „Dobrá, řeknu vám to. Yasmine si dnes večer bere dodávku a pojede za svým milencem do New Orleans. Chce se vrátit zítra časně ráno.“

„Tak v čem je potom problém?“

„Myslím, že se minule spolu pohádali.“

Cassidy hleděl Claire někam přes rameno. „Bere si kombi?“

„Hm.“

„Řídí někdy vaše auto?“

„Ztrácíte kontakt s realitou, Cassidy.“ Jeho pohled sklouzl opět na Claire. „Důvody skrývající se za vaší otázkou jsou amatérské a průhledné. Chcete vědět, jestli Yasmine řídila moje auto té noci, kdy byl Jackson Wilde zavražděn. Zapomněl jste už, že byla tehdy v noci v New Yorku a že auto jsem řídila já.“

Podíval se na ni z výšky. „To se mi ulevilo, že si to pamatujete, Claire. Už jsem si začínal myslet, že zapomínáte na vlastní auto, které vás spojuje s Wildeovou vraždou.“

„Jen to tak vypadá.“

„Dočasně. Dřív nebo později vás nějaká stopa usvědčí jako vražedkyni.“

Zachvěla se a pomalu řekla: „Promiňte. Půjdu dovnitř.“ Prošla hlavním vchodem, aniž by jí kdo bránil, ale ve foyer ji dohnal. Uchopil ji za ruku, která spočívala na zábradlí.

„Claire, proč to děláte? Proč se ke mně otočíte zády a jdete pryč, když na vás chrlím tahle obvinění? Proč je nepopřete?“

„Protože nemusím. Pamatujte si, že jsem nevinná, dokud se moje vina neprokáže. Nemám se od vás čeho bát.“

„Sakra že máte.“ Naklonil se dopředu a procedil mezi zuby: „Nemůžete si jen tak odcházet pryč. Nejel jsem za vámi na Mississippi jen tak z rozmaru, víte?“

„Tak proč jste sem přijel? Proč se mi vnucujete a zdržujete mě od práce? Abyste mě zastrašoval neexistujícím poměrem s Jacksonem Wildem? Abyste vrazil klín mezi mě a Yasmine? Rozdělit a dobýt? Je to vaše běžná strategie?“

„Ne. Přijel jsem, protože jsem neměl na vybranou. Důkazy proti vám už nejsou náhodné. V těch kobercových vláknech máme něco hmatatelného. Až dosud jsem vás chránil před oficiálním zatčením.“

„Proč?“

„Za prvé, protože nechci vypadat jako blbec před velkou porotou, která by vás zprostila viny pro nedostatek průkazných důkazů.“

„A za druhé?“

Kyvadlo v dědečkových hodinách se zhouplo tam a zpátky, těžkopádně odměřujíc vteřiny, kdy hleděli jeden na druhého. Konečně odpověděl: „Protože jsem vás chtěl nechat těžit z mých pochybností. Jenže Glenn a všichni ostatní zodpovědní za vyřešení případu jsou už celí říční, aby se uzavřel.“

„A reagují na křik jedné hysterické ženské.“

„Která je mimochodem těhotná.“

Bylo slyšet, jak Claire vydechla. „Těhotná?“

„Ariel Wildeová se včera večer zhroutila během bohoslužby v Kansas City. Kdybyste sledovala zprávy, viděla byste to.“ V pokojích pro hosty v Rosesharonu nebyly televizory. Host byl během svého pobytu odříznut od okolního světa, pokud nečetl místní noviny, které však přinášely velice málo zpráv z domova i z ciziny.

Claire se točila hlava. „Ona je těhotná?“

„Správně,“ odpověděl stručně. „Což ji prakticky vylučuje jako podezřelou.“

„To snad ne.“

„Možná ne pro vás. Možná ani ne pro mě. Ale pro všechny ostatní je už mimo hru. S kým myslíte, že bude veřejnost cítit? Se ženou, která zosobňuje mateřství a lásku, nebo s tou, která tiskne sprosté obrázky?“

„Třeba to není Jacksonovo dítě,“ řekla Claire a hlas jí zněl zoufale, jako někomu, kdo sahá po záchranném laně. „Mohlo by to být Joshovo dítě.“

„To vím. A vy to víte taky. Ale náš průměrný občánek to neví. Všechno, co vidí na svém barevném panasoniku, je světice, plačící těhotná vdova, která vypadá tak, jako by poslední věc, které by byla schopna, bylo cizoložství s nevlastním synem a chladnokrevná vražda manžela. Připravte se, Claire. Ariel tohle sehraje, ať to stojí co to stojí. Už dvakrát jste sama na sobě zažila manipulaci s masovými sdělovacími prostředky, které je schopna. Jí obvinění z nactiutrhání nehrozí. Vytvořila obraz nemorální zrůdy, která připravila jejího manžela o život a způsobila tragédii pro ni a její nenarozené dítě. Protože základy k tomu již položila, čí tvář podle vás bude v mysli lidí ta zrůda mít?“ Naklonil se až těsně k ní. „Už vám docházejí pochmurné důsledky jejího těhotenství?“

Nejenže docházely, ale už si našly i hnízdečko v odlehlých koutech jejího srdce, tam, kde skrývala své nejhlubší obavy. Bylo by však hloupé dát před Cassidym najevo, že se bojí. „Co ode mě chcete?“ zeptala se vyzývavě.

„Přiznání.“

Vydala zvláštní zvuk.

„Tak potom mi, krucinál, nedovolte, abych vás jen tak bez boje obviňoval. Dupejte. Křičte. Bušte do mě pěstmi. Buďte pobouřená, rozzuřená. Neschovávejte se za tím chladným výrazem, vypadáte pak o to provinileji. Už nemůžete zůstat stranou, Claire. Proboha, bojujte.“

„Tak hluboko má důstojnost neklesne.“

„Důstojnost!“ zařval a v obličeji se mu napjaly všechny rysy. „Vězení je nedůstojné, Claire. I obvinění z vraždy. A taky život ve vězení.“ Horce jí dýchal do tváře. „Tak už mi sakra řekněte, že se ve svých obviněních mýlím. Dejte mi něco jasného, co odrazí všechna fakta, která pracují proti vám.“

„Dokud nejsem obžalována, nemusím si dělat starosti se svou obhajobou. Právní postup -“

„Vybodněte se na právní postup! Mně to řekněte!“

„Pane Cassidy?“ Rozechvělý hlas patřil Mary Catherine, která stála ve dveřích do jídelny. „Proč křičíte na Claire? Nechcete ji odvézt, že?“

„Jistěže ne, maminko!“ zvolala Claire.

„Protože to bych vám opravdu nemohla dovolit.“

Claire přispěchala k matce a objala ji kolem ramen. „Pan Cassidy a já jsme jenom… jenom o něčem diskutovali.“

„Ach.“

Kde je Harry? zeptala se Claire v duchu. Proč není s matkou? „Všechno je v pořádku, maminko. Přísahám. Cítíš se dobře?“

Mary Catherine se kouzelně usmála. „K večeři máme plněné vepřové nožičky. Nezní to báječně? Musím je požádat, aby tetě Laurel odkrájeli všechen tuk. Víš, jedině tak ona sní vepřové. Jinak mívá zažívací potíže. Och, promiňte mi, pane Cassidy, že hovořím ve vaší společnosti o tak delikátních záležitostech.“

Cassidy si odkašlal. „To je v pořádku.“

„Teta Laurel chce nějaké odnože růží, aby je zasadila u nás na dvorku. Není to hezké, Claire Louise?“

„Ano, maminko. Je to moc hezké.“

Mary Catherine prošla kolem Claire k věšáku u dveří, kde viselo Cassidyho sako. Vytáhla cosi z kapsy své sukně a vložila to do náprsní kapsy saka. Aniž by si uvědomovala své zvláštní chování, pokračovala dál v konverzaci. „Claire, drahoušku, jsi v obličeji celá rudá.“

„Venku je horko.“

„Potíš se, drahoušku? To se pro dámu nehodí. Možná by ses měla před večeří vykoupat a převléknout.“

„Mám to v plánu, maminko. Už jsem byla na cestě nahoru.“

„Pracuješ příliš. Mluvily jsme o tom s tetou Laurel dnes odpoledne při čaji. Měla bys opravdu být opatrná.“ Mary Catherine ji láskyplně pohladila po tváři, než odešla nahoru a zmizela z dohledu. Jakmile uslyšel, že se za ní zavřely dveře její ložnice, zamířil Cassidy k věšáku a sáhl do náprsní kapsy saka.

„Ať se propadnu.“

„Co je to?“ Držel v ruce zlaté plnicí pero.

„Je vaše?“

Se smutným úsměvem řekl: „Zjistil jsem, že mi chybí, to odpoledne, co jsem přijel, když jsem sako nechal chvíli tady. Myslel jsem, že je někdo ukradl, i když jsem si nedokázal představit, kdo by to mohl udělat. Není to drahé pero, ale pro mě má svou cenu, protože jsem je dostal od rodičů a ti už oba zemřeli.“

Claire si přitiskla prsty na rty a otočila se k němu zády. Opřela se o jedno z vysokých úzkých oken, jež lemovala hlavní vchod. Čelo si položila na sklo, které si i v parném odpoledni uchovalo jistý chlad.

Cassidy se postavil těsně za ni. „No tak, Claire, vždyť se nic neděje.“

Jeho hlas byl mírný, jemný, vzbuzoval důvěru. Když jí položil ruce na ramena a otočil ji tváří k sobě, chtělo se jí opřít se mu hlavou o hruď, tak jako se opřela o okno. Byla by to obrovská úleva zbavit se konečně svého břemene a říci mu všechno. „Och, Cassidy, kdyby tak…“

„Co?“ zeptal se mírně.

Zaklonila hlavu. Pochopitelně nemohla říci to, co opravdu chtěla, a proto místo toho řekla: „Kdyby nebylo takové horko. Kdyby tak chtělo zapršet. Chtěla bych už tady skončit, abych mohla jet domů a dát do pořádku byt i kanceláře, které po návštěvě policie určitě zůstaly jak po výbuchu.“

Kousla se do spodního rtu, aby zastavila slzy strachu a beznaděje. „Chtěla bych nevědět o Jacksonu Wildeovi. A kdybyste mi řekl o tom peru, mohla jsem to vysvětlit už dřív.“

„Mám je zpátky a to je všechno. Zapomeňte na to.“

Jenže ona na to zapomenout nemohla a cítila, že musí vysvětlit matčino chování. „Víte, maminka někdy bere věci. Nekrade je, protože si neuvědomuje, že dělá něco špatného. Jenom si je ‚půjčuje‘. Nikdy nezapomene vrátit to, co si půjčila, ať je to cokoliv. Je to nevinné a neškodné, opravdu.“

„Tiše, Claire.“ Prohrábl jí vlasy a lehce ji políbil na rty. „Věřím vám.“

Ale když sklonil hlavu k vášnivějšímu polibku, odstrčila ho a pohlédla mu do očí. „Ne, nevěříte mi, Cassidy.“ Už nemluvili ani o matce, ani o jeho plnicím peru. Claire pomalu zavrtěla hlavou. „Vy mi vůbec nevěříte.“

KAPITOLA 18

Yasmine odjela před večeří. Prázdné místo u stolu vzbudilo zvědavost, kterou Claire uspokojila, aniž zacházela do detailů. „Yasmine má dnes večer v New Yorku schůzku, ale je tam jenom na otočku. Vrátí se zítra brzy ráno.“

Leona nadchly fotografie, které toho dne udělal. Jeho nadšení, posílené několika sklenkami vynikajícího vína, vedlo k tomu, že během celé večeře neustále mluvil. Zahrnoval pozorné posluchače neslušnými historkami o známých a rádoby známých osobách, které navštěvovaly oblíbené podniky na Manhattanu.

„Pochopitelně že to není jako za starých časů, kdy Studio 54 bylo na vrcholu slávy,“ poznamenal nostalgicky. „Je to taková škoda, že po varování před AIDS a drogami vlastně už nikdo skutečné večírky nepořádá.“

Hned po večeři se Claire omluvila. Ostatní se rozhodli pro hru. Z minulé zkušenosti Claire věděla, že se určitě pohádají. Vymluvila se na únavu a doprovodila Mary Catherine a Harry nahoru, kde se zdržela v jejich pokoji a povídala si s matkou, dokud na Mary Catherine nezapůsobil prášek na spaní. Mary Catherine se nezmínila o Cassidyho plnicím peru, ani nenaznačila, že by si jeho odcizení pamatovala.

Ve spěchu před odjezdem do New Yorku Yasmine zanechala ložnici jako po boji. Claire strávila půlhodinku sbíráním pohozeného šatstva a úklidem toaletky. Koupelna nevypadala o moc lépe. Když ji dala do pořádku, dopřála si koupel ve studené vodě a pokusila se odpočívat a nemyslet na těhotenství Ariel Wildeové a na možné následky, které to pro ni, pro Claire, bude mít.

Po koupeli se napudrovala a oblékla si volné šaty košilového střihu v barvě starých perel, které jí sahaly do půli stehen. Vlasy si zakroutila na temeni do uzlu a zapnula je sponou, pak si naskládala polštáře pod záda a opřela se o ně.

Chtěla si rozsvítit stolní lampičku, ale tma tak uklidňovala. Víc než zkontrolovat plán na zítřek potřebovala spát.

Její myšlenky však byly neklidné. Vyváděly jako nevychované děti a nenechávaly ji na pokoji. Oči vydržely zavřené jen na krátké okamžiky a pak se znovu neposlušně otvíraly. Postel, na které strávila několik klidných nocí, se proměnila v pryčnu plnou hrudek a uzlíků. Polštář se příliš rychle zahříval. Několikrát ho převrátila a její netrpělivost s vlastní nespavostí jen rostla. Schodištěm se ze salonu nesl smích, hra byla stále ještě v plném proudu. Přála si, aby už všichni zmlkli a šli spát.

Přičítala svou nespokojenost matraci, polštáři, hluku, ale dobře věděla, že její skutečný zdroj, stejně jako zdroj odpolední žárlivosti, byl někde hluboko v ní. Neměla v povaze rozepře se svými přáteli, společníky, se svým okolím a sama se sebou. Takovou Claire Laurentovou neměla ráda.

Jenže podrobného vysvětlení se bála. Intuitivně cítila, že ať tuto změnu v její povaze vyvolalo cokoliv, raději by o ní nevěděla. Dávala přednost oklice před konfrontací. Nechtěla řešit nic, co ji nutilo vybočovat z daných kolejí. Rozhodla se nechat to tak, možná to samo přestane.

Zaslechla zvuk, jako by někdo šoupal nábytkem po prkenné podlaze. Byl to hrom. Marně se snažíc usnout naslouchala bouřce, která se rychle blížila k Rosesharonu. Za tenkými závěsy u francouzských dveří se mihl blesk. Třeba tentokrát mraky přinesou chladivý déšť. Až dosud jenom zvyšovaly pocit očekávání v atmosféře, kdy se už sotva dalo dýchat.

Jak se bouře blížila a nabývala na síle, rostl i Claiřin neklid.

Cassidy se odmítl připojit ke hře a raději se vydal na procházku po okolí. Únavné dusno a útočící komáři ho však brzy zahnali dovnitř.

Nezastavil se v salónu, aby popřál hráčům dobrou noc, ale šel nahoru rovnou do svého pokoje. Zastavil se u Claiřiných dveří, které byly hned vedle jeho, ale neslyšel nic.

Škvírou pode dveřmi neviděl žádné světlo, takže usoudil, že udělala, jak řekla, a šla brzy spát.

V pokoji se svlékl. Bože, i uvnitř bylo dusno. Uvažoval, že zajde dolů a dá si v baru pivo, ale pak to zavrhl. Mohl by narazit na Agnes nebo Grace, které dokázaly zatáhnout své hosty do dlouhých hovorů. Jižanská pohostinnost se někdy až zajídala. A jemu se právě nechtělo s nikým klábosit. Dnes večer by mohl dělat společnost jenom sám sobě, a i sobě by byl hodně nesnesitelným společníkem.

Rychle se osprchoval, aby se ochladil, pak si lehl na postel a zapálil si cigaretu. Přestal kouřit přede dvěma roky, ale teď měl na cigaretu chuť. Kromě toho potřeboval něčím zaměstnat ruce, zatímco jeho myšlenky vířily v neustálých kruzích.

Claire měla motiv. Claire měla příležitost. Claire pojila s místem zločinu i kobercová vlákna z jejího auta. Claire neměla pevné alibi. Claire byla jeho nejlepší trefa mezi obviněnými a její přiznání potřeboval z profesionálních i osobních důvodů.

Jenže nechtěl, aby pachatelkou byla Claire.

„Zatraceně.“ Zdálo se, že nadávka visí ve vzduchu ještě dlouho potom, co zvuk utichl. To se ale dostal do pěkné šlamastyky. Kdyby měl poslechnout své svědomí a chovat se podle profesionální etiky, vzdal by se toho případu. Crowder mu už ostatně stanovil časovou hranici, dokdy má předvést podezřelého. Přidělených dnů ubývalo. Kdyby ho okamžitě odvolali, těžko by se s tím vyrovnával.

Co kdyby však požádal o odvolání ještě před termínem? Crowder si myslel, že je v případu příliš osobně zainteresován, možná by se mu tou žádostí ulevilo. Takové rozhodnutí by jejich vztah nenarušilo. Vlastně by mu to možná získalo šéfovu přízeň. A Crowder by případ jednoduše přidělil někomu jinému.

Ne, to by nebylo dobré. Ten někdo jiný by mohl být agresivní a sprostý a nasadil by Claire náramky okamžitě, jak by se vrátila do New Orleans. Obvinili by ji z vraždy. Vzali otisky prstů. Fotografovali by ji. Posadili do vězení. Jen na to pomyslel a už se mu dělalo špatně.

Na druhé straně by nedokázal žít s myšlenkou, že nechal provinilou jít jen proto, že pro ni měl slabost. Jenže to nebylo tak jednoduché. Nikdy to nebylo tak jednoduché. Od toho okamžiku, kdy poprvé vešel do Francouzského hedvábí a setkal se s Claire Laurentovou, nebylo nic snadné nebo normální.

Jako by byl očarovaný. Francouzské hedvábí mělo atmosféru, která překvapovala svou záhadností. Nebylo to ani starou budovou samotnou, ani tím, že se nacházela ve Francouzské čtvrti. Od té doby, co se přistěhoval do New Orleans, tu byl mnohokrát, a ačkoliv ho čtvrť okouzlovala, necítil se v ní nikdy tak, jako by překročil hranici času a pohyboval se někde, kde všechno plyne pomalu a nic není takové, jak se zdá.

Nebylo to místo samo, které ho tak fascinovalo. Byla to Claire. Šířila kolem sebe cosi záhadného, co ho mátlo. To nepojmenovatelné bylo nebezpečně romantické, naprosto svůdné a možná i katastrofální. Spoutalo ho to jako neviditelná pavučina. Čím víc proti tomu bojoval, tím víc se do toho zaplétal. I teď, kdy by měl přemýšlet nad způsobem, jak ji polapit, uvažoval o tom, jak ji ochránit před obviněním.

Blázne, říkal si a vrtěl hlavou nad vlastní provinilostí. Ale stejně to tak udělá. Vymýšlet nové alternativy přece nebylo na škodu, ne? Ostatně nebyla právě v tom citlivost, zodpovědnost a profesionalita, s nimiž měl jednat?

Kdo byl další možnou podezřelou osobou?

Ariel Wildeová. Teď byla těhotná, ale svého manžela mohla odbouchnout z mnoha důvodů. Nicméně bude těžké ji obvinit. Mohl by také vyvolat pochybnosti o otci jejího dítěte. Jenže dobrý obhájce bude protestovat proti této linii výslechu. A soudce může s obhájcem souhlasit. Tento pokus by byl zničen v samém zárodku. Porota se nikdy nedoví o Arielině poměru s nevlastním synem a Cassidyho stihne opovržení za to, že očernil nevinnou nastávající matku.

Joshua Wilde. Vnitřní instinkt Cassidymu napovídal, že tento mladý muž by neublížil mouše, natož otci tyranovi. Naproti tomu měl kuráž píchat manželku svýho táty.

Obvinit Ariel nebo Joshe bylo problematické v tom, že ani proti jednomu z nich neměl Cassidy konkrétní důkazy. Všechno to byly hypotézy a dohady. Pokud bude porota chtít nějaký rozumný důvod, Ariel a Joshua odejdou volní. Zástupce státního návladního Cassidy ztratí svou důvěryhodnost a skutečný vrah, ať je to kdokoliv, bude stále volný.

Ta představa nepřicházela v úvahu. Jeho hlavním cílem byla jistota, že se to nestalo. Kromě jiného měl dopadnout toho ničemu a usvědčit ho.

Nebo ji.

Vzpomínka na Claire způsobila, že zaklel, zamáčkl první, vlastně ani nevykouřenou cigaretu a zapálil si další. Vybavil si Claire dnes odpoledne. Její zdánlivá neupravenost jí slušela, kapičky potu na její kůži zářily zdravím. Vlhkem se jí vlasy kolem tváře zvlnily. Rozrušená vypadala tak přitažlivě. Jenže když došlo ke konfrontaci, byla příliš hrdá na to, aby přiznala dvě lidské slabosti, žárlivost a chuť.

Cassidy se cítil neklidně a mizerně. Překulil se na posteli a natáhl si džíny. Ani se je nenamáhal zapnout. Otevřel francouzské dveře dokořán a vyšel na balkon. Vzduch byl ještě dusnější než předtím, ani se nehnul.

Podíval se k francouzským dveřím Claiřina pokoje a viděl, že je tam tma. Spala. Pohlédl vzhůru na nebe. Nízké mraky byly jako oteklé a plné modřin. Déšť bylo cítit všude, ale zatím nespadla ani kapka. Ovzduší jiskřilo elektřinou, jako by se mělo stát něco významného.

Naprosto nic ho nenapadalo, dokud zářící blesk neproťal oblohu nad nehybnými korunami stromů.

Když nebe prořízla nádherně zubatá vidlice blesku, Claire se posadila. Zadržela dech v očekávání hromu. Šlehlo to jako bič nad střechou domu a rozdrnčelo to okna i skleněné nádobí. Blesk provázel prudký poryv větru. Francouzské dveře se rozlétly dokořán a narážely do zdí. Tenké závěsy se nadouvaly jako nečekaně rozvinuté plachty.

Claire vyklouzla z postele a přešla místnost. Stromy se svíjely v hněvivém vichru, který jako by nevanul žádným určitým směrem. Vtrhl jí do vlasů a přilepil jí šaty na tělo. Další blesk kratičce ozářil balkon.

Tehdy uviděla Cassidyho. Stál u zábradlí, bez košile, kouřil a díval se na ni. Začala ustupovat do svého pokoje a chtěla zavřít dveře, ale najednou se nemohla ani hnout. Jeho pronikavý pohled ji přikoval k zemi. Beze slova se odlepil od zábradlí a pomalu, odměřeně k ní kráčel jako uchvatitel.

Srdce jí začalo šílet stejně jako vítr. Myšlenky jí vířily, jako by stály tomu větru v cestě. Řekla první pošetilost, která ji napadla: „Nevěděla jsem, že kouříte.“

Cassidy stále nic neříkal, jen se k ní pořád stejně nebezpečně blížil. Nezastavil se, dokud jí nebyl na dosah. Claire cítila, jak ji k němu nějaká neznámá fyzická síla neúprosně přitahuje, jako by měl v hrudi silný magnet.

Bez dechu řekla: „Myslím, že už konečně propukne bouřka.“

Odhodil cigaretu obloukem přes zábradlí, pak po ní natáhl ruku a přitiskl ji k sobě silou příštího hromu. Polibek, který jí vtiskl na rty, byl nemilosrdný jako vítr kolem. Strhl jí sponu z vlasů a nechal ji spadnout na podlahu, pak jí prohrábl vlasy a nakláněl jí hlavu tak, že se její rty musely podrobit jeho nenasytnosti.

Sálalo z něho horko, z kůže, z chloupků na prsou. Jeho nespoutaná sexuální touha pronikla do Claire a ta na ni odpověděla, náhle si ji uvědomujíc jako zdroj jejího nedávného neklidu. Sílila a šířila se v ní… sladká, bolestná touha po tomto… po Cassidym.

Její prsty se zaťaly do jeho ramen a v záklonu se k němu přitiskla. Vydal hluboký, erotický zvuk. Jeho ústa opustila její rty a směřovala k dolíku na šíji. Claire zaklonila hlavu, když ucítila sání jeho rtů.

Rukama jí sklouzl po zádech až na zadek a zvedal ji k sobě výš a těsněji, aby cítila jeho erekci. Stáhl jí ramínko šatů a obnažil ňadro. Nejdříve sál její bradavku, dráždil ji rty i jazykem jako šílenec. Z pootevřených rtů unikaly Claire krátké něžné výkřiky slasti, dokud jí rty opět nezavřel polibkem.

Bouře zuřila přímo nad nimi. Vítr hněvivě vyl. Blýskalo se a hrom burácel. Déšť se valil v proudech a smáčel jim bosé nohy. Ani si to neuvědomovali.

Dokud nezaslechli přibližující se hlasy.

Aby si užily deště, rozhodly se dvě z modelek jít do svých pokojů nikoliv halou, ale přes balkon. Claire odstrčila Cassidyho a pohlédla k rohu domu, kde se měly modelky každým okamžikem objevit.

Cassidy ji vzal za ruku a vešel s ní do její ložnice. Zavřel dveře, právě když se modelky vynořily na rohu, kde se zastavily, aby pozorovaly bouřku.

Cassidy přitiskl Claire ke dveřím a oba se zoufale zamotali do závěsů. Jakoukoliv námitku, kterou se pokoušela pronést, umlčel polibkem. Jeho jazyk vstoupil do jejích úst a svůdnicky je prozkoumával. Rukama vnikl pod šaty. Měl je silné a teplé, když se pokoušel zvednout její nohu a položit ji na své stehno. Prsty se dotkl chloupků na přirození. Její břicho se zachvělo a skoro vykřikla. Rychle jí zakryl ústa svými rty.

Jedna z modelek venku řekla: „Leje pěkně. Takový blesky jsem ještě nikdy neviděla.“

„Tiše! Vzbudíš Claire.“

Claire však byla úplně vzhůru. Každou buňkou svého těla odpovídala na Cassidyho doteky. Jeho prsty od sebe oddělily pysky jejího pohlaví a jeden z nich vnikl dovnitř. Jemným pohybem ji uvolňoval víc a víc. Claire se k němu tiskla. Přestal ji vášnivě líbat, a zatímco jí upřeně hleděl do očí spalujícím pohledem, stále do ní narážel.

„Měly bychom jít raději do postele.“

„Kdy začínáš?“

„V půl devátý.“

Výkřik. „Dej pozor. Klouže to. Málem jsem upadla.“

„Rue nás sjede, jestli se zejtra objevíš s modřinama.“

Cassidy vytáhl prst a mazlil se s poštěváčkem. Claire mrkala jako šílená, aby udržela oči otevřené. Viděla Cassidyho nejasně. Všimla si, že mu vlasy padají do očí, že jeho rysy jsou pevné a napjaté a oči se mu lesknou jako v horečce.

Claire dosahovala vyvrcholení. Bránila se mu, ale projelo jí jako silná nitrožilná droga. Jako okamžik tepla. Příval vášně. Jako něco velkolepého a pomíjivého zároveň.

Hlasy modelek utichly, zůstaly pouze zvuky bouře a sametová drsnost zrychleného dechu. Cassidy vzal Claire do náruče a nesl ji do postele, kde ji položil a lehl si vedle ní. Sundal jí šaty a rukou ji hladil po růžových prsou. Konečky jeho prstů prodlévaly na jejích bradavkách a vzrušení, které se v Claire koncentrovalo, bylo tak silné, až zasténala. Cassidy sklonil hlavu a naléhavě a něžně je políbil. Chytila se jeho vlasů, protože věděla, že by ho tak mohla zastavit, ale současně si uvědomovala, že stejně úspěšně by se mohla pokusit zastavit přívaly deště.

Políbil ji na břicho. Dychtivě zamumlala: „Cassidy?“

„Psst.“ Foukl něžně do chmýří na jejím ohanbí.

„Cassidy?“

Vadila mu její váhavost, proto ji uchopil za stehna a zvedl ji ke svým otevřeným ústům. Jazykem prozkoumával její sladký vlhký střed. Pohyboval se líně a nořil se hluboko. Cassidy se k ní vášnivě tiskl, pak ji dychtivě políbil, jako by sál nektar z kusu šťavnatého ovoce. Špičkou jazyka probudil semínko jejího ženství.

Rozkoš narůstala až do nesnesitelnosti. „Prosím,“ vydechla.

Poklekl mezi její stehna a pronikl do ní. Těžce a horce jí dýchal na krk. Slyšela, jak sténá „Bože, och, bože.“ Pak se začal pohybovat, narážel do ní tak, až jí už nezáleželo na ničem, jenom na něm.

Kůži na zádech měl mokrou, jeho svaly pod jejíma rukama pracovaly. Vnikla do jeho džínsů, uchopila ho za hýždě a přitahovala si ho hlouběji do sebe. Rozkoší zamručel. Políbili se. Jeho rty chutnaly pižmem a zakázaným ovocem. Olízla je s chutí, nenasytně.

Vzal její prsy do dlaní a mnul jejich vystouplé hroty mezi prsty. Claire prohnula záda a odlepila se od matrace. Zadržela dech a pak ho oslovila jménem. První vyvrcholení bylo pouhou předzvěstí toho, co přijde. Když se znovu dostavilo, cítila se jako část ohňostroje. Zasypaly ji ohnivé jiskry a letěla prostorem, který se zdál nekonečný, až posléze pohasla i poslední jiskřička.

O pár okamžiků později měl vyvrcholení Cassidy. Objal ji pevně a do uší jí šeptal erotické něžnosti a ona cítila jeho teplé uvolnění jako příval někde hluboko v sobě.

Přesyceni odpočívali, jeho hlava spočívala na křivkách jejích ňader, její nohy se zapletly do jeho. Nakonec se posadil a svlékl si džíny, pak si znovu lehl a silně ji k sobě přitiskl. Claire se přitulila k jeho nahému tělu.

Bouře už přešla, ale stále ještě pršelo. Vzdálený hrom jí připomněl noc, kdy ji Cassidy poprvé políbil, tu noc, kdy jeli do hotelu Ponchartrain pro Mary Catherine.

Claire se zachvěla, aby tu vzpomínku zaplašila. Nechtěla si připomínat, kým jsou a jak protikladné role oba hrají v jednom dramatu ze skutečného života.

Cassidy však její zachvění ucítil a něžně ji políbil na spánek. „Copak?“

„Nic.“

„Ale něco ano.“

Vzdychla a na rtech jí hrál úsměv. „To byl ten nejhnusnější sex, jaký jsem kdy zažila.“

Hluboko v jeho prsou, těsně u jejího ucha, se rodil smích. „To je dobře.“

Přeběhla mu prsty po žebrech, nadšená vzrušením, které jí dopřávaly konečky vlastních prstů. „Cassidy?“

„Hmm?“

„Co bude zítra?“

Překulil ji na záda, sklonil se nad ni a položil jí prst na ústa. „Když o tom budeme mluvit, budu muset jít. Jde ti právě o to?“ Políbil ji vlhce, důvěrně jazykem. Odtáhl její stehna od sebe a vyzývavě se k ní blížil. Už byl zase nažhavený.

Vzdychla. „Ne. Neodcházej.“

KAPITOLA 19

André Philippi byl štěstím bez sebe. Yasmine byla opět v jeho hotelu. Yasmine! To nejdokonalejší stvoření na světě.

Prováděl obvyklou pochůzku halou, když ji spatřil vcházet. I když slunce už zapadlo, měla na očích tmavé brýle. Zřejmě nechtěla být poznána. Kdyby neznal tak dobře její tvář, asi by unikla i jeho pozornosti. Jenže on strávil víc času koukáním na její detailní fotografie než na sebe v zrcadle. Její tvář znal lépe než svou vlastní.

Rozhodně kráčela k výtahům. Jeden stál otevřený. André si rychle pospíšil dovnitř. „Yasmine. Vítejte.“ Mírně se uklonil.

„Nazdar, André.“ Usmála se, sundala si brýle a vhodila je do obrovské tašky, která jí visela přes rameno. „Jak se máte? Už jsem vás dlouho neviděla.“

Seznámila je Claire před několika lety na menší party, kterou pořádala. Od té doby se spolu viděli mnohokrát. André byl poctěn, že ho považovala za přítele.

„Mám se dobře. A vy?“

„Nemůžu si stěžovat.“ Zdálo se, že jí po těch slovech zmrzl úsměv na rtech, jako by je nemyslela upřímně.

„Jste ve městě kvůli práci na katalogu?“

„Fotografujeme pro jarní vydání na Mississippi. Vrátila jsem se jenom na jeden večer.“

Nikdy se hostů neptal na důvod jejich přítomnosti v hotelu. Tím by porušil svou zásadu, nade vše si vážit naprostého soukromí. „Jak se má Claire?“

„Abych pravdu řekla, měla nějaké problémy, když jsem ji dnes odpoledne opouštěla,“ odpověděla Yasmine.

„Ach ne. Mary Catherine snad ne -“

„Ne, nemá to s její matkou nic společného.“ - zdvořile čekal, doufaje, že se Yasmine sama zmíní o potížích jejich společné přítelkyně, aby se nemusel ptát.

Yasmine odměnila jeho diskrétnost. „Myslím, že toho dnes na ni bylo moc. Znáte Claire. Neví, kdy skončit, a to je ta nejlepší cesta, jak se z práce zbláznit. Jenom to v sobě potichu dusí a ostatní kolem ní jsou pak celí nesví.“

André vycítil, že se ženy, které měl obě velice rád, spolu pohádaly, a reagoval diplomaticky: „Jsem si jistý, že katalog bude stát za to úsilí, které jste do něho vložily.“

„Jo, to doufám.“ Bylo vidět, jak málo je z toho nadšená.

„Nepřináší vám tvořivá práce nad katalogem taky radost?“ zeptal se zdvořile.

„Tentokrát víc než obvykle.“

„Proč?“

„Je tam s námi Cassidy.“

André zbledl. „To snad ne?“

„Jo. Přijel za Claire do Rosesharonu a stal se vlastně neoddělitelnou součástí inventáře.“

André si nervózně olízl rty. „Proč ji proboha takhle pronásleduje?“

Výtah dorazil do určeného patra. André vyšel s Yasmine a spolu teď kráčeli hotelovou chodbou.

„Pořád ji podezřívá z Wildeovy vraždy.“

„Ale to je absurdní!“ André klopýtal, jako by mu srdce stále padalo na podlahu a on o ně zakopával. „Bože, to je strašné. A je to všechno moje vina.“ Na čele mu vyrazil pot. Z náprsní kapsy vyndal neposkvrněný plátěný kapesník a osušil si kapičky potu. „Kdybych mu jen nenaletěl a neidentifikoval Claire na tom záznamu -“

„No tak…“ Yasmine mu soucitně položila ruku na rameno. „Claire mi řekla, jak jste byl rozzlobený, když se to stalo. Jenže Cassidy je pěkně vypečenej. Tak jako tak by stejně zjistil, že Claire tady, ve Fairmontu, byla té noci, co zastřelili Jacksona Wildea. Neřekl jste mu nic, co by dřív nebo později nezjistil.“

Ztišila hlas do spikleneckého šepotu. „Jestli chcete vědět, co si myslím, tak že Cassidyho víc zajímá, jak prokázat Claire nevinu než vinu.“

„Jistěže je nevinná,“ pospíšil si André s poznámkou. „Claire tady tehdy v noci byla, jenom aby vyzvedla Mary Catherine, nic víc. Klidně na to budu u soudu přísahat. Pro přátele bych udělal cokoliv.“

„Vaši přátelé s tím počítají.“

Andremu připadala ta věta dvojsmyslná a znepokojivá. Chtěl znovu zdůraznit, že věří v Claiřinu nevinu, ale Yasmine už odcházela. „Těším se brzy na delší návštěvu, André.“

Natáhl se po její ruce, sklonil se nad ní a políbil ji. „ Au revoir, Yasmine. Vaše zářivá krása šíří světlo na každého kolem vás.“

Na její tváři se objevil úsměv, který ji proslavil. „Ale jděte, vy darebo! Vy jste snad básník!“

„Přiznávám se,“ připustil stydlivě. Nikdy nebude vědět o hodinách, které strávil skládáním ód na její kouzlo a krásu.

Pohladila ho po tváři. „André, vy jste skutečný džentlmen. Proč nejsou všichni muži zdvořilí, pozorní a oddaní jako vy?“ Její úsměv posmutněl. Odtáhla ruku, obrátila se a odcházela. Nešel s ní. Nebylo by to slušné. Čekal ale, dokud nezašla do pokoje. Předtím zaklepala a řekla své jméno.

André nezáviděl muži čekajícímu za těmi dveřmi. Jeho láska k Yasmine neměla se sexem nic společného. Její kořeny byly v jeho duši a ta se vznášela mnohem výš nad reálným světem. Z celého srdce jí přál lásku a štěstí ve všech formách a ze všech zdrojů, z nichž se daly dosáhnout.

Ve stavu euforie se vznášel k výtahu. Yasmine ho něžně pohladila po tváři. Její ruka byla hladká a chladná, jako když se s ním mazlila jeho maman. I v jejích očích bylo něco, co mu připomnělo matku: známá dojímavost, kterou znal až příliš dobře. Ale tu vzpomínku zasunul stranou. Nechtěl se připravit o okamžiky překypující radostí.

„Ty zasranej grázle. Ty jeden hajzle.“ Yasmine řezala do Alistera Petrieho sprostými nadávkami.

„Skvostný jazyk, Yasmine.“

„Zavři tu svou prolhanou hubu, ty jeden zkurvysynu.“

Vztek z ní vyzařoval v rudých vlnách jako z topného tělesa. Hněvem se její tělo vypjalo a naježilo. Hluboko v očích ji cosi hořelo. „Nikdy jsi neměl v úmyslu opustit svou ženu.“

„Yasmine, já -“

„Tak měl nebo neměl?“

„Ve volebním roce by to byla politická sebevražda. Ale to neznamená -“

„Ty jeden zatracenej lháři. Ty ubohý, smradlavý hovno. Zabila bych tě.“

„Proboha ne.“ Prohrábl si vlasy rukou. Pořád ještě byly rozcuchané po styku, který byl skoro tak divoký jako jejich hádka. Zvedali se a padali a tiskli se k sobě a zápasili spolu, jako by šlo o soutěž a ne o milostný akt.

„Přeháníš,“ řekl uklidňujícím tónem, pokoušeje se zabránit dalšímu výbuchu křiku. „Jde jenom o dočasné rozloučení, Yasmine. Bude to nejlepší -“

„Nejlepší pro tebe.“

„Nejlepší pro nás oba, pokud náš vztah na chvíli zklidníme, aspoň do té doby, než bude po volbách. Nekončím trvale s naším vztahem. Bože, snad si nemyslíš, že to chci? Pochopitelně že ne. Jsi celý můj život.“

„Kecy.“

„Přísahám ti, že jakmile bude po volbách, tak -“

„Tak co? Věnuješ mi pár ubohých hodin šoustání každý týden nebo něco na ten způsob? Na jak dlouho? Na celej život? Jdi se vycpat, kongresmane. Tak blbá zase nejsem.“

„Nečekám, že z toho budeš odvázaná. Bože, zdrtilo by mě, kdyby ano.“ Rozpřáhl ruce v prosebném gestu. „Co ale očekávám, je trocha porozumění. Yasmine, můj každodenní plán je jako noční můra. Jsem pod neustálým tlakem.“

„Drahouši, ty vůbec nevíš, co je to být pod tlakem.“ Hlas jí zněl neblahou předtuchou. „Až s tebou skončím, tak si ta tvoje ubohá prdel neškrtne ani tady, ani v jiným státě. Tvoje černá holka už s tebou šoustat nebude. Mejdan skončil, drahouši. A ty teď budeš platit.“

Zamířila ke dveřím. Vyrazil za ní. „Yasmine, počkej! Nech mě to vysvětlit. Buď rozumná.“ Uchopil ji za ramena a obrátil ji k sobě. „Prosím.“ Hlas se mu zachvěl vzlyknutím.

Už se nepokoušela odejít, ale oči jí i nadále žhnuly jako žhavé uhlíky. Alister se zásobil kyslíkem a začal rychle mrkat, vypadal jako zoufalec, který škemrá o odložení popravy.

Yasmine, miláčku,“ začal koktat, „prokaž mi službu. Slib mi, že se nic nedostane do tisku.“

Slova jí projela jako kopí, stavidla bolesti a vzteku se opět uvolnila. „Tebe ani za mák nezajímá, jak se já cítím, viď? Myslíš jenom na sebe a na tu svou zatracenou kampaň!“

„Tak jsem to nemyslel. Já -“.

S divokým výkřikem se na něho vrhla, nehty mu zaťala do tváře a ze čtyř dlouhých škrábanců se začala valit krev. Druhou rukou mu vyškubla několik chomáčků vlasů.

Na okamžik to Alistera tak šokovalo, že se nemohl ani pohnout. Pak si uvědomil bolest a vykřikl, zvedaje ruku k obličeji.

„Zbláznila ses?“ zvolal, když spatřil ruku celou od krve. „Jsi naprosto šílená.“

Yasmine si dopřála několik okamžiků, kdy vychutnávala jeho údiv a bolest, a pak vyběhla z místnosti. Cestou k výtahu náhodou potkala v hotelové chodbě muže a ženu. Zírali na ni a ustoupili jí z cesty. Uvědomila si, že se jí z očí řinou slzy a že má rozepnutou blůzku.

Spěšně si ji zapnula a zastrčila ji do kalhot, když sjížděla výtahem dolů. Také si znovu nasadila brýle. Halou hotelu Fairmont procházela se skloněnou hlavou. Koutkem oka zahlédla Andrého, ale nezpomalila, ani mu nenaznačila, aby se k ní připojil, a vyšla z budovy. Z garáže si vyzvedla Claiřina pronajatého kombíka a zamířila přes Canal Street pryč.

Byl tichý večer. Mnoha lidem právě začal víkend. Ulice Francouzské čtvrti byly plné turistů, kteří zdržovali dopravu a přeplňovali úzké chodníky. Yasmine měla potíže s nalezením parkovacího místa, až nakonec nechala kombíka v odtahovém pásmu. Musela jít několik bloků po Rue Dumaine pěšky, než dosáhla svého cíle. Vyhýbala se pohledům a snažila se upoutávat pozornost co nejméně.

Obchůdek byl stále ještě otevřený, ale kdyby nevěděla, že tam je, nikdy by si ho nevšimla. Několik zákazníků se probíralo v policích s bylinami, aby našli, co potřebovali do svých lektvarů.

„Chtěla bych navštívit kněžku,“ řekla Yasmine tiše prodavači, který kouřil marihuanu. Postarší hippie se vzdálil, za chvilku se vrátil a dal Yasmine znamení, aby ho následovala.

Oltářní místnost odděloval od krámku zaprášený kaštanově hnědý sametový závěs. Zdi zdobily africké masky a řezby do kovu, zvané vévé, které vyvolávaly mocné duchy. V jednom rohu stál velký dřevěný kříž, ale nebyl to tradiční krucifix. Okolo střední části se ovíjel had Damballah, nejmocnější duch. V drátěné kleci v protějším rohu odpočíval duch, představující Damballaha. Hada používali ve voodoo rituálech, prováděných v bažinách kolem města. Na oltáři samém byly sochy křesťanských svatých, fotografie lidí, které navštívil duch svatý, blikající svíčky, hořící kadidlové tyčinky, kosti a lebky zvířat.

Kněžka seděla na královské židli čelem k oltáři. Byla obrovská, velké prsy jí visely přes několik tukových záhybů na břiše. Obří hlavu měla omotanou turbanem. Kolem krátkého tlustého krku jí visely tucty zlatých řetězů. Dobře na polovině z nich chřestila kouzla, medailonky a další amulety. Ruce měla velké jako baseballové rukavice. Na každém prstě se jí třpytilo několik prstenů. Zvedla obrovskou ruku a pokynula Yasmine, aby přistoupila blíž.

Kněžka byla Haiťanka černá jako eben. Její široká oválná tvář se leskla tukem a potem. V jakoby hypnotickém stavu pozorovala svou návštěvnici ospalýma očima s těžkými víčky, očima malýma a lesklýma jako onyxové knoflíky.

Yasmine ji oslovila uctivěji, než by oddaný katolík oslovil svého kardinála. „Potřebuju vaši pomoc.“ Hustý kouř z kadidelnice omamoval. Yasmine cítila lehkou závrať, ale tu cítila vždycky, když vstupovala do podsvětí černé magie. Zdálo se, že temné síly vystupují přímo z kněžky, ze všeho, co jí náleželo, z temných stínů v každém koutě.

Nevýrazným monotónním hlasem vyprávěla Yasmine kněžce o svém milenci. „Tolikrát mi lhal. Je to ďábel. Musí být potrestán.“

Kněžka moudře přikývla. „Máš něco, co mu patří?“

„Ano.“

Kněžka zvedla ruku plnou prstenů a objevila se služebnice. Podala Yasmine kameninovou misku. Yasmine si vyškrábla zpod nehtů zbytky lidské kůže a kapičky zaschlé krve a opatrně je sesypala do misky. Dál tam přidala chomáč Alisterových vlasů, který stále ještě držela v prstech levé ruky.

Pak pozvedla pohled ke kněžce. Zářivé světlo svící se odráželo v jejích achátových očích, až vypadaly jako oči zvířete. Rty se jí sotva pohnuly, ale její syčivé poselství bylo jasné. „Chci, aby hrozně trpěl.“

Belle Petrieová čekala na Alistera ve foyer, když se vrátil do jejich letoviska na břehu jezera Ponchartrain. Děti večeřely už dřív a šly spát. Před odchodem připravila posluhovačka na jídelní stůl nejlepší porcelán a do středu stolu postavila čerstvé květiny.

Belle měla na sobě purpurové hedvábné pyžamo, které jí vlálo kolem nohou, když vyšla manželovi vstříc. „Panebože. To ti udělala ona?“ Když zkoumala škrábance na jeho tváři, nebyl v jejím hlase žádný soucit, jenom slabý údiv.

„Jsi spokojená, Belle? Ty škrábance dosvědčují, že jsem udělal, co jsem slíbil.“

„Řekls jí, že jsi s ní nadobro skončil, a varoval jsi ji, aby nás už víc neobtěžovala?“

„Přesně tak. Potom po mně vyjela jako panter.“ Zářivý pážecí účes Belle se sotva zavlnil, když usykla a zavrtěla hlavou. „Jdi nahoru a vyčisti si ty škrábance peroxidem, já zatím naleju víno.“

„Nemám ani hlad.“

„Ale máš, miláčku,“ řekla se strojeným úsměvem. „Jen běž a ošetři si obličej. Čekám tě co nejdřív.“

Alister pochopil, že jde o test, o test jeho poslušnosti. Nenásilně mu naznačila podmínky, za nichž zůstane s ním, bude finančně podporovat jeho kampaň a nedovolí, aby byl obviněn jako nevěrný, prolhaný manžel, kterým ve skutečnosti byl. Od této chvíle byla ona autorem scénáře, producentem a režisérem této šarády. Pokud si chtěl zahrát, musel přijmout svou roli a splnit ji do písmene.

Co jiného mohl dělat než přijmout její podmínky, ať byly jakkoliv nepřijatelné. Nějakou dobu to jistě vydrží. Vyplatilo by se mu dodržet dohodu, dokud nebude po volbách.

Pak by mohl pokračovat v poměru s Yasmine nebo začít nový s kýmkoliv, to by tedy zatraceně měl. To, že byl jednou přistižen, neznamenalo, že hodlá strávit zbytek života jako vykastrovaný salonní psík na manželčině klíně. V této chvíli však bylo rozumné předstírat něco jiného.

„Budu dole za chvilku“

Nahoře v koupelně prozkoumal v zrcadle svou tvář. Rány byly stále ještě čerstvé a krvácely. Jak je sakra vysvětlí personálu a volebnímu výboru, o sdělovacích prostředcích a voličské veřejnosti ani nemluvě? Že ho zasáhly odražené větve? Nebo že ho poškrábalo hravé kotě? Kdo tomu sakra uvěří?

Kdyby mu však odporovali, museli by ho obvinit ze lži a dokázat to. Tak čeho se bál? Uvěří mu, protože nebudou mít jinou možnost.

Ani ho nenapadlo, že by ho Yasmine předhodila jako kus syrového masa chrtům honícím se za senzacemi. Pravda, zažil okamžik úzkosti, kdy se na něho podívala tak, že mu tuhla krev v žilách. Ale když se uklidnila a znovu přišla k rozumu, změnila svůj názor na zadostiučinění. Koneckonců ho milovala. Její láska byla prokletím, které se teď ukázalo být požehnáním. Neudělá nic, aby ho politicky zničila, protože stále ještě věří, že se jednoho dne stane paní kongresmanovou Petrieovou.

Kromě toho byla na svou chybu hrdá. Nemohla si dovolit zveřejnit svůj poměr, aby nevypadala jako blázen. Musela zachraňovat kariéru, chránit firmu a uklidňovat věřitele. To poslední, co Yasmine chtěla či potřebovala, byl skandál.

Co kdyby však její touha po pomstě byla větší než sebelepší názor? Co kdyby to práskla?

Alister pokrčil nad svým odrazem v zrcadle rameny. No a co? Protesty veřejnosti by se v případě poměru tak známých osobností obrátily spíš proti ní než proti němu. On by se jedině musel stáhnout zpátky, držet Belle za ruku a vehementně popírat všechny pomluvy, které by mohla Yasmine vypustit. Kdo by uvěřil morálně zvrácené hysterické ženské z Harlemu spíš než vlivnému, solidnímu, šťastně ženatému džentlmenovi z Jihu?

Když tohle všechno vyřešil, sešel dolů v téměř povznášející náladě. Belle ho jemně políbila a nad jeho zraněnými tvářemi se ušklíbla. „Teď už je to všechno za námi,“ řekla, když mu podávala skleničku správně vychlazeného bílého vína. „Řekni mi, jak ses měl.“ Podávala se lehká večeře sestávající z krabího salátu na topince, plátků ananasového melounu, nakládaných trpasličích rajčat a malinového zmrzlinového poháru.

Seděli nad moka šálky, když cosi narazilo do okna jídelny. Dopadlo to ztěžka, s hroznou ránou, která rozechvěla velikou tabuli skla. „Co to kruci bylo?“ otočil Alister hlavu. Belle vystřelila ze své židle, až ji převrátila dozadu. Alister v hrůze zíral na krev a její sražené chuchvalce rozstříknuté na okenním skle. Belle si zakryla ústa rukama, aby nekřičela nahlas. „Bože,“ Alister sotva dýchal. „Zůstaň tady.“

„Alistere -“

„Zůstaň tady!“

Nikdy nebyl nijak výjimečně statečný, takže to nebyla odvaha, spíš vztek, co ho hnal ze dveří domu na jeho pečlivě posekaný trávník. Na konci ulice zaslechl kvílení pneumatik, ale bylo to příliš daleko a byla příliš veliká tma na to, aby poznal typ auta nebo viděl jeho poznávací značku.

S opatrností a strachem se přiblížil k oknu do jídelny. Pohled na krví potřísněné sklo z této strany byl ještě strašidelnější. Cítil pach krve. Satanův pozdrav z pekel.

Naklonil se nad květinový záhon, aby ho blíž prozkoumal, ztratil však rovnováhu a spadl do keřů pod oknem na mrtvé kuře. Mělo proříznuté hrdlo. Rána byla čerstvá, široká a rozevírala se. Mokré peří se lesklo tmavou krví. Kongresman zaječel.

Vyskočil, proběhl křovím a doklopýtal po schodech nahoru. Když byl bezpečně uvnitř, zabouchl dveře a zavřel je. Jak šílenec namačkal na panelu bezpečnostní kód?

??? se už vzpamatovala z počátečního šoku a požadovala vysvětlení- „Kdo nám tak zaneřádil okno? Uvědomuješ si, jakou to dá práci očistit to?“

Chtělo se mu zatřást Belle, až by její dokonale rovné bílé zuby zacvakaly. „Nechápeš, co to znamená? Chce mě zabít.“

„Kdo?“

„Ona.“

„Tvá bývalá milenka?“

Přikývl a vykoktal: „Ona… ona mě proklela.“

„Alistere, proboha, vzpamatuj se. Chováš se podivínsky.“

Divoce zavrtěl hlavou.

„To je záležitost pro policii.“ Vždycky chladná Belle zamířila k telefonu v hale.

„Ne!“ Skočil po telefonu a vytrhl šňůru ze zásuvky. „Ne.“

„Alistere, ty se nechováš normálně. Co tě tak vyděsilo?“

Dostal ze sebe jediné slovo. „Voodoo.“

KAPITOLA 20

Yasmine je vyrušila pár minut před šestou. Rozrazila dveře ložnice dokořán, vběhla dovnitř, ale zarazila se na místě, když uviděla Claire, jak se tulí ke Cassidymu mezi prostěradly manželské postele.

„Do prdele!“

Nadávka probudila Claire z hlubokého spánku. Posadila se, odhodila vlasy padající jí do očí dozadu a přitáhla roh prostěradla, aby si přikryla poprsí, celé něžné a zrůžovělé po promilované noci.

Po jejím náhlém pohybu se Cassidy překulil na záda. „Co je?“ Sledoval Claiřin překvapený pohled a spatřil Yasmine, která se na ně několik trapných okamžiků dívala, pak se na podpatku otočila a s prásknutím dveřmi vyšla z místnosti. „Něco se děje.“ Claire sáhla po šatech, které měla přehozené v nohách postele.

„Jak to myslíš? Co je? Kolik je hodin?“ Cassidy se vzepřel na loktech a zmámeně potřásl hlavou.

„Něco se děje s Yasmine.“

„Claire?“

Oblékla si přes šaty župan. Když se snažila proklouznout kolem postele ke dveřím, jeho ruka se vymrštila a chytila ji za paži. Díval se na ni přivřenýma očima. Věděla, co znamená ten pohled, který jí působil návaly rozkoše v útrobách. „Nemůžu,“ zašeptala jemně. „Yasmine mě potřebuje.“

„Já tě potřebuju.“

„Ty jsi mě už měl,“ připomněla mu se stydlivým úsměvem.

„Jenže ne dost.“

Rozpolcená mezi věrností k přítelkyni a touhou pohlédla ke dveřím a pak se podívala zpátky na něho. „Musím se na ni podívat, Cassidy.“

„Dobrá,“ zavrčel. „Ale já jsem ten, koho šidíš.“ Zvedl její ruku k ústům a provokativně ji políbil na dlaň. „Pospěš si.“

„Slibuju.“

Halu zalévalo šedofialové světlo svítání. Zamířila ke schodišti a po špičkách seběhla dolů, aby nikoho nevzbudila. Rychle nahlédla do velkého salonu, ale Yasmine tam neviděla. Když však míjela jídelnu, zaregistrovala pohyb u baru. Změnila směr a připojila se k Yasmine.

Bývalá modelka držela karafu. „Dáš si?“

„Yasmine, co se děje?“

„Co se staráš? Podle toho, jak vypadáš, bych řekla, že jsi ve své postýlce prožila po čertech veselou noc. Celá nahatá sis tam užívala s detektivem. Hmmm. Koukejme.“

„On není detektiv a ty nemáš pravdu. Co je ti po tom, že jsem spala s Cassidym?“

Yasmine se přiblížila se sklenicí plnou vodky. „Nic mi po tom není. Vlastně mě za mák nezajímá, koho šoustáš.“

„S kým šoustáš,“ opravila ji Claire. „Pokud mě chceš urážet, mluv alespoň gramaticky správně.“

Yasmine prudce postavila sklenici prudce na barový pult. Snažila se dál předstírat hněv, ale nedokázala to. V koutcích úst jí pohrával úsměv. „Claire Louise Laurentová, vždycky tak setsakra upjatá a dokonalá.“ Letmo se na Claire zašklebila, ale pak se jí obličej zkrabatil jako soufflé, sklonila hlavu, přikryla si tvář rukama a začala vzlykat.

Claire ji objala a vedla ji k jedné z barových stoliček. „Co se stalo, Yasmine?“ zeptala se a uhladila jí vlasy dozadu. „Abys byla na mě tak sprostá, muselo se stát něco hrozného.“

„Ten hajzl mě nechal.“

Toho se Claire bála. Co se muselo stát, stalo se. Po celou dobu věřila, že je jen záležitostí času, než ženatý milenec pustí Yasmine k vodě. Hrozila se toho dne. Přitáhla si hlavu své plačící přítelkyně na rameno a dovolila jí, aby jí posloužilo jako polštářek.

„Ten grázl mi od samýho začátku lhal,“ řekla Yasmine hlasem přetékajícím slzami. „Nikdy ani nepomyslel na to, že by odešel od své ženy. Nikdy si mě nechtěl vzít, nikdy neplánoval, že bychom žili spolu. Byla jsem tak pitomá, Claire. Tak zatraceně pitomá.“ Praštila pěstmi do pultu. Jak jsem ze sebe mohla dělat takovýho blázna?“

„Láska nám bere soudnost. Nutí nás dělat věci, které nám škodí. A stejně je děláme.“

Yasmine se posadila a utřela si nos do okraje blůzky. „Dokonce se se mnou pomiloval, než mi to oznámil. Věřila bys té drzosti? Když jsem tam přijela, tak se na mě vrhl. Říkal mi, jak jsem krásná, že dny, které tráví beze mě, jsou pro něho peklem. Mrouskali jsme se jak králíci, tvrdě a rychle.“ V očích se jí objevily slzy a stékaly dolů po její dokonalé tváři. „Já jsem ho milovala, Claire.“

„Já vím. Je mi to líto.“

„Když to probírám zpětně, nemůžu věřit, že jsem mu na ty jeho lži nalítla. I když jsem o tom snila, nedovedu si ho představit, jak by se se mnou ve Washingtonu chlubil.“

„Ve Washingtonu?“

Yasmine se ironicky zasmála. „Bude ho to stát jednoho voliče, ale co. Proč bys to teď neměla vědět? Můj záhadný milenec byl kongresman Alister Petrie.“

Claire pomalu vydechla. „Alister Petrie.“

„Znáš ho?“

„Ne, nikdy jsem se s ním nesetkala. Ale znám jeho ženu Belle. Když se brali, šila jsem jí něco do výbavy. Dělala jsem tehdy zakázky. Jedna z jejích přítelkyň mě jí doporučila.“

„Jaká je?“

„Och, Yasmine, zapomeň -“

„Proboha, Claire, řekni mi to. Jaká je?“

„Hezká. Blondýnka. Štíh -“

„To jsem nechtěla slyšet. Vím, jak vypadá.“

„Ty ses s ní setkala?“

„Viděla jsem ji.“ Claire tázavě zvedla obočí. „Jo, několikrát jsem je špehovala,“ dodala Yasmine netrpělivě. „Dělala jsem všechno, co hodná milenka nedělá. Škemrala jsem. Kladla požadavky. Ultimáta. Omlouvala se. Zuřila jsem. Volala jsem jim uprostřed noci domů, jenom abych slyšela jeho hlas. A všechny další pitomosti. Když začal s kampaní za své znovuzvolení, měl na mě míň času. Čím méně času jsme spolu trávili, tím víc jsem ho pronásledovala. To byl taky jeden z důvodů, proč se Alister naštval:

Zkoušela jsem, aby nás přistihli. Alister se bál, že to Belle zjistí. Možná to i zjistila. Kdo ví? Teď bych tomu lháři nevěřila jediný slovo.“

„Chápu, proč jsi ho tak přitahovala. Jsi úplně jiná než ona.“

„V čem?“

„Ve všem,“ odpověděla Claire. „Mně se nelíbila. Byla to aristokratka a dávala to všem najevo. Je chladná a pyšná. Nafoukaná. Rádoby pobožná. A řekla bych, že i bezcitná.“

„V tom mi možná nelhal,“ zamumlala Yasmine.

„Na to, co ti teď povím, je asi ještě brzy,“ řekla Claire váhavě. „Nebudeš tomu věřit, ale je to pravda.“ Vzala Yasmininu ruku a stiskla ji ve svých dlaních. „Ten vztah nebyl dobrý, jinak bys nebyla pořád nešťastná. Bude to pro tebe bez něho lepší.“

Yasmine zavrtěla hlavou. „Ne, Claire, mýlíš se. Je mi mizerně. Můj citový život se zhroutil.“

„To není pravda, Yasmine!“

„Taky jsi asi zapomněla na mé finanční starosti. Peníze, které mi vyplatíš za moje akcie, jsou jen zlomkem toho, co dlužím věřitelům.“

„To se zas obrátí k lepšímu. Chce to jen čas. Jsi krásná a nadaná, Yasmine,“ řekla Claire a myslela to upřímně. „Tisíce žen by s tebou okamžitě měnily. Teď máš zlomené srdce, ale to se všechno zahojí.“

Yasmininy oči se zúžily a v koutcích se mírně zvedly, takže její pohled vypadal vypočítavě, lišácky. „Srdce mi puká, ale nehodlám trpět sama.“ Vytáhla ruce z Claiřiných dlaní, sáhla do své tašky a vytáhla něco, před čím Claire ucouvla.

„Proboha, Yasmine. Co s tím budeš dělat?“

Voodoo bylo groteskní karikaturou kongresmana. Yasmine zvedla figurku do výše a pyšně na ni pohlédla. „Vidíš ty vlasy? To jsou skutečné Alisterovy vlasy. O to bude kouzlo účinnější. A tohle,“ řekla a ukázala na přehnaně velký rudý penis, čnící figurce z rozkroku, „přece víš, co to znamená.“

Clare byla zděšená. „To nemyslíš vážně, viď? Pár svíček a talismany, dobrá, to je neškodné. Přece ale nemůžeš věřit v zaklínadla a černou magii.“

Yasmine se na ni zlostně obrátila. „Proč ne? Ty věříš v početí panny.“

Polemika o víře byla zbytečná a Claire se do ní nehodlala pouštět, zvláště ne teď, kdy byla její přítelkyně citově snadno zranitelná. Moudře mlčela a jenom se zděšením přihlížela, jak Yasmine pokládá panenku na bar a z řetízku na krku sundává kouzlo, prostou malou kuličku, naplněnou něčím, co Claire nerozeznala, co však vonělo po bylinách.

„Když budu tohle nosit na těle,“ prohlásila Yasmine výhružně, „budu ovládat jeho myšlenky. Budu ho strašit ve dne v noci. Doženu ho k šílenství.“

„Yasmine, ty mě děsíš.“

Zasmála se hlubokým hrdelním smíchem. „Tvůj strach není nic ve srovnání s tím, co zažije Alister, než skončím.“

„Co myslíš tím skončím? Yasmine, co chceš dělat?“

Yasmine ignorovala její otázku a řekla: „Jen se koukej, Claire. Jen se dívej. Uč se. Pro případ, že budeš chtít někoho proklít.“

Ohrnula si límec u košile a objevila se řada dlouhých ostrých špendlíků. Vytáhla jeden z látky a odložila ho stranou, jen aby škrtla zápalkou z krabičky na barovém pultu. Přejížděla hořící zápalkou po špendlíku, až byl tak horký, že ho sotva udržela v prstech, a pak ho zapíchla do odporně rudého penisu figurky.

„Dobré ráno, Alistere,“ zašeptala. „Spí se ti dobře? Ani tě nenapadne pomilovat se se svou nanicovatou paničkou. Ani kvůli mně by se ti teď nepostavil.“ Škrtla další zápalkou, rozpálila nový špendlík a zabodla ho do figurky.

Claire uchopila Yasmine za ramena a prudce s ní zatřásla. „Nech toho! Je to absurdní. Voodoo je nebezpečná a hloupá záležitost a já nechci, aby se moje nejlepší přítelkyně takhle obelhávala.“ Znovu s ní zatřásla. „Slyšíš mě, Yasmine?“

Yasmine zamrkala, jako by přicházela k sobě, jako by ji Claire vytrhla z transu. „Jistě že tě slyším.“ Se širokým úsměvem se zeptala: „Přece nevěříš, že jsem to myslela vážně?“

„Já -“ začala Claire nejistě.

Yasmine se zasmála. „Asi jsem tě očarovala, ne?“ Schovala kouzlo a figurku vrátila do tašky.

„Ať to nevidí Cassidy,“ řekla Claire. „Zajímala ho tvoje figurka Jacksona Wildea, ale řekla jsem, že je to jen vtip. Asi by teď uvažoval jinak.“

„No tak, Claire, jen klid. Je to stejné jako pozvat na karneval cikánku, aby tam lidem hádala z ruky. Ve skutečnosti tomu nevěříš, ale je to zábavné.“

Claire to však pořád ještě nepřesvědčilo a její výraz to prozrazoval. Yasmine se na ni klidně podívala a zvedla skleničku s pitím. „Tyhle hokusy pokusy černé magie jsou jenom švindl, ale je to legrace předstírat, že bych mohla Alistera opravdu zranit. Proč bych se měla trápit jenom já sama? Je mi hned líp, když si představím, že by i ten bídák mohl trochu trpět.“ Upila ze skleničky. „Ale dost už o mém milostném životě. Pověz mi, jak tě Cassidy přemluvil, aby se ti dostal pod kalhotky.“

Claire se tiše vrátila do ložnice. Ta se nacházela v západní části domu, a proto tam bylo stále ještě šero. Cassidy dosud ležel v posteli, na zádech, s rukou pod hlavou a pozoroval pomalu se otáčející ventilátor u stropu. Na jeho přitažlivém profilu, silném a mužném, bylo znát každý rys. Líbil se jí tvar jeho rtů, a když se na ně teď podívala, věděla už, jak chutnají a jaké to je cítit je na svých ústech, ať už žadonící či žádostivé.

Bicepsy měl kulaté a tvrdé jako jablka. Nad širokým pevným břichem se zvedaly jemné tmavé chloupky a pokrývaly mu hruď i podpažní jamky. Jeho úd byl plný a pevný a Claire ho už znala hmatem, čichem i chutí.

Když za sebou zavírala dveře, snažila se potlačit své erotické představy. Otočil hlavu. „Ahoj.“

„Ahoj.“

„Všechno je v pořádku?“

„Teď ano. Nebylo. Byla hrozně rozčilená.“

„Kvůli čemu?“

„Je ti do toho něco?“

Vytáhl ruce zpod zátylku a opřel se o loket. „Nevytahuj to žihadlo, Claire. Byla to jenom zdvořile zvědavá otázka.“

Posadila se na okraj postele zády k němu. „Její milenec ukončil jejich poměr. A neptej se mě, kdo to je, protože to nesmím prozradit.“

„Ani jsem neměl v úmyslu se zeptat.“

„Tak… dobře. Nemáme aspoň žádné problémy.“

„opravdu? Skoro bys mě oklamala. Podle tvého hlasu bych řekl, že máme.“

Napřímila se. „Měl bys jít do svého pokoje. Yasmine by se ráda osprchovala a pospala si pár hodin, než začneme pracovat.“

„To nemá s Yasmine nic společného.“

„Dobrá, tak tedy nemá.“ Claire se postavila a obrátila se k němu tváří. Pohodila hlavou k francouzským dveřím. „Pokud sis toho, Cassidy, nevšiml, slunce už vyšlo. Je ráno.“

„No a co? Změníš se snad v žábu?“

„Ne, ale ty se změníš v zástupce státního návladního, který by mi rád přišil vraždu.“

„Spáchala jsi ji?“

„Na to nemusím odpovídat.“

„Byl bych raději, kdybys neodpověděla, pokud by to měla být další lež.“

„Odejdi.“

Odhodil přikrývku a vyskočil z postele, nahý a sexy. Živočišné připomínky uplynulé noci se dobývaly do jejího vědomí. Neměla z nich radost, ale byly tam a musela jim udělat místo. Když ho takhle viděla, znovu zatoužila se ho dotýkat, cítit jeho silná stehna na svých, cítit jeho ruce na svém těle.

Pozorovala ho, jak si natahuje staré vybledlé džíny, které měl na sobě, když v noci vstoupil do jejího pokoje. Ani tentokrát si je nezapnul. Přilnuly k jeho tělu tak dobře a tak dávno, že naprosto nehrozilo nebezpečí, že by mu spadly dolů.

„Proč nenecháš těch tajností o Yasmine a jejím milenci a neřekneš mi rovnou, jak to je?“

„Nevím, o čem mluvíš.“

„Tak dost.“ Ukazováčkem jí mířil na špičku nosu. „Jen se neschovávej za tu svou nabubřelou vzdělaneckou povýšenost, Claire. Teď už vím, že se k ní uchyluješ vždycky, když se ti to hodí, když se chceš vyhnout konfrontaci. Tu skutečnou Claire jsem poznal dnes v noci. Tam,“ řekl a ukázal na zválenou postel.

„Zatáhl jsi mě do postele jen proto, abys mě líp poznal?“

„Ano. Ve všem všudy.“

„Jak romantické. A jaký byl skutečný důvod?“

Chytil ji za ruku a vstrčil ji do svého otevřeného poklopce. „Chyť tenhle nesmysl, polib mě a za dvacet vteřin se ti paměť oživí.“

Vytáhla ruku ven. „Jsem si jistá, že budeš tvrdit, že ses chtěl se mnou jenom pomilovat.“

„Jo, to jsem chtěl nejvíc.“

„Nevěřím ti, Cassidy. Pořád mě obviňuješ, že lžu. Teď ale lžeš ty.“

Ironicky se zasmál a zmateně zavrtěl hlavou. „Cože? Co se stalo během té půlhodinky, co jsi byla pryč?“

„Vrátil se mi zdravý rozum,“ zabručela a odvrátila hlavu stranou.

Uchopil ji za bradu a obrátil její tvář k sobě. „Nemluv na mě v hádankách.“

„Dobrá, tak tedy na rovinu,“ řekla a vytrhla mu bradu z prstů. „Yasmine mi řekla něco, co mě donutilo přemýšlet.“

„O čem?“

„O mazání medu kolem huby.“

„Cože?“

Yasminina otázka, jak že se Cassidymu podařilo dostat Claire do postele, ji probrala z teplé mlhavé zamilovanosti a vrhla ji do chladné reality. Uvnitř se chvěla, ale záměrně nepřátelsky se zeptala: „Proč ses dnes v noci se mnou vyspal?“

„Copak to není jasné, Claire?“

„Jenom chceš, abych si to tak myslela.“

„Tys chtěla mě a já jsem chtěl tebe,“ řekl.

„Ale tys to začal.“

„Nebyla jsi proti.“

„Ne, protože jsi mi nemával svým průkazem ani taškou plnou úředních lejster před nosem, ani jsi mi nevyhrožoval. Udělal jsi to šikovně, protože víš, jaký odpor mám k úřední moci a jak ji nesnáším. Místo toho jsi přišel jako muž za ženou. Zahrál jsi to na mou žárlivost. Ano,“ řekla a rukama prořízla vzduch. „Ať je to důvod jakkoli iracionální, včera jsem na Yasmine žárlila. Ty jsi toho využil, stejně jako sexuální atmosféry, která naši práci provází. Yasmine povídala, že byla blázen, když mu věřila,“ pokračovala Claire. „Upokojila jsem ji tím, že tu a tam každý ztratí soudnost. Když se to teď stalo mně, byla jsem blázen přímo kolosální. Zavlekl jsi mě do postele a doufal, že ráno budeš mít svého vraha. Možná jsi spoléhal na to, že se přestanu bránit a ty budeš mít moje doznání ještě před svítáním.“

„Kristepane!“ Poslouchal ji se stále menší trpělivostí, teď si však prohrábl vlasy všemi prsty najednou a opřel si ruce o stehna. „Kde přesně mělo k tomu doznání dojít, Claire? Během milostné předehry? Nebo jsem měl při vyvrcholení čekat, že zaječíš ‚Ano, jsem vinna‘? Ne, počkej, už to mám. Doufal jsem, že když jsme se tak beze smyslů pomrouskali, tak budeš mluvit ze spaní, co?“

„To není legrace.“

„To máš teda zatraceně pravdu, že ne,“ zařval.

„Když jsi tak moc chtěl dopadnout toho svého vraha, proč jsi byl tak zákeřný? Proč jsi mě jednoduše nezatkl?“

„Nedošlo ti, jak rozporuplné to pro mě bylo? Bojoval jsem s tím už týdny. Dnes v noci jsem se s tebou chtěl pomilovat, ne tě obvinit.“

„Lháři.“

Přistoupil k ní dlouhými zlostnými kroky. „Pokud si myslíš, že jsem s tebou spal jen proto, že máš něco společného s tou vraždou, pak máš ale hodně krátkou paměť.“

Její dlaň narazila na jeho pevnou neoholenou čelist. „Jdi mi z očí.“

Chytil ji za zápěstí a prudce jí škubl k sobě. Oči mu hořely hněvem. Na okamžik si Claire myslela, že jí ten políček vrátí. Konečně promluvil, ale jeho rty byly úzké a tvrdé a sotva se pohybovaly, aby zformovaly slova. „Rád, slečno Laurentová.“

Než prošel francouzskými dveřmi, obrátil se. „Víš, co tě doopravdy žere, Claire? Můžeš se zbláznit, protože jsi mi ukázala, jaká skutečně jsi. Zlobíš se, protože jsi přestala být ve střehu, protože se ti všechno, co jsme spolu dělali, tak zatraceně líbilo. Líbilo se ti to, od prvního polibku až k poslednímu vzdechu. A jestli tady někdo lže, tak jsi to ty -a lžeš jenom sama sobě.“

„Co chceš slyšet?“ vyletělo z ní. „Že jsi báječnej milenec? Vyžaduje tvoje mužské ego ranní poklepání na rameno? Dobrá, řeknu ti to. Bylo to děsně nádherný. Víš až moc dobře, kam sáhnout, aby to bylo agresivní nebo naopak jemný.“

„Díky.“

„To není kompliment. Tak dokonalá technika jako ta tvoje si určitě vyžádala roky praxe. Kolik dalších ženských, podezřelých jako já, jsi dostal do postele, hm? Takhle si počítáš body? Ne jestli jsi je poslal do vězení, ale jestli se ti je podařilo nejdřív ohnout?“

„Poslyš,“ řekl se zaťatými zuby, „nikdy jsem žádnou nešoustal, abych z ní dostal přiznání.“

„Ne?“

„Ne. Na to triky nepotřebuju. Jsem dost dobrej i bez nich.“

„Tak pokud jste opravdu tak děsně dobrej, pane Cassidy, jděte si po svým a vypadněte z mý ložnice!“

KAPITOLA 21

„Vypadáš báječně.“

Joshua Wilde vpadl do Arielina nemocničního pokoje. Tlačil před sebou vozík. Personál ho informoval, že Ariel je oblečená a čeká, až ji odvezou ven, kde se shromáždil dav reportérů, aby ji fotografovali a vyptali se jí na nejnovější epizodu jejího dramatického života. „Váš kočár čeká, madam.“

Ariel zacvakla zámky na kufříku. „Je ten kočár nutný?“

„Nemocniční řád. Kromě toho to má biblický podtext.“

Přes rameno se na něho zamračila.

Josh přijal její rozladěnost klidně. Právě dnes vypadal neobyčejně hezky a elegantně. Jako obvykle měl na sobě švihácké šaty, dobře upravené vlasy mu zářily, jeden pramen mu padal přes obočí. Jeho chůze však byla nezvykle svěží. Během posledních několika dnů, kdy odpočíval a relaxoval, omládl.

I když Ariel byla stále oblečená do smutku, na to, že ji právě propustili z nemocnice, vypadala velice atraktivně. Přivezli jí kadeřníka, který jí umyl a vyfoukal dlouhé platinové vlasy. Sama se nalíčila a záměrně nezamaskovala slabé stíny pod velkýma modrýma očima. Měly připomínat jejím zbožňovatelům, jak namáhavá byla její poslední zkouška.

Nebyla moc ráda, že vidí Joshe, a rozhodla se, že nebude sdílet jeho veselou náladu. „Šklebíš se jako opičák. Co se děje?“

„Nic,“ odpověděl radostně. „Jsem jenom šťastný.“

„Zatímco já jsem tady byla zavřená, ty sis určitě hrál na piano.“

„Vlastně pořád.“ Vybral si banán z bohatě naaranžovaného košíku s ovocem, oloupal ho a ukousl si pořádné sousto. „Ale gospelovou melodii jsem nehrál ani jedinou.“

„Zase ten klasickej šunt,“ zabručela, když v zrcátku naposledy kontrolovala svůj vzhled. „Jsem skoro ráda, že jsem to nemusela poslouchat.“

„Jestli můžu mluvit za sebe, hrálo mi to hrozně dobře.“

Úsporným pohybem zápěstí zaklapla zrcátko a upustila je do kabelky. „Jenom si pěkně cvič prsty, protože za pár dní si už pro radost nezahraješ. Zase to bude jenom gospel.“

Joshův úsměv povadl. Hodil banánovou slupku na podnos vedle postele. „Co myslíš tím ‚za pár dní‘? Doktoři říkají, že bys měla mít naprostý klid ještě aspoň další měsíc.“

„Nezajímá mě, co říkají. Do konce příštího týdne chci znát termín dalšího shromáždění. Tak pěkně se nám to rozjíždělo, než přišlo tohle.“ Plácla se přes břicho, jako by chtěla potrestat dítě, které nosila. „Musíme začít znovu. Čím dřív, tím líp. Nemíním čekat, až Cassidy nebo ten, kdo teď vede vyšetřování, obviní někoho z Jacksonovy vraždy. A to bude jenom začátek. Chci být v soudní síni každý den. Proces bude na čele zpráv týdny, měsíce. Chci tam být taky. Chci být viděna. Tragická postava. Musím dostat největší kus publicity. Hotovo?“

Zatímco líčila svoje plány, kontrolovala koupelnu, skříň a šuplíky, zda tam něco předtím nepřehlédla. Teď se obrátila k Joshovi, který byl po celou dobu, co mluvila, zticha.

„Tak na rovinu,“ řekl pevně. „Jsi nepoučitelná.“

„Budu jíst, dobrá? S tím mě můžeš přestat otravovat.“

„Ale bulimie je jenom poloviční problém, Ariel. Chceš se uštvat k novému kolapsu?“

„Ne, to nechci,“ pronesla medově. „Nemám v úmyslu dostat se znovu do nemocnice, ale taky neodejdu do ústraní jenom proto, že jsem to trochu přehnala a omdlela jsem.“

„A co dítě?“

„Co by s ním bylo?“

„Je moje?“

„Ne,“ odpověděla podrážděně a úsečně. „Je tvého drahého zemřelého otce. To mi udělal on,“ řekla a oči jí blýskly nenávistí.

„Jsi si tím jistá?“

„Ano. Ty jsi vždycky používal gumu. On ne. Ten kurevník.“

„Ty jsi nechtěla dítě?“

„To víš, že ne! Myslíš si, že jsem se zbláznila? Proč bych měla chtít dítě a vzdát se všeho, o co jsem usilovala?“

„Ale táta dítě chtěl.“

„Přirozeně,“ řekla sžíravě. „Víš, jaký byl. On a jeho monstrózní ego. Chtěl malého Jacksona Wildea juniora, který by se mu podobal jako vejce vejci.“ Podívala se na Joshe s opovržením. „Jeho prvorozený syn ho přece tak zklamal.“

Josh sklopil oči na svoje dlouhé, štíhlé muzikantské prsty. Neměl čím odporovat nenáviděné skutečnosti.

„Pořád mě otravoval, abychom měli dítě,“ pokračovala Ariel. „Říkal, že by to byla dobrá reklama, která by podpořila naši práci. Říkal, že bychom byli populárnější než svatá rodina. Držela jsem ho od sebe, ale jako vždycky měl ten bídák poslední slovo. Vsadím se, že se mi teď směje.“ Pohlédla na podlahu a dupla nohou, jako by se obracela na svého manžela v pekle. „Nenávidím tě, ty grázle.“

„Kdy jsi zjistila, že jsi těhotná, Ariel?“

Přehodila si vlasy přes ramena a pohlédla na svého zamračeného nevlastního syna. „Té noci, co jsem se zhroutila, asi hodinu potom, co mě sem přivezli a vyšetřili.“

„Takže jsi to předtím nevěděla?“

Pohodila hlavou a oči se jí podezřívavě zúžily. „O co ti jde?“

„Tušila jsi, že jsi těhotná, než otec… zemřel?“

Obrátila se k němu zády a sáhla po kabelce. „Jaký by v tom byl rozdíl? Zbouchl mě. Kdyby byl naživu, musela bych se starat o děcko. Naštěstí mi nemůže zabránit, abych se toho zbavila.“

Josh ji obrátil k sobě tak prudce, až jí slyšitelně luplo v šíji. „Zbavila?“

Odstrčila mu ruce. „Nebuď naivní, Joshi. Jestli si myslíš, že se vzdám své kariéry kvůli podělaným plínám a kašinkám, tak jsi na omylu. Nechci dítě. Nikdy jsem ho nechtěla.“ Nucené se usmála. „Tenhle argument Jackson brzy ztratí.“

„Myslela jsi na to, jak nepopulární budeš mezi svými věrnými ovečkami, až se jim donese, že jsi měla potrat?“

„Tak blbá nejsem,“ vyštěkla. „Všichni minulý týden viděli, že jsem se zhroutila vyčerpáním a žalem. Brzy řádně oznámíme, že navzdory těhotenství jsem rozhodnuta splnit Jacksonovo poslání a odhalovat jeho nepřátele. Neustanu, dokud jeho vrah nebude chycen a potrestán. Prozatím využiju těhotenství ke svému prospěchu. Slzy mi budou kanout z očí pokaždé, když se zmíním o tom, jak by byl Jackson dojat, kdyby věděl, že zanechal živoucí sémě v mém lůně. Ty mi budeš něco povídat o podobnosti s biblí!“ dodala a drsně se zasmála.

„Budu se odvolávat na Abraháma a Sáru a na to, jak Bůh odměnil jejich víru dítětem. O pár týdnů později budu mít nehodu. Jenom si představ ten soucit, kterým nás zaplaví veřejnost. ‚Přišla o manžela, přišla o dítě, ale statečně vede své tažení dál‘.“

Při představě těchto titulků se jí oči rozhořely modrým plamenem. Pohlédla na Joshe a znovu se zasmála. „Co se děje, Joshi? Vypadáš, jako by ses měl poblít.“

„Když jenom pomyslím na to, o čem jsi tady teď mluvila, dělá se mi špatně.“

„Nepovídej, že jsi měl z děcka radost. Proto jsi byl tak veselý. Těšil ses, že budeš strýčkem svému nevlastnímu bratříčkovi.“ Poplácala ho po tváři. „Kdybys nebyl tak hloupý, byl bys docela bezva.“

Odstrčil jí ruku. „Nejsem tak hloupý, jak se mylně domníváš, Ariel.“ Zlostně pokynul hlavou k vozíčku. „Jsi připravená?“

„Víc než připravená. Ale půjdu pěšky, nepovezu se.“ Sáhla po kufříku.

„Neměla bys to nést.“

„Proč ne? Hrozně ráda se zbavím toho, co jediné mě teď spojuje s Jacksonem.“ Zvedla těžký kufr a vykročila ke dveřím.

„Je otevřeno.“ Cassidy vzhlédl od hromady papírů na svém stole.

Detektiv Howard Glenn vešel do místnosti a nonšalantně se usadil na židli. „Vítej zpátky.“

„Díky.“

„Jak to šlo?“

„Tak jak jsem čekal. Slečna Laurentová řekla, že v tomhle státě jsou stovky aut jako to její a že Yasminin zájem o voodoo je jenom přechodný. Zkoušela to u různých vyznání, ale žádnou víru nikdy nebrala vážně. Jedno jsem se však dozvěděl. Yasmine měla záhadného milence, jenže Wilde to nebyl. S tím poměrem to teď šlo s kopce. Možná bys na to měl někoho nasadit.“

„Udělám to. Mezitím jsem ověřil další věci.“

„a?“

Glenn vytáhl z náprsní kapsy své tvídové sportovní bundy malý zápisník. „Až dosud - a nezapomeň, že kus práce máme ještě před sebou - jsem našel deset podezřelých přispěvatelů Wildeově agentuře. Šlo o hodnotné příspěvky.“

„Jak hodnotné?“

„V rozmezí od pěti do dvaceti táců.“ Zarazil se, neboť očekával Cassidyho reakci.

„Poslouchám tě.“

„Tři z těch deseti mají něco silně společnýho s pornem. Dva vlastní a provozují obchody s porno knížkama. A pak mám ještě dva masážní salony a dva striptýzový bary.“ Výmluvně se zašklebil.

Cassidy se neusmál. „To je jenom devět. Řekl jsi deset.“

„Pak je tady ještě jedna filmová hvězda, o které se povídá, že byla pěkně nažhavená ještě dřív, než došlo na natáčení vlastních porno filmů.“

Cassidy vstal z otáčivé židle a zamířil k oknu. S rukama v kapsách upřeně hleděl ven. „Nech mě hádat. Potom, co zaplatili svoje ‚příspěvky‘, Wilde nasměroval palbu jinam.“

„Nemám nikoho, kdo by mi to ověřil,“ řekl Glenn, „ale taky mě to hned napadlo.“

„Třeba Wilde zvýšil cenu za svou laskavost a někomu se to nelíbilo.“

„Třeba.“

Cassidy se obrátil. „Má někdo z těch lidí alespoň nějakou vazbu na New Orleans a tu noc, kdy byl zavražděn?“

„To je právě ten průser,“ řekl detektiv a zamyšleně se popotahoval za ušní lalůček. „Jsou z celejch Států. Vlastně nikdo není zblízka.“

„Tohle město má letiště a autobusové linky, a to nemluvím o dálnicích.“

„Nebuď jízlivěj, Cassidy.“

„Promiň, ale mám jízlivou náladu.“

„Máš na to právo,“ řekl Glenn a lhostejně pokrčil rameny. „Jenom ta filmová hvězda řekla, že kdysi navštívila New Orleans.“

„Kdy?“

„Dávno. V době Wildeovy vraždy byla v Římě.“

„V Itálii?“

„Jo, tam.“

„Je to ověřený?“

„Má italskýho filmovýho režiséra, kterej říká, že s ním od dubna žije v jeho vile.“

Pocit porážky dopadl na Cassidyho jako rytířské brnění. „Navrhuju, abys pokračoval dál, Glenne. Řekni chlapům, ať projdou ty seznamy třeba stokrát, když to bude nutný. Ať z toho vyberou každýho, kdo není pravověrným vyznavačem bible.“

„Souhlasím,“ řekl Glenn a narovnával si záda, když vstával. „Ale bude to nějakej čásek trvat.“

Cassidy se zachmuřeně zeptal: „A co příspěvky mezi spolupracovníky?“

„Pár jsem jich už oťukal. Nic zajímavýho.“

„Taky je prověřte. Kdo stojí za jménem společnosti? Byznys je dobrým štítem, pokud někdo chce zůstat anonymní. Začněte se společnostmi, které mají vazby na jih, zvlášť na New Orleans.“

Detektiv přikývl a odloudal se pryč. Cassidy by ho rád kopl do zadku, aby věděl, jestli se nemůže pohybovat trochu rychleji. Právě teď si však nemohl dovolit někoho si znepřátelit. Spojenců měl málo. Ať už byli detektivové jací byli, nikdo nechtěl táhnout s tím, komu se nedařilo. Kdykoliv se přiblížil k automatu na kávu, jeho kolegové se rozprchli, jako když do nich střelí.

Po návratu do města oznámil Crowderovi, že jeho výlet na Mississippi nic nepřinesl. Státní návladní nepřijal špatné zprávy dobře. Řekl Cassidymu, že už ztrácí trpělivost.

A tobě už vyprší čas. Do konce týdne chci od tebe něco konkrétního nebo tě z případu odvolám.“

Ať postavíš na moje místo kohokoliv, Tony, narazí na stejnou zeď. A taky si nebude rozumět s Glennem.“

„Možná ne.“

„já jsem si na něho zvykl.“ Crowder zachovával kamenný výraz. Cassidy si povzdechl. „Podívej, nemáme jiný konkrétní důkaz než těch pár vláken, a ty můžou pocházet z kteréhokoliv z deseti tisíc aut v našem obvodě.“

„A jedno z nich patří právě Claire Laurentové, která měla jak motiv, tak příležitost.“

„Ale já ji nedokážu dostat do toho hotelového pokoje spolu s Wildem na dobu vraždy.“

„Třeba ta vlákna postačí.“

„To teda sakra ne,“ řekl Cassidy a zavrtěl umíněně hlavou. „Nepředstoupím před porotu, dokud nebudu mít krytý záda.“

Crowder se na něho zamračil. „Jen se kruci pořádně ujisti, že jsou to moje a tvoje záda, který kreješ, a ne záda Claire Laurentové.“

Ta poznámka rozzuřila Cassidyho tak, že by nejraději praštil Crowdera pěstí do obličeje. Namísto toho však vyrazil z Crowderovy kanceláře. Od té doby, a to bylo před dvěma dny, spolu nemluvili. Hodiny míjely.

Jenže Crowder trefil do černého. Cassidy chtěl chránit Claire. I když byl na ni naštvaný tak, že by ji nejraději uškrtil, nechtěl ji vsadit do vězení. Kdyby ale byla vinna, neměl by na vybranou. Musel by ji poslat na zbytek života do vězení, aniž by mohl využít odkladu, podmíněného propuštění nebo vyšetřování na svobodě.

„Panebože.“

Zakryl si oči dlaněmi a lokty si opřel o stůl. V této poraženecké póze ho o pár okamžiků později našel Joshua Wilde.

Když Cassidy uslyšel váhavé zaklepání na dveře, vzhlédl. Josh stál nerozhodně na prahu. „Sekretářka mi řekla, abych šel dál.“

„Co chcete?“ zavrčel Cassidy.

„Pořád ještě vedete vyšetřování vraždy mého otce?“

„Psali o tom dneska v Times Picayune. Pojďte dál. Ale varuju vás, protože jsem pěkně nasranej. Takže jestli mě tady chcete balamutit, obtěžujte se laskavě a odejděte.“

„Nepřišel jsem vám lhát.“

„Posaďte se.“

Mladý muž si vzal židli na druhé straně stolu.

Cassidy kývl směrem k průčelí budovy. „Proč tam nejste s nimi?“

Od návratu z Rosesharonu pokaždé, když Cassidy vstupoval do budovy, musel si razit cestu mezi transparenty, které ho označovaly za neschopného. Byl to hlučný a nepřátelský dav, který za zpěvu písní dlouhé hodiny pochodoval, a jakmile se Cassidy objevil, mával diskutabilními nápisy.

„To je poslední nápad mé nevlastní matky,“ řekl Josh na adresu dobře organizované protestní demonstrace.

„Myslel jsem, že se právě vrátila z nemocnice.“

„To ano, ale hned se zas do toho dala. Nedá vám ani minutu klidu, dokud neobviníte vraha.“

„To není sama,“ zamručel Cassidy sám pro sebe. „Proč jí neporadíte, aby toho bláznění venku nechala? Vždyť to není k ničemu.“

„Díky tomu ale bude ve zprávách v šest večer. A o to jí jde.“

„Časem se to okouká. Pár důležitých lidí má v téhle budově práci, víte. A mohlo by dojít i ke zranění. O zápornou publicitu Ariel určitě nestojí.“

„Ona už si poradí, jak toho využít ve svůj prospěch.“

„S demonstrací před Francouzským hedvábím se jí to moc nepodařilo. Laurentovy z vás udělaly šašky.“

„To, jak Claire Laurentová zvládla situaci, rozzuřilo Ariel na nejvyšší míru.“ Veselý výraz vystřídalo zamyšlení. „Je to zajímavá žena. Většina lidí by se urazila. Ona je ale třída. Obdivuju její kuráž.“

Jo, pomyslel si Cassidy smutně. Její kuráž musíš obdivovat.

„Ale zpátky k Ariel,“ pokračoval Josh. „Moje rady neposlouchá. Tedy ona neposlouchá ničí rady. Když se jednou pro něco rozhodne, je neústupná a nic ji nezastaví.“

Mluvíme o vaší nevlastní matce, nebo o generálu Pattonovi?“

Věřte mi, Cassidy, vyji neznáte tak jako já. Začíná bláznit, zvlášť… zvlášť od té doby, co byl zabit můj otec.“

Joshovy oči zneklidněly a uhnuly před Cassidyho pohledem, čímž v něm vzbudily novou naději. Jeho neomylný instinkt mu říkal, že je na pokraji nového odhalení. Bylo těžké to zvládnout, ale Cassidy předstíral, že ho nijak moc nezajímá, co až dosud slyšel. Pozvedl ruku a naznačil tak, že má Josh pokračovat.

„Určitě jste slyšel o jejím těhotenství.“

„Mám gratulovat?“

„To jako myslíte, že otcem jsem já?“ Josh zavrtěl hlavou. „Říká, že je jím můj táta. Proto jsem tady.“ Najednou vyskočil a začal přecházet podél hrany Cassidyho stolu.

„Proč mi v klidu neřeknete, co vás žere?“ Cassidy nasadil důvěryhodný tón, který by dodal nesmělému synovi zemřelého kazatele odvahu.

„Já jsem vám lhal,“ vyhrkl Josh.

„O čem?“

„O té noci. Že já a Ariel jsme byli celou dobu spolu. Ve skutečnosti… ona… ona odešla z mého apartmá do svého.“

„Kdy?“

„Dřív. Kolem půlnoci.“

„Na jak dlouho?“

„Na patnáct, možná na dvacet minut.“

„Mluvila s vaším otcem?“

„Nevím. Přísahám Bohu.“

„Boha to nezajímá. Přísahejte mně.“

Josh si olízl rty. „Přísahám vám, že nevím.“

„Dobrá, dál.“

„Vymluvila se, že jde hledat nějaké noty. Říká, že táta spal. Až do druhého dne ráno jsem si o tom nic nemyslel. Požádala mě, abych se o té časové rezervě nezmiňoval ani vám, ani policii.“

Cassidymu bušilo srdce, ale věděl moc dobře, že nemůže spoléhat na slovo muže, který se už jednou dopustil podstatné lži. Byla to jenom výpověď. U soudu by to nikdy neobstálo. Proti vdově stále ještě neměl konkrétní důkaz. Jeho pátrání to však dá nový směr a odvede to pozornost od Claire. Po dnech hladu tohle vypadalo jako bohatá žeň.

Zeptal se: „Proč jste souhlasil s tím, že budete lhát, Joshi?“

„Opravdu jsem nevěděl, že to bude něco znamenat. Ariel byla skoro hysterická, když objevila jeho tělo. Víte, bylo hrozně zakrvácené. Nemyslel jsem si, že by měla něco společného s tou vraždou.“

„Co si myslíte teď?“

Josh přestal chodit sem a tam. Stál u kraje Cassidyho stolu, tváří k němu. „Teď si myslím, že by mohla.“

Cassidy se bál polknout, mrknout, bál se sebemenšího pohybu, který by mohl otřást křehkým prohlášením Joshe Wildea a zničit je, takže by přestalo existovat. „Proč jste změnil názor?“

Josh bojoval sám se sebou. Alespoň to tak vypadalo. Otřel si vlhké dlaně o kalhoty. „Na rozdíl od toho, co Ariel říká reportérům, je z těhotenství nešťastná. Vlastně je z něho vzteky bez sebe. Plánuje si nehodu, která by jí přinesla dvojí užitek: zbavila by se děcka a získala by více sympatií.“

Cassidy přijal Joshovu hru a předstíral šok. „To zní přímo nelidsky.“

„Neznáte ještě druhou polovinu, pane Cassidy. Představuje si sebe jako superhvězdu, která by ovládala miliony lidí. Měl byste slyšet její plány na Hodinku modliteb. Má bizarní nápady. Pro začátek chce, aby se kazatelna stala politickým fórem pro ty, kdo s ní sdílejí stejný názor na běžné události. Už pozvala i několik hostů, kteří by měli řečnit. Je ctižádostivá a prohnaná a rozhodnutá zničit cokoliv a kohokoliv, kdo by jí stál v cestě. Přestala už naprosto rozumně uvažovat.“

„Zpátky k vraždě.“

Josh se znovu posadil. Držel si ruce mezi koleny, a když mluvil, díval se na ně. „Můj otec byl tyran. Před každým si hrál na Boha, i před Ariel a přede mnou. Zvlášť před Ariel a přede mnou. Trápil ji jejím sklonem k tloustnutí tak, až si vypěstovala zažívací poruchu.“

„V novinách psali, že má bulimii, ale nemocniční personál v Kansas City to nikdy nepotvrdil.“

To je pravda. A v tom děcku vidí jenom další z otcových krutých žertů. Víte, jako by ji stále ovládal. Myslím, že věděla, že je těhotná, dlouho předtím, než se zhroutila. Myslím, že na otce pěkně zuřila, zvlášť když mu dala jasně najevo, že žádné nechce. Myslím, že ho kvůli tomu zabila.“

Cassidy se rozhodl hrát dál ďáblova advokáta a trefovat se do Joshových tvrzení způsobem, kterým by obhájce ověřoval jejich pravdivost i v případu, jenž by nebyl tak dobře svědecky doložen. „Teorie je to dobrá, Joshi, ale stále závislá na okolnostech. Slyšel jste, že by se váš otec a Ariel kvůli těhotenství hádali?“

„Ne. Nevěděl jsem, že je těhotná, až do toho večera, kdy jsme ji odvezli záchrankou do nemocnice.“

„Slyšel jste, že by vašemu otci vyhrožovala zabitím?“ Ne.“

„Nikdy?“

„Ne. Nedovolil by jí o tom mluvit.“

„Má vaše nevlastní matka zbraň?“

„Ne. Aspoň pokud vím, tak ne. Ale její bratr je odsouzený.“

To v předběžném vyšetřování Cassidy zjistil. „Podle záznamů z vězení Ariel není se svým bratrem v žádném kontaktu už léta, ani v písemném. Pochybuju, že by jí mohl opatřit zbraň, aniž by to někdo nevěděl.“

Josh pokrčil rameny. „To byla jenom domněnka. Mohla si zbraň obstarat tajně a zbavit se jí tam, kde by ji nikdo nenašel.“

„Možná,“ řekl Cassidy neutrálně.

„Vzpomeňte si na ty rány. Muž přivede ženu do jiného stavu. Ta zuří, že má na krku nechtěné dítě. Ustřelí mu koule. Nedává to smysl?“

Cassidy přivřel jedno oko, jako by uvažoval o reálnosti těchto hypotéz. Poškrábal se na zátylku. „Musím vám, Joshi, říct, že to stojí na vodě.“

„Myslel jsem, že vás to bude víc zajímat,“ řekl Josh nevrle.

„Když Ariel tenkrát v noci odešla z vašeho apartmá, měla boty?“

„Boty? Ne. Myslím, že šla naboso. Zula se, když jsme se milovali. Neřekl bych, že by si boty zase obula. Proč?“

„Stále ještě zkoumáme nějaká kobercová vlákna z ložnice vašeho otce.“ Na chvíli se zarazil. „Najal jste si vy nebo Ariel auto, když jste tady byli?“

„Já ano. Nerad se nechávám vozit.“

„Projel jste se po New Orleans?“

„Mnohokrát. Každý den. Najal jsem si auto se sklápěcí střechou. Rád jsem jezdil v otevřeném voze.“

Tato informace se dala snadno ověřit. „Doprovázela vás Ariel někdy na těch projížďkách?“

„Myslím, že jednou. Možná dvakrát. Proč?“

„Stále s ní ještě spíte?“

„Ne. Už týdny ne.“

„Co se stalo?“

Josh se na něho podíval a pak pohlédl stranou. „Nevím. Je úplně jiná od té doby, co vede agenturu, zdá se, že nikdy nemá čas. Nebo je unavená a nemá náladu. Nebo jsem jí vyčítal to její zvracení a ona se rozzuřila. Teď, když vím o tom děcku…“

„Cože?“

„No, nechce se mi s ní milovat, když čeká mého nevlastního bratra.“

Cassidy se naklonil dopředu. „Vidíte v tom nějakou ironii, Joshi? Bylo v pořádku šoustat ženu vlastnímu otci, dokud byl naživu, ale teď, když je po smrti a ona čeká dítě, tak jste najednou cimprlich.“

Josh se začal bránit. „Tak to prostě cítím.“

„Oukej.“ Cassidy se opět opřel o záda. „Budeme předstírat, že se to tak stalo. Jste připraven? Ariel opustila vaši společnost, vrátila se do apartmá, které obývala spolu s vaším otcem, zabila ho zbraní, o níž nikdo nevěděl, že ji vlastní a která se dosud nenalezla, a pak si dala druhé kolo v posteli s vámi, neboť správně usoudila, že vy budete jejím alibi.“

„Ano, tak to vidím já.“

Cassidy ohromením zamlaskal. „Já jenom nechápu, co vás vedlo k tomu, abyste mi to pověděl.“

„Moje svědomí tížila lež.“

Svědomí?“ opakoval Cassidy skepticky.

Josh se znovu urazil. „Možná jsem cizoložník. Připouštím že jsem otci nasadil parohy. Ale nenechám se spolu s Ariel obvinit z vraždy.“

Roztržitě se kousal do spodního rtu. „Dobrá, je to víc než svědomí, pane Cassidy. Možná mi to nebudete věřit, ale já se jí bojím.“

Cassidy si odfrkl.

Josh zvolal: „Je to pravda. Předtím jsem věděl, že je ctižádostivá a mazaná, ale ona je schopná hodit člověka přes palubu. Je bezcitná. Podlá. Nic ji nezastaví. Jestli jí někdo sebemíň zastoupí cestu, zbaví se ho. Bez milosti. Bez diskuse. Prásk!“ řekl a uhodil pěstí do dlaně druhé ruky. „A je po vás.“

Díval se na své chvějící se ruce. „Jako bych měl klapky na očích. Asi jsem byl tolik zaměřený na otce, že jsem až dosud neviděl Ariel, jaká ve skutečnosti je. Myslím, že je schopná všeho, jen aby hájila své vlastní zájmy. Myslím, že je nevyrovnaná. Nebezpečně nevyrovnaná.“

Cassidy ho dlouho zamyšleně pozoroval, pak vstal dávaje na srozuměnou, že výslech je u konce. „Díky, Joshi.“ Podával mu pravici. Mladý muž jí zmateně potřásl.

„To je všechno? Myslel jsem, že budete mít tisíc otázek.“

„Budu, ale později. Teď na tom musím okamžitě pracovat. Zatím se chovejte ke své nevlastní matce normálně. Dělejte svou práci jako obvykle. Nedělejte ani neříkejte nic, z čeho by usoudila, že jste byl za mnou. Ať si dál myslí, že jsem ji už dávno vyloučil ze seznamu podezřelých.“ Cassidy vážně pohlédl na Joshe. „Vím, že to pro vás nebylo lehké.“

„Ne, to nebylo. Roky jsme Ariel a já v sobě nacházeli útočiště před mým otcem. Dalo by se říct, že jsme na sobě byli navzájem závislí. Postihovala nás stejná bída a my jsme si navzájem pomáhali, aby byla snesitelná. Od jeho smrti jsme se nepotřebovali, abychom se mu mstili. Nenávist k němu byla vlastně jediná vášeň, která nás spojovala. Domnívám se, že Ariel má vážné psychologické problémy, které sahají zpět do jejího chudého dětství. Jsem do ní blázen, ale většinou se jí bojím. Ale nemůžu dovolit,“ dodal a smutně potřásl hlavou, „aby jí jen tak prošla vražda.“

„Joshi, protože jste měl s Ariel dlouhodobý poměr, musím to vědět: byl byste schopen svědčit proti ní u soudu?“

Josh odpověděl bez jediného zaváhání: „Ano.“

Rozloučili se. Když Josh odešel z kanceláře, Cassidy si oblékl sako a upravil si kravatu. Jakmile dal Joshovi dost času na to, aby opustil budovu, vyjel výtahem o patro výš a hnal se do kanceláře Anthonyho Crowdera. Nedbal varování sekretářky, že Crowder je velice zaneprázdněn, a ani se nezeptal, zda neruší. Se sebevědomím, které v posledních dnech nepoznal, vpadl neohlášen dovnitř.

„Než na mě začneš řvát, vyslechni mě. Myslím, že vím, kdo zabil Jacksona Wildea.“

Crowder odhodil na stůl kuličkové pero, kterým psal. „No?“

„Jeho syn.“

KAPITOLA 22

Prakticky doslovně opakoval Cassidy svůj rozhovor s Joshuou Wildem. Když skončil, Crowder přestal bubnovat prsty do stolu. „Já v tom mám zmatek. Řekl jsi, že vrahem je syn, ale on prohlašuje, že je to vdova.“

„No jistě. Donášení je neobratnej způsob, jak si srovnat účty, a Josh má máslo na hlavě.“

„Kde ale vzal odvahu zabít svýho otce?“

„Nachytal Wildea, když byl nejzranitelnější. Nahýho. Když ležel na zádech. Možná dokonce i spal. Josh znal zvyky svýho otce. Věděl, kdy zaútočit. To sedělo i na Ariel,“ zamumlal Cassidy, jako by o tom uvažoval. „Takže Josh střelil Wildea do koulí, aby nás odlákal, aby to vypadalo, jako že ho zabila ženská. Dokonce mi to připomněl, když jsme o tom mluvili.“

Crowder si podepřel rukama bradu a chvíli přemítal. „Proč by chtěl Josh svýho otce zabít? Ze žárlivosti?“

„Možná. Třeba kvůli tomu, že Arielino děcko je jeho otce, jak ona prohlašuje. Já si ale myslím, že měl silnější motiv.“

„Silnější než žárlivost? Peníze?“

„To zrovna ne. Josh nepochybně prahl po tom vést firmu, když už starej pán nebyl mezi živejma. Počítal, že jeho nástupcem bude on. Pro mladíka, kterej byl otcovým učněm, kterej stále žil v jeho obrovským stínu, by to byla celkem rozumná ambice.“

„Místo toho se vlády chopila Ariel.“

„A to oběma rukama. Tak jako dřív je Josh zase v pozadí. Zase je pátý kolo u vozu. Když jako faktor vyloučíme agenturu, zbejvá nám ještě jeden, osobní.“

„A to?“

„Josh se mi přiznal, že Jackson Wilde byl tyran, kterej je oba psychicky trýznil. Josh byl Jacksonovým fackovacím panákem i jako dospělý. Nakonec toho měl dost. Sebral svou chabou odvahu a zbavil se starýho pána jenom proto aby se do toho vložila jeho nevlastní matka a milenka současně a zase ho zastínila. Mluv o frustraci.“

„Vyměnil jednoho despotu za druhýho.“

„Přesně. Aby se jí zbavil, udělá z ní vraha. Nebo možná…“ Když teď mohl Cassidy uvažovat v nových dimenzích, napadaly ho další možnosti. „Třeba společně plánovali, že Jacksona odbouchnou. Pak se ale, z důvodů, který jsem už uvedl, stal z Joshe Jidáš.“

„I to je možný. Probral jsi to s Glennem?“

„Ještě ne, ale prověří to. Pořád počítal s tím, že je to buď Ariel, nebo Josh. Bude je zase chtít zkoumat pod mikroskopem a prověřovat, dokud je nebudeme znát zvenku i zevnitř. Chtěl bych na ně někoho nasadit.“

„Policejní komisař se podělá, jestli požádáš o další lidi.“

„Dal jsi mi čas až do konce týdne, Tony. Hraj fér. Pomoz nám. Prosaď to u komisaře.“

Cassidy se vrátil do kanceláře s pocitem, jako by se jeho vnitřní baterie znovu nabila. Poprvé za několik dní mu v žilách proudil adrenalin. Měl zase cíl, nový plán útoku. Bude se ho držet, dokud nevyčerpá všechny možnosti i všechny síly.

Nejdříve ze všeho absolvoval řadu telefonátů.

Při prvním hovoru se Cassidy nemusel ani představovat. Jenom se zeptal: „Pořád ještě krmíte informacemi toho televizního reportéra?“

Mít svého informátora bylo jako jezdit dvousměrnou ulicí. Úřad státního návladního využíval stejné zdroje jako hromadné sdělovací prostředky a někdy vypustil informaci, která střílela naprázdno jako pistole nabitá polopravdami a záměrně zkreslujícími narážkami.

Cassidy řekl: „Měl jsem dnes odpoledne dlouhý soukromý hovor s Joshuou Wildem. Odešel z mé kanceláře rozzlobený a rozčilený. To je všechno.“

Poslal jednoho úředníka, aby ve městě prověřil všechny firmy pronajímající auta. „Zjistěte, která půjčila auto mladýmu Wildeovi v tom tejdnu, kdy byl zavražděn jeho otec. Chci znát značku a model, kterej si pronajal, kolik najel a v jakým stavu auto vrátil. Pokud to byl chrysler s modrým kobercem, chci to auto okamžitě najít a dopravit do policejní laboratoře. Díky.“ Třeba chlapci z laboratoře najdou kousíček zaschlé krve, která by mohla být krví Jacksona Wildea a - bingo! - Cassidy bude mít solidního podezřelého.

„Bude to asi nejjednodušší sledovačka, jakou jste kdy měli,“ obrátil se Cassidy na policejního důstojníka, jenž velel týmu, který Crowder vymámil na komisaři. „Joshua a Ariel Wildeovi jsou viditelnější než homouši na Bourbon Street. Prostě vám nemůžou upláchnout.“

Když se takto zbavil zodpovědnosti, Cassidy se opřel na židli a s rostoucím pocitem optimismu si vydechl. Tušil, že se něco objeví. Nějaký předtím nezjištěný důkaz svým obviňujícím prstem ukáže buď na Joshe nebo na Ariel, ale hlavně pryč od Claire.

Pokoušel se nemyslet na jejich hořkou hádku v Rosesharonu, ale marně. Claire nadále zůstávala v jeho mysli, její tělo, její sladké milování i její vášnivá obvinění.

Jako by mu otevřela skříň ve své duši a našla tam kostlivce a ten nemohl chrastit kostmi hlasitěji. Obvinila ho z podvodu a manipulace. Kdysi to možná mohla být pravda. Jako obhájce zkusil všechno, jen aby dosáhl osvobozujícího rozsudku. Hrál divadýlko. Plakal, smál se, vysmíval, prostě použil cokoliv, jen aby jeho klient vyšel ze soudní síně zproštěn všech obvinění.

Pokud ho tížilo svědomí, snažil se své jednání ospravedlnit. Měl přece hájit třeba i kriminální živly, ne? I těžcí zločinci mají právo na soud. Někdo musí hájit jejich případy před soudcem a porotou, tak proč ne on? Děláš jenom svou práci, říkal si.

Věděl, že jsou to jenom výmluvy. Existovaly i etické a racionální způsoby, jak hájit obviněného bez soudních triků, které často používal bezdůvodně, jen aby se předváděl.

Podívejte se na mě, na toho šikovnýho Roberta Cassidyho, toho zázračnýho kluka, co ani nechodil do přípravky Ivy League, ani si nevysloužil svůj titul na Harvardu. Vede si zatraceně dobře na kluka z venkovskýho Kentucky, co?

Jeho konečným cílem bylo vítězství, nikoliv hledání spravedlnosti… až na ten jeden případ, který vyhrál. Cena za něj byla příliš vysoká. Když ho Claire obvinila z podvodu a manipulace, netušila, jak blízko je tomu Cassidymu, kterým kdysi býval. Ale tím teď není. Přivedl před spravedlnost darebáky a dostal je tam, kde už nikdy nemohou zranit nevinné lidi.

Tento případ nebyl výjimkou. Urazí tu vzdálenost, aby zase viděl, že provinilec bude po právu potrestán.

Pomáhej mu Bůh, jestli tou osobou bude Claire Laurentová.

Jenže ona jí nebude, říkal si paličatě. Ona je nevinná. Žádná žena, v posteli tak vroucí a oddaná, by nemohla chladnokrevně vraždit. Dotýkal se nejen jejích rtů, prsů, stehen a břicha. Dotýkal se její duše. Kdyby byla zkažená, věděl by to.

Narozdíl od toho, čemu věřila, její vina či nevina nebyly důvodem, proč s ní spal. Nedalo se tomu zabránit, jako se nedá zabránit mořskému přílivu. Toho dne, kdy se s ní setkal, byla tato část jejich osudů zpečetěna.

Jakmile se prokáže její nevina, půjde za ní a pokorně se omluví za to, že ji podrobil tak hrozné zkoušce. Koneckonců, nemohla by si ho vážit, kdyby jako veřejný vyšetřovatel nebral svou práci vážně. Až se oba omluví sobě navzájem za své chyby, zase se budou milovat.

Ta myšlenka ho fyzicky probudila, vrátila ho zpět do současnosti. Claire teď už bude z Mississippi zpátky doma. Hleděl na telefon v pokušení jí zavolat. Ale ne. Ještě se pořád zlobí. Raději jí dá pár dní, aby se uklidnila.

Mezitím on bude pilně pracovat, hledat ten chybějící prvek, který potvrdí cizí vinu a očistí Claire.

Protože Claire je nevinná.

Claire se zamračila na stoh neotevřené pošty na stole. Byly tam účty k placení, poznámky, jež se musely roztřídit, i jedna hrozivá obálka, kterou musela otevřít. Chyběla jí energie, aby se dala do papírování, a svou nechuť připisovala výletu. Pracovala tam velice tvrdě, nesmlouvavě, podle harmonogramu, v ubíjejícím dusném vedru. Potřebovala a taky si zasloužila pár dnů odpočinku, než se znovu dá do práce. Pak si uvědomila, že ani pár dnů odpočinku nevyřeší její problém.

Zaplašila smutné myšlenky a obrátila svou mysl na zmatek na stole. Vedle neotevřených obálek tam byly i poslední výtisky novin. Podle blíže neurčitého, ale spolehlivého zdroje zástupce státního návladního Cassidy znovu zaměřil své vyšetřování na Ariel a Joshuu Wildeovy.

Jeho jméno, vytištěné tučným písmem, upoutalo její pozornost a ona na ně zírala tak dlouho, až ztratila ponětí o čase. Se vší pravděpodobností by na ně dál zírala a vzpomínala, kdyby ji nevyrušila matka, která se s podnosem v rukou objevila ve dveřích.

„Dala by sis trochu čaje, Claire Louise? Vypadáš tak unaveně, že ti snad pomůže sebrat síly.“

„Děkuji, maminko. To je báječné. Dám si čaj, ale jen když tu zůstaneš a dáš si se mnou.“

„Myslela jsem si, že mě o to požádáš.“

Claire se usmála a s novinami v ruce zamířila k sedací soupravě, právě tam, kde se poprvé setkala s Cassidym. Všechno, co řekla nebo udělala, jako by jí ho připomínalo. Zlobilo ji, že na něho pořád myslí. Od toho rána, kdy bez rozloučení odjel z Rosesharonu, nezavolal, ani se nesnažil o setkání. Nevěděla, jestli to má přijmout s úlevou, bolestí, uraženě či s kombinací všech tří pocitů dohromady.

Vzpomínky na něho vyvolávaly všechno, co s ním poznala, pocity blaženosti i zoufalství. Přistihla se, že se tváří hned klidně, hned zase skoro propuká v pláč. Od té doby, co ji sociální pracovnice odtáhly z domu tety Laurel, na ni nikdo neměl takový vliv.

Mary Catherine postavila stříbrný servírovací tác na nízký konferenční stolek. Podala Claire ručně vyšívaný plátěný ubrousek a pak nalila oběma z čínské čajové konvice po šálku voňavého čaje.

Povídaly si o nepodstatných věcech, upíjely čaj a uždibovaly z koláče, který ráno upekla Mary Catherine spolu s Harry. Výlet na Mississippi Mary Catherine prospěl. Claire si všimla, že matce zrůžověly tváře, což jí ubralo na létech. Oči měla jasné a živé. Claire se už jako dítě děsila dovolené, protože ji považovala za předzvěst záchvatu. Proto ji taky nemívaly často. Teď se však zdálo, že Mary Catherine snáší své okolí mnohem lépe. Pokud Claire věděla, od okamžiku, kdy vrátila Cassidymu jeho plnicí pero, se nic nepřihodilo.

Jako by četla její myšlenky, Mary Catherine řekla: „Vidím, že jsi listovala v novinách. Píšou tam, že Cassidy je přesvědčen, že Jacksona Wildea zabil jeho syn nebo vdova. Není to hloupé?“

„Hloupé?“

„Neudělali to přece. A nevěřím, že si to myslí i Cassidy.“

„Jak víš, maminko, že to neudělali?“

Mary Catherine ignorovala její otázku a zeptala se sama sebe: „A proč ti lidé zase demonstrují před budovou?“ Po návratu Laurentových do města Wildeovi přívrženci opět drželi před domem stráž.

„Ať jdou pryč,“ řekla Mary Catherine rozzlobeně. „Nemůžeme s Harry ráno na trh. Ráda chodím na procházky, ale projít tím davem mi tu radost kazí.“

Mysl Mary Catherine znepokojovaly potíže s cestou do Francouzské tržnice víc než to, že její dcera je obviněna z vraždy. To ale Claire neděsilo tolik jako její předchozí prohlášení. „Demonstranti budou na obtíž jenom na čas, maminko. Jakmile zatknou toho, kdo zabil reverenda Wildea, vytratí se.“

„On se vrátí?“

Claire se málem zastavilo srdce, když si pomyslela, že hovoří o Jacksonu Wildeovi. „Kdo, maminko?“ zeptala se chraptivě. „Pan Cassidy?“

Claire pomalu vydechla, až jí poklesla ramena. „Nevím. Proč?“

V očích Mary Catherine se najednou objevily slzy. Dolní ret se jí chvěl. „Já jsem tak doufala, když ses zamilovala, že tě tvůj chlapec nezklame jako ten můj mě.“

Z kapsy sukně vytáhla kapesníček s vyšitým monogramem. Plátýnko bylo tak tenké, že se až zdálo, že je utkáno z pavučin. A vonělo po pytlíčcích s růžovou vůní, které Mary Catherine ukládala do prádelníku.

Když si osušila oči, položila jí Claire svou dlaň na ruku.

„Neplač, maminko. Mezi mnou… a panem Cassidym… to takové nikdy nebylo.“

„Oh,“ řekla mírně a nešťastně. „Myslela jsem, že bylo. Je to takový pohledný mladý muž. A ví, jak se chovat k dámě.“

Ano, pomyslela si Claire, je hezký. Živě si představila jeho tvář, celou dychtivou vášní, jeho rty smyslně dráždící její prsy. Jeno nahou hřejivou hruď porostlou chloupky. A skutečně ví, jak se chovat k dámě, zvlášť v posteli. Dával tolik rozkoše, kolik hledal, možná víc. Tak dokonalé pomilování muselo být dopředu promyšlené, nebo ne?

Zaplašila tu myšlenku. I vzpomínání bolelo. Byla beznadějně zamilovaná do Cassidyho, s důrazem na slově beznadějně. Nemohli by sdílet stejnou budoucnost. I kdyby nestáli na opačných stranách vyšetřovacího procesu, on ztělesňoval systém, kterého se ona bála a který nenáviděla. Tak jako milovala Cassidyho člověka, nevěřila, že by kdy plně důvěřovala Cassidymu prokurátorovi.

Pro Claire to byl srdceryvný konflikt. Když se jím zabývala, ochromovalo ji zoufalství, proto uzamkla svou tajnou lásku hluboko v srdci a předstírala, že tam žádná není.

Podala matce hrníček. „Nalij mi, maminko, ještě trochu čaje, prosím. Ty děláš nejlepší čaj.“ Claire obrátila jejich rozhovor k méně znepokojivým tématům. O půl hodiny později Mary Catherine s tácem odešla a zanechala Claire opět samotnou. Claire zběžně prohlédla noviny.

Joshua Wilde vehementně popíral, že by měl něco společného se zabitím svého otce. Ariel obvinila Cassidyho, že je zatahuje do případu, jen aby kryl svou vlastní hloupost. Prohlásila, že z osobních důvodů chrání skutečně podezřelou osobu. Upejpavě odmítla říci, kdo ta osoba je, i když se jí ptali na Claire Laurentovou. Vyhýbavost její narážku jen potvrdila.

Claire se přirozeně ulevilo, že už není Cassidyho nejpodezřelejší postavou, jenže naprostý klid si nemohla dovolit. Dočasně byla v samém středu hurikánu a musela čelit druhému, možná ještě zuřivějšímu náporu bouře. Kdyby Joshuu Wildea znervóznila Cassidyho obvinění, nedalo se tušit, co by udělal nebo řekl, jen aby přestal být středem pozornosti. Místo jednoho nepřítele by měla dva.

Probírajíc to úplně nadskočila, když jí u loktu zazvonil telefon. Nezvedla ho dřív než po třetím zazvonění. „Haló?“

„Claire, jste to vy?“

„André? Bonsoir. Jsem ráda, že tě slyším. Jak se máš?“

„Jo, dobře, mám se dobře. Ne, vlastně…“ Zarazil se. „Mám hroznou starost o Yasmine.“

Claire se zamračila s plným pochopením pro jeho obavy. Od svého rozchodu s milencem se Yasmine chovala divně. Claire nevěděla nic konkrétního, ale něco nebylo v pořádku. Zdánlivě byla Yasmine pořád stejná. Když skončily práci v Rosesharonu, žertovala s celým týmem, byla hubatá na Leona a ke každé fotografii do katalogu přistupovala s vlastní představivostí a citem. Ale její nadšení a smích zněly falešně.

Když odjeli z Mississippi, Claire očekávala, že se Yasmine vrátí s ostatními do New Yorku, kde se měly v ateliéru dokončit zbylé fotografie. Místo toho se s ní Yasmine vrátila do New Orleans. Jakmile se octla ve Francouzském hedvábí, zanechala Yasmine přetvářky, byla zasmušilá a tichá.

Yasmine se nezmiňovala o dokončení katalogu. Claire měla co dělat s obchodními záležitostmi, ale protože termín v tiskárně měl vypršet až za několik týdnů, trpělivě čekala na příležitost. Yasmine zůstávala v pokoji celé dny, vycházela jenom večer a vracela se až za svítání. Nikdy neřekla, kam jde, ani nevyzvala Claire, aby šla s ní.

Claire se dohadovala, že sleduje dům kongresmana Petrieho, nebo že se pokouší se s ním setkat. Chtěla Yasmine zabránit v takovém dětinském chování, ale Yasmine se vyhýbala i rozhovoru. Vlastně každého od hovoru svým chováním odrazovala. Dveře do jejího pokoje zůstávaly zamčené. Ani v době jídla se nepřipojovala ke Claire a Mary Catherine.

Stará Yasmine se obklopovala lidmi, pózovala mezi svými obdivovateli a vyhřívala se na výsluní jejich pozornosti. Jen nerada byla sama, proto tato změna v jejím chování tolik zneklidňovala. Claire chápala touhu přítelkyně po soukromí, neboť tak si Yasmine hojívala své zlomené srdce. Ale teď už byl snad čas s tím skončit.

André zřejmě chápal její starosti. „Viděl jsi teď někdy Yasmine?“ zeptala se ho.

„Od minulého týdne, kdy jste byly na Mississippi, ne. Přišla do hotelu, pobyla tady asi hodinu a odešla. Claire, ty víš, že jsem nikdy nezradil ničí důvěru, ale protože znám tebe a Yasmine -“

„O tvé věrnosti nepochybuji, André. Ani o tvé diskrétnosti. Obojí mi mnohokrát posloužilo. A ujišťuji tě, že tvoje sdělení neberu jako pomluvy.“

„Kdybych si to myslel, nevolal bych.“

„Je to něco naléhavého. Slyším v tvém hlase obavu. Mluvil jsi snad s Yasmine, když jsi ji viděl?“

Pověděl jí o jejich rozhovoru v hotelové hale, a jak rozrušeně Yasmine vypadala, když odcházela. „Nikdy jsem ji takovou neviděl. Byla úplně vzteky bez sebe. Je už v pořádku?“

S ohledem na Yasminino soukromí Claire řekla: „Té noci se jí přihodilo něco velice nepříjemného. Druhý den ráno se mi s tím svěřila. Věřím, že jí pomohlo, že jsme si o tom promluvily.“

„Vrátila se do New Yorku?“

„Ne, zůstala tady. Možná proto, že je tady větší klid. Méně spěchu. Myslím, že si chce utřídit myšlenky, než se vrátí domů.“

A taky tady bydlí Alister Petrie, pomyslela si Claire a vzpomněla si na jeho fotografii na titulní straně ranních novin. Andremu se o kongresmanovi nezmínila. I kdyby znal totožnost Yasminina milence, byl by diskrétní jako vždy. Neuvedl by Petrieho jméno. Aby však nedostala Andrého do kompromitující situace, Claire neriskovala. „Myslíš si, že se už dostává z té… nepříjemnosti?“ zeptal se. To byla těžká otázka. I když obě žily pod jednou střechou, byla Claire v kontaktu s Yasmine méně, než když Yasmine žila v New Yorku a volaly si večer několikrát týdně, aby si dlouze popovídaly. Odpověděla profesionálně: „Nevypadá, že by se jí dařilo hůř.“

„Jé, to se mi ulevilo,“ řekl. Krátce se zasmál. „Pro tebe není tajemstvím, že mám Yasmine ve veliké úctě.“

„Ne, to tedy pro mě opravdu není tajemstvím.“ Claire se škádlivě zasmála, ale brzy se znovu zamračila. „Možná jsem jí dala až příliš mnoho času. Myslím, že je právě tak doba na to, abychom si promluvily jako ženská s ženskou.“

„Prosím tě, dej mi vědět, jestli můžu něco udělat. Ať je to cokoliv.“

„Určitě dám.“

„Claire, ty… nezlobíš se na mě? Ta záležitost s panem Cassidym -“

„Zapomeň na to, André. Prosím. Bezohledně tě využil. Tak jako mě,“ dodala tiše. „Netrap se tím.“

Ujistila ho, že by bylo třeba mnohem víc než triků pana Cassidyho, aby to ovlivnilo jejich dlouholeté přátelství. Dohodli se, že spolu co nejdřív půjdou někam na večeři. Brzy po tom, co se rozloučila a zavěsila, sáhla po telefonu znovu.

Cassidy se plížil k tajnému agentovi, který měl sledovat Joshuu Wildea. Jako cizí člověk cizího člověka požádal agenta o oheň.

„Sem nevěděl, že kouříte,“ řekl polda hlubokým spikleneckým hlasem. Vytáhl z kapsy zapalovač a škrtl jím. Vyšlehl z něho plamen jako z miniaturního plamenometu.

„Přestal jsem s tím před pár lety,“ řekl Cassidy dusící se kouřem, který vdechl.

„A zase začínáte?“

„Jenom jsem vás požádal o oheň, oukej? Jak jinak bych k vám mohl přistoupit, o co jinýho bych vás mohl požádat? Abyste mi dal do držky?“

Štíhlý černý muž se zašklebil. Dlouhé vlasy měl vzadu stažené gumou do pevného hladkého copu. Zamrkal a lehce udeřil Cassidyho do ramene. „Jsem drahej. Můžete si mě dovolit?“

Cassidy odložil servítky stranou. „Jdi do prdele.“

„Óóó, to zní hezky, drahouši.“

Mladý polda, kterého Cassidy znal jako férového parťáka, se zřejmě bavil na jeho účet. Chlapík byl vysoký, štíhlý a hezký, takže často tajně pracoval ve Francouzské čtvrti. Jako názorná ukázka drzosti a nenucenosti se opíral o sloup veřejného osvětlení na druhé straně ulice před The Gumbo Shop v ulici Svatého Petra. Do mikrofonu, skrytého pod klopou lesklého obleku ze žraloci kůže, hlásil na ústřednu, že sledoval Joshe do oblíbené restaurace. Cassidy, příliš rozrušený, než aby zůstal v kanceláři ve městě nebo ve svém nevětraném opuštěném bytě, se rozhodl, že se aktivně zúčastní policejního dozoru.

„Jak dlouho už tam je?“

Polda si zkontroloval své nepravé Rolexy na zápěstí. „Dvaatřicet minut.“

„Večeří?“

„Asi.“

Cassidy mhouřil oči před kouřem vlnícím se z cigarety, kterou držel mezi rty. Napínal zrak skrze modrošedý opar, pokoušeje se proniknout okny do restaurace. „Jak dlouho to může trvat na takovým večírku pro jednoho, než se sní večeře?“

Jako herec jednal polda s Cassidym jako s mužským prostitutem, který odhaduje svého možného klienta. Kvůli utajení nasadil rytmický slang: „Hej, člověče, ty máš ale hezky staženej zadek. Jestli si máme spolu zaskotačit, budeš si muset nejdřív dáchnout.“

Cassidy ho obdařil zlověstným pohledem a už se chystal odejít, když se v uzavřené uličce, která sloužila jako vchod do restaurace, objevil Josh. Cassidy se k němu rychle obrátil zády a předstíral, že kupuje nějaké tričko z těch, co visely u vchodu do krámku se suvenýry. Z několika pohledů přes rameno Cassidy viděl, že Josh má zatnuté zuby a vypadá naštvaně.

„Oó, náš chlápek se pěkně nasral.“

Zatímco přemýšlel, co se děje za jeho zády, Cassidy předstíral zájem o tričko s nemravným nápisem sestaveným ze třpytivých písmen. Usmívající se asijský obchodník se vydal k němu, aby zapředl obvyklý hovor. „Ne, díky. Jenom se dívám.“

„To sem moh vědět,“ zamumlal polda. „Jenom baba dovede chlapa takhle nasrat.“

„Je tam ženská?“ Cassidy pohlédl přes ulici směrem k restauraci, ale rychle otočil hlavu zpátky. „Kurva!“ vykřikl přidušeně s jistým důrazem.

„Prosím?“ řekl usměvavý Asiat.

Polda se snažil potlačit smích.

Žena, která vyšla z restaurace s Joshem, si okolí nevšímala. Něco řekla Joshovi, pak se obrátila a odcházela. Zdálo se, že Josh váhá, jestli ji nemá následovat, ale pak si to rozmyslel a jenom se díval za jejími vzdalujícími se zády. Jeho dlouhé muzikantské prsty se sevřely v pěst. Potom jako uražený prorok odkráčel ulicí v opačném směru.

Cassidy odhodil cigaretu do kanálu a vrhl se na poldu. „Říkal jste, že je sám.“

„Odtajňujete mě, pane.“ Usmál se a položil ruku na Cassidyho paži. Oči mu plály vztekem a svůdně se šklebil, když cukroval: „Byl sám, když sem přišel. Musel se s ní setkat uvnitř.“

„Dožeň ho.“ Cassidy ukázal bradou k Joshovi, který už došel na křižovatku s Royal Street.

„Vy půjdete po paničce?“

„To není panička,“ řekl Cassidy a vyrazil z okraje chodníku napříč přes ulici. „To je Claire Laurentová.“

KAPITOLA 23

Claire se na okamžik zastavila, když vyšla zpoza rohu a uviděla Cassidyho stát u dveří Francouzského hedvábí. Bylo to poprvé, co ho viděla od toho rána, kdy vyrazil z její ložnice v Rosesharonu. Spatřila ho tak nečekaně, až se jí zatajil dech. Srdce jí poskočilo. Ale když k němu přicházela, tvářila se nezaujatě a pokoušela se vypadat nevzrušeně. „Nazdar, Cassidy.“

„Claire.“ Přikývl. „Hezkej večír, co?“ Potil se a zdálo se, že se mu dýchá ještě hůř než jí.

„Je nezvykle teplo. Podzim do New Orleans ještě nedorazil.“

Setřel si kapičku potu, která mu stékala hustým obočím dolů až k oku. „To je teda pravda. Je horko a člověk se lepí jako laciná rajda v sobotu v noci.“

Claire na krku zrudla. „Nestojím o vaše sprosté příměry, pane Cassidy.“

„Jo ták, my jsme se zase vrátili k ‚pane Cassidy‘.“

Zachtělo se jí dát mu facku, aby mu zmizel sympatický výraz z tváře. Upjatě řekla: „Jdu dovnitř.“ Demonstranti pochodovali před budovou. Jejich zpěv „Kupředu, bojovníci křesťanští“ zněl pomalu a těžkopádně. Claire doufala, že se unaví a že budou mít na nohou puchýře.

Nepozorovaně vklouzla bočními dveřmi dovnitř. Než je však mohla zavřít, dostal se dovnitř i Cassidy. „Co chcete?“ zeptala se nevlídně. „Myslím, že počasí jako téma jsme už vyčerpali.“

„Byl jsem kousek odtud,“ odpověděl zběžně. „Myslel jsem, že se stavím a řeknu ti ahoj.“

Všimla si, že se mu hruď rychle zvedá a klesá. Ještě nepopadl dech. Přední část košile pod sakem měl vlhkou. „Oceňuji to přátelské gesto,“ řekla. „Kdybyste mě teď -“

„Nechtěla bys někam na večeři?“

„Ne, děkuji. Už jsem jedla s maminkou.“

„Ach, ty jsi jedla dnes večer doma?“

„Přesně tak.“

„Takže teď jsi byla venku jenom na procházce?“

„Celý den jsem seděla u stolu. Potřebovala jsem si protáhnout nohy.“

„Šla jsi někam konkrétně?“

„Ne. Jen jsem se procházela.“ Ustoupila stranou a snažila se přivřít před ním dveře. „Je mi líto, Cassidy, ale raději půjdu nahoru zkontrolovat maminku. Musela jsem ji nechat sam -“

Cassidy ji uchopil za ramena a opřel ji zády o dveře. „Nechala jsi ji samotnou, abys mohla jít na schůzku s Joshuou Wildem do Gumbo Shopu.“

Tušila past, ale stejně ji překvapilo, když kolem ní sklapla. Hledala nějaké logické vysvětlení, ale žádné nepřicházelo, proto odpověděla protiútokem.

„Sledovali jste mě? Ty povídačky v novinách byly jenom návnada, abych přestala být ve střehu?“

„Tebe jsme nesledovali. Špehovali jsme Joshe. Představ si moje překvapení, když se ukázalo, že má schůzku s tebou.“

„Když jsi věděl, kde a s kým jsem byla, tak na co to divadlo, Cassidy?“

„Vzal jsem to sem zkratkou. Chtěl jsem vědět, jestli budeš hrát fér. Jako obvykle jsi lhala.“

„Protože jsem věděla, že bys to nepochopil.“

„Věděla jsi, že další lži ti nespolknu.“ Naklonil se blíž a snížil hlas. „Ale pokus se o to, Claire. Vyzkoušej mě. Kdy ses poprvé seznámila s Joshuou Wildem?“

„Dnes večer.“

„Čekáš, že uvěřím těm kecům?“

„Přísahám! Několikrát jsem mu dnes odpoledne volala, než jsem zjistila, kde bydlí. Požádala jsem ho, aby se se mnou sešel. Souhlasil.“

„Proč?“

„Třeba byl zvědavý a chtěl se sejít se skandální majitelkou Francouzského hedvábí.“

Cassidy zavrtěl hlavou. „Chci vědět, proč ses chtěla setkat ty s ním. O čem byste si vy dva mohli asi tak povídat?“

„Nabídla jsem mu peníze.“

„Peníze?“ opakoval zaraženě.

„Ano. Výměnou za vliv na Ariel. Požádala jsem ho, aby se ji pokusil přesvědčit a aby ona zanechala těch pomluv o mně a mé matce, aby zanechala demonstrací, prostě abychom vyhlásily v celé té záležitosti příměří. Řekla jsem mu, že chci žít svůj vlastní život a konat svou práci v klidu, ať mě to stojí cokoliv.“

„Pokusila ses ho podplatit? To se mi snažíš namluvit?“

„Stojíš příliš blízko,“ zamumlala Claire. „Nemůžu dýchat.“ Cassidyho oči, které ji probodávaly, zamrkaly pochopením. Pohlédl dolů a uviděl bílé konečky prstů, které stále tiskly její ramena. Uviděl, že její tělo je vklíněno mezi něho a dveře, proto poodstoupil a ruce mu klesly dolů. „Děkuju,“ řekla tiše. „Ještě jsme neskončili. Mluv dál.“

„To je právě to. Vím, že Jackson, a možná i Ariel a Josh, brali úplatky od jiných vydavatelů výměnou za jejich imunitu.“

„Jak to víš?“

„Vždyť to dává smysl, ne? Vydavatelé, kteří by měli být na tom Wildeově seznamu, seznamu hitů, jak tomu říkáš, chybějí. Co takhle ‚Ostošest‘ a ‚Horké kalhotky‘? Proč se stal cílem Jacksona Wildea katalog na dámské prádlo, a ne tyhle porno časopisy? No přece proto, že se pojistily, aby je Wilde nechal na pokoji.“ Pohlédla na Cassidyho s probouzejícím se tušením. „Možná to napadlo i tebe.“

„Jo, dal jsem to ověřit svým lidem. Co ti řekl Josh?“

„Nechtěl připustit, že by jeho otec bral úplatky, ale ani to nepopřel.“

„Proč jsi čekala až doteď? Mohla jsi zaplatit Jacksonovi už před rokem a ušetřit si všechny tyhle potíže. Setkala ses s ním někdy kvůli tomu?“

„Ne. Pouze jsem mu to nabídla jako dobrovolný příspěvek, ale o tom už víš.“

„Tak proč až teď, Claire?“

„Už je mi z toho všeho špatně, proto,“ zvolala. „Tobě by nebylo? Nápisy, které demonstranti nosí, ze mě dělaj Jezabel dvacátého století. Maminka je čte a rozčiluje ji to. Ti, co je nosí, znepokojují mé dělnice, když přicházejí do práce.

Brání mi v obchodech tím, že tvoří dopravní zácpy, takže máme potíže s dodávkami materiálu a odesíláním zboží. Náš dopravce už vyhrožoval, že nám zvýší sazbu, protože si jeho řidiči velice stěžovali na potíže, které u nás mají.“

Pohodila hlavou dozadu, jako by prosila nebesa o pomoc. „Měsíce před tím, než zabili Jacksona Wildea, mi byl trnem v oku. A teď, týdny po jeho smrti, tím trnem stále je. Chci, aby jeho přízrak zmizel z mého života. Chci se ho zbavit jednou provždy.“

Okamžitě si uvědomila, že nezvolila svá slova dobře. Rychle pohlédla na Cassidyho, který ji upřeně pozoroval. „A tím, že jsi ho zabila, sis nepomohla.“

„Já jsem to neřekla.“

„Takže jsem na falešné stopě, Claire? S Joshem ses spolčila ty, a ne jeho nevlastní matka?“

„Nebuď směšný. S Joshuou Wildem jsem se poprvé setkala dnes večer.“

„Lžeš, Claire.“

„Nelžu!“

Cassidy se trpce zasmál. Poodešel o pár kroků dál, otočil hlavu a studoval polici s modely starých lodí, než opět sklouzl pohledem k ní. „Aspoň trochu mi důvěřuj. Znám tě teď podstatně líp, než jsem tě znal před pár týdny.“

Všechno vzrušení a vášeň, které je ovládly za bouře v Rosesharonu, se objevily znovu. Claire první uhnula očima před jeho pohledem. „Nelžu. Setkala jsem se s Joshuou Wildem dnes večer a nabídla mu šek výměnou za klid a mír.“

„Možná. Ale co přede mnou skrýváš?“

„Nic.“

„Claire!“

„Nic!“

Cassidy tiše zaklel. „Dobrá, beru. Jak Josh reagoval?“

„Rozzuřilo ho to.“

„Odmítl tě?“ zeptal se nevěřícně.

„Jasně. Řekl, že není vyděrač.“ Dívala se Cassidymu přímo do očí a mírně přitom zvedla bradu. „Věřím mu.“

„Potom jsi v menšině, protože tuhle pitomost neberu. Ty jsi nabídla Joshovi úplatek a on ho odmítl. Tomu mám věřit?“

„Ani za mák mě nezajímá, čemu věříš.“

„Zajímat by tě to ale mělo, Claire. Protože já si myslím, že tajíš pravý důvod své schůzky s Joshuou Wildem.“

„Jaký jiný důvod bych mohla mít?“

„Nevím, ale to, že bys někomu nabízela úplatek, to ti teda nespolknu. Za prvé jsi příliš hrdá. Za druhé tě zase tolik nezajímá, co si o tobě veřejnost myslí. Konečně jsi mi sama řekla, že tenhle zmatek tvým obchodům prospívá. A ještě míň se mi chce věřit, že by Josh odmítl úplatek. Tak jako tak je to všechno zatraceně podezřelé.“

„Ty se nikdy nevzdáváš, viď?“

„To nemůžu. Za to mě neplatí.“

„Ale možná tě k tomu něco tlačí. Na tvoje místo nastoupí někdo jiný. Mocní žádají tvou hlavu na zlaté míse. Dokonce ani tvůj učitel Anthony Crowder tě už nebude hájit.“

„Kam tím míříš?“ řekl upjatě.

„Pokoušíš se vystavět teorii z ničeho. Nejsi o nic blíž vyřešení Wildeovy vraždy, než jsi byl druhý den po spáchání zločinu.“

„Jen si tím nebuď tak jistá.“

„Jsem si jistá jediným. Jeho syn ho nezabil.“

„Tak potom pořád ještě zbýváš ty, viď, Claire?“ Otevřel dveře a bez slova rozloučení odešel.

„Och bože. Jděte pryč a nechte mě na pokoji.“

„Otevřete.“

Dveře hotelového pokoje se zavřely jen na okamžik. Josh sundal řetízek a dveře otevřel. „Je pozdě,“ zavrčel.

Cassidy vešel do pokoje a pomalu se rozhlédl kolem. Postel byla ještě ustlaná, i když přehozy byly zmuchlané. „Ještě jste nešel spát. Počítám, že dnes budete mít neklidnou noc, Joshi. Vím, že ano.“

Josh se posadil na jednu ze židlí a pokynul Cassidymu, aby udělal totéž. „Jste gauner, pane Cassidy. Šel jsem za vámi z dobré vůle, všechno jsem vám vyklopil a podělil se s vámi o to, co jsem mylně považoval za soukromou informaci. Teď už vím, že se z toho stala zpráva pro titulní strany. Ariel se naštvala a nemluví se mnou. Odepsala mě.

V okamžiku, kdy se na novinových stáncích objevily ty titulky, hlavním tématem v Hodince modliteb se stal Jidáš Iškariotský. Myslím, že ode mě opravdu čeká, že půjdu a oběsím se.“

„To, že vás odepsala, berte jako plus.“

Josh se hořce zasmál. „To je to nejlepší, co se mi mohlo stát. Možná tomu budete sotva věřit, ale přísahám Bohu, že je to pravda. Cítím se volněji než kdykoliv jindy ve svém životě.“

„Legrační. Nevypadáte jako chlápek, co sedí na vrcholku světa,“ poznamenal Cassidy. „Vypadáte jako ten, co se topí ve sračkách.“

„Za to musím poděkovat vám. Nedávné povídačky, které jsem si přečetl v novinách, tvrdí, že se možná opět ocitnu mezi podezřelými.“

„Podle definice, Joshi, je podezřelým ten, kdo jedná podezřele.“

Josh zvedl ruce s nevinným pokrčením ramen. „Jako třeba?“

„Jako třeba když se dotyčný snaží zpochybnit svou nevlastní matku alias milenku.“

„Myslel jsem, že dělám správnou věc.“

„Vaše svědomí je ve vás to nejlepší?“ zeptal se Cassidy kousavě.

„Nechci s ní mít nic společného. To jsem vám řekl.“

„Oukej. Vysvětlete mi tohle. Proč jste se dnes večer setkal s Claire Laurentovou?“

Joshovy oči se zaostřily na Cassidyho. „Jak jste se o tom dozvěděl? Sledovali jste mě?“

„Osobně jsem vás viděl, když jste vyšel z Gumbo Snopu.“

„Vy jste šel čistě náhodou kolem?“ zeptal se Josh zlostně.

„Odpovězte.“

Cassidyho zařvání zarazilo Joshův krátký rozhořčený projev nevole. Hledal něco, na co by se mohl dívat, jen aby to nebyl Cassidyho upřený pohled. „Ona mi volala a domluvila si tu schůzku, ne já.“

„Vy a majitelka Francouzského hedvábí jste ale velice podivný páreček.“

Josh vstal a začal neklidně chodit po pokoji. Jeho pohyby byly trhavé, nesmyslné. „Málem jsem upustil telefon, když mi zavolala a představila se.“

Nikdy předtím jste se s ní nesetkal?“

„sakra že ne. Po vší té špíně, která se kolem ní točí, je ona ten poslední člověk, od kterého bych čekal, že zavolá a domluví si se mnou schůzku.“

Josh buď jako Claire lhal nebo - a to bylo neskutečné -mluvil pravdu. Cassidy se vydal na tenký led. „Prvotřídní ženská.“

„To bych řekl,“ odpověděl Josh opatrně.

„Vypadal jste rozčileně, když jste odcházel z restaurace.“

„To jsem taky byl.“

„Přestaňme chodit kolem horké kaše. Co chtěla, Joshi?“

„To nemá nic společného s vraždou mého otce.“

„Tohle rozhodnutí ponechte na mně.“

Bylo vidět, jak mladý muž bojuje sám se sebou, než vyhrkl: „Nabídla mi šek na dvacet pět tisíc dolarů za to, když odvolám naše lidi.“

Cassidy hvízdl. „Pěkná sumička za zastavení protestní demonstrace.“

„Nejenom. Za zákaz transparentů. Zlomyslných telefonických hovorů. Za to, že ji Ariel přestane pomlouvat v novinách. S tím vším chtěla slečna Laurentová skončit. Nemůžu říct, že bych jí to vyčítal.“

„Takže co jste jí řekl?“

„Řekl jsem jí, aby odprejskla. Naprosto nechápe, že nemám na Ariel žádný vliv. Od otcovy smrti rozhoduje ona, ne já. I kdybych chtěl, nedokázal bych ji umlčet.“

„Takže jste odmítl Claiřinu nabídku?“

„Roztrhl jsem její šek napůl a symbolicky jí ho hodil do obličeje. Řekl jsem jí, že s akcemi agentury nemám nic společného. Nikdy jsem ani neměl. A nikdy mít nebudu. To jsem ostatně nikdy nechtěl. Já hraju - tedy hrál jsem - na piáno. Tak je to. To jsem taky jedině vždycky chtěl. Nepletu se do politiky. Já jsem otci jeho nepřátele nevypěstoval. O to se postaral on sám. Pokud bral úplatky, byla to jeho věc. Mě se to netýká.“

„Jste bez práce. Mohl jste jí slíbit to, co chtěla slyšet, vzít si šek a cestou do banky se tomu všemu vysmát.“

Josh se na něho chladně, nepřátelsky podíval. „Jste pěknej sráč, Cassidy. Vypadněte.“

„Ne tak rychle. Byl jste tam déle než půl hodiny. Je to všechno, o čem jste s Claire mluvil?“

„Taky jsme oba trapně mlčeli.“

„No tak!“

„Myslím to vážně. Když se dostala k tomu, proč přišla, vyřídila to během pár minut. Sebrala cáry šeku, dala je do peněženky a položila na stůl dost na to, aby to stačilo na zaplacení pití. Když jsme odcházeli, řekla sbohem. To je všechno.“

„Zastavil jste se na chodníku, jako byste chtěl jít za ní.“

Josh si odhodil z čela kadeř, která mu spadla dolů. „Na to si nepamatuju.“

„Ale já ano. Zcela jasně.“ Cassidy se naklonil dopředu. „Nebo jste si to s těmi penězi rozmyslel?“

„Ne. Nejsem vrah a nejsem ani zloděj.“

Cassidymu se chtělo uchopit ho za límec a zatřást jím. „Neříkáte mi všechno, Joshi. Stejně to z vás dostanu. Co skrýváte?“

KAPITOLA 24

„Ona-“

„Tak co?“ naléhal Cassidy.

„Nevím.“ Josh se zoufale zašklebil. „Když jsem se za ní díval, jak jste řekl, pak to bylo nejen proto, že jsem zuřil, ale byl jsem i zmatený.“

„Čím?“

„Něco mě na ní mátlo. Je taková zvláštní, víte?“

„Ne, nevím. Vysvětlete mi to.“

„Nevím, jestli to svedu.“

„Pokuste se o to.“

„Jako by do mě viděla,“ vykřikl. „Ale mně připadalo, že se na ni dívám skrz závoj. Mluvili jsme stejným jazykem, ale slova nezapadala do toho, co jsem četl v jejích očích. Je to pro mě záhada.“

„O čem to zatraceně mluvíte?“

Ve skutečnosti věděl přesně, o čem Josh mluví. Pokaždé, když byl s Claire, kromě těch několika okamžiků, kdy se s ním otevřeně a svobodně podělila o své city, se cítil, jako by byl všem na očích, ale jako by něco podstatného z ní zůstalo maskováno. Jako by se člověk díval šermíři do tváře kryté kuklou. Víte, kdo to je, ale pořádně ho vlastně nevidíte.

„Věděl jsem, že mi nebudete věřit,“ zamumlal Josh. „Proto jsem s tím sám nezačal.“

V naději, že z usouzeného mladíka vytáhne další informace, Cassidy zalhal a řekl: „Myslím, že mě krmíte nesmysly, jenom abyste mě svedl na falešnou stopu.“

Josh zaklel a gestem naznačil, že se snaží najít správná slova, aby vyjádřil své myšlenky. „Nikdy jsem se s tou ženou nesetkal tváří v tvář, ale mám takový divný pocit, že ji znám. Nebo spíš, že ona zná mě. Sakra, já nevím. Za tátou pořád někdo chodil. Třeba jsem na ni někde narazil a moje podvědomí mi to připomíná.“

Přestal chodit a otočil se tváří ke Cassidymu. „Právě mě něco napadlo. Claire Laurentová možná zkusila stejnou taktiku na tátu, a když odmítl její úplatek, odbouchla ho. Uvažoval jste o tom?“

Cassidy beze slova vstal a zamířil ke dveřím. Pak se náhle obrátil a řekl výhružně: „Joshi, jestli mi lžete, přijdu za vámi a tělesně vám ublížím. Přehrnu vám dolní ret přes hlavu a přes záda a nacpu vám ho do zadku.“ Mířil na něho ukazováčkem. „Ptám se vás ještě jednou: Setkal jste se s Claire Laurentovou už dřív než dnes večer?“

Josh viditelně polkl. „Ne. Přísahám na hrob své matky.“

Venku Cassidy své tvrdé způsoby odložil. Bylo to příliš vyčerpávající. S námahou se dovlekl k autu. Únava na něho těžce dopadla. Cestou domů ho bolely a pálily oči. Dráždila je čelní světla aut v protisměru, jenže on věděl, že jakmile se uloží ke spánku, zase se otevřou a zůstanou otevřené až do svítání, kdy to všechno začne znovu.

Ochable se dovlekl do svého nevětraného pokoje, zběžně prolistoval poštu a odklopýtal do ložnice. Když v koupelně v zrcadle nad umývadlem zkoumal svůj zničený vzhled, uvědomil si, proč se cítí zdecimovaný jako maratonec běžící do kopce. Claire sice nelhala, ale objevil se další možný motiv, proč mohla zabít Jacksona Wildea.

Cassidy zanechal Claire velice rozčilenou. Ještě dlouho potom, co za ním zamkla dveře Francouzského hedvábí, tam stála s čelem spočívajícím na chladném kovu. Chtěla, aby její schůzka s Joshem zůstala v naprosté tajnosti. Od nynějška musí být dvojnásob opatrná. Už znovu neudělá tu chybu a nebude podceňovat daleko dosahující paži pana Cassidyho. Jeho zdroje převyšovaly počtem její. Asi měl tajného detektiva, který ji nepřetržitě sledoval.

Ta myšlenka ji znervózňovala z několika důvodů. Za prvé: bylo ohroženo její soukromí. Za druhé: s novým směrem vyšetřování se ona a všichni ve Francouzském hedvábí stali znovu podezřelými. Nejvíce ji však rozčilovalo, že muž, s nímž měla intimní poměr, nad ní vládl tak silnou úřední mocí.

Jeho nadřazenost poskvrnila něžnost a sladkost jejich milování, jako kdyby někdo bezohledný a bezcitný zašlapal květiny do bláta. Květiny zůstaly květinami, ale jejich krása nenapravitelně zmizela.

S tou bezútěšnou myšlenkou se odlepila ode dveří a zamířila k nákladnímu výtahu. Když se k němu blížila, zaslechla, jak sjíždí dolů. Výtah v přízemí zastavil a Claire uviděla v kovových zasunovacích dveřích Yasmine. „Ahoj,“ řekla a pokusila se dodat svému hlasu více energie, než kolik cítila. Bohužel, setkání s Yasmine ji nepovzbudilo. Yasmine byla jenom dalším zdrojem obav. „Zase jdeš večer pryč?“

„Ano, na chvilku.“

„Nechceš mi dělat společnost? Docela bych si někam vyšla. Mohla bych zavolat Harry, aby přišla pohlídat maminku.“

Yasmine zavrtěla hlavou. „Promiň, Claire, ale už mám jiné plány.“

Claire se statečně pokoušela udržet úsměv. „Jsem ráda, že se zase vracíš mezi lidi. Měla jsem o tebe strach.“

„To jsi nemusela. Všechno je jako obvykle.“

„Bezva. Věděla jsem to. Potřebuješ moje auto?“

„Ne, díky, vezmu si taxík.“

Protože Claire nechtěla vyzvídat, nezeptala se, s kým jde nebo jaké jsou její plány. Yasminino oblečení jí nic nenapovědělo. Měla na sobě obyčejné hedvábné šaty. Melounová barva dodávala její kůži zvláštní nádech. Bez fénu usušené vlasy jí vytvářely kolem hlavy bohaté ebenově černé kudrlinky. Z uší jí visely obrovské zlaté kruhy, kolem zápěstí se jí blýskaly tradiční náramky. Vypadala výjimečně nádherně a Claire jí to i řekla.

„Díky. Chtěla jsem dnes večer vypadat hezky.“

„I když máš ten nejhorší den, vypadáš dobře.“ Claire ji impulzivně objala.

Yasmine těsné objetí opětovala. „Děkuji ti za všechno Claire.“

„Nemusíš mi děkovat. Prožila jsi těžké chvíle.“

„Ale ty jsi zůstala mou přítelkyní, i když všichni ostatní už to vzdali.“

„Nikdy tě neopustím. Na to se můžeš spolehnout.“ Přitiskla ji ještě pevněji. „Dávej na sebe dnes večer pozor.“

„Znáš mě, kočičko.“ Yasmine zamrkala a mlaskla jazykem. „Vždycky hvězda.“

Claire se zasmála. To byla Yasmine, jak ji znala. Krátce ji napadlo, jestli ji Alister Petrie nepožádal o usmíření. To by odpovídalo obzvláštnímu úsilí, které dnes večer na svůj zevnějšek vynaložila. „Mám si dělat starosti, když se zdržíš?“

„Ne, nečekej. Ahoj. Až půjdu ven, zapnu bezpečnostní systém.“

„Díky. Ahoj.“

Claire čekala, dokud Yasmine neprošla skladištěm. U dveří se Yasmine obrátila a vesele Claire zamávala. I na tu vzdálenost Claire slyšela, jak jí chřestí náramky.

Nahoře Claire zkontrolovala Mary Catherine, která klidně spala. Když zavírala dveře od matčiny ložnice, přibil ji na místo zápach kouře.

Při renovaci staré budovy hodně zaplatila za drahý nejmodernější protipožární systém a detektory kouře, neboť věděla, že případný požár by mohl zničit nejen drahé zboží, ale i lidské životy. I s tímto jištěním se požáru panicky bála.

Sledovala slabé obláčky kouře až do Yasmininy ložnice. V poslední době tady Claire nebyla, ale před svým rozchodem s Alisterem zavírala Yasmine dveře málokdy. Claire ani chvíli nepochybovala, zda má dveře otevřít a zjistit zdroj kouře.

Když překročila práh a vstoupila do místnosti, její smysly i nervový systém utrpěly šok. Reflexivně si pravou rukou přikryla nos a ústa a vrhla se kupředu, byť nerada, k provizornímu oltáři, který kdysi býval obyčejným nočním stolkem.

Po jeho obvodu stály čoudící prskající svíčky, které vrhaly stíny na okolní zdi. Stolek byl potřísněn neznámými oleji a zasypán nějakými bylinami. Z nich pocházel jistý zlovolný zápach, jenž pronikal do místnosti.

Uprostřed oltáře stála hrubá kameninová nádoba. Byla naplněna vnitřnostmi nějakého malého zvířete. Kdysi se jeho orgány daly možná rozlišit. Teď to byla zaschlá sražená krev. Zapáchala tak, že si Claire přikryla tvář.

Krvavé skvrny pokrývaly povrch stolku v symbolických obrazcích. Figurka Alistera Petrieho, panáček, v němž Claire poznala toho, kterého jí Yasmine ukázala, tady ležela vykastrovaná, s odříznutou hlavou. Jako kůl v srdci jí čněla z hrudi příšerná jehlice.

Panebože,“ zasténala Claire a couvala před tou úděsnou podívanou. „Panebože. Yasmine, ne!“

Jakmile po panickém telefonátu Harry dorazila, Claire skočila do auta a hnala se do exkluzivní čtvrti na břehu jezera Ponchartrain, kde žil kongresman Alister Petrie se svou ženou a dětmi. Claire jenom doufala, že nepřijede pozdě.

„Chcete, abych počkal?“ Taxikář přehodil jednu paži přes sedadlo a hleděl na svou přepychovou pasažérku.

„Ne, díky.“ Yasmine mu podala dvacetidolarovou bankovku. „Drobný si nechte.“

„Děkuju, slečno, to beru. Jenom mi řekněte: neznám vás? Teda jestli bych jako neměl? Nejste slavná?“

„Byla jsem modelka. Možná jste viděl můj obrázek v časopisech.“

Pleskl se dlaní do čela. „Kristepane! Myslel jsem si, že jste to vy.“ Zašklebil se a ve slabém světle odhalil křivé, od tabáku zažloutlé zuby. „Kdo by si pomyslel, že pojedete v mým taxíku? Jediná další hvězda, kerou jsem kdy vez, byla ta ženská, co vaří v televizi. Ňáká Julia. No tak, hrozně rád pro vás pozdějc přijedu. Dám vám vizitku. Až budete hotová, můžete mi zavolat, abych vás odvez.“

Yasmine zavrtěla hlavou. „Ne, děkuju.“

„Tak jo, nashle. Bylo mi potěšením.“

Nastartoval, zasalutoval jí a odrazil od chodníku. Yasmine se za ním dívala. Usmívala se, byla ráda, že mu zpestřila život. Bude o ní mluvit ještě měsíce, možná roky. Každému, koho potká, bude vyprávět, že té noci, kdy se Yasmine proslavila, ji vezl ve svém taxíku.

„Hodně štěstí, drahouši,“ zašeptala do nehybného večerního vzduchu. Stála na okraji chodníku a hleděla na dům naproti přes ulici. Pěkně by se vyjímal na pohlednici.

Dokonale k němu patřil i španělský mech na větvích dubů.

Na neosvětleném okně jídelny nebyla žádná krev. Umyli ho druhého dne potom, co jim „dodala“ mrtvé kuře. Jela okolo, aby to viděla. Nezbyly po něm žádné stopy hrůzy, kterou mělo v tom bídákovi vyvolat její kouzlo.

Ten ještě neví, co je to hrůza. Ještě ne.

Vykročila přes ulici. Sáhla do své velké kožené tašky a vytáhla odtud revolver. I když zkontrolovala bubínek, v průběhu dlouhého odpoledne snad stokrát, zatímco čekala, než se setmí, zkontrolovala ho ještě jednou. Byl plně nabitý.

Kráčela po pěšině, která dělila trávník na dvě úhledně upravené poloviny. Kráčela pomalu a jistě, tak jako chodila na molech módních přehlídek po celém světě. New York, Paříž, Milano. Nikdo neuměl chodit jako Yasmine. Její chůze se nedala napodobit. Mnohé se o to pokoušely, ale žádná nedokázala zkombinovat smyslný protipohyb stehen a ramen s elegancí a švihem tak, jak to uměla Yasmine.

Na dolním schodu verandy zaváhala jenom vteřinu, pak vykročila k širokým dveřím hlavního vchodu a stiskla zvonek.

„Tati, v sobotu mám fotbalový zápas. Třeba bys mohl na tenhle přijít. Jsem brankář.“

Alister Petrie se natáhl přes roh kuchyňského jídelního stolu a prohrábl svému synovi vlasy. „Pokusím se. Víc ti slíbit nemůžu. Ale pokusím se.“

„Jé, to by bylo prima,“ rozzářil se chlapec.

Od incidentu s mrtvým kuřetem, které ho připravilo o deset let života, začal Alister znovu. Celé dny žil v hrůze, z domu se odvažoval, jen když to bylo nezbytně nutné a pouze pod ochranou tělesných strážců, které si Belle vynutila.

Když pronášel naplánované volební projevy, třásla se mu za řečnickým stolkem kolena, protože se obával úkladného zavraždění. V noci viděl ve snech kulku blížící se nezadržitelnou rychlostí, jak zasahuje jeho čelo a tříští mu hlavu jako puklý meloun. Zdálo se mu, že vidí vlastní popravu, a budil se celý roztřesený a s pláčem.

Belle byla pokaždé vedle něho, aby mu poskytla jistotu a bezpečí. Když tiskl své rozechvělé tělo k ní, polohlasem ho ujišťovala, že jeho milenka dala průchod svému smutku tím znechucujícím a divokým gestem a to že je i konec všeho.

Neopomněla si však rýpnout. „Sklízíš, co jsi zasel, Alistere. S čím kdo zachází, tím také schází. Svým hříchům nikdo neunikne.“ Znala celé litanie přísloví, všechna s biblickým podtextem.

Její průpovídky mu uvízly pod kůží jako rybářské háčky. Bude to trvat, než znovu sebere odvahu k novému dobrodružství.

Dostal za vyučenou. Až bude chtít zase zahnout, zatraceně dobře se ujistí, že ta ženská nemá nic společného s voodoo. Možná je to neškodné, ale s duší to člověku pěkně zacvičí.

Když se tedy časem ukázalo, že mrtvé kuře bylo opravdu ojedinělým incidentem a veškerou Yasmininou pomstou, Alister začal opět žít. Znovu se vrátil ke svému normálnímu nabitému programu. Osobní strážci zmizeli. Trvalým důsledkem však bylo rodinné blaho. Alister byl doma co možná nejčastěji. Každý večer líbal děti na dobrou noc a našel si čas, aby s každým z nich prohodil během dne pár vět na určité téma.

Belle se podílela na jeho kampani ještě aktivněji než dřív. Málokdy se neviděli. Držela ho na hodně krátké oprati, což jí tentokrát nezazlíval, protože dodržela slib a nesnížila ani neomezila příspěvky, které pocházely z jejích soukromých zdrojů a ze zdrojů její početné rodiny.

Od té osudné noci však v jídelně nevečeřeli.

Dnes večer všichni seděli kolem stolu v útulném koutku kuchyně. Rockwell by scénu, znázorňující rodinnou pohodu, nenamaloval lépe. Jako moučník měli čerstvý jablkový koláč. Vůně skořice naplňovala osvětlenou místnost. Mohli být běžnou americkou rodinou, až na uniformovanou služebnou, která na tichý signál od Belle začala sklízet nádobí se stolu a odnášela ho do myčky.

„Tati?“

„Ano, miláčku?“ Věnoval svou pozornost dceři.

„Dneska jsem tě ve škole nakreslila.“

„Opravdu?“

„Hm. Jsi tam, jak máš projev před americkou vlajkou.“

„Nepovídej,“ řekl překvapeně. „No, na to se musíme podívat.“

„Mami, omluvíte mě, prosím? Mám ten obrázek nahoře v aktovce.“

Belle se s pochopením usmála. „Jistě, miláčku.“

Nejmladší Petriová sklouzla se židle a vyrazila z kuchyně. Ještě ani nebyla u dveří, když se u hlavního vchodu ozval zvonek. „Já otevřu!“ Její vysoký dětský hlásek se rozlehl místností. Slyšeli, jak gumové podrážky jejích kecek narážejí do podlahy z tvrdého dřeva a tu a tam je tlumí koberec.

Zazvonil telefon. Služebná ho zvedla v kuchyni. „Byt Petrieových.“

Slyšeli, jak se dveře hlavního vchodu otevřely.

„Ne,“ řekla služebná do sluchátka. „Nikdo takový tady není.“

„Kdo to byl?“ zeptala se Belle, když služebná zavěsila.

„Byl to omyl. Nějaká hysterická ženská sháněla nějakou Yasmine.“

Alister zbledl a vyskočil. „Yasmine?“

Belle na něho pohlédla. Oba zamrazilo. Belle řekla: „Je to -“

„Ano.“ Alister vyběhl ven.

„Co je, mami?“

„Nic, synku.“

„Vypadáš divně.“

Služebná řekla: „Paní Petriová? Děje se něco?“

„Mlč,“ odfrkla Belle. „Co by se dělo?“

Pak uslyšeli výstřel.

„Ne, nezavěšujte!“ vykřikla Claire do sluchátka veřejného telefonu. Pak uslyšela oznamovací tón a praštila sluchátkem do vidlice. „Řekla jsem ti, abys nezavěšovala!“

Poté, co se beznadějně ztratila v neznámé části města, zastavila u telefonního automatu, aby zavolala Petrieovým: Nevěděla, jak je varovat, jenom neobratně namačkala číslo které jí sdělili na informacích. Zvedli telefon po prvním zazvonění, ale hospodyně zřejmě její hysterii považovala za omyl nebo telefonát nějakého blázna.

Vložila do automatu další čtvrtdolar a znovu vytočila číslo. Bylo obsazeno. „No tak dělejte, prosím. Prosím.“ Znovu vložila minci a vytočila číslo. Tentokrát telefon vyzváněl, ale nikdo ho nebral. Myslela, že ve spěchu zvolila špatné číslo, a celý proces opakovala. Telefon dál vytrvale zvonil.

O pár okamžiků později ji vyděsily blížící se sirény. Obava, jako pěst v hrudi, jí sevřela srdce. Kolem projela nejvyšší rychlostí ambulance s blikajícími světly. Claire upustila sluchátko, běžela k autu a vyrazila, aby je dohnala. Když dojeli na místo, vystřelila z auta a uchopila za paži nějakého člověka v pyžamu. „Čí je to dům?“

„Kongresmana Petrieho.“

Policisté už pobíhali po trávníku a zdravotní služba běžela s nosítky k otevřeným dveřím. Claire odstrčila stranou zmateného čumila a vyřítila se po travnatém svahu nahoru. Nějaký policista se ji snažil zastavit, ale ona jeho volání ignorovala.

„Moje přítelkyně mě potřebuje.“

Bez dechu dorazila ke schodům na terasu, vyběhla po nich a vrhla se ke skupince lidí, kteří se tlačili u vchodu. Z domu zaslechla hysterický dětský křik. Policisté za ní se snažili ji zadržet.

Její největší obavy se potvrdily, když na prahu spatřila přikrytou ležící postavu. Tak přišla pozdě! Yasmine ho zabila! Zoufale hledala Yasmine mezi těmi, kteří ve zmatku a zoufalství stáli kolem.

„Najednou se oči Claire střetly s očima Alistera Petrieho. Úlevou se až zasmála. Byl jako v mrákotách, ale nevypadal zraněný.

Pak si Claire všimla, že je potřísněn krví, která nebyla jeho vlastní. Stál v kaluži, kterou napájel pramen vytékající zpod plastikového pytle.

Claire znovu pohlédla na tělo a uviděla něco, co jí předtím uniklo: ruku, krásně tvarovanou, dlouhou a štíhlou, barvy bílé kávy.

Kolem zápěstí měla ta ruka třpytivé zlaté náramky.

KAPITOLA 25

Když Claire vystoupila z letadla, na okamžik ji oslepily světla a explodující blesky fotoaparátů. Reflexivně si přikryla oči paží. Chtělo se jí utéct, ale neměla kam. Za ní se shromažďovali další pasažéři, čímž jí tuto únikovou cestu odřízli. A před ní byla armáda reportérů a fotografů.

V New Yorku zažila bláznivou publicitu způsobenou Yasmininou sebevraždou. Pozornost sdělovacích prostředků se dala čekat, takže se obrnila trpělivostí a statečně ji snášela. Domnívala se však, že než se vrátí do New Orleans, tato novinka zestárne. Takovou překážku nečekala a nebyla připravená na reportéry, kteří se kolem ní seskupili do davu.

„Slečno Laurentová, co si myslíte o Yasminině zapletení -“

„Jsou obvinění pravdivá?“

„Co víte o -“

„Prosím vás,“ řekla a snažila se mezi nimi protlačit. Byli však jako hradba vojáků vyzbrojených kamerami a mikrofony. Neustoupili ani o píď. Bez nějakého jejího prohlášení neodejdou.

„Moje přítelkyně byla zřejmě velmi nešťastná.“ Claire hovořila a snažila se odvrátit svou tvář s velkými slunečními brýlemi z pronikavého světla. „Velice mě to rmoutí, ale to, co dala mně osobně a módnímu světu vůbec, ji bude připomínat po celá léta. Promiňte.“

Netečně prošla halou a žádné další otázky si nepřipouštěla. Konečně jí letištní zaměstnanec podal zavazadlo a pomohl jí do taxíku. Když dorazila do Francouzského hedvábí, pozdravili ji nejen další reportéři, ale i oddaní příznivci Jacksona Wildea, kteří zde pokračovali ve svých protestech. Spěšně zaplatila jízdné a utekla domů.

Byla vděčná, když uviděla své zaměstnankyně v pilné práci, byť vypadaly nepřirozeně zaražené. Několik z nich zamumlalo kondolence, které vděčně přijala. Ve výtahu si sundala brýle, rychle si přejela rty rtěnkou a upravila se. Nechtěla, aby Yasminina sebevražda ovlivňovala Mary Catherine víc než dosud. Když posadila matku a Harry po pohřbu do letadla do New Orleans, byla Mary Catherine tichá a dezorientovaná. Matčina duševní rovnováha Claire znepokojovala i během odloučení, ale cítila, že ve známém prostředí bude matce lépe než v New Yorku, kde jí Claire nemohla věnovat mnoho času a pozornosti.

Donutila se k úsměvu, otevřela dveře bytu a vběhla dovnitř. „Maminko, jsem doma!“ Udělala pár kroků a spatřila Mary Catherine v obývacím pokoji. Seděla na kraji pohovky a popotahovala do kapesníčku. Harry stála u okna, napjatá, bez úsměvu, zosobněný nesouhlas.

Když se Claire zorientovala, spatřila Cassidyho, jenž seděl vedle matky. „Co tady ksakru děláte?“

„Řekla jsem mu, že to není dobrý nápad, ale on naléhal, že s ní musí mluvit.“

„Děkuji, Harry. Vím, jak pan Cassidy umí naléhat.“ Probodla ho pohledem, pak se rychle vrhla k pohovce a poklekla před matkou. „Maminko, už jsem doma. Nejsi ráda?“

„Claire Louise?“

„Ano, maminko?“

„Přijdou si pro tebe?“

„Ne. Nikdo si pro mě nepřijde.“

„Nechci, aby tě odvedli kvůli tomu, co jsem udělala já.“

„Nemůžou mě odvést. Nikam nepůjdu. Jsem teď doma. Jsme zase spolu.“

„Snažila jsem se,“ řekla Mary Catherine mezi dvěma vzlyky. „Opravdu jsem se snažila. Zeptej se tety Laurel. Jenomže…“ Položila si dlaň na spánek a mnula si ho. „Jsem tak rozrušená, když myslím na své hříchy. Maminka s tatínkem se na mě velice zlobili, když jsem jim řekla o dítěti.“

Claire přitáhla matku k sobě a šeptala: „Neboj se, maminko. Teď jsem tady. Vždycky se o tebe postarám.“ Claire ji držela, až přestala plakat, pak ji od sebe odstrčila a usmála se do její slzami zmáčené tváře. „Víš, co bych chtěla k večeři? Nějakou tvoji polévku. Uděláš ji? Prosím.“

Nikdy nemám tak dobrou jíšku jako teta Laurel,“ řekla ostýchavě Mary Catherine, „ale jestli chceš…“

Chci.“ Pohybem přivolala Harry. „Proč byste s ní nezačaly hned? Jdi s Harry. Pomůže ti.“ Pomohla Mary Catherine vstát.

Mary Catherine se obrátila a podávala ruku Cassidymu. Musím už jít, pane Cassidy, ale děkuji vám, že jste se zastavil. Přiveďte někdy odpoledne rodiče na sklenku sherry.“ Přikývl. Harry ji odváděla do kuchyně.

„Ještě jsem s jejím výslechem neskončil.“

Claire se k němu obrátila. „To tedy vidím! Jak se opovažuješ vetřít se sem a rozrušit ji, když tady nejsem. Co jsi s ní zamýšlel?“

„Měl jsem pár otázek jenom pro ni.“

„Do háje s tvými otázkami.“

„Jako zástupce státního návladního mám právo -“

„Právo?“ opakovala nevěřícně. „V rodině máme úmrtí, nebo jsi už zapomněl?“

„Je mi Yasmine líto.“

„To věřím. Máš o jednoho podezřelého míň, viď?“

„Jsi nespravedlivá. Nechtěl jsem rozrušit tvou matku.“

„Ale rozrušil jsi ji. A jestli jí ještě někdy budeš vyhrožovat, zabiju tě. Neví, co odpovědět na tvoje zatracený otázky.“

„Ale ty ano,“ řekl. „Proto se mnou pojedeš do města.“

„Proč?“

„Řeknu ti to až potom.“ Pevně jí sevřel paži.

„Chceš mě dát do vazby? Co jsi vynutil na matce?“

„Rozluč se s nimi, Claire, a v klidu půjdeme,“ řekl tiše, ale rozhodně. „Další scéna by Mary Catherine jenom ještě víc rozrušila.“

V tom okamžiku ho Claire nenáviděla. „Ty grázle.“

„Ušetři si nadávky a rozluč se.“

V tomhle střetu byl nepopiratelným vítězem on. Kvůli matčině bezpečí se ani nepokusila o odpor. Věděl to a využil toho ve svůj prospěch. Claire se na něho dívala s téměř hmatatelným odporem. Nakonec řekla: „Harry, jedu s panem Cassidym na chvíli do města. Na shledanou, maminko.“

Když vyšli z Francouzského hedvábí, vyvolalo to mezi reportéry a demonstranty zuřivost. V mžiku se na Claire snesly desítky otázek.

„Slečna Laurentová nebude na nic odpovídat,“ řekl Cassidy reportérům stručně.

„Cassidy, co si myslíte -“

„Bez komentáře.“

„Myslíte si, že jste našel vraha?“

„Bez komentáře.“ Ignoroval mikrofony, které mu strkali do tváře, a tlačil Claire davem. Byla vyčerpaná, otupělá a zmatená, proto kráčela poslušně. Cassidyho jako soupeře aspoň znala.

Díky Cassidyho dlouhému kroku se brzy dostali z davu. Dva uniformovaní policisté je propustili a kordon se znovu uzavřel. Šli rychle, neztráceli čas.

„Vezmu ji autem do města,“ řekl Cassidy hlídce.

„Ano, pane.“

„Díky za pomoc.“

„Prosím, pane.“

„V co největším klidu ten dav rozežeňte a hlídejte budovu.“

„Ano, pane.“

Policisté odkráčeli, aby vyplnili jeho strohé rozkazy. Aniž by zpomalil, dovedl Claire ke svému autu, které parkovalo u kraje chodníku. Otevřel jí dveře a ustoupil stranou. Byla příliš slabá na to, aby s ním teď bojovala, proto vklouzla na místo.

„Jak se vám podařilo zabránit vysílání pohřbu v televizi?“ zeptal se jí cestou do města.

„Nastražila jsem na ně past. Pohřební vůz s falešnou rakví zavedl lovce senzací do New Jersey dřív, než si uvědomili, že jde o podfuk.“ Dotkla se zlatého náramku na zápěstí. Byl to jeden z Yasmininých nejoblíbenějších. Claire věděla, že by Yasmine chtěla, aby si ho nechala. „Nesnesla bych, aby se z jejího pohřbu stal karneval pro cizí lidi.“

Už uplynul víc než týden od okamžiku, kdy přijela do domu Alistera Petrieho a uviděla svou mrtvou přítelkyni ležící na prahu. Před ním a jeho dcerkou se Yasmine střelila zezadu do hlavy a naprosto, skoro pomstychtivě, zničila svou krásnou tvář. Yasmine byla mrtvá. V některých chvílích však na to Claire skoro zapomínala. Pak ale na ni zase dolehla skutečnost jako lavina cihel.

Na smutek však neměla čas. Dny po Yasminině sebevraždě vyplňovala neradostná práce: podepisování, papírování a vyřizování Yasmininých záležitostí. Musela prchat před reportéry, odpovídat na otázky, na něž neexistovala odpověď. Jak se dalo vysvětlit, že žena, která měla snad skoro všechno, spáchá sebevraždu takovým směšně poetickým způsobem?

Claire si ponechala Yasminino tajemství pro sebe. Ani teď by nezradila důvěru přítelkyně, byť už na tom vůbec nezáleželo. Jejich společným přátelům, kteří byli zprávou šokováni a chtěli slyšet nějakou odpověď, Claire řekla, že Yasmine byla poslední dobou velice zoufalá. O podrobnostech její nešťastné lásky a o jejích finančních potížích se však nezmiňovala.

Protože z Yasmininy rodiny zůstalo pouze několik bratranců a sestřenic roztroušených po východním pobřeží, z nichž jí nikdo nebyl blízký, odpovědnost za pohřeb padla na Claire. Yasmine nezanechala žádné pokyny, tak Claire jednala podle svého citu a nechala tělo spálit. Smuteční obřad byl tichý a soukromý, pouze s několika zvanými hosty. Zapečetěná urna v mauzoleu bylo to jediné, co zbylo z nádherné, nadané, vitální přítelkyně, které byla vlastní chuť do života, dokud se osudově nezamilovala do nepravého muže.

Při vzpomínce na Petrieho se Claire obrátila ke Cassidymu, který tiše řídil. „Ta malá Petrieová. Je v pořádku?“

„Z toho, co jsem četl, má to nejhorší za sebou. Včera v novinách psali, že trpí nočními děsy. Je pod dohledem dětského psychologa.“

„Nedovedu si představit, že by Yasmine spáchala něco tak hrozného před dítětem.“

„Petrie byl její milenec, který ji nechal, je to tak?“

„Uhodl jsi.“

„Slyšel jsem, že v jejím pokoji našli nejrůznější voodoo.“

„Ano.“

„Taky jsem slyšel, že jsi tam byla, Claire.“

„Našla jsem v jejím pokoji oltář. Myslela jsem, že chce Petriemu ublížit. Jela jsem za ní, ale přijela jsem pozdě.“

„Doktorka Dupuisová mi řekla, že jsi ji odmítla opustit a jela jsi i s tělem do márnice.“

„Byla to moje přítelkyně.“

„Zasloužila bys za to pochválit.“

„Nestojím o to.“

„Rozhodla ses, že se mi odcizíš?“

„Myslím, že toho dne, co jsme se seznámili, bylo jasné, že nemůžeme být přáteli.“ Hleděli jeden na druhého a pak oba rychle uhnuli pohledem. Po chvíli Claire řekla: „Asi to bude zádrhel na Petrieho kampani. Co o tom vůbec říká?“

„Nečetla jsi to?“

„Ne. Záměrně jsem nečetla nic o její sebevraždě, ani žádné spekulace o tom, proč to udělala. Určitě by se mi z toho udělalo špatně.“

„Pak ti nedoporučuju ani jediný výtisk nedávných periodik. Každé noviny, od The New York Times až po The National Enquirer, mají svou teorii.“

„Toho jsem se bála. Uveď mi jenom příklad, čemu mám čelit.“

„Že byla závislá na drogách.“

„To jsem čekala.“

„Že měla rasové antipatie vůči Petriemu.“

„Yasmine byla apolitická.“

„Že byla zhrzenou tajnou milenkou.“

„Což on zcela jistě popřel.“

„Vlastně toho moc neřekl. Schovává se své ženě za sukni a dovoluje jí, aby mluvila za něho. Pěkná taktika, když o tom tak přemýšlím. Pokud za ním rozhodně stojí jeho žena, nemohl by přece mít poměr, že?“

„Přesně tak. A z Yasmine udělají cvoka.“

„V podstatě ano.“ Cassidy zajel s autem na vymezené parkoviště před budovou úřadu státního návladního.

„Proč jsi mě sem přivezl?“ zeptala se Claire nasupeně. „Už mám ježdění dost. Jsem unavená. Nechce se mi na nic odpovídat. A zuřím, protože jsi trápil mou matku. Kromě toho jsem si myslela, že tě z případu odvolali. Crowder za tebe ještě nenašel náhradu?“

„Nebylo třeba, našli jsme něco nového.“

„Gratuluju. Ale co to má co společného se mnou? Ani jsem tady nebyla.“

Otočil se k ní a položil jí paži na opěradlo. „Provedli jsme běžnou balistickou zkoušku s kulkou, která zabila Yasmine. Je stejná jako ty, které zabily Jacksona Wildea. Všechny byly vypáleny z revolveru ráže osmatřicet, který jsme vytáhli z Yasmininy sevřené dlaně.“

KAPITOLA 26

André Philippi si vyčistil nehty kartáčkem a tekutým mýdlem. Od rána si myl ruce takhle úzkostlivě už popáté. Když byl dost spokojen s jejich čistotou - alespoň dočasně -opláchl si je ve vodě horké tak, co nejvíc vydržel, a osušil si je měkkým bílým ručníkem, právě přineseným z hotelové prádelny.

Zkoumavě se prohlédl v zrcadle nad umývadlem. Šaty měl dokonale upravené, bez jediné skvrnky, bez jediného záhybu. Růžový karafiát v klopě byl naprosto svěží, ještě orosený. Každý naolejovaný vlásek byl na svém místě. Měl se cítit báječně jako zářící nový vůz na autosalonu.

Místo toho cítil nejistotu, strach a zoufalství.

Vyšel z koupelny, zhasl světlo a vrátil se do kanceláře. V mnoha směrech byla výjimečně útulná a dobře upravená. Andrému se však zdálo, že je v ní nepořádek. Na stole měl stoh korespondence, která si žádala jeho pozornost, stejně jako časové harmonogramy zaměstnanců, poznámky k marketingu a dotazníky hotelových hostů. Všechny ty papíry, které tak rád a metodicky třídil, v době jeho zármutku nad Yasmine ustoupily do pozadí. Od chvíle, kdy dostal tu zničující zprávu o její sebevraždě, neměl do práce chuť. S ohledem na předchozí postoj k práci se jeho přístup rovnal svatokrádeži.

Když mu Claire zavolala zprávu o Yasminině smrti, obvinil ji prostě ze lži. Představa, že by se tak nádherné stvoření samo zničilo tak úděsným způsobem, byla příliš odpudivá, než aby se jí dalo uvěřit, a příliš nepříjemná, aby o ní začal vůbec uvažovat. Bolestně mu připomínala den, kdy se vrátil ze školy domů a našel svou krásnou maman nahou v přetékající vaně, kdy vlažná voda a teplá krev kapaly na vykachlíkovanou podlahu.

Dvě ženy, které miloval a kterých si vážil nade všechna boží stvoření, si zvolily raději smrt než život. Nejenže daly přednost světu bez něho, ale ani nepomyslely na to, aby se s ním rozloučily. Jako by zármutek byl něco konkrétního, sevřel mu hruď tak, že až nemohl dýchat, aniž by necítil palčivou bolest u srdce.

Odmítl jet do New Yorku na smuteční obřad, který uspořádala Claire. Už tenkrát, když stál u matčina hrobu, přísahal, že nechce znovu zažít pocit neodvolatelné smrti, dokud sám nezemře.

Aby se vyrovnal s Yasmininou sebevraždou, utěšoval se některými obecně známými pravdami. „Výjimečná krása může být prokletím pro toho, koho postihne. Za věhlas a štěstí se draze platí.“

Vybavil si i některé, jež zaslechl od matčiných přátel, když si vzala život. „Někteří andělé,“ řekl mu jeden významný muž, „jsou tak krásní, že Bůh bez nich nemůže být dlouho. Ještě dřív, než se narodí, je jim vymezen krátký život. Jsou netrpěliví a uspíší svůj osud, aby se neposkvrněni vrátili do království nebeského.“ Jak už bylo tradicí v New Orleans, prošla Francouzskou čtvrtí džezová kapela, aby oslavila matčin odchod do světa, který si zasloužila.

Jako kluk, statečně přemáhající pláč nad matčiným tělem, takovému nesmyslu nevěřil. Nevěřil mu ani nyní. Ale cítil se lépe, když si ta rádobyútěšná slova opakoval. Taky chodil každý den na mši a vřele se modlil za Yasmininu duši.

Jako by nebylo dost na tom, že se musí vyrovnat s její smrtí, dráždil ho i způsob, jakým ji očerňoval tisk. Obvinění na její adresu byla vrcholně nespravedlivá, zvlášť když se nemohla bránit. Hleděl na srolované noviny, které zuřivě nacpal do koše pod stolem poté, co si přečetl urážlivé titulky. Žvásty. Lži. Divoké úvahy.

Jenže zástupce státního návladního Cassidy jim věřil.

Zavolal Andrého toho rána časně. Poté, co si André přečetl titulky, ho nepřekvapilo, že slyší Cassidyho. Čekal to. Skoro se na to těšil, aby mohl demonstrovat své opovržení nad tím, jak urážlivým způsobem se veřejnost chová k Yasmine.

„Ta žena je mrtvá, pane Cassidy,“ pronesl mrazivě. „Kroužíte kolem její mrtvoly jako sup. Způsob, jakým obvinujete bezbrannou ženu, je sprostý, ostudný a odporný.“

„Jenom nekecejte, André. Jsem čmuchal a připouštím to. Bohužel, daňoví poplatníci včetně vás mě platí za to, abych byl čmuchal. Teď mám pro vás jednu otázku a řekněte mi raději pravdu, nebo přijdu a zničím vám vaše poupátko štěstí rovnou v rozpuku. A to nemluvím o kytce ve vaší klopě. Byla Yasmine v hotelu Fairmont té noci, co tam byl zabit Jackson Wilde?“

„Váš jazyk mě uráží. Měl jsem dobrou vůli vám říct -“

„Tak byla v tom pitomým hotelu?“ zařval Cassidy do telefonu.

André se sebral, uhladil si vlhkou dlaní vlasy a řekl: „Viděl jste záznamy. Bylo snad její jméno mezi našimi registrovanými hosty?“

„Na to jsem se vás neptal.“

„Nemám vám víc co říct.“

„Podívejte.“ Cassidy to zkusil jinak, mnohem smířlivěji a laskavěji. „Vím, že Yasmine byla vaše přítelkyně. Je mi líto, že je mrtvá. Ta krátká doba, co jsem ji znal, stačila na to, abych mohl obdivovat její talent. Byla skvělá. Jenom pohled na ni byl posvátnou zkušeností. Naše planeta už není tak krásná, když ona tady chybí. Chápu, jak se cítíte. Opravdu. Její smrt byla tragická a předčasná a my se můžeme pouze dohadovat, proč se rozhodla ukončit svůj život. Pokud jste četl noviny,“ pokračoval, „pak víte, že některé z těch dohadů jsou neopodstatněné. Yasmine nebyla narkomanka. Nebyla aktivistkou militantní organizace za lidská práva. Nebyla taková, jak o ní napsali. Uvažujte, André, rozumně a důvěřujte mi, ušetříte jí tím hodně špíny v tisku. A myslete na to, co to bude znamenat pro Claire.“

„Neštvěte mé přítelkyně proti sobě, pane Cassidy.“

„Ani se o to nepokouším. Ale jestli se Yasmine provinila zabitím Wildea, tak potom je Claire nevinná. Vy ji nechcete očistit?“

„Ne, pokud to znamená, že bude obviněna moje přítelkyně, která je naprosto nevinná. Je mrtvá a nemůže se hájit.“

„Její vinu nebo nevinu asi posoudí porota,“ řekl Cassidy a zase začínal být netrpělivý. „Jenom mi řekněte, jestli jste viděl Yasmine tenkrát v noci v hotelu.“

„Malujete to pěkně barvitě, pane Cassidy, ale vaše motivace je samoúčelná. Zřejmě proti Yasmine nic nemáte. A jestli to záleží na mně, ani mít nebudete. Už jste mě jednou podvedl. A to bylo až moc. Sbohem.“

„Můžu vás předvolat,“ pohrozil mu Cassidy.

„Dělejte, co musíte. Moje odpovědi na vaše otázky budou stejné.“

A tím to skončilo. André čekal, že se z radnice přiženou s obsílkou. Kdyby však Cassidy udělal cokoliv, Andrého by to nevyvedlo z míry. Nepohnula by s ním ani brutální síla. Názor, že Yasmine zabila Jacksona Wildea, byl směšný. Byl nepodložený a nepravdivý. Když André vstal, aby si šel znovu umýt ruce, utvrdil se, že je to zhola nemožné.

„To snad ne.“

Claire se pokusila vzdorovat, ale Cassidy ji dovlekl postranním vchodem do budovy úřadu státního návladního. Čelní vchod obléhali příznivci Jacksona Wildea, kteří zde drželi stráž. Cítili čerstvou krev, tentokrát Yasmininu, i když byla ve skutečnosti mrtvá.

Ariel Wildeová nepochybně rozšířila zprávu, že Yasminina sebevražda a vražda Jacksona Wildea se dostaly do souvislosti díky shodné balistické zprávě. Nelenila a vybičovala své přívržence k duchovnímu šílenství. Cassidy hořce poznamenal ke své společnici, že by se Ariel hodila pro Pentagon. Byla vynikajícím stratégem a věděla, jak zahájit rychle zorganizovaný, ale vysoce účinný útok. Měla také neochvějnou důvěru svých přívrženců, kteří ji uctívali spolu s Ježíšem, což byl podle Cassidyho názoru problém televizního evangelictví. Kazatelé se stávali většími celebritami než samotná božstva.

„Chceš říct, že Yasmine zabila Jacksona Wildea?“ zeptala se Claire Cassidyho, když ji nacpal do výtahu a stiskl tlačítko pro první patro.

„Poslyš,“ řekl skřípavě, „taky jsem tomu nevěřil, dokud jsem si ty testy sám neprostudoval.“

„Musí tam být chyba. Někdo se dopustil hrozné chyby.“

„Ověřoval jsem si to, Claire, znovu a znovu. Je to bez diskuse. Ty kulky vystřelila stejná zbraň. Proč jsi mi sakra neřekla, že Yasmine měla zbraň? Kdybys mi to řekla, tvoje přítelkyně by možná byla naživu.“

S bolestným zasténáním se Claire opřela o zeď výtahu, jen aby mu byla co nejdál. „Jsi hnusnej grázl, Cassidy.“

Dveře výtahu se klouzavě otevřely. „Až po tobě,“ řekl sladce. Čekal, dávaje jí na vybranou jediné: vystoupit. „Tudy. Vyřešíme to jednou provždy.“ Když byli uvnitř rohové kanceláře, práskl za sebou dveřmi, shodil si z ramen plášť a ukázal jí na židli. „Asi by sis taky měla odložit. Neodejdeš odtud, dokud tomu nepřijdeme na kloub.“

„Zeptal ses mé matky, jestli Yasmine mohla zabít reverenda Wildea. Proto byla tak rozrušená.“

„Zeptal jsem se jí, co ví o tom, že Yasmine vlastnila zbraň. Zeptal jsem se jí, jestli Yasmine někdy mluvila o tom, že zastřelí Wildea. A podobně. Přísahám, že jsem byl co nejzdvořilejší.“ Claire se i nadále tvářila vyčítavě. „Dělal jsem jenom svou práci, Claire.“

„Ó ano, tvou zatracenou práci.“ Odhodila si vlasy dozadu. Jako by ten podvědomý pohyb vyžadoval hodně energie. Pod očima měla kruhy a zdálo se, že je naprosto vyčerpaná. „Můžu jí aspoň zavolat a zjistit, jak jí je?“

Ukázal na telefon, pak vrazil hlavu mezi dveře a objednal dvě kávy. Než úředník přiklusal se dvěma kouřícími hrníčky, Claire končila svůj krátký hovor.

„Polévka je na plotně. Hrají karty. Maminka vyhrává.“

Její úsměv vypadal jako úsměv madony, která se dívá na své spící dítě. Její rty vypadaly měkce a nádherně, když se tak usmívala. Cassidy se snažil nemyslet na to, jak chutnají.

„Kávu?“

„Ne, děkuju.“

„Dej si ji. Budeš to potřebovat.“

Přitáhla si hrneček k sobě, ale nezvedla ho. Usadila se pohodlněji na židli, přehodila si nohu přes nohu, ruce si složila do klína a pak na něho pohlédla. „No? Tak se ptej, advokáte.“

„Nedělej to, Claire.“

„Co jako?“

„Nedělej mi to ještě těžší, než to je.“

„Myslela jsem, že čím je to těžší, tím víc se ti to líbí.“

Naklonil se nad ni. „Myslíš si, že se tě rád ptám na Yasmine, když vím, jak jste si byly blízké, když vím, jak tě musela zničit její sebevražda?“

„Ale to tě stejně nezastaví, viď? Potřebuješ viníka, abys ho předhodil lvům.“

Praštil dlaněmi do stolu. „To máš tedy sakra pravdu. A chci, aby to byl někdo, kdokoliv, kromě tebe!“

Nastalo dlouhé napjaté ticho. Jeho oči prozrazovaly víc, než směl říci, ale ona to poselství pochopila. Uhnula pohledem a přestala vzdorovat.

„Yasmine nemohla zabít Jacksona Wildea,“ řekla s mírným důrazem. „Přece nevěříš, že ano.“

„Proč bych tomu neměl věřit?“

„Vždyť ho osobně ani trochu neznala. Jaký jiný možný motiv by mohla mít?“

„Stejný jako ty. Chtěla, aby mlčel. Ohrožoval její způsob života a taky dlužila hodně věřitelům. To jsme zjistili, když jsme prověřovali její finanční příspěvek Wildeovi.“

„Yasmine měla finanční potíže, ale Wilde nikdy neznamenal pro Francouzské hedvábí žádnou hrozbu. Domnívala se, že je děsně legrační, že nás nejenže neporazil, ale že jsme dosáhly i odvety. Podnik vzkvétal, díky publicitě, kterou nám zajistil, a to se Yasmine líbilo. Ostatně to, jestli měla motiv nebo ne, je akademická otázka. Té noci byla v New Yorku.“

„Ne, nebyla.“

„Druhého dne ráno jsem ji vyzvedla na letišti.“

„Prověřil jsem letištní záznamy, Claire. Až několik týdnů staré. Nebyla na seznamu cestujících té ranní linky. Přiletěla předchozího večera, skoro o dvanáct hodin dřív.“

Claire na něho nevěřícně hleděla. „Proč jsi mi to neřekl?“

„Neměl jsem důvod vyzradit její tajemství. Myslím, že přijela dřív proto, aby se setkala se svým milencem, a nechtěla, abys to věděla, protože bys s tím poměrem nesouhlasila. Šlo o záležitost dvou přítelkyň a já jsem do toho nechtěl zasahovat. Ale teď její lež nabývá na důležitosti.“

Usedl na roh psacího stolu a stále ji pozoroval. „Claire, věděla jsi, že Yasmine byla té noci v New Orleans?“

„Ne.“

„Půjčila si tvoje auto?“

„Ne. Neviděla jsem ji, až příštího dne ráno.“

„Věděla jsi, že má zbraň?“

Claire se zachvěla. Cassidy by řekl, že si pohrává s myšlenkou, že zalže, a ulevilo se mu, když odpověděla. „Ano. Věděla jsem, že má zbraň. Měla ji, co jsem ji znala. Několikrát jsem na ni naléhala, aby se jí zbavila.“

„Proč jsi mi o tom neřekla?“

„Protože… Yasmine řekla, že ji někam založila.“

„Myslíš tím, že ji ztratila?“

„Ano, na nějakou dobu. Později se našla.“

„Myslíš to tak, že se ta zbraň ztratila a pak se znovu objevila?“

Claire přikývla. „Musela ji uložit do zavazadla, kdykoliv cestovala letadlem, aby ji letištní policie nezabavila. Řekla, že ji asi v tašce přehlédla.“

„A ani to jsi mi neřekla?“

„Věci se pořád ztrácejí,“ řekla nahněvaně.

„Mluvíme ale o smrtící zbrani, Claire. Tak znovu, proč jsi mi o její zbrani neřekla?“

„Protože jsem si nemyslela, že je to důležité.“

„To je ale hnusná lež.“

„Dobrá!“ vykřikla. „Bála jsem se, že spojíš tu pitomou zbraň s vraždou Jacksona Wildea.“

„Už se stalo.“

„Yasmine nepoužila tu zbraň, aby zabila Jacksona Wildea.“

„Ale někdo ano.“

„Jenže ne Yasmine.“

„Kdo jiný k ní měl přístup?“

„Pokud vím, tak nikdo.“

„Ty.“

„Nikdy jsem z ničeho nevystřelila. Ani bych nevěděla jak. Už jsem ti to řekla stokrát.“

„To mohlo být sto lží.“

„Já nelžu.“

„Jak ti Yasmine oznámila, že se jí ztratila zbraň?“

„Nevěděla o tom.“

„Kde ji ztratila?“

„Ztratila se jí asi ze zavazadla. Nevím.“

„Jak dlouho ji postrádala?“

„Dva nebo tři týdny. Nevím přesně.“

„Jak se dostala zpátky?“

„Řekla, že se prostě najednou objevila v její tašce.“

„Claire -“

„Nevím!“

„Cassidy?“ Nějaký muž prudce zaklepal na dveře a otevřel je. Vycítil napětí, celý nesvůj pohlédl na Claire a pak zpátky na Cassidyho. „Chce s vámi mluvit Crowder.“

„Přijdu za ním později.“

Nehledě na Cassidyho vztek, mladý úředník setrval. „Promiňte, pane, ale pan Crowder řekl, že máte hned přijít. Řekl, že mě nakope, pokud vás nepřivedu. Někoho tam má a je nezbytně nutné, abyste tam byl taky.“

KAPITOLA 27

Cassidy potichu zaklel a sáhl po kabátu. Když si ho oblékal, řekl: „Jestli Yasmine tenkrát v noci byla ve Wildeově pokoji, mohla zanést ta kobercová vlákna do tvého auta.“

„Už posté ti říkám, že jsem Yasmine té noci neviděla. A auto jsem měla já.“ Claire sklonila hlavu, dívala se stranou, ale její hlas zněl ocelově. „Neviděla jsem Yasmine až do příštího rána, kdy jsem ji vyzvedla na letišti. Pokud byla v New Orleans, tajila to přede mnou. V žádném případě neměla přístup k mému autu.“

„Ta schůzka s Crowderem bude co nejkratší. Neodcházej odtud.“ Vyšel ven a zavřel za sebou dveře.

Cestou k výtahu potkal Howarda Glenna. „Hej, Cassidy, právě jdu za tebou.“

„Máš něco?“

„Z těch seznamů Wildeových přispěvatelů se nám vylupujou pěkný pracanti.“

„Díky.“ Cassidy si vzal papíry, které mu Glenn podával, dvakrát je přeložil a uložil je do náprsní kapsy. „Podívám se na to co nejdřív. Teď musím ke Crowderovi. Zatím v tom pokračuj.“

Cassidy nastoupil do výtahu. Když z něho vyšel, zamířil rovnou ke Crowderovi. „Proboha, Tony, co se tak zatraceně důležitýho děje, že to nemohlo počkat? Právě jsem vyslýchal Claire Laurentovou. Brání Yasmine, ale čím víc toho z ní dostávám, tím je jasnější, že Yasmine Wildea zabila.“

„Právě o tom jsme s tebou chtěli mluvit.“

Cassidy si pamatoval, že posel se zmínil o někom, kdo je u Crowdera, a proto sledoval směr jeho pohledu. V koženém křesle u protější stěny místnosti si spokojeně hověl Alister Petrie.

Cassidy neměl nikdy Petrieho rád, ať už jako člověka, nebo jako politika. Vlivné politické konexe z něj dělaly vážného adepta legislativy. Kořeny rodiny Petrieových sahaly hluboko do lepší společnosti, ale ne tak hluboko jako kořeny rodiny jeho ženy. Cassidy ho považoval za člověka, který získával křeslo v kongresu nikoliv vlastním přičiněním, ale proto, že měl hodně peněz. Protože Cassidy pracovní etiku příliš nedodržoval, své opovržení vůči Petriemu sotva skrýval. „Nazdar, pane kongresmane.“

„Pane Cassidy,“ odpověděl chladně.

„Posaď se, Cassidy,“ řekl Crowder a ukázal na židli.

Cassidyho instinkty prskaly jako nažhavené elektrické dráty. Probíhalo tady něco, co - pokud mohl důvěřovat své intuici - se mu nebude líbit. Tonymu Crowderovi trvalo pěkně dlouho, než se mu podíval do očí. To bylo špatné znamení.

„Pan kongresman Petrie ti vysvětlí, proč nás požádal o tuto schůzku.“ Tony si trapností odkašlal do dlaně. „Až uslyšíš, co ti řekne, pochopíš její důležitost a naléhavost. Pane kongresmane?“

Petrie spustil: „Zarazily mě titulky, které jsem četl v ranním vydání, pane Cassidy.“

„Je to pěkné překvapení. Kdyby technik nebyl pozorný, ani by si nevšiml podobností ve výsledcích balistických testů, které prováděl s kulkou z Yasmininy sebevraždy a s kulkami, které jsme vyndali z Jacksona Wildea. Byla tam hluboká rýha, kterou stálo za to si zapamatovat, řekl. Proto je srovnal. A byla to trefa. Jde o stejnou zbraň. Pro jistotu z ní znovu střílel. Není o tom pochyb.“

„Ty by ale být měly.“

„V tomto případě ne.“

„Nicméně, od vašeho odhalování možných souvislostí mezi Yasmininou sebevraždou a vraždou Jacksona Wildea musíte ustoupit. Musíte je zastavit. Okamžitě.“

Příkaz byl formulován tak pedantsky a s takovou neskrývanou arogancí, že Cassidy nejdřív reagoval smíchem. Podíval se na Tonyho Crowdera, ale na tváři nadřízeného nebylo po úsměvu ani stopy. Vlastně vypadal tak pevně a neoblomně, jako by byl vyřezaný z pevného dubu.

„Co se tady sakra děje?“ Obrátil se na Petrieho. „Kde jste to sebral, že mám od vyšetřování ustoupit, že ho mám zastavit?“

„Yasmine nezabila Jacksona Wildea.“

„Jak byste to vy mohl vědět?“

„Protože té noci byla se mnou. Celou noc.“

V místnosti nastalo ticho. Cassidy se znovu obrátil na Tonyho, jeho tvrdý pohled vyžadoval vysvětlení. Státní návladní si nad trapností situace odkašlal. Cassidyho úcta k němu dostala několik trhlin. Byl dost starý na to, aby mohl být Petriemu otcem, ale na znamení tady poklonkoval, jako by Petrie byl nějaké podělané princátko.

„Kongresman Petrie ke mně dnes ráno přišel a dobrovolně prohlásil, že měl… tedy… že on a Yasmine měli k sobě jistý vztah.“

„Nekecá,“ řekl Cassidy sarkasticky. „Vím o jeho poměru s ní všechno.“

„Řekla ti to, předpokládám, slečna Laurentová,“ řekl Crowder.

„Přesně tak.“

„Potom si asi dokážeš představit to dlouhé a důkladné vyšetřování, které by mohlo postihnout pana kongresmana Petrieho a jeho rodinu.“

„Na to měl myslet, než začal šoustat jinde než doma.“

Petrie se naježil. „Celá ta trapná záležitost by byla k ničemu, pane Cassidy, protože, jak jsem vás právě informoval, já jsem Yasminino alibi. Byla se mnou.“

Cassidy na něho hleděl s opovržením. „A taky jste jí zajistil sebevraždu, že, Petrie? Její mozek se rozprskl na vašich stěnách, protože jste prolhanej podvodník. Proč jste to skoncoval? Nové se už okoukalo? Nebo jste potřeboval před nadcházejícími volbami vypadat spořádaně? Dostal jste strach, že bílí voliči nebudou s pochopením pohlížet na vaši černou milenku?“

„Cassidy!“ Tony praštil pěstí do stolu.

Cassidy vystřelil ze židle a obrátil svůj vztek na Crowdera. „To je první skutečný důkaz, který jsme od začátku vyšetřování objevili. Opravdu ode mě čekáš, že ho zahodím jenom proto, že by mohlo vyjít najevo, že žena zapletená do zločinu byla milenkou našeho slavného kongresmana?“

Petrieho předchozí nonšalantnost zmizela. I on vyskočil rudý pobouřením. „Yasmine nebyla má milenka. Vytvořila si na mě nepřirozenou citovou vazbu, která byla pouze jednostranná. Šlo o osudovou přitažlivost.“

„Jste lhář. Byl to oboustranný milostný poměr, dokud jste se jí nenabažil.“

„Byla to hrozně dotěrná mladá žena.“

„Kecy.“

„Byla závislá na drogách -“

„Pitevní zpráva doktorky Dupuisové říká, že v sobě neměla víc než aspirin.“

„Yasmine zřejmě nesouhlasila s mou pozicí -“

„Och, vsadím se, že jste se na většině pozic dohodli. Která se vám líbila nejvíc? Nahoře nebo dole?“

„Cassidy, takhle ne!“ Crowder se kolébavě postavil na nohy. „Nedovolím, abys kongresmana Petrieho v mé kanceláři urážel, když přišel na základě svého vlastního rozhodnutí a za cenu velkých osobních ztrát.“

„Tomu teda sakra nevěřím, Tony!“ zařval Cassidy. „Ty to chceš shodit se stolu a předstírat, že žádné balistické testy neexistují?“

„Víš stejně dobře jako já, že ty testy jsou neprůkazné. Kromě toho dává jeho výpověď smysl. Vyslechni ho až do konce.“

„Proč, Tony?“ zeptal se Cassidy a pěkně to v něm vřelo.

„Přesvědčil mě, že ta mladá žena neměla žádný motiv, aby Wildea zabila.“

Cassidy otočil hlavu a upřeně hleděl na Petrieho. „Parket je váš. Využijte toho.“

Petrie popotáhl okraj svého saka a sebral se. „Yasmine si myslela, že Jackson Wilde je směšný,“ řekl. „I když mluvil o katalogu Francouzského hedvábí jako o pornografii, nebrala ho vážně. Pro ni to byla komická postava. To je všechno. Dělala si ze mě legraci, že jsem před ním odvíjel červený koberec, když tady byl.“

„Jo, na lezení do zadku jste specialista.“

„Cassidy, drž hubu!“

Cassidy však Crowdera ignoroval a pokračoval dál s Petriem. „Na jeho pódiu jste vypadal, že se tam cítíte jako doma. Jste stejnej sráč, jako byl on. Oba vás zajímala jenom vlastní důležitost, vaše vlastní samolibost, a jestli jste něco uměli, tak oblbovat lidi.“

Petrieho tvář zrudla ještě víc, hlas však nezvýšil. „Urážejte si mě, jak chcete. Fakta jsou ale fakta. Té noci, kdy byl Jackson Wilde zabit, byla Yasmine se mnou.“

„Kde?“

„V Doubletree.“

„Vy jste zůstal přes noc v Doubletree a nevzbudilo to podezření paní Petrieové?“

„Často zůstávám ve městě přes noc, pokud se tam zdržím déle a příštího dne ráno mám nějakou časnou schůzku. Aspoň si pospím a ušetřím si krátkou noc a dlouhé dojíždění.“

„A máte příležitost podvádět ženu.“

„Pokouším se být upřímný,“ zvolal Petrie zlostně. „Přiznal jsem se, že jsem byl s Yasmine v Doubletree.“

„Já si to zjistím.“

„Tím jsem si jistý.“

„Jak si vysvětlujete, že Wilde byl zabit její zbraní, když ona nezmáčkla spoušť?“

„Možná bych to mohl trochu osvětlit.“

„Tak do toho!“

Po tomto sarkastickém tónu se Petrie obrátil na Crowdera. „Byl jsem s Yasmine, když znovu našla pistoli.“

„Znovu?“

„Ano. Překvapilo ji, že ji našla na dně tašky, kterou měla tehdy s sebou. Řekla, že ji postrádala. Myslela si, že ji ztratila někde při cestování mezi New Orleans a New Yorkem.“

Cassidy v duchu zaklel. Dokonale to zapadalo do Claiřiny historky, takže celý případ šel opět do háje. I nadále se však tvářil bojovně.

„Asi byste měli vyslechnout každého, kdo měl přístup k její tašce,“ řekl Petrie. „A skončit vyšetřování toho, co dělala tenkrát v noci.“

„Což by se vám děsně hodilo, viďte?“

Nedotčen Cassidyho jízlivou poznámkou Petrie vstal a sáhl po svém kufříku. „Vyšetřování a vyřešení tohoto zločinu ponechám vám, pane Cassidy,“ Chladně se usmál. „Vlastně jsem vám ušetřil hodiny času, úsilí a případně i reakcí nespokojené veřejnosti. Nemusel jsem přijít a přiznat se, že jsem té noci byl s Yasmine. Cítil jsem to však jako svou občanskou povinnost. Peníze daňových poplatníků teď nepadnou na nějaké bezhlavé vyšetřování.“

„Děláte to jedině sám pro sebe,“ řekl Cassidy pohrdavě. „Přiznal jste se nám, že vy a Yasmine jste byli milenci jen proto, abyste to nemusel přiznat svým voličům.“

Petrie se na něho znovu zašklebil. „Raději byste měl uposlechnout rady vašeho nadřízeného, pana Crowdera. Vaše ambice jsou zřejmé, pane Cassidy. Ale jestli chcete dosednout na tuhle židli,“ prohlásil a pokynul ke Crowderovu stolu, „měl byste se raději naučit pravidla hry.“

„Politické cancy mě nezajímají.“

„Všechno je politika, pane Cassidy. A skoro všechno jsou cancy. Pokud chcete zůstat ve veřejném úřadě, zvykněte si na to.“

Cassidy naklonil hlavu k jedné straně. „To je skoro projev, Petrie, asi jste ho cvičil. Nebo vám ho napsala vaše žena?“

Petrieho nadutost splaskla jako spadlý padák. Zadrmolil: „Ve večerním vydání Times Picayune si chci přečíst, že technik provádějící balistické testy se hrubě zmýlil, že obvinění zástupce státního návladního Cassidyho vůči Yasmine byla mylná, že tento úřad bere zpět svá předchozí prohlášení uvažující o jejím možném spojení s Wildeovou vraždou a že obracíte vyšetřování jiným směrem. Ať její sebevražda vypadá jako nevysvětlitelné počínání nevyrovnané ženy, která z důvodů zřejmých jenom jí se rozhodla ukončit svůj život na mém prahu, možná při pokusu o radikální politické prohlášení.“

„Už jste smyli její mozek z tapet?“

„Cassidy.“

„Nebo jste už i nově vytapetovali?“

„Cassidy!“

Opět Crowderovo napomínání ignoroval. „Opravdu dokážete tak rychle uklízet, Petrie? Trocha vody a saponátu a je to pryč? Jenom tak málo pro vás znamenala?“

Cassidyho slova dopadala jako rány beranidlem a on doufal, že zničí tu ochrannou fasádu, jež neodmyslitelně patřila k veřejnému úřadu, který Petrie zastával. Cassidy se

350

tě iež zjistilo u svého hrdiny nějakou slabinu, byl ve svém hněvu velmi zranitelný. „Proč jsi to udělal, Tony?“

Crowder se vrátil ke stolu a ztěžka usedl. „Dlužím Petriemu službu. Při posledních volbách mě podporoval. Je to slizkej nafoukanej usmrkanec. Bohužel, má silný politický zázemí a za sebou hodně peněz. Zvolí ho znovu. A já jdu příští rok do důchodu. Nechci, aby mě poslední rok v úřadu Petrie dusil. Chci odejít v klidu a ne se cáchat v nějaké politické polívčičce.“

Podíval se na Cassidyho, jako by tiše prosil o jeho porozumění. Cassidy se beze slova obrátil k oknu. Viděl odtud Petrieho, jak ho na ulici obklopili reportéři a on něco říká do mikrofonů a na kamery. Neslyšel, co kongresman říká, ale každá lež, každé falešné slovo se bude zcela jistě vysílat ve zprávách v pět. Smutné bylo, že mu věřila naivní veřejnost, která měla vždycky sklon důvěřovat hezké tváři a srdečnému úsměvu.

„Kdysi, když jsem byl mladej jako ty a taky tak nasranej, bych ho přitloukl za ty jeho koule k podlaze,“ říkal Crowder. „Řekl bych mu, že o výsledky vyšetřování se nesmlouvá jako na trhu. Že platí, i když se dostanou během procesu s někým nebo něčím do konfliktu. A že já na bráchu, brácha na mě končí před těmito dveřmi.“ Ukázal na dveře své kanceláře. „Nepochybně bych mu tohle všechno řekl a tím by to pro mě haslo, kdybych ovšem měl fakta, kterejma bych si kryl záda. V podstatě má ale pravdu, Cassidy. Jestli přišel sám a sám se přiznal k milence, musíme mu věřit, když říká, že s ní tehdy v noci byl.“

Cassidy stále hleděl upřeně z okna a sledoval pantomimu dole na ulici. Wildeovi příznivci mávali na odcházejícího Petrieho. Jeho suita ho nacpala do auta a odfrčela s ním pryč. Doprovázela je motorizovaná policie.

„Do prdele,“ zamumlal Cassidy a obrátil se zpátky do místnosti. „Někdy si myslím, že se mi to všechno jenom zdá: Wildeova mrtvola, ty tři střelný rány, krev. Zavraždili ho, ne?“

„Ano, zavraždili.“

„Potom ho kruci musel někdo zabít.“

„Ale Yasmine to nebyla. Už jsem poslal policistku do Doubletree, aby ověřila Petrieho historku. Než jsi přišel, tak volala. Petrie se tam tehdy zaregistroval. Zatím mluvila se čtyřmi lidmi, kteří si vzpomněli, že ho tam viděli. Hotelovej sluha, poslíček -“

„Dobrá, dobrá. A co Yasmine?“

„Nikdo neřekl, že ji tam viděl. Ale jestli tam měli rande, pochopitelně se nikomu moc neukazovala. A pokud vstoupíš do hotelu postranním vchodem, dostaneš se k výtahům, aniž bys musel projít halou.“

Cassidy vrazil ruce do kapes u kalhot. „Takže začínáme zase od nuly.“

„Ne tak úplně,“ řekl Crowder tiše.

„Co tím myslíš?“

„Je to přece tak zatraceně prostý, Cassidy. Bylo od samýho začátku. Zatímco tady mluvíme, tvůj vrah sedí ve tvý kanceláři.“

„Claire to neudělala.“

Crowder zapíchl ukazováček do desky stolu. „Měla stejný motiv jako Yasmine, jenom silnější. Měla příležitost, protože nemá na celou tu noc alibi. Máme její hlas na pásku, kde žádá přítele z hotelu Fairmont, aby lhal v její prospěch. Vlákna nalezená na místě zločinu se shodují s vlákny z jejího koberce. Měla přístup k Yasminině zbrani a příležitost ji zase vrátit, poté, co ji použila. Propána, člověče, co víc ještě potřebuješ?“

„Neudělala to,“ řekl Cassidy pevně.

„To jsi tak přesvědčenej o její nevině?“

„Ano.“

„Tak přesvědčenej, že kvůli tomu budeš riskovat kariéru?“

Crowderova sekretářka vstrčila hlavu do dveří. „Promiňte, pane Crowdere, ale ona naléhá -“

Ariel Wildeová odstrčila sekretářku stranou. Když vplouvala dovnitř, světlé vlasy se jí na zádech vlnily. Měla na sobě bílé šaty, podobné těm, které nosila při televizní show.

„No, paní Wildeová, to je od vás hezké, že jste se zastavila,“ řekl Cassidy sžíravě. „Znáte státního návladního Anthonyho Crowdera? Pane Crowdere, toto je paní Ariel Wildeová.“

Její chladné modré oči spočinuly na Cassidym. „Bůh vás bude soudit. Udělal jste z vraždy mého manžela frašku.“

Cassidyho obočí vylétlo vzhůru. „Frašku? Tomu říkáte fraška? Co takhle říkat fraška vašemu manželství, vždyť jste měla poměr se svým nevlastním synem.“

Už nemám syna. Pod vaším vlivem se z něho stal Jidáš. Bůh ho taky ztrestá.“

Jak Bůh ztrestá lháře, paní Wildeová? Protože vy jste mi lhala, ne? Té noci, kdy byl váš manžel zabit, jste asi kolem půlnoci odešla z Joshova pokoje do svého apartmá.“

„Cassidy, co tím chceš dokázat?“

„Před několika dny jsem zjistil, že když byl Josh v New Orleans, vypůjčil si Chrysler LeBaron. Čistě náhodou je to podobný typ, jako má Claire Laurentová, a má i stejný koberec.“

„Přišla jsem, abych vám řekla -“

Cassidy nenechal Ariel domluvit. „Jela jste v Joshově pronajatém autě. To vy jste mohla zanést ta vlákna do ložnice vašeho manžela, když jste tam vešla, abyste ho zastřelila.“

„Mohla jsem je tam zanést kdykoliv,“ vykřikla. „Než byste našel vraha mého manžela, stále týráte mě a mé nenarozené dítě.“

Přesně v tom okamžiku proběhli kolem zmatené sekretářky dva reportéři a jeden videokameraman a vtrhli dovnitř. Ariel se chytila oběma rukama za břicho. „Jestli přijdu o dítě, vina padne na vaše hlavy. Z toho, co čtu v novinách, se zdá, že smrt mého manžela souvisí s tím špinavým katalogem a tou děvkou, která v něm pózovala.“

„Yasmine není děvka.“

Ta chladná slova pronesla Claire, která se nečekaně zjevila ve dveřích.

Cassidy opět vypěnil. „Řekl jsem vám, abyste tam zůstala.“

„Hampejznice!“ vykřikla Ariel a ukazovala prstem na Claire.

„Všichni opusťte okamžitě místnost!“ zaječel Crowder. „Kdo je pustil dovnitř?“ Videokamera zabírala rudou, vzteklou tvář státního návladního.

Ariel pohlédla na Claire. Oči se jí zúžily na zlomyslné štěrbiny. „Konečně jsme se setkaly tváří v tvář.“

„Vyhýbala jsem se tomu co nejdéle.“

„Odplatou za hřích je smrt,“ zasyčela Ariel.

„Přesně,“ odpověděla Claire. „Proto musel zemřít váš manžel.“ Obrátila se a podívala se Cassidymu přímo do očí. „Proto jsem ho musela zabít.“

KAPITOLA 28

Od té chvíle se všechno udalo tak rychle, že si Claire později nemohla vybavit, jak šly jednotlivé události za sebou.

Ariel Wildeová klesla na kolena, zvedla sepjaté ruce k nebi a nahlas děkovala Bohu, že pozvedl zázračný meč své spravedlnosti.

Crowder řval na stráž, aby vyklidila jeho kancelář.

Reportéři vrazili mikrofony před Claire a začali chrlit otázky.

Videokameraman se postavil ve svých špinavých keckách na sedadlo drahé čalouněné židle, aby mohl z lepšího úhlu filmovat nečekanou scénu.

Sekretářka za Claire zaječela: „Och, panebože!“, protože se obrátila a spatřila dav Wildeových příznivců rojící se před kanceláří.

Když měla Claire čas, aby si vybavila ty první bouřlivé okamžiky po svém přiznání, vzpomínky na události se jí rozmazávaly, jako by se přihodily za zamlženým oknem. Jedna vzpomínka však zůstávala bolestně naprosto čistá, vzpomínka na to, jak se na ni Cassidy podíval.

Ve tváři se mu odrážel bezpočet emocí. Nedůvěra. Lítost. Vina. Zmatek. Zklamání. Bolest. Ani tento kaleidoskop reakcí však neovlivnil jeho upřený pohled, zářící a tvrdý zároveň.

Ukončil ho jeden z Arieliných přívrženců, který strčil zezadu do Claire. Aby neztratila rovnováhu, musela se Claire zachytit dveří. Protože se policisté dosud nedostavili, za zády Claire se dovnitř tlačil dav.

Ariel skončila svou modlitbu, povstala a obviňujícím gestem ukázala na Claire. „Zavraždila mého manžela, jednoho z nejlepších duchovních vůdců tohoto století!“

Videokameraman měl co dělat, aby to všechno zachytil. Reportéři dál vykřikovali své otázky Claire do obličeje. Ti, co se tlačili venku před kanceláří, se valili ke dveřím jako přílivová vlna, využívali okamžiku a hrnuli se přes stoly sekretářek a kolem nich, odstrkávali Crowderův personál i sebe navzájem, jen aby urvali lepší místo.

Jak se rozšířila zpráva o Claiřině přiznání, neslo se její jméno nad davem. Dav je opakoval s rostoucí nenávistí a během pár chvil se objevily první výkřiky dožadující se lynčování.

„Tak přece to byla ona!“ zaslechla Claire nějakého muže.

„Ať se ona i Francouzské hedvábí propadnou do horoucích pekel!“

Nepřátelství narůstalo. Výkřiky byly čím dál hlasitější, přívlastky sprostější. Crowder přikázal reportérům, aby odešli. Šťouchl do kameramana na jeho bidýlku. Muž ztratil rovnováhu, kamera spadla na podlahu a muž začal vztekle obviňovat Crowdera z nedodržování práv Prvního dodatku ústavy.

Protože kamera nefungovala, a tudíž se stala neškodnou, Crowder ho jednoduše ignoroval a svou pozornost obrátil na Ariel Wildeovou. „Vypadněte odsud s tím stádem!“

„Má je odplata, říká Pán,“ zakřičela Ariel a oči se jí fanaticky leskly.

Cassidymu jako by houstnoucí dav a jeho narůstající nevraživost dodaly sil. Vyrazil ke Claire a objal ji kolem ramen. „Jestli to bude pokračovat dál, roztrhají ji na kusy.“ Musel na Crowdera křičet, aby vůbec slyšel sám sebe. „Odvedu ji odtud.“

„Kam ji vedeš? Cassidy!“

To bylo naposledy, kdy Claire Crowdera viděla a slyšela, protože Cassidy ji objal kolem ramen, obrátil ji a začal jí prorážet cestu zdí nespokojenců.

„Vykliďte to tady! Vyžeňte odsud ty lidi!“

Sekretářky a úředníci reagovali na autoritativní tón v Cassidyho hlase a neúčinně se pokoušeli rozptýlit dav tím, že zdvořile žádali lidi, aby odešli. Konečně ovládla scénu uniformovaná bezpečnostní policie, která zasáhla do zmatku, vydávajíc rozkazy a vyhrožujíc okamžitým uvězněním, z čehož si stejně nikdo nic nedělal.

Claire pochopila, že se ji Cassidy snaží dostat ke schodišti. Jenže když dorazili k označenému východu, statný zastánce bible, na sobě tričko s nápisem BŮH JE LÁSKA, jim zastoupil cestu a na Claire se pohrdavě zašklebil: „Budeš hořet v ohni pekelném za to, co jsi spáchala, sestro.“

Ustupte, nebo uvidíte peklo mnohem dřív než ona,“ pohrozil mu Cassidy.

Muž se zarazil, natáhl ruku a uchopil Claire bolestivě za vlasy. Přitom jí vytrhl několik pramenů. Claire bolestí vykřikla a instinktivně zvedla ruce, aby si chránila hlavu.

Cassidy jednal taky instinktivně. Uhodil pěstí muže do žaludku. Muž se dvakrát otočil a dostal další ránu do brady, až narazil hlavou do zdi.

Lidé, co stáli nejblíže, začali ječet. Během několika vteřin vypukla naprostá panika. Cassidy otevřel dveře a strčil Claire do zad tak prudce, až rychle vyklopýtala na odpočívadlo. Uchopil strážníka vzadu za límec a zablokoval jím vchod jako štítem. „Dej mi tolik času, abych ji dostal z budovy,“ zařval, když zavíral dveře. Strážník, jemuž stále nebylo jasné, o co jde, nechápavě přikývl.

Cassidy ji chytil za ruku a pustili se po schodech dolů. „Jsi v pořádku?“

Claire zjistila, že je příliš vyděšená na to, aby mluvila. Stejně jako zmatený strážný přikývla, ale Cassidy se ve spěchu ani neohlédl.

Schodiště sloužilo jako nouzový východ a mířilo přímo ven, takže se mohli vyhnout zmatku v hale budovy. Hemžilo se to tam přívrženci Jacksona Wildea, zmatenými zaměstnanci a těmi nešťastníky, kteří měli toho odpoledne v úřadu státního návladního něco na vyřizování.

Jakmile byli venku, táhl ji Cassidy za sebou, kolem zadního traktu budovy, tam, kde měl zaparkované auto. „Do prdele!“ Zastavil se tak prudce, až Claire cvakly zuby. „Klíčky od auta mám na stole.“

Neztrácel čas a začal hledat něco, čím by rozbil okno. Vrátil se o pár drahocenných chvil později s kusem cihly z blízkého staveniště. „Otoč se.“

Cihlou okno rozbil, sáhl vylomeným okénkem dovnitř a odemkl dveře. Claire tak tak stačila nasednout a už za ní zavíral. Natáhla se a otevřela mu dveře na místě pro řidiče.

„Jak to chceš nastartovat?“

„Tak jako to dělají zloději.“

Zatímco Claire smetala střepy ze sedadla, nastartoval. Za chvilku už ujížděli pryč. V okolí radnice bylo bludiště jednosměrných ulic, které vyžadovaly opatrnost i od těch, kteří tudy denně projížděli. Cassidy za jízdy zvedl telefon z vidlice a hodil ho Claire do klína.

„Zavolej do Francouzského hedvábí. Řekni jim, aby dnes zavřeli. Řekni, aby všichni odešli.“

„Neodváží se -“

„Viděla jsi je. Jenom Bůh ví, co ti maniaci udělají, až se doslechnou, že ses přiznala.“

Claire měla o svou budovu a její nákladné vybavení obavy, ale víc se bála o bezpečnost svých zaměstnankyň. Nervózně namačkala gumová čísílka na sluchátku. „Maminka. Musím ji dostat do bezpečí.“

„Přemýšlím o tom,“ řekl napjatě, když se hnal na oranžovou.

Claire mluvila se svou sekretářkou. „Ve Wildeově případu je něco nového.“ Sklouzla pohledem na Cassidyho. Krátce se na ni podíval. „Asi bude nebezpečné nechat dnes Francouzské hedvábí otevřené. Pošlete všechny domů. Ano, hned teď. Řekněte jim, ať nechodí do práce, dokud jim nedám vědět, ale ujistěte je, že dostanou plný plat. Zabezpečte budovu. Rychle. A teď mě přepojte do bytu.“

Mezitím řekla Cassidymu: „Musíš mě vzít domů, abych se postarala o maminku.“

„Nemůžu tě tam vzít, Claire. Ariel má komunikační systém účinnější než veřejná síť. Ale máš pravdu, pokud zaútočí na budovu, nebude tam Mary Catherine v bezpečí.“

Ta představa vyvolala v Claire paniku. „Musíš mě k ní teď zavézt, Cassidy.“

„Nemůžu.“

„K čertu s tvým nemůžu.“

„Mohla by jít k Harry domů?“

„Musím -“

„Nehádej se se mnou, krucinál! Může ji Harry vzít k sobě domů?“ Přestal kontrolovat dopravu, jen aby se na ni podíval.

Claire se s ním chtěla přít, ale návrh se dal uskutečnit. Chraptivě řekla do telefonu: „Haló, Harry, to jsem já. Dobře poslouchej.“ Když jí sdělila svou žádost, dodala: „Vím, že toho chci příliš, ale potřebuju vědět, že je maminka v bezpečí a že je o ni dobře postaráno. Nevyděs ji. Ne, jsem si jistá, že to bezvadně zvládneš. Ale jde o čas. Okamžitě ji odveď. Ano, budu opatrná. Zavolám později a dám vám vědět, kde jsem.“

Vrátila telefon na místo a nehnutě zírala vpřed. Cassidy to šněroval dopravou, nahodile, cik cak projížděl ulicemi. Jel dobře, ale rychle. Očima neustále sledoval prostor, ze strany na stranu jako minohledačkou.

„Ty mě nezavezeš na policejní stanici?“

„Později. Až se to uklidní a já se nebudu bát, že se dostaneš do rukou nějakému fanatikovi, který bude chtít oko za oko.“

„Kam tedy jedeme?“

„Máš nějaký nápad?“

„Tím chceš říct, že tě nenapadá žádné konkrétní místo?“

„Zatím mě jich napadlo asi tucet. Všechny jsem zavrhl. A do Francouzského hedvábí tě vzít nemůžu. Až zjistí, že tam nejsi, budou tě hledat u mě.“

„Hotelů a motelů jsou stovky.“

„Tam budou prověřovat registrované hosty.“

„I mimo město?“

Zavrtěl hlavou. „S rozbitým okénkem nemůžu dlouho jezdit. Takže to mají jednoduché.“

„Zavez mě zpátky.“

Uchechtl se. „Ani náhodou. I kdyby to bylo tvoje poslední přání, tak ne.“

„Cassidy, přiznala jsem se k vraždě. Hledá mě tady každý policista. Nechci to komplikovat útěkem.“

„Nejsi na útěku, dokud jsi v mé péči. Jakmile se někam dostaneme, zavolám Crowderovi. A až bude vzduch čistý, zavezu tě k šerifovi. Doufám, že se nám to podaří dřív, než to vyčmuchají novináři.“ Kratičce na ni pohlédl. „Do té doby se musím ujistit, že tě nedostane někdo s biblí v jedné ruce a s puškou v druhé.“

Nepřeháněl to. Dotkla se bezvlasé kůže na hlavě a zachvěla se, když si vybavila nenávist, kterou zahlédla v mužových očích.

„Máš nějaký nápad?“ zeptal se. „Bohužel nevlastním ani rybářskou chatu, ani člun, ani -“

„Dům tety Laurel,“ řekla Claire náhle. „Je už roky zavřený. Jenom pár lidí ví, že ho stále ještě vlastním.“

„Máš s sebou klíč?“

„Ne, ale vím, kde je jeden schovaný.“ Našla klíč pod kamenem pod třetí kamélií na záhonu vlevo od terasy, kam se schovával, co Claire pamatovala. Cassidy nechtěl zaparkovat auto na ulici před domem, proto zaparkoval ve vzdálené uličce.

Vejít do takového starého domku bylo jako přenést se časem zpátky. I když vzduch tam byl těžký a zatuchlý jako v každém neobývaném stavení, Claire to tam vonělo tucty vzpomínek: po pytlíčcích tety Laurel s růžovou vůní, po pomerančovém likéru ze sušených pomerančů se zapíchanými hřebíčky, po starých zaprášených krajkách, jasmínovém čaji a vánočních svíčkách.

Claiřina mysl se zaplnila jejím dětstvím. Některé vzpomínky byly chatrné jako záclony, které visely v úzkých oknech okolo hlavních dveří. Jiné byly živé jako barvy na původním perském koberci. Některé byly zlaté jako máslově zbarvené sluneční světlo, jež pokrylo skvrnami stíny na zdech. Jiné byly tak přesné jako dědečkovy hodiny, které se zastavily a teď jenom v tichu mlčely.

Cassidy zavřel dveře a zamkl, pak mezi záclonami pozoroval okolí, dokud nebyl spokojený, že je nikdo nesledoval a že nevzbudili zvědavost všetečných sousedů. Obrátil se k oknu zády a zjišťoval, kde vlastně je. Claire napjatě sledovala jeho reakci uvědomujíc si, že by chtěla, aby se mu v domě líbilo tak jako jí, aby si ho vážil. „Jak je to dlouho, co jsi tady byla?“ zeptal se. „Byla jsem tu včera.“ Překvapeně se na ni podíval a ona se usmála. „Tak mi to aspoň připadá.“

Jeho oči bedlivě zkoumaly inventář dvoupatrové haly. „Vypadá to jako dům mé babičky.“

„Ty jsi měl babičku, Cassidy?“

„Jenom jednu. Z matčiny strany.“

„Měl jsi taky strýce a tety a spoustu bratranců a sestřenic?“

„Na rozdávání.“

„Hm. Vždycky jsem je chtěla taky mít.“ Nostalgicky se na něho usmála a vyzvala ho, aby šel za ní. „Chci ti ukázat dvorek. To je moje nejoblíbenější místo. Pak tě zavedu nahoru.“

„Je tady telefon?“

„Odpojili ho, když jsme se odstěhovaly.“

„Budu muset zavolat z auta.“

„Hned?“ zeptala se zklamaně.

„Hned ne, ale brzy, Claire.“

„Chápu.“

Šel za ní jídelnou a starodávnou kuchyní do místnosti, které říkala sluneční pokoj. Po třech stranách byla okna a byl zařízen bílým proutěným nábytkem s květovanými polštáři, které byly už uprostřed prosezené. Odtud se vycházelo na dvorek. Claire odemkla francouzské dveře, roztáhla je dokořán a vyšla ven na starou cihlovou dlažbu.

„Tamhle, jak jsou ty dvojité francouzské dveře, je obývací pokoj,“ řekla. „Nebo salon, jak mu říkala teta Laurel. Nad ním, v prvním patře, je moje ložnice. Někdy v létě, když komáři hrozně štípali, mi maminka a teta Laurel dovolily ustlat si na balkóně. Hrozně ráda jsem usínala a slyšela vodu crčící ve fontáně. A ráno jsem cítila čerstvou kávu a zimostráz dřív, než jsem otevřela oči.“

Z toho všeho teď zbylo jen popínavé víno zápasící o své místo na slunci a jeden rychlý plachý chameleón. Podstavec fontány praskl a drobil se. Bazének kolem nahého cherubínka zaplnila zahnívající dešťová voda a staré listí. Houpačka zrezivěla a skřípala, když do ní Claire lehce strčila.

„Mívaly jsme tady všude v květináčích kapradí. Když zapustilo odnože, odštíply jsme je a nechaly nejdřív ve vodě zakořenit, než jsme je zasadily do květináčů. Každé jaro jsme sázely trvalky a ony někdy kvetly i celý prosinec. Když bylo večer teplo, jedly jsme tady, venku. Než jsem začala chodit do školy, maminka sedávala v tomhle křesle a povídala mi pohádky,“ řekla a zamilovaně přejela rukou po rezivém kování.

„Když to vidím takhle, je mi z toho smutno. Jako bych se dívala na mrtvolu někoho, koho mám ráda.“ Ještě jednou se rozhlédla po dvorku a vešla do slunečního pokoje. V kuchyni otevřela ve spíži plechovou krabici a zjistila, že je v ní stále ještě čaj. „Když jsem tady byla posledně, dělala jsem si čaj. Dáš si?“

Aniž by čekala na odpověď, sebrala čajník a zapnula pod ním plotýnku. Sahala právě do příborníku pro porcelán, když ji Cassidy chytil za ruce a přitáhl si ji tváří k sobě.

Ten okamžik byl nevyhnutelný. Věděla, že Cassidy se jí na to příležitostně zeptá a že mu bude muset odpovědět. Oddalovala to co nejvíc, ale už nemohla déle otálet.

„Claire,“ řekl jemně, „proč jsi zabila Jacksona Wildea?“

Jeho oči se vpíjely do jejích. Ten čas nastal.

„Jackson Wilde byl můj otec.“

KAPITOLA 29

Jaro 1958

Ve Vieux Carré bylo horko, i když byl teprve začátek května. Květy se rozvily tak náhle, až vzduch těžce voněl. Nové listí překypovalo zelení. Živost jara proudila v žilách i třem studentkám, naplňovala je chutí k životu, kterou nemůže uklidnit ani anglická literatura, geometrie, francouzština nebo chemie.

Překypujíce energií a hledajíce něco jako její ventil, vzdaly se studia a vypravily se za hledáním zakázaných radostí do Francouzské čtvrti. Pochutnávaly si na párku v rohlíku od pouličního prodavače a nechaly si hádat z ruky od potulné cikánky s papouškem na rameni.

Popichována Lisbet Alice nakoukla do jednoho striptýzového podniku, jehož dveře otevřel dotěrný nadháněč zákazníků, právě když šla kolem. Vypískla a utíkala zpátky ke svým čekajícím kamarádkám. „Co jsi viděla?“

„Bylo to skvělý,“ řičela Alice.

„Byla nahá?“

„Až na kozy. Těma pohazovala.“

„Lhářko,“ řekla Lisbet.

„Přísahám.“

„To nikdo nedovede. Je to anatomicky nemožný.“

„Je, pokud nejsou větší než tvoje,“ vysmívala se Alice.

Mary Catherine Laurentová diplomaticky zasáhla. Často hrála roli usmiřovatelky, protože neměla ráda spory jakéhokoliv druhu, ale obzvlášť ne ty mezi kamarádkami. „Nic jiného na sobě neměla?“

„Ani nitku. Teda, měla malý třpytivý trojúhelníček, však víte na čem.“

„Na číče?“ Dvě dívky zíraly ohromeně na Lisbet. „No, tak tomu říká můj starší brácha.“ Bratr Lisbet byl ve druhém ročníku v Tulane a byl zdrojem hádek mezi přítelkyněmi své mladší sestry.

Alice opovržlivě ohrnula nos. „Asi to tak říká. Je sprostý, hrubý a sociálně nepřizpůsobivý.“

„A ty ho vášnivě miluješ,“ vysmívala se Mary Catherine.

„Nemiluju.“

„Miluješ.“

„To je jedno,“ řekla Lisbet a poskakovala na okraji chodníku, až jí záhyby její modrošedé skládané školní sukně odhalovaly lýtka. „Líbí se mu Betsy Bouvierová. Řekl mi, že na poslední schůzce jí šáhl pod sukni.“ Podívala se přes rameno na Alici, která vypadala šokované. „A máš to, Alice!“

„Och!“

„Je píča to samý jako číča?“ zeptala se Mary Catherine a poskakovala za ostatními.

„Pššt!“ Výtka od kamarádek ji zarazila. „Bože, Mary Catherine. Ty opravdu nic nevíš?“

„Já nemám bráchu,“ řekla na svou obranu. „Znamená to to samé?“

„Ano.“

„Ale,“ dodala Alice, „kdyby ti to kdokoliv řekl, musíš mu dát facku.“

„Nebo mu vrazit kolenem rovnou do koulí.“

„To je to tak sprosté?“

„Asi nejsprostší,“ řekla Lisbet a teatrálně obrátila oči v sloup.

„Když jsi včera řekla ‚šoustat, tak to bylo horší.“ Dvě dívky se na sebe podívaly a zavrtěly hlavami nad neznalostí a zmateností Mary Catherine. „Je to beznadějnej případ.“

Nakukovaly do obchůdků se suvenýry po obou stranách Bourbon Street a předstíraly, že obdivují třpytivé, peřím zdobené karnevalové masky, zatímco ve skutečnosti studovaly hrnky na kávu s falickými oušky.

„Myslíte, že jsou opravdu tak velký, když… víte, když to děláte?“ zašeptala Alice.

Lisbet odpověděla naprosto suverénně: „Och, ještě mnohem větší.“

„Jak to víš?“

„Slyšela jsem to.“

„Od koho?“

„To už si nevzpomínám, ale ta holka říkala, že byl obrovskéj a děsně to bolelo, když ho do ní dostal.“

Mary Catherine byla zděšená. „Vy znáte někoho, kdo to opravdu dělal?“

Takto přitisknutá ke zdi nemohla Lisbet sdělit skutečné jméno a přesnost svého prohlášení tím zpochybnila.

„Já už se nemůžu dočkat, až to budu dělat,“ přiznala se Alice, když odcházely z krámku a pokračovaly dál.

„I když to bolí?“ Mary Catherine si myslela, že celý ten sex je odpudivý a neslušný.

„To bolí jenom poprvé, ty huso. Jak tě připraví o věneček zelený, je to oukej.“

„O jaký věneček?“

To už bylo na dvě sedmnáctky příliš a s chichotáním se opřely o zeď jazzového baru.

Pokaždé se jejich hovor točil kolem sexuality. Jeptišky jim řekly, že je to těžký hřích obírat se takovými záležitostmi, proto se jimi většinou obíraly. Mary Catherine a její dvě nejlepší přítelkyně probíraly všechno, od toho, zda si jeptišky holí ohanbí, až po mužskou anatomii.

Tajně kradly romány Jamese Joyce, Jamese Baldwina a Jamese Jonese - jak poznamenala Lisbet, na tom jménu muselo něco být, když všichni muži, kteří ho nosili, byli takto orientováni - a oči si mohly vykoukat nad pasážemi popisujícími kopulaci, které byly podtrženy předchozími čtenáři. Ale i ty byly někdy k jejich mrzutosti zjemnělé a neurčité.

Mary Catherine se zdálo, že čím víc toho o sexu věděla, tím víc se měla učit. Aby se nějak vyrovnala se svým zmatkem, zapsala si každý nový kousek svých znalostí do deníku. Poté, co se každý večer pomodlila, upřímně svěřila, všechno v kůži vázanému zápisníku s malým zlatým zámečkem. Dnes večer zaplní jeho stránky novými zážitky a novými pojmy.

Ona a její přítelkyně se potulovaly po Čtvrti, trojice půvabných mladých žen, jejichž zralá mladá těla jako by nepatřila do strohých školních uniforem. Jejich štíhlá lýtka byla určena spíš pro vysoké podpatky a hedvábné punčochy než pro podkolenky a šněrovací botky.

Došly na Jackson Square a zastavily se, aby si zalaškovaly s pouličním umělcem, který tady nenápadně žebral. Z předložených prací byl nejlepší křídový portrét Marilyn Monroe.

„Třeba udělal i její akt,“ řekla Lisbet znalecky. „Schovává ho v tom svým hnusným podkroví. V noci ho vytáhne, dívá se na něj a onanuje.“

„Myslíš, že by chlapi onanovali, kdyby se dívali na můj obraz?“ zeptala se Alice zamyšleně.

„Ty jdi raději ke zpovědi tenhle týden dvakrát,“ řekla Lisbet. „Máš v hlavě jenom sex.“

„Já? Ty jsi chodící encyklopedie sexu. Nebo si to aspoň myslíš.“

„Já se s tím setkala mnohem častěji než ty. Viděla jsem bráchu -“

„Zase je tady.“

Tichá poznámka Mary Catherine znehybněla i zbylá dvě děvčata. Sledovaly její soustředěný pohled k soše Andrewa Jacksona uprostřed náměstí. Mladý muž tam ohnivě kázal pro několik chodců, jednoho notorika v bezvědomí a hejno holubů.

„Pána hněvají a unavují hříchy jeho dětí,“ prohlásil a položil dlaň na otrhanou bibli. „Dívá se dolů na nás a vidí lež a podvody, hazardní hry, pití a smilnění -“

„To je další slovo pro šoustání,“ informovala Lisbet Mary Catherine šeptem.

Mary Catherine ji netrpělivě odstrčila. K mladému kazateli ji nepřitahovalo tolik to, co říkal, jako zaujetí, se kterým kázal.

„Jeho trest je blízko, dámy a pánové. Nebude déle snášet naše hříchy. Ne, pane.“ Z náprsní kapsy svého oblýskaného tmavě modrého pláště vytáhl kapesník a osušil si čelo, které se pod kadeří tmavších blond vlasů lesklo potem.

„Prolévám slzy nad hříšníky, aby byli spaseni.“ Zaskřípal zuby, zavřel oči, zaklonil hlavu a pohlédl k nebi. „Pane Bože, otevři jim oči. Sladký Ježíši, potěš slabé. Dej jim sílu, aby mohli bojovat se Satanem a s jeho prohnaností a špatností.“

Dívky prošly branou a přistoupily blíž, aby lépe viděly. „Ten je hezkej,“ řekla Lisbet.

„Myslíš?“ zeptala se Alice a očima kriticky kněze měřila.

„Ano.“

Lisbet se obrátila na Mary Catherine, která stále ještě uchváceně hleděla na pouličního kazatele. „Hm. Jsem přesvědčená, že Mary Catherine je beznadějně zamilovaná, Alice.“

Mary Catherine zrudla. „Už jsem ho tady viděla předtím. Minulou sobotu mě táta vzal na snídani do Café du Monde. To tady byl taky. A kolem něho veliký dav. Vkládal ruce na některé lidi.“

„Na co?“ zeptala se Alice a tiskla se k Mary Catherine blíž.

„Na jejich hlavy, ty hloupá,“ řekla Lisbet pohrdavě. „Na jejich hlavy, ne?“

„Ano,“ odpověděla Mary Catherine. „Pro tvou spásu ti vloží ruce na hlavu, tak do tebe přejde Duch svatý.“

„Necháme se spasit,“ navrhla Lisbet nadšeně.

„My už jsme spasené.“ Méně přesvědčeně Alice dodala: „Ne?“

„No určitě. Vždyť jsme pokřtěné. Chodíme na mši. Ale on to neví.“ Lisbet se obrátila na Mary Catherine. „Nech se spasit.“

„Jo,“ přidala se Alice. „Budeme se koukat. Tak jdi.“

„Ne!“

„Huso.“

Kněz zval všechny na dohled, aby se dotkli jeho ruky. Bude to stejné jako přijetí Ježíše Pána, říkal svým posluchačům. „Drazí bratři a sestry, přece se nechcete dostat do pekla?“

„Přece se nechceš dostat do pekla, Mary Catherine,“ řekla Alice vážně. „Tak běž. Dívá se přímo na tebe.“

„Ne, nedívá. Dívá se na nás všechny.“

„Dívá se na tebe. Třeba ví, že jsi opravdová hříšnice. Nech se spasit.“ Lisbet přítelkyni postrčila.

Mary Catherine váhala, ale jistým způsobem, kterému nerozuměla a nedovedla ho vysvětlit, ji podmanivý hlas mladého kazatele přitahoval. Před několika lety kázal v jejich farnosti mladý hezký kněz. Ona a všechny její přítelkyně se do něho vášnivě a hříšně zamilovaly. Chodily skoro na každou jeho mši. Ale k tomu mladému knězi to Mary Catherine netáhlo tolik jako k tomuto chudě oblečenému pouličnímu evangelíkovi, jehož řeč nebyla nejspisovnější, ale byla o to dynamičtější.

Na naléhání kamarádek šla k němu, jakoby zezadu postrkovaná nějakou silou. Když byla od něho pouze pár kroků, vyšel jí vstříc, podávaje jí ruku. „Dobrý den, sestro.“

„Dobrý den.“

„Chceš, aby ti do srdce vstoupil Ježíš?“

„Já… ano. Ano. Chci.“

„Aleluja! Podej mi ruku.“

Váhala. Jeho ruka byla dokonale tvarovaná a silná, vzhůru obrácená hladká dlaň ji zvala. Natáhla ruku dopředu a položila ji do jeho dlaně. Zdálo se jí, že slyší Alici a Lisbet vydechnout úžasem nad její odvahou, ale její smysly šokovalo, když ji kazatel pevně uchopil za ruku.

„Poklekni, sestro.“ Poklekla. Chodník pod holými koleny tlačil, ale když jí vložil ruce na hlavu a přivolával boží odpuštění a požehnání, necítila nic kromě tepla sálajícího z jeho prstů a dlaní. Po dlouhé modlitbě ji uchopil za loket a pomohl jí vstát.

„Jako řekl Ježíš ženě přichycené při cizoložství: Jdi a nehřeš více.“ Pak vzal z odřeného kufříku, který mu ležel u nohou, dřevěnou misku na milodary a podal ji Mary Catherine.

Gesto ji zaskočilo. „Och.“ Chvíli byla příliš zmatená, než aby mohla uvažovat, pak spěšně otevřela peněženku, neobratně vytáhla pětidolarovou bankovku a položila ji do misky.

„Vřele ti děkuji, sestro. Bůh odmění tvou štědrost.“

Rychle uložil misku s pětidolarovou bankovkou a bibli do kufříku a s cvaknutím ho zavřel. Uchopil ho a vznešeně odcházel.

„Ach, počkejte!“ Mary Catherine sama nevěřila své troufalosti, ale nedovedla si představit, že by jen tak zmizel z jejího života. „Jak se jmenujete?“

„Jsem reverend Jack Collins. Ale všichni mi říkají Wild Jack.“

Vyrůstal v chudé venkovské rodině na Mississippi. Jediné, co je spojovalo s městem, byla železnice. V místě byla posádka. Muži byli většinou svobodní a bydleli v penzionech.

Jeho matka jim poskytovala večer rozptýlení.

Protože byla v městečku jedinou děvkou, obchody šly skvěle. Počala a porodila Jacka, aniž by věděla, který z jejích zákazníků ho zplodil. Jack si pamatoval, jak se batolí v těsném pokojíku, aby podal mámě cigarety. To byla jeho nejstarší vzpomínka. Než mu bylo osm, popral se s ní párkrát o balíčky, které po sobě občas pánské návštěvy nechávaly.

Do školy chodil jen proto, že školský úředník mámě vyčinil, že ho ráno nebudí a neposílá do školy. Na oplátku ona vyčinila Jackovi pro případ, že by tam nechodil. Z čisté paličatosti se učil co nejméně, i když byl přirozeným vůdcem. Z nikoho a ničeho si nic nedělal. Protože při výprasku ani nezakňučel, naopak se zjevným opovržením hleděl řediteli přímo do očí, získal si úctu a obdiv spolužáků. Využíval to sobě ku prospěchu a vládl větší autoritou než vedení školy.

Když mu bylo třináct, řekl matce nejednou, že je stará smradlavá děvka. Donutila jednoho ze svých amantů, aby si na něho počíhal a pěkně ho zřezal. Druhého dne se probral z bezvědomí blízko železničních kolejí, po nichž právě projížděl nákladní vlak. Jednou rukou si přidržoval zlomená žebra a naskočil nahoru. Nikdy se nevrátil zpátky a nikdy už matku neviděl. Doufal, že umřela a hnije v pekle.

Několik let se toulal po Jihu, bral všelijakou práci, až měl dost peněz, aby se opil. Pospal si, popral se a táhl zase dál.

Jednou v noci nákladní vlak, na němž seděl, zastavil kdesi v Arkansasu. Vypadalo to na utěšené městečko, přesně takové, jaké se líbí mladým divokým floutkům, jako byl on. Naštvalo ho ale, že ta „utěšenost“ se jeho netýkala. Další náklaďák jel až ráno a toho večera lilo. Uvědomil si, že stan by mu mohl poskytnout aspoň přístřeší, proto se s ostatními lidmi z městečka zúčastnil náboženské rozpravy.

Opovrhoval vším, co se týkalo bohoslužeb, a všemi, kdo s marnými nadějemi naslouchali kazateli, který upozorňoval na svůj církevní sbor hledající poklady v nebi, nikoliv na zemi. Taková pitomost, pomyslel si Jack.

Svůj názor změnil, když uviděl, jak plná se vrátila miska s milodary. Předstíraje, že do misky pokládá bankovku, sebral deset dolarů. Ale na ctihodného kněze na pódiu hleděl s novým respektem.

Jack Collins té noci v Arkansasu učinil životní rozhodnutí. Za část z oněch deseti dolarů si koupil bibli a začal se jí prokousávat. Chodil na další podobná shromáždění. Poslouchal a učil se. Aby mu hodiny na náklaďáku utíkaly, napodoboval hlasy a gesta kazatelů. Když cítil, že je připravený, postavil se na nároží venkovského městečka v Alabamě a pronesl své první kázání. Mince, které se k němu dokutálely, činily jeden dolar třicet sedm centů.

To byl začátek.

„Haló. Vy si mě asi nepamatujete.“

Mary Catherine ho stydlivě oslovila na rohu ulice. Právě dokončil své kázání a rychle a energicky mířil přes náměstí. Sledovala ho už několik dnů a všimla si, že vždycky šel, jako by spěchal tam, kam potřeboval dojít.

Usmál se na ni. „Pochopitelně se na vás pamatuji.“

„Onehdy jste mě spasil.“

„A od té doby jsi přišla už dvakrát. Bez kamarádek.“

Stála pokaždé na okraji davu, bála se, že upoutá pozornost. Zdálo se, že si jí nevšiml. Zmatená tím, že ano, zrudla. „Nechtěla jsem vás obtěžovat.“

„Neobtěžuješ mě, sestro. Co trápí tvou mysl?“

„Řekl jste, že Pán potřebuje naši pomoc, aby vykonal své dílo.“

„Ano. A co?“

„Tak jsem vám přinesla tohle.“ Vtiskla mu do dlaně desetidolarovou bankovku.

Chvíli na ni hleděl, než pozvedl zrak k Mary Catherine, a procítěně řekl: „Bůh ti žehnej, sestro.“

„Pomůže to?“

„Víc než si myslíš.“ Odkašlal si. „Poslyš, mám hlad jako vlk. Nedala by sis hamburger?“

Její předchozí dostaveníčka se domlouvala telefonicky. Nikdy nesvolila bez předchozího souhlasu rodičů. Bylo hrozně příjemné být žádána o schůzku a moci přijmout, aniž by o tom věděl někdo jiný, dokonce ani Alice a Lisbet ne.

„To je báječný nápad.“

Zašklebil se na ni a vzal ji za ruku. „Jestli máme být přátelé, musím vědět, jak se jmenuješ.“

Když skončila škola a začaly letní prázdniny, mohla Mary Catherine snadněji vyklouznout z domu a setkávat se s Wildem Jackem Collinsem, který denně kázal na nárožích Francouzské čtvrti. Chodili spolu na levné večeře, které častěji platila Mary Catherine. Nevadilo jí to. Byl to ten nejbáječnější člověk, jakého kdy potkala. Lidi přirozeně přitahoval, od nejzchátralejších nočňátek až po tvrdé hochy z ulice.

Jack ji bavil příběhy, které se mu staly během sedmileté praxe. Zažil víc dobrodružství, než si Mary Catherine mohla vysnít, protože cestoval od města k městu, šířil slovo boží, kázal boží lásku a spasení hříšníků.

„Potřebuju někoho, kdo umí zpívat,“ řekl jí jednou večer. „Máš hudební talent, Mary Catherine?“

„Ne, obávám se, že ne,“ řekla s lítostí. Jak skvělé by bylo připojit se k Jackovi a cestovat s ním! Jeho kázání nepřipomínala formální rituální mše, na které byla zvyklá. I když zdůrazňování božího vykoupení bylo stejné, pochybovala, že by její rodiče schvalovali Jackovy hrubé pouliční způsoby nebo fanatickou víru, kterou hlásal. Proto její schůzky s ním zůstaly tajné, zmiňovala se o nich jen svému deníčku.

Jak léto vrcholilo, vrcholil i jejich vztah. Jednoho večera Jack navrhl, aby si koupili v čínské restauraci nějaké jídlo, a že si ho snědí u něho v bytě. Mary Catherine hryzalo svědomí. Jít s mladým mužem do jeho bytu bez doprovodu vedlo k hanbě a ostudě. Ale když viděla na Jackově tváři bolestný výraz vyvolaný její váhavostí, přijala a koupila i jídlo.

Špinavá zchátralá budova, v níž žil, ji šokovala. I barevní, kteří pracovali u nich doma jako námezdní dělníci, bydleli lépe. Ošklivost místa jí ukázala, jak je Jack chudý, jak nesobecky je svému poslání oddaný a jak hmotná je její výchova. Ze samého studu a lítosti začala plakat. Když mu vysvětlila důvod svých slz, objal ji.

„Ale no tak, miláčku. Neplač kvůli mě. Ježíš byl taky chudý.“

To ji rozplakalo ještě víc. Přitiskl ji pevněji. Za chvíli ji jeho ruce hladily po hubených zádech a jeho rty jí šeptaly do vlasů, jak moc ji potřebuje, jak je milá, jak je od ní šlechetné, že podporuje jeho práci.

Jeho rty se konečně dotkly jejích. Když ji políbil, zasténala. Nebylo to poprvé, co ji někdo líbal. Ale bylo to poprvé, co ji někdo líbal na otevřená ústa a ona cítila, jak do nich proniká mužův naléhající jazyk.

Zmatená a vyděšená se mu vytrhla z náručí a vyrazila ke dveřím. Tam ji dohonil, znovu ji objal a hladil po vlasech. „Nikdy dřív se mi to nestalo, Mary Catherine,“ řekl rychle přidušeným hlasem. „Když jsem tě políbil, cítil jsem Ducha svatého, jak se vznáší mezi námi. Ty taky?“

Taky cítila nějaké chvění uvnitř, jenom nevěděla, že to byl Duch svatý. „Musím domů, Jacku. Rodiče budou mít starost.“

Po tmavém opuštěném schodišti sešla dolů, ale to už ji zase volal z prahu svého bytu. „Mary Catherine, myslím, že Ježíš chce, abychom byli spolu.“

Během několika dalších dní zaplnila svůj deníček mučivými otázkami, na něž neznala odpověď. Nemohla jít se svým problémem za rodiči. Intuitivně cítila, že by se jen jednou podívali na Jackův laciný oblýskaný oblek, na jeho roztřepené manžety a ušpiněný límeček a hned by ho považovali za chudáka.

Kdyby to řekla kamarádkám, riskovala by, že to řeknou svým rodičům a ti zase jejím. Uvažovala o tom, že se svěří tetě Laurel, která měla pochopení a laskavé srdce, ale pak to zavrhla. Teta Laurel by taky mohla cítit jako povinnost informovat rodiče o její nové lásce.

Poprvé v životě zápolila s problémy dospělých a musela je jako dospělá vyřešit. Už nebyla dítě. Jack s ní mluvil jako dospělý s dospělou. Jednal s ní jako se ženou.

Jenže tento problém ji děsil ze všeho nejvíc. Hrozila se toho, že musí jednat jako žena. Od jeptišek ve škole věděla o sexu všechno: líbání vede k pettingu. Petting vede k sexu. Sex je hřích.

Ale Jack řekl, namítala v duchu, že cítil, jak ho prostupuje Duch svatý, když se líbali. Jeptišky mazleni odsuzovaly, nikdy nic takového nezažily, tak jak mohly vědět, o co jde? Třeba závratě, horečnatost a roztouženost, které člověk při líbání zažívá, vůbec nebyly tělesnými reakcemi, ale duchovními. Když se jí Jackův jazyk zlehka dotkl, skoro se vznášela. Jak silněji by mohla duchovno cítit?

Pár dnů po jejich prvním polibku na něj čekala v jeho bytě, až se vrátí domů. Nachystala večeři na odřený stůl s rozviklanýma nohama. Na kastrůlek nakapala trochu vosku a přitlačila do něho svíčku. Světlo svíčky spolu s kytičkou sedmikrásek skrývalo špínu a nepořádek v místnosti.

Celá nesvá řekla: „Ahoj, Jacku. Chtěla jsem tě překvapit.“

„Taky jsi mě překvapila.“

„Přinesla jsem dušené raky… a bagetu. A tohle.“ Přes stůl mu podávala složenou dvacetidolarovou bankovku.

Podíval se na peníze, ale nevzal si je. Místo toho si zakryl oči. Sklonil hlavu, jako by se modlil. Minulo několik okamžiků.

„Jacku?“ Její hlas se zachvěl při vyslovení jeho jména. „Co se děje?“

Zvedl hlavu. V očích se mu třpytily slzy. „Myslel jsem, že se na mě zlobíš kvůli tomu večeru.“

„Ne.“ Rychle obešla stůl, aby mezi nimi nestála žádná překážka. „Překvapilo mě, když jsi mě políbil, to je všechno.“

Pevněji objal. „Och Bože, díky. Sladký Ježíši, díky.“ Hladil ji po vlasech. „Bál jsem se, že jsem tě ztratil, Mary Catherine. Nezasloužím si někoho tak hodného ve svém bídném životě, ale modlil jsem se tak dlouho, až mi tě Bůh poslal zpátky. Pomodleme se spolu.“

Padl na kolena a stáhl ji dolů vedle sebe. Když klečeli na špinavém poškrábaném linoleu a dívali se na sebe, navrhl, aby se pomodlili za její čistotu a krásu. Po těch přívlastcích, které o ní použil, zrudla. Slova hlubokého obdivu se mu linula ze rtů, takže než se dostal k „Amen“, hleděla na něho s údivem a láskou.

„Nevěděla jsem, že pro tebe tak mnoho znamenám, Jacku.“

Díval se skrz ni, jako by byla jenom jeho představa. „Jestli nevypadáš s těmi vlasy ve světle svíčky jako anděl, ať mě tedy Bůh oslepí před dalším úderem mého srdce.“

Bůh ho neoslepil. Jack bázlivě vztáhl ruku a dotkl se jejích vlasů. Mazlil se s nimi, pak se naklonil dopředu a jeho rty spočinuly na jejích. Mary Catherine zklamalo, že ji tentokrát nelíbal po francouzsku. Ale když jí přitiskl pootevřené rty na krk, překvapením a rozkoší skoro až nedýchala.

Než si plně uvědomila, co se děje, líbal ji přes tenké bavlněné šaty na prsa a rozepínal perleťové knoflíčky.

„Jacku?“

„Máš pravdu. Měli bychom si lehnout do postele. Bůh by nesouhlasil, kdybych se s tebou miloval na podlaze.“

Přenesl ji do postele. Nedal jí čas na protesty a líbal ji, zatímco jí rozepínal šaty až do pasu. Zdálo se, že se látka pod jeho horkýma dychtivýma rukama přímo rozpouští. Měla na sobě kombiné a tuhou bílou podprsenku odolnou jako brnění, ale těch se šikovně zbavil. Jeho ruce se pohybovaly po její nahé kůži tak, že se to dalo nazvat jedině živočišně. Mazleni bylo nádherné a hrozně hříšné. Ale Jack byl kazatel, tak jak by to mohlo být špatné? Vedl lidi od hříchu, nikoliv k němu.

Zatímco jí sundával zbytek šatů, šeptal stále o kráse a dokonalosti své Evy. „Bůh ji stvořil pro Adama. Aby byla Adamovou pomocnicí a partnerkou v životě. Teď mi ji dává.“

Odkazy na bibli Mary Catherine uklidnily. Ale když Jackovy kalhoty spadly na zem a ona ucítila jeho tvrdý pronikající úd, podívala se na něho vyděšeně a se strachem. „Chceš mě připravit o věneček?“

Zasmál se. „Řekl bych, že ano. Ty jsi panna, viď?“

„Jistě, Jacku.“ Její přiznání pronesené jedním dechem se změnilo ve výkřik bolesti.

Lisbet měla pravdu. Bolelo to jako čert. Ale podruhé to už nebylo tak zlé.

Jednoho deštivého odpoledne v září Mary Catherine oznámila Jacku Collinsovi, že bude otcem. Čekala na něho pod oblouky místa zvaného Cabildo, kde si obvykle domlouvali schůzky. Kázání ukončil dřív, protože drobný déšť se změnil v průtrž mračen.

Schováni pod jejím deštníkem běželi do Jackova bytu, kde se jí z pachu zkaženého jídla a nepraného prádla udělalo špatně. Svlékli si mokré oblečení, a když se uvelebili v posteli pod povlečením šedohnědé barvy, Mary Catherine zašeptala: „Jacku, budu mít dítě.“

Jeho bloudící rty přestaly zkoumat její hrdlo. Prudce zvedl hlavu. „Cože?“

„Ty jsi mě neslyšel?“

Nervózně se kousala do spodního rtu, nechtělo se jí to znovu opakovat. Týdny se tou možností trápila. Když podruhé nedostala periodu, ráno zvracela a zadýchávala se, nebylo pochyb.

Žila ve strachu, že si rodiče povšimnou jejích nalévajících se prsou a objemnějšího pasu. Nikomu to neřekla. Před měsíci se zřekla svých kamarádek ve prospěch Jackovy společnosti a cítila, že teď za nimi nemůže jít s tak obrovským problémem. Kromě toho, dívkami, které se dostaly do potíží, každý pohrdal a každý se jim vyhýbal, i jejich přítelkyně. I kdyby Lisbet a Alice chtěly zůstat jejími kamarádkami, jejich rodiče by jim to nedovolili.

Šla ke zpovědi do kostela mimo svou farnost. Když šeptala své trápení hlasu bez těla skrytému za mřížkou, plály jí tváře a slova se jí chvěla, když se přiznala k těm chlípným věcem, které s Jackem dělali. Kdyby je měla tváří v tvář přiznat určité osobě, příliš by ji to zahanbilo. Tak pohřbí svou vinu sama v sobě.

Teď bílá hrůzou očekávala Jackovu reakci.

Vstal a postavil se ke kraji postele. Díval se na ni dolů, ale nic neříkal. Jeho výřečnost jako by ho opustila.

„Máš hlad?“ zeptala se slabým hlasem.

„Ne, ne.“ Pak řekl silněji. „Ne.“ Posadil se a vzal její mokrou chladivou hlavu do svých dlaní. „Myslela sis, že se budu zlobit?“

Její úleva byla tak obrovská, že sotva mohla mluvit. Horké slané slzy se jí kutálely z očí. „Och, Jacku. Nevěděla jsem, co si budeš myslet. Nevěděla jsem, co dělat.“

„Řekla jsi to už doma?“ Zavrtěla hlavou. „To je dobře. Je to naše dítě. Nechci, aby někdo věděl o naší radosti dřív, než nastane pravý čas.“

„Ach, Jacku, já tě tolik miluji.“ Objala ho kolem krku a vášnivě ho začala líbat.

Strpěl to, smál se, pak ji od sebe odstrčil. „Víš, co to znamená, ne?“

„Co?“

„Musíme se vzít.“

Spráskla ruce. Očí se jí třpytily a zářily. „Doufala jsem, že to řekneš. Och, Jacku, Jacku, nikdo ještě nikdy nebyl tak šťastný.“

Pomilovali se, pak strávili hodiny zamotáni v přikrývkách plánováním své budoucnosti. „Chtěl jsem z New Orleans na několik měsíců odejít, Mary Catherine. Kvůli tobě jsem dosud neodešel.“ Poplácal ji po břiše. „Ale s tím maličkým, co teď přijde, musím uvažovat o naší budoucnosti a pracovat pro našeho Pána.“

Sdělil jí své plány, jak vylepší svá kázání. „Třeba najdu někoho, kdo bude na něco hrát a zpívat hymny. Pro některé kazatele dělá i několik lidí. Chodí po městě a připravují všechno tak, jak to dělali pro Ježíše jeho učedníci. Když tam přijede kněz, lidi už o něm vědí. To bych taky chtěl. Nebudu kázat pro pár pencí někde na rohu ulice. Jednou se dostanu i do rádia. A pak do televize. Tak co tomu říkáš?“

Mary Catherine upoutaly cíle, které mladému evangelíkovi plály v očích. „Udělám všechno, co budu moci, Jacku. To přece víš.“

„No, takovou pomoc bych právě teď potřeboval… ale raději ne.“

„Jakou?“ Posadila se a zatřásla mu ramenem. „Řekni mi to.“

Díval se na zem. „Nevím, jak vyjdu s penězi, zvlášť teď, když budu muset živit dva krky. Myslím, že svého kázání na nějakou dobu nechám a najdu si práci.“

„Ne! Nechci o tom ani slyšet. Musíš kázat dál, ať se děje cokoliv.“

„Nevím, jak bych to dokázal.“

„Nech to na mně. Mám nějaké peníze.“

Měl blízko k slzám. Pevně ji k sobě přitiskl. „Nezasloužím si tě. Jsi světice. Pohleď na toto neutěšené místo. V dalším městě musím najít lepší ubytování.“ S odporem se rozhlédl po místnosti. „Tohle místo stačilo mně. Jan Křtitel jedl kobylky a žil na poušti. Ale já nemůžu chtít od své ženy, aby se tak obětovala.“

Druhého dne mu přinesla dvacet stodolarových bankovek. „Vzala jsem je ze svého konta v bance. Jsou to peníze k Vánocům a narozeninám, které jsem si roky šetřila.“

„Je to příliš mnoho. Nemůžu to přijmout, Mary Catherine.“

„Ale můžeš,“ řekla a vtiskla mu bankovky do ruky, i když se snažil je vrátit. „Budu tvoje žena. Co je moje, je i tvoje! Je to pro nás. Pro naše dítě. Pro tvoji budoucnost.“

Naplánovali si, že za tři dny utečou. „Proč až za tak dlouho? Proč ne zítra?“

„Musím ještě něco zařídit,“ vysvětlil jí. „Přece se nevezmeme bez papírů.“

„Aha,“ řekla zklamaně. To netušila. „Běhání po úřadech nechám na tobě, Jacku.“

Políbili se na dobrou noc a chvíli ještě rozjímali o hodinách, které je budou dělit. Mary Catherine odešla domů, zamkla se ve svém pokoji a popsala ve svém deníku několik stránek. Později, když nemohla spát vzrušením i nevolností vyvolanou těhotenstvím, vstala, šla ke skříni a plánovala, co si vezme na sebe, až půjde za svým ženichem.

KAPITOLA 30

„Pochopitelně že když za ním přišla, nebyl tam.“

Stíny na zdech kuchyně v domku tety Laurel se dloužily. Natáhly se přes kulatý stůl, kde naproti sobě seděli Claire a Cassidy nad šálky čaje s pomerančovou vůní, který mezitím vychladl.

Claire mluvila jakoby z dálky, měla melancholický výraz. „Nejdřív si maminka myslela, že si v tom nadšení spletla čas a místo jejich schůzky. Šla do jeho bytu, ale tam nikdo nebyl. U domácího jí nenechal žádnou adresu. Nebo nějakou zprávu, kam ho Bůh poslal dál,“ dodala sarkasticky. „Když uplynul týden a maminka o něm nic neslyšela, uvědomila si, že ukradl její peníze a podvedl ji.“ Pohlédla na Cassidyho. „Ještě trochu čaje?“

„Ne, díky,“ odpověděl chraplavě.

Claire pokračovala ve vyprávění. „Wild Jack Collins to zahrál skvěle. Když mu maminka řekla, že je těhotná, mohl vzít do zaječích. Ale byl moc šikovný. Nepochybně zjistil, že Laurentovi jsou dobře situováni. Věděl však moc dobře, že by maminka na něho nasadila šerifa. Považoval proto za rozumné navrhnout jí sňatek. Udělal to velice romanticky. Únos. Utéci spolu za božím posláním. Nezapomeň, že matka byla oddaná křesťanka a věřila v záchranu ztracených. Byla ale taky neuvěřitelně naivní.“

Výraz na její tváři byl odměřený a chladný. „Až do dne, kdy zemřel - kdy jsem ho zabila - se jí musel Wild Jack smát a sám sobě poklepávat na rameno, jaký je šikovný chlapík. Pokud by si ji ještě pamatoval, pochopitelně. Kolik mladých žen opustil s nemanželskými dětmi v době jeho raných kázání, to už je další otázka.“

Cassidy uchopil šálek do dlaní a lokty si opřel o stůl. „Jak ses o tom všem dověděla, Claire?“

„Z maminčiných deníků. Pečlivě dokumentují všechno od oné soboty ráno, kdy ji tatínek vzal na snídani do Café du Monde a kdy viděla Jacka Collinse kázat na náměstí. Našla jsem ty deníky, když zemřela teta Laurel. Pokračovala v záznamech, když maminka už sama nebyla schopná.“ Takže po celou tu dobu věděla, kdo je tvým otcem?“

Claire přikývla. „Ale jenom teta Laurel. Když si začala maminka uvědomovat, že ji její miláček pustil k vodě, oznámila rodičům, že je těhotná.“

„Pokusili se nějak volat Jacka Collinse k zodpovědnosti?“

„Ne. Nezapomeň, že jim svého milence nikdy neprozradila, nechala je žít v domnění, že to byl někdo z vybraných kruhů jejich známých. Jediná osoba, která znala pravdu, byla teta Laurel. Maminka jí důvěřovala. Když se tedy Wild Jack Collins po letech vynořil jako televizní kazatel Jackson Wilde - a jméno si změnil nepochybně proto, že měl co skrývat - teta Laurel začala zaznamenávat jeho vzestup: Asi se o Joshovu matku ucházel stejným způsobem jako o mou. Pocházela z protestantské rodiny, proto ho mohli přijmout o něco snadněji než pravověrní katolíci. Byli také mnohem bohatší než Laurentovi. Cítil příležitost a využil ji. Teta Laurel se dohadovala, že peníze použil na to, aby se dostal do rozhlasu a televize.“

„Potom Josh je -“

„Můj nevlastní bratr,“ přerušila ho s úsměvem.

„Proto ses s ním chtěla setkat.“

„Chtěla jsem vidět, jestli je stejný jako náš otec, nebo zda je to člověk bezúhonný. Je trochu slaboch, ale podle té krátké schůzky si myslím, že je to čestný muž.“

„No, příliš čestný není. Spal s manželkou svého otce.“

Nepřijala tu drobnou výtku a vrhla se na obranu nevlastního bratra. „Josh byl jenom další obětí citového zneužívání Jacksona Wildea. Poměr s Ariel byl jeho způsob pomsty.“

„A tvůj způsob pomsty je, že jsi ho zabila.“

„Prokázala jsem světu službu, Cassidy. Ariel předstírá, že je truchlící vdova, ale ona vytěžila z Jacksonovy smrti, co chtěla. Stala se z ní celebrita. Josh se zbavil svého tyrana.“

„Nepřeháníš to trochu? Wilde nedržel Joshe v řetězech.“

„Na citové úrovni ano. Josh chtěl být koncertním umělcem. Jenže Wild Jack měl jiné plány. Chtěl hudebníka pouze pro svou firmu, proto potlačoval Joshovy ambice a znevažoval jeho talent, až z Joshova sebevědomí zbyly cáry. Nakonec se stal tím, čím ho otec chtěl mít.“

„To všechno ti řekl Josh?“

„Řekl mi, že ho Ariel vyloučila z agentury a že by se rád věnoval studiu klasické hudby, své první lásce. Už jsem mu vyplnila šek.“

„Co tvoje matka?“

„Co by s ní bylo?“

„Spojila si někdy Jacksona Wildea s Jackem Collinsem?“

„Díkybohu ne. Musel se hodně změnit za posledních třicet let. Víš, maminka se nedokáže dlouho soustředit, takže i když jí hlavou bleskne poznání, neregistruje ho.“

Cassidy se zamračil, oči vyjadřovaly skepsi. „Claire, moc ti radím, abys už dál neříkala nic bez svého právního zástupce.“

„Svěřuji se úřadu státního návladního, Cassidy. Učinila jsem veřejné doznání a slyšel ho dav lidí. Nemám v úmyslu ho stáhnout zpět. Řeknu ti cokoliv, co chceš vědět. I když,“ dodala, „většinu z toho už víš.“

„Jak to myslíš?“

„Uhodl jsi, jak jsem se dostala do pokoje Jacksona Wildea. Pamatuješ si tu procházku Francouzskou čtvrtí, kdy jsme šli stejnou trasou jako já tehdy v noci po vraždě?“

„Snad mi nechceš namluvit, že to pochodové cvičení bylo zbytečné.“

„Šla jsem té noci na procházku. Jenže potom. Potom, kdy jsem se vrátila do Francouzského hedvábí a zjistila, že maminka je pryč.“

„A ona čistě náhodou šla té noci do hotelu Fairmont.“

„Ano.“

„To je ale dálka.“

„Asi jela autobusem.“

Cassidy se rozhodl to nekomentovat. „Tak dál,“ řekl. „Chtěla jsi mi říct, jak ses dostala do Wildeova apartmá. Pomohl ti André?“

„Ne. Vůbec ne,“ prohlásila a rozhodně zavrtěla hlavou. „Je skutečně nevinný. V tom jsem nikdy nelhala. Nikdo nevěděl, co mám v úmyslu.“

„Ani Yasmine?“

„Ani ona. Udělala jsem to sama. Nikdy bych nekompromitovala přítele.“

Nechť ti nebesa odpustí. Ale chladnokrevně jsi zavraždila.“

„Chceš to slyšet nebo ne?“

Cassidy vyskočil ze židle, až hrnečky zarachotily. „Co si sakra myslíš? Ne, nechci to kruci slyšet,“ zařval. „A jestli máš špetku rozumu, zavoláš právníka, kterej ti poradí, abys neříkala ani pozdrav pámbu, až kejchnu.“

Když přišli do domu, sundal si sako. Otevřeli okna, aby provětrali a ochladili místnost. Šedivé šle se mu křížily na zádech. Rukávy košile si vyhrnul až k loktům. Teď si uvolnil i kravatu.

Claire sledovala jeho hbité prsty, jak se snaží povolit uzel, a věděla, že už nikdy neučítí jejich dotek na své kůži. Ta vzpomínka ji v útrobách zabolela. Než by se soustředila na svou touhu, zaměřila se na jeho vztek. Chtěla ho využít tak, aby se z Cassidyho stal její protivník.

„Když jsme byli v Café du Monde,“ řekla, „dohadoval ses, že vrah čekal na Wildea, až se vrátí do apartmá. Měl jsi pravdu.“

„To mi neříkej, Claire.“

Neposlechla jeho rady a pokračovala. „Čekala jsem v přilehlé chodbě. Když pokojská vešla dovnitř, aby převlékla postele, vklouzla jsem do Wildeova apartmá a schovala se ve skříni. Byla jsem tam skoro hodinu, než přišel.“

„Přišel sám?“

„Bez Ariel, ano. Chvíli se díval na televizi, to jsem ze skříně slyšela. Osprchoval se a šel spát. Když jsem uslyšela jeho chrápání, vykradla jsem se ven a šla po špičkách k jeho posteli. Zastřelila jsem ho třemi ranami.“

„Mluvila jsi s ním?“

„Ne. Měla jsem nutkání vzbudit ho. Chtěla jsem vidět v jeho očích strach. Ráda bych mu dala vědět, že umírá rukou svého dítěte. Chtěla jsem pronést matčino jméno, abych viděla, jestli v něm ještě něco vyvolá, aspoň náznak vzpomínky. Byl to ale veliký chlap. Bála jsem se, že ho vzbudím. Mohl by mě přeprat a vzít mi zbraň. Stála jsem dlouho v nohách postele. Dívala jsem se na něho a nenáviděla ho za to, jak zneužíval lidi, kteří ho milovali. Maminku. Joshe. Ariel. Udělala jsem to za nás za všechny. Ležel tam a spal tak spokojeně, v luxusním apartmá zaplaceném lidmi, kteří by si normálně nemohli dovolit zaslat mu příspěvek, ale udělali to proto, že mu věřili. Na bibli na nočním stolku ležely náramkové hodinky Rolex. Z té symboliky se mi udělalo špatně. Těžil z toho, za co celá staletí umírali mučedníci, za co stále ještě umírají.“

Cassidy se dychtivě posadil na židli naproti Claire. „Střelila jsi ho třikrát. Proč, Claire? Proč třikrát?“

„Do hlavy za to, jak překroutil křesťanství, aby mu sloužilo. Do srdce proto, aby pykal za všechny, kterým zlomil srdce. Do přirození za to, jak bezohledně svedl a pak opustil mladou zdravou ženu, která si zasloužila, aby byla milována.“

„Proto jsi ho odbouchla, Claire.“

„Ano.“ Ztěžka polkla. „Bylo to hrozné. Nečekala jsem, že… Když jsem viděla tolik krve, utekla jsem.“

„Jak ses dostala z hotelu?“

„Stejně jako dovnitř. Nikdo mě v tom podlaží neviděl, protože jedinými registrovanými hosty tam byli Wildeovi. Sjela jsem výtahem dolů do haly a vyšla východem do Univerzitní ulice.“ Olízla si rty a nervózně na něho pohlédla. „A abych zatajila svou totožnost pro případ, že by se tam našly nějaké stopy, převlékla jsem se do maminčiných šatů.“

„Cože?“

„Měla jsem na sobě její šaty a její slamák a nesla jsem její kufřík.“

„Velice šikovné. Kdybychom se později zeptali nějakého svědka, koho že viděl v té době v hotelu, popsal by Mary Catherine. Ta by byla okamžitě mimo podezření, protože se o ní ví, jak podivně se chová, a hotelový personál je zvyklý na to, že se tam občas v tom oblečení a s tím kufříkem objevuje.“

„Přesně. S čím jsem však nepočítala, bylo to, že maminka té noci opravdu odejde z domu.“

„Bez klobouku a kufříku?“

Ta otázka ji na okamžik zarazila. „Přirozeně je měla na sobě.“

„Myslel jsem, že jsi řekla, že jsi je měla ty.“

To ano. Ale já jsem se vrátila domů a převlékla jsem se, než jsem šla na procházku. Tehdy ona odešla.“

„Nejsem si moc jistý, že to časově souvisí s Wildeovou smrtí,“ řekl Cassidy zamračeně. „Kdybych byl tvým obhájcem, využil bych těch časových nesrovnalostí, abych vyvolal u poroty pochybnosti.“

„Nedojde na porotu, protože nedojde ani na soud. Přiznala jsem se. Až budu odsouzena, všechno skončí.“

„Říkáš to, jako by ses na to těšila,“ řekl rozzlobeně. „To jsi tak dychtivá, abys šla až do konce svého života do vězení? Až do konce mého života?“

Prohrábl si vlasy a přitom nešetřil nadávkami. „Proč ses nezbavila zbraně, Claire? Proč jsi ji nehodila do řeky tehdy v noci, když ses byla projít?“

„Chtěla jsem to udělat,“ řekla nešťastně. „Nečekala jsem, že se někdy objeví v policejní laboratoři.“

„Jediné otisky na tom revolveru ale patří Yasmine.“

„Měla jsem na rukou maminčiny rukavičky.“

„Podrobíme je testům na střelný prach.“

„Zničila jsem je a koupila mamince nové. Nic nenajdete.“

„Ty jsi ale šikovná, co?“

„Ze všeho nejdřív jsem od toho chtěla utéct!“ vyštěkla: „Jenže když ty jsi tak zatraceně dotěrnej!“

Přešel to bez poznámky a zeptal se: „Kdy jsi sebrala zbraň z Yasmininy kabely?“

„Týden předtím. Přijela jenom na noc. Byla tak nezodpovědná a neopatrná, pokud šlo o její věci. Věděla jsem, že až začne zbraň postrádat, přejde to pokrčením ramen. Vrátila jsem ji o pár dnů později, když ses mě začal vyptávat na zbraň. Přesně jak jsem čekala, Yasmine to považovala za přehlédnutí.“

„To ale nesvědčí o tvém dobrém charakteru, Claire. Tím, že jsi použila Yasmininu zbraň, zatáhla jsi ji do vraždy.“

„Nenapadlo mě, že z té zbraně ještě někdy někdo vystřelí. A určitě jsem nečekala, že si s ní Yasmine vezme život.“ V očích se jí zaleskly slzy. Skutečnosti, které byly zjištěny od jejího návratu z New Yorku, jí bránily, aby aspoň soukromě mohla truchlit nad ztrátou přítelkyně. „Kéž jsem se té zatracené věci zbavila. Yasmine byla ve větším citovém napětí, než jsem tušila. Byla jako časovaná katastrofa. Byla jsem příliš zaneprázdněná, než abych si toho všimla. Příliš jsem se obírala vlastní krizí, moc jsem se věnovala -“ Najednou zmlkla a pohlédla na Cassidyho, pak rychle sklopila oči. „Příliš se mě dotýkalo vyšetřování té vraždy, než abych si uvědomila, že ona vlastně tiše volá o pomoc. Zradila jsem ji.“

Cassidy chvilku nic neříkal. Pak se zeptal: „Když ses té noci setkala s Jacksonem Wildem v Superdómu tváří v tvář, co jsi k němu cítila?“

„To bylo zajímavé,“ řekla mírně. „Necítila jsem žádnou hroznou nenávist, jak jsem očekávala. On věřil, že jsem jeho nová ovečka, proto mi položil ruce na hlavu. Žádný kosmický výboj jsem necítila. Necítila jsem žádné záhadné spojení, ani fyzické, ani duševní. Když jsem se mu podívala do očí, očekávala jsem náhlé poznání, biologické bliknutí, něco hlubokého uvnitř ve mně. Místo toho jsem se dívala do očí neznámému člověku. Necítila jsem k němu žádnou magnetickou přitažlivost. Nechtěla jsem, aby se stal mým otcem, stejně jako on nechtěl před dvaatřiceti lety, abych se stala jeho dcerou.“ Maličko zvedla hlavu. „Jsem ráda, že mě nikdy nepoznal. Po tom šoku a duševní chorobě, kterou přivodil mé matce, si nezasloužil tu poctu, aby mě poznal.“

„Bravo, Claire.“ Dlouho se na ni díval a v jeho pohledu byl obdiv. Dokonce pozvedl ruku k její tváři, ale spustil ji dřív, než se jí dotkl. Nakonec odsunul židli a vstal. „Musím jít k autu a zavolat Crowderovi. Asi je z nás na mrtvici, možná i na dvě. Je v tomhle domě něco k jídlu?“

„Nemám hlad.“

„Měla bys něco sníst.“

Lhostejně pokrčila rameny. „Za rohem je kavárna. Zvenku nevypadá nic moc, ale pan Thibodeaux dělá výborné sendviče se smaženými ústřicemi.“

„To zní lákavě. Pojďme tam.“

„Zůstanu tady.“

„Ani náhodou. Kromě toho jsi slíbila Harry, že zavoláš.“

Claire neměla sílu mu odporovat. Tvářil se rozhodně, jeho postoj nepřipouštěl žádnou diskusi. Připadala si, jako by vážila aspoň tunu. Z domu vyšla první.

Potřebuji mluvit se zástupcem státního návladního Cassidym.“

„Voláte špatné číslo. Dovolal jste se na policii, pane.“

„Já vím, ale úřad státního návladního má dnes zavřeno.“

„To je pravda. Zavolejte si k nim zejtra.“

„Ne, počkejte! Nezavěšujte.“

André Philippi byl zmatený. Konečně sebral všechnu sílu a zavolal Cassidymu, ale jeho pokusy zmařily nejdříve píchačky a teď lhostejný nezodpovědný hlupák na policejní stanici.

„Je to hrozně důležité, musím dnes mluvit s panem Cassidym. Přece se s ním nějak musím zkontaktovat. Nemá záznamník?“

„To nevím.“

„Můžete to zjistit u vašeho nadřízeného?“

„Chcete ohlásit zločin?“

„Chci mluvit s panem Cassidym!“ Andreho přirozeně vysoký hlas přeskočil do fistule. Uvědomil si, že začíná propadat hysterii a že je to slyšet na jeho hlase. Uklidnil se. „Týká se to případu Jacksona Wildea.“

„Případu Jacksona Wildea?“

„Přesně tak. A jestli odmítnete spolupracovat, koledujete si o kárné řízení.“ André doufal, že je to ten správný výraz. Kdysi ho někde četl a zdálo se mu vhodné ho teď použít. V každém případě byl natolik výhružný, že přinesl kýžený výsledek.

„Počkejte.“

Zatímco André čekal, až se policista vrátí, znovu přelétl očima titulní stranu večerníku. Podle nejnovějších článků byla Yasmine zproštěna jakékoliv spojitosti s Wildeovou vraždou. Pod její rozmazanou černobílou fotografií však titulky naznačovaly, že se zabývala podvratnou činností a že byla pravděpodobně duševně vyšinutá. Neoprávněnost těchto obvinění pálila Andreho jako facka na tvář. Stejně jako jeho maman, Yasmine nebyla doceněna, ani se jí nikdo nezastal. To André nemohl déle tolerovat.

Další ranou byl titulek prohlašující, že Claire Laurentová se přiznala k vraždě. Zpráva byla pochopitelně nepřesná. Proč by se Claire proboha přiznávala k vraždě? To bylo absurdní. Navíc to nebylo pravda. Jeho pokusy ji zastihnout a dočkat se od ní vysvětlení ztroskotaly. Telefon ve Francouzském hedvábí nikdo nebral.

Zdálo se, že se svět zbláznil. André jediný si uprostřed rostoucího šílenství zachovával zdravý rozum. Aby napravil jisté politováníhodné omyly, musel zavolat Cassidymu.

„Haló? Jste tam ještě?“

„Ano,“ odpověděl André dychtivě. „Můžete mi dát číslo pana Cassidyho domů?“

„Lituju, ale to není možný. Přej dnes už odešel a bude k zastižení až zejtra ráno, kdy učiní nějaký prohlášení.“

„Já nejsem z tisku.“

„Jistě. Když to říkáte.“

„Přísahám vám.“

„Víte co, jestli chcete, předám vaše jméno a číslo detektivovi Howardu Glennovi, kterej pracuje s Cassidym.“

André si pamatoval toho neupraveného drsňáka, který vrazil do hotelu druhého dne po vraždě. Poprvé ve funkci nočního vrátného zradil své povinnosti a hosty. Proč ten telefon ve Francouzském hedvábí nikdo nebere? Kde je Claire? Kde je Cassidy?

A jestli s ním konečně promluví, sebere odvahu a poví mu, co musí?

KAPITOLA 31

Z Cassidyho auta zavolala Claire matce k Harriett domů. V dané chvíli byla Mary Catherine mimo nebezpečí. Cassidymu se nepodařilo zastihnout Crowdera a velice ho to rozčililo.

„Tak zavolej tomu detektivovi, co s ním děláš,“ poradila mu Claire poté, co vyslechla spoustu nadávek.

„Ne. Vím, co chce, abych udělal.“

„Abys mě přivedl v poutech?“

„Něco takového.“ Cassidy zavrtěl hlavou. „Musím mluvit nejdřív s Tonym. Nepřivedu tě zpátky, dokud nebudu muset.“

Tak získala jednu celou noc jako odklad. Vrátili se do domku tety Laurel. Po večeři, kterou si koupili v kavárně u pana Thibodeauxe, se Claire cítila vyčerpaně a odešla do své ložnice nahoru. Svlékla se a pověsila si šaty do skříně vedle šatů dávno vyšlých z módy. Studenou vodou si opláchla tvář a krk.

Koupelna vypadala stejně jako toho dne, kdy se z domku tety Laurel odstěhovala. Ve svém novém bytě si navrhla koupelnu ve stylu art deco, ale pořád milovala viktoriánsky přitažlivou koupelnu s vanou na nožičkách, se stojanem na umývadlo a dlaždicemi na podlaze. V prádelníku našla ručníky a žínky. Voněly po květinách všeho druhu.

Jedním ručníkem si osušila mokrý obličej. Když se napřímila, spatřila odraz Cassidyho v rámovaném oválném zrcadle, které viselo nad umývadlem. Stál na prahu dveří a pozoroval ji.

Světlo lampičky v ložnici za ním bylo slabé, takže polovina jeho obličeje se skrývala ve stínu, což umocňovalo jeho dobyvačný výraz. Košili měl na prsou rozhalenou a šle mu sklouzly z ramen dolů a visely mu u stehen. Jednou rukou se opíral o rám dveří, druhou měl volně spuštěnou. I když se nehýbal, jeho pohled prozrazoval sílu a možné násilí.

Claire měla na sobě jenom saténovou podprsenku meruňkové barvy a kalhotky a cítila se víc nahá, než kdyby doopravdy byla. Překonala nutkání sáhnout po jednom z ručníků a přikrýt se. Výraz na Cassidyho zastíněné tváři napovídal, že jakýkoliv pokus o cudnost by byl marný. Kromě toho se Claire nemohla ani hnout. Jeho pohled ji přibil k zemi.

Šel k ní, až ho od doteku dělila síla vlasu. Dívali se na sebe v zrcadle a jejich pohledy hladověly. Zvedl ruce, nechal je sklouznout po jejích vlasech, až spočinuly na jejích nahých ramenech.

„Chci se s tebou pomilovat.“

Její ramena sebou jakoby pod tíhou jeho dlaní trhla vpřed. „To nesmíš. To nesmíme.“ Odhrnul jí vlasy stranou a něžně ji políbil na rameno. „Ne, Cassidy,“ zamumlala. „Ne.“ Navzdory vlastním protestům se její hlava naklonila poddajně dopředu, když se jeho rty sunuly po její šíji.

„Claire,“ zašeptal jí do vlasů, „já jsem se do tebe zamiloval.“

„To bys mi neměl říkat.“

„Chci tě. Teď.“

„Dost, prosím. Budeš toho litovat. Znám tě, Cassidy,“ řekla procítěně. „Vím, jak uvažuješ. Budeš se až do smrti nenávidět, jestli to uděláš.“

„Ne, nebudu.“

„Ale ano, budeš.“

„Psst.“

Pokračoval po jejích zádech dolů a rozepnul jí podprsenku. Claire zasténala, když jeho ruce zabraly místa krajkových košíčků. Uchopil její prsy do dlaní a jemně je hnětl. Mazlil se s bradavkami, až byly pod špičkami jeho prstů tvrdé a vystouplé. Ústa přesunul na druhou stranu šíje a něžně a láskyplně ji kousl.

„Cassidy, nedělej to. Nechci být skvrnou na tvém svědomí. Tohle není správné. A ty to víš. Přestaň, prosím.“

Její prosby zněly slabě a neupřímně i jejím vlastním uším. A když jeho ruka sklouzla z jejího břicha do jejích kalhotek, zanechala jich úplně. Mohla mu lhát, ale její tělo nikoliv. Uvnitř byla vláčná a horká.

Shrnul jí kalhotky dolů a ona z nich vykročila ven. Rozepnul si kalhoty a přitiskl se k ní blíž, dokud necítila pevný tlak jeho údu. Když ho ponořil do jejího vlhkého sametového tepla, jejich vzdechy souzněly rozkoší.

Claire se opřela o umývadlo a mohla se tak podvolit jeho pomalým hlubokým nárazům. Silnýma rukama uchopil její stehna a přitahoval ji k sobě. Pak ji objal kolem břicha a oba znehybněli. S výrazem rozkoše ve tváři zabořil obličej do její šíje.

„Bože,“ zamručel, „nikdy se do tebe nedostanu dost hluboko.“

Claire sklonila hlavu a opřela si ji o jeho. „Cassidy.“

Natáhl ruku, položil špičky prstů na její pootevřené rty a pak je přikryl rukou. Políbila jeho dlaň, jazykem olízla bříška jeho prstů a zuby se zaťala do masité části jeho palce. Jeho nárazy se zrychlily a byly naléhavější a až živočišně pánovité. Claire se také rozvášnila. Když mu ruka sklouzla z břicha mezi stehna a začala se mazlit s jejím citlivým pohlavím, které tak bohatě naplnil, nedokázala v sobě zadržet výkřik. Pod bušícími doteky prostřeloval jejím tělem elektrický proud. Vycházel ze stehen nahoru a ona je pevně sevřela. Rozechvíval jí břicho a prsa a soustřeďoval se v jejích mozkových centrech.

Cassidy ji v pase objal oběma rukama a tiskl se k ní tak, až se celá skláněla nad umývadlem a on svou hrudí spočíval na jejích zádech. Celou ji naprosto obklopoval, zaplňoval a nořil se do ní. Nádhera aktu jí rozezpívala srdce. S radostným vzlykem se podřídila výbuchu lásky a naplnění. Když ucítila horký výron jeho vyvrcholení, obrátila k němu hlavu a zachytila jeho ústa v hlubokém dlouhém hledajícím polibku, který kořenily slzy.

„Nemusel jsi říkat, že mě miluješ,“ zašeptala Claire a prohrábla mu vlasy. Moc se jim nevěnoval a potřebovaly zastřihnout. Jí se však líbily víc takto, rozcuchané a neupravené. „Stejně bych tvému kouzlu podlehla,“ dělala si z něho legraci.

„Řekl jsem ti to, protože je to tak.“ Pod přikrývkou si srovnal nohy pohodlněji vedle jejích. „Od okamžiku, kdy jsem tě spatřil, jsem se do tebe zamilovával. Nebo to možná začalo tím, když jsi na mě vyfoukla ty zatracený bublinky z té lahvičky, co nosíš na krku. Bylo to symbolické a vyzývavé a děsně erotické.“

„Tak jsem to ale nemyslela.“

„Ne? Tak to bylo možná tím, jak špulíš pusu.“ Přejel jí prsty po rtech s roztouženým úsměvem, pak však jeho výraz pohasl. „Pokaždé, když mi Crowder vyčítal, že se mé city k tobě kříží se záměry vyšetřování, popíral jsem to. Ale měl pravdu.“ Na okamžik zavřel oči. „Nechtěl jsem, abys vrahem byla ty, Claire.“

Zabořila svou tvář do chloupků na jeho hrudi. „Nechci o tom mluvit. Prosím. Povídejme si o něčem jiném, o něčem, o čem mluví normální milenci.“

„My ale nejsme normální milenci, Claire.“

„Tak na hodinku předstírejme, že ano. Že všechno jde. Že jsme se setkali za normálních okolností. Navzájem jsme se přitahovali. Sice jsme se pomilovali, ale jsme v tom kouzelném stadiu poznávání se.“ Opřela se o loket a dívala se na něho dolů. „Řekni mi, co tě tolik zranilo.“

„Jak to myslíš?“

„Neurážej mou inteligenci, Cassidy. Ve tvé minulosti je něco velice bolestného. Znám ty příznaky. Co tě zranilo? Co tě tak popudilo, co se tě tak dotklo, že se snažíš být lepší za každou cenu? Byla to tvoje žena? Byl to rozvod?“

„Ne. Tam šlo o přátelství. Nemiloval jsem ji.“ Uchopil pramen jejích vlasů. „Ne tak, jako miluju tebe.“

„Uhýbáš.“

„Zkouším to.“

„To nepůjde. Jsem umíněná jako ty.“

Povzdechl si s nevolí. „To není nejlepší téma do postele, Claire.“

„Ale já to chci vědět.“

„Proč?“

„Protože mi na tebe zbývá tak málo času,“ vykřikla netrpělivě, přestávala to být legrace. Mírněji dodala: „Chci vědět co nejvíc. Jsi poslední milenec, kterého kdy budu mít, Cassidy. Chci o tobě vědět všechno, co můžu. Je to pro mě důležité.“

Fascinovaně na ni hleděl, než řekl: „Budeš litovat, že jsi na mě naléhala.“ Zavrtěla hlavou. Po krátkém váhání jí sdělil příběh, který nedávno vyprávěl Tonymu Crowderovi.

Claire nic neříkala. Když skončil, zeptal se: „Víš, kde našli toho zmetka? Když s kumpánama hrál karty a pil pivo. Znásilnil jedenáctiletou holku a ve vyschlém korytu potoka ji zavraždil. A on si užívá s kámošema. Nebál se trestu. Myslel si, že se mu nic nemůže stát. To já jsem mu pomohl, že si dovolil být tak arogantní.“

Položila mu ruku jemně na hruď. „O jeho zproštění viny rozhodla dvanáctičlenná porota. Ty jsi za to nebyl zodpovědný.“

„Pomohl jsem jim k tomu rozhodnutí,“ řekl hořce.

„Měl jsi povinnost vůči svému klientovi.“

„Pokoušel jsem se to omluvit aspoň tisíckrát. Neexistuje žádné ospravedlnění. Kdyby nebylo mě a mého předvádění, on by nechodil po ulicích. Ta holčička trpěla a zemřela na oltáři mé domýšlivosti a ctižádosti.“

Claire pukalo srdce. Ponese svou vinu až do hrobu. Neměla co říci a nemohla změnit minulost, ale chtěla, aby pochopil, že si to už odpykal. „Byla to tvrdá lekce, Cassidy, ale poučil ses z ní. Stal se z tebe lepší vyšetřovatel.“

Zhluboka si povzdechl. „Vykoupení je moje jediná naděje.“

„Je mi to líto,“ řekla vážně.

Podíval se na ni překvapeně. „Líto?“

„Je mi líto, že se to stalo tobě.“

„Myslel jsem si, že ode mě odejdeš.“

„Odešla bych, jedině kdyby sis to tolik nepřipouštěl.“

Sklonila hlavu a políbila ho na hruď a její jazyk se dál lehce pohyboval směrem dolů. Vtiskla jemné polibky na jeho pupík a pokračovala dál jemným chmýřím pod ním, až skončila v tmavé houštině kolem jeho údu.

Když rty uchopila jeho pyj, chraplavě vyslovil její jméno, objal jí hlavu oběma rukama, všech deset prstů maje zabořených do jejích vlasů. Mazlivě zvlhčila jazykem sametovou špičku a sklouzla na hladký dřík. Nic si neodepřela, dopřála si všechno, chutnala ho, laskala, milovala.

Zvedl ji nahoru a zasunul se do ní jedinou vteřinu před fantastickým vyvrcholením. Třel se tváří o její prsa a sál její bradavky. Sevřela mu hlavu a vedla jeho erekci, plnou a silnou, sama v sobě. Když z ní vytrysklo světlo, zašeptala v duchu to, co nedokázala vyslovit nahlas. Cassidy, má lásko… má lásko… má lásko.

KAPITOLA 32

Když se Claire probudila, byla sama. Spěšně se oblékla do šatů, které měla předchozího dne v New Yorku, a seběhla dolů. Policistka s kolegou na ni čekali v hale. Když je spatřila, zarazila se a prsty si nervózně přičísla rozcuchané vlasy. „Dobrý den.“

„Pan Cassidy musel naléhavě odjet,“ oznámila jí policistka. „Dostali jsme příkaz odvézt vás do města.“

„Ach.“ Byla velice zklamaná tím, jak to Cassidy zařídil. Proč ji nevzbudil, než odešel, aby si ještě mohli spolu promluvit?

„Ale až budete hotová, slečno Laurentová,“ řekla policistka taktně.

Claire zajistila dům tety Laurel, uvnitř zamkla vzpomínky na milování s Cassidym i ty, které jí dům vždycky připomínal. Když měla vlastně naposledy překročit práh, pukalo jí srdce, ale ničeho nelitovala. Byla to jen první oběť, kterou musela přinést.

„Ráda bych se osprchovala a převlékla, jestli je to možné. Od včerejška, kdy jsem se vrátila z New Yorku, jsem nebyla doma.“

Policisté souhlasili s tím, že s ní zajedou do Francouzského hedvábí. Když zastavili před budovou, Claire se vyděsila, protože spatřila několik strážníků kolem. „Co tady dělají?“ Její první myšlenka patřila matce, i když Mary Catherine byla bezpečně ukryta u Harry.

„Jsou tady proto, aby zabránili Ariel Wildeové v nepředloženostech.“

„Och. Děkuji vám.“

Policisté s ní vyjeli výtahem do druhého patra a počkali, až se vykoupe a oblékne. Na marnivost nebyl čas, ale chtěla vypadat co nejlépe, a její make-up a účes ji stály značné úsilí. Oblékla si jednoduchý dvoudílný černý komplet s úzkou krátkou sukní. Sako mělo bílý šálový límec. Připnula si na něj markazitovou brož, dárek od tety Laurel. Stříbrný náramek, který si navlékla na zápěstí, patřil Yasmine. V kabelce měla jeden z ručně vyšívaných kapesníčků od Mary Catherine.

Vybavená drobnostmi od těch, kteří ji milovali, opustila ložnici a jistým hlasem oznámila: „Jsem připravena.“

Ale její sebejistota pohasla, když se naposledy podívala na kouzelný výhled na řeku. Všechno v bytě svědčilo o hodinách pilné práce, kterou věnovala rozvoji úspěšného obchodu. Vedla si velice dobře na dívku, která vyrůstala s citově labilní matkou, bez otce, s jediným šicím strojem a přemírou fantazie.

Když naposledy procházela skladištěm, viděla všechno rozmazaně. Co se stane s Francouzským hedvábím bez ní a bez Yasmine? Odešlou se bezvadné zakázky. Vyřídí se pohledávky a zaplatí se faktury. Ale dál už se obchodovat nebude. Nebude žádný další katalog. Francouzské hedvábí přestane existovat.

Jaká ironie: Jackson Wilde dosáhl svého cíle.

V duchu Claire ničeho nelitovala. Udělala, co bylo třeba. Znala následky svého rozhodnutí a byla ochotna je přijmout.

Budovu státního návladního stále obléhali Wildeovi přívrženci. „Kupředu, bojovníci křesťanští,“ zpívali protestující a nesli nápisy zatracující Claire Laurentovou do horoucích pekel. Do budovy ji přivedla ozbrojená stráž.

„Myslela jsem, že mě odvezete přímo k šerifovi,“ poznamenala, když pospíchali k výtahu. „Tam přece budu formálně obviněna, ne?“

„Pan Cassidy nám nařídil, abychom vás přivedli do úřadu státního návladního,“ informoval ji policista.

„Nevíte proč?“

„Ne, slečno.“

Zavedli ji rovnou do kanceláře Tonyho Crowdera. Zdálo se, že zmatkem předchozího dne kanceláře tak moc neutrpěly. Sekretářky seděly u stolů a dělaly svou práci. Crowderova osobní sekretářka povstala, když vešli. Otevřela dveře pro Claire a hned je za ní zavřela, nechávajíc ji osamotě se státním návladním.

Seděl za svým stolem, na tváři vážný výraz. Oči prozrazovaly rozmrzelost. Stručně řekl: „Dobré ráno, slečno Laurentová.“

„Dobré ráno.“

„Dala byste si kávu?“

„Ne, děkuji.“

„Posaďte se.“ Když se posadila, kam jí ukázal, prohlásil: „Omlouvám se vám za to, co se stalo v této kanceláři včera odpoledne.“

„Byla to částečně i moje vina, pane Crowdere.“

„Ale vaše bezpečnost byla ohrožena. To je neomluvitelné. Dnes ráno jsme posílili ostrahu.“

„Všimla jsem si. Také vám chci poděkovat za hlídání Francouzského hedvábí. I když moji firmu nečeká dlouhá budoucnost, nechtěla bych, aby byla vandalsky zničena.“

„To byl Cassidyho nápad.“

„Aha,“ řekla jemně. „Nesmím mu zapomenout poděkovat.“

„Bude tady za pár minut. Ale neptejte se mě proč.“

„Vy to nevíte?“

„Nemám zdání. Volal mi ráno, ještě když jsem byl v posteli, a domluvil si tuto schůzku.“ Praštil rukama do kraje stolu a naklonil se k ní. „Slečno Laurentová, zabila jste Jacksona Wildea?“

„Ano.“

„Zbraní své přítelkyně?“

„Ano.“

„Jak dlouho o tom ví Cassidy?“

Dveře za ní se otevřely s takovým závanem vzduchu a energie, která se dala téměř nahmatat. Rychle se obrátila. Sebevědomým dlouhým krokem vešel do kanceláře Cassidy. Měl umyté a pečlivě učesané vlasy. Byl čerstvě oholen. Na tmavém obleku nebyl jediný záhyb, dobře padnoucí vestou počínaje a manžetami na nohavicích, které mu sahaly tak akorát, konče.

„Dobré ráno, Tony.“

Claire to překvapilo. Tak Cassidyho neznala. To nebyl Cassidy, který se s ní něžně a vášnivě miloval, který jí šeptal milostná slůvka, zatímco se jeho tělo zmítalo v jejím, který se jí dotýkal citově i fyzicky tak jako dosud nikdo. Tento Cassidy byl naprosto cizí.

„Dobré ráno, Claire.“

Hlas měl stejný. Jeho hezké rysy jí připomínaly, jak je jí drahý, jak moc ho miluje. Ten dobře ušitý oblek ji držel zpátky. Ta byrokratická uniforma z něho od okamžiku, kdy vkročil do dveří, učinila jejího protivníka.

„Dobré ráno, pane Cassidy,“ odpověděla chraptivě.

„Můžu dostat kávu, než začneme?“

„Zapomeň na kávu,“ řekl Crowder podrážděně. „Co to má znamenat? A neměl by u toho být Glenn?“

„Ten má jinou práci. Dostanu se k tomu později.“ Cassidy neztrácel čas a přešel rovnou k věci. „Claiřino přiznání bylo falešné. Nezabila Jacksona Wildea.“

„Panebože!“ vybuchl Crowder. „Řekla právě tady, ani ne před půl minutou, než jsi sem vrazil, že ho zabila.“

„Lže.“ Cassidy se podíval dolů na Claire s náznakem úsměvu. „To je její zlozvyk.“

„Zdá se, že se chová svéprávně. Proč by se přiznávala ke zločinu, který nespáchala?“ chtěl vědět Crowder.

„Aby chránila před trestem někoho jiného.“

„To není pravda!“ zvolala Claire.

„Říká, že to není pravda,“ opakoval Crowder jako ozvěna.

„Vydrž to se mnou, Tony,“ řekl Cassidy. „Dej mi pět minut.“

„Začínám počítat.“

„Včera v noci pro mě Claire zrekonstruovala svůj zločin.“

„V nepřítomnosti právníka? Ježíši.“ Crowder si přejel rukama po tváři.

„Buď zticha a poslouchej,“ řekl Cassidy netrpělivě. „Claire se vzdala svého práva na právního zástupce, ale o to nejde. Wildea nezabila. Dokonce tam ani nebyla.“

„Myslíš na místě činu?“

„Přesně tak to myslím.“ Vylovil cosi ze své náprsní kapsy a podal to Claire. „Přečtěte tu podtrženou část.“

„Co je to?“ zeptal se Crowder.

„Je to kus tiskové zprávy, kterou jsme vydali pro sdělovací prostředky druhého dne ráno po vraždě.“

Claire přelétla očima podtržené věty. Popisovaly místo činu. „Nerozumím.“

Prohlášení je nepřesné,“ řekl jí Cassidy. „Schválně. Zařádil jsem tam falešný údaj, abychom mohli vyřadit blázny a ty, co se přímo chronicky přiznávají po každé vraždě, jež vzbuzuje senzaci.“

Claiřino srdce začalo tvrdě narážet o žebra. Znovu si přečetla ty věty a horečně se snažila zjistit, který detail může být vějičkou.

Cassidy se sklonil nad její židlí a snížil hlas. „Včera v noci, když jste líčila vraždu, jste tuhle zprávu citovala téměř doslovně. Svá fakta jste získala z novin, nikoliv z místa činu.“

„Byla jsem tam. Zabila jsem ho.“

„Pokud ano, pak mi ukažte, kde je ta nesrovnalost,“ vyzval ji.

„Já -“

„Nemůžete, viďte?“

„Ne. Ano.“ Slepě hledala, kudy by unikla. „Nemůžu si pamatovat každý detail.“

„Včera večer jste si je pamatovala.“

„Matete mě.“

„Mě taky, Cassidy,“ řekl Crowder. „Pokud řekla, že to udělala, pak to tedy udělala.“

„Ty jenom chceš, aby to už skončilo,“ zařval Cassidy.

„A ty chceš dál spát se slečnou Laurentovou.“

„Sakra, Tony!“

„Tak to popři!“

„To nemůžu. A ani nechci. Ale jestli s ní spím nebo ne, na tom nezáleží. Nechceš snad odsoudit ženskou na doživotí za něco, co nespáchala?“

Otázka na okamžik Crowdera umlčela, i když to v něm vřelo dál. Cassidy si klekl před Claire a položil jí dlaně na ruce, těsně sevřené v klíně.

„Claire, včera v noci jste řekla, že když jste stála u Wildeovy postele, všimla jste si náramkových hodinek Rolex, které ležely na bibli na nočním stolku. Řekla jste, že se vám z té symboliky udělalo špatně.“

„Počkejte! To nebyly hodinky Rolex. Byly to drahé náramkové hodinky, ale asi ne značky Rolex. Nevěnuju nikdy moc pozornosti značce, takže když jsem řekla Rolex, myslela jsem to obecně. Potom, co jsem četla v novinách, mi možná uvízlo v paměti, že to byly hodinky Rolex.“

„Takže teď říkáte, že hodinky, které ležely na bibli, nebyly hodinky značky Rolex?“

„Možná mi tak jenom připadaly.“

Na Cassidyho tváři se objevil úsměv. „Dobrá, byly to hodinky značky Rolex. Jenže tam nebyla žádná bible.“

Claire lehce vyjekla.

Crowder zamručel.

Cassidy se k ní naklonil ještě víc. „Claire, vy jste nezabila Jacksona Wildea, viďte? Až do včerejška jste měla tucet příležitostí se přiznat.“

„Ale nikdy jsem to nepopřela. Vzpomeňte si. Několikrát jste mě obvinil, ale já jsem to ani jedenkrát nepopřela.“

„V zásadě. Taková jste. Přiznala jste se proto, abyste chránila někoho jiného.“

„Ne,“ řekla a zavrtěla hlavou. „Zabila jsem ho.“

„Musíte mi důvěřovat. Aspoň jednou mi proboha důvěřujte natolik, že mi povíte pravdu.“

Snažila se soustředit na vážnost v jeho hlase a na vyzývavý výraz jeho očí, ale to, co zastupoval, to znemožňovalo. Připomínal jí sociální pracovnice, které prohlašovaly, že dělají pro malou Claire Louise jenom to nejlepší. Žádaly ji o důvěru, i když ji táhly pryč z domu tety Laurel za maminčiných slz a pláče.

„Claire, miluješ mě?“

Slzy jí vstoupily do očí a kutálely se jí po tvářích, ale odmítla mu odpovědět, protože pravda by ji zaskočila.

„Nemůžeš mě doopravdy milovat, jestli mi nevěříš. Víš, že jsi měla včera v noci pravdu. Nikdy bych se s tebou nemohl milovat, kdybych byl přesvědčený, že jsi vraždila. Ale já vím, že nejsi vrah. Přísahám ti, že všechno dobře dopadne, když mi teď řekneš pravdu.“

Chtěla promluvit. Ale slova jí uvízla v hrdle. Bála se. Když mu řekne pravdu, svěří mu i svůj život. Co víc, tím by mu svěřila i život někoho, koho miluje. Ti, které milovala, byli důležitější než pravda, nebo ne? Lidé měli větší cenu než ideály. Lidé měli větší cenu než cokoliv jiného.

„Claire.“ Stiskl jí prsty, až ji zabolely klouby. „Věř mi,“ zašeptal naléhavě. „Věř mi. Zabila jsi Jacksona Wildea?“

Stála na pokraji srázu a on naléhal, aby skočila do neznáma. Jestliže ho miluje, musí věřit, že přistání bude měkké a bezpečné. Jestli ho miluje, musí mu věřit.

Dívajíc semu do tváře, věděla se vší určitostí, že ho miluje.

„Ne, Cassidy,“ řekla a hlas se jí zlomil. „Nezabila jsem ho.“

Napětí povolilo. Hlava mu spadla dopředu mezi ramena a nějakou chvíli zůstal tiše skloněný nad jejíma sepjatýma rukama. Konečně se Crowder zeptal: „Proč jste se přiznala k vraždě, kterou jste nespáchala, slečno Laurentová?“

Cassidy zvedl hlavu: „Chránila svou matku.“

„Ne!“ Claiřiny do široka rozevřené udivené oči ho sledovaly, když vstával. „Řekl jsi -“

„Všechno bude v pořádku, Claire,“ řekl a dotkl se její tváře. „Ale musím Tonymu říct všechno, co jsi mi pověděla včera v noci.“

Claire váhala a pak přikývla. Cassidy se obrátil ke Crowderovi a bez obalu prohlásil: „Jackson Wilde byl Claiřin otec.“

Crowder poslouchal za naprostého ticha příběh o tom, jak pouliční kazatel Wild Jack Collins svedl a opustil Mary Catherine.

„Jak vyšetřování pokračovalo, Claire začala věřit, že v nějakém jasném okamžiku Mary Catherine poznala Wildea a tajně ho zabila. Její podezření se potvrdilo, když jsme zjistili, že vražednou zbraní byla Yasminina osmatřicítka. Mary Catherine k ní měla přístup. Občas si ‚půjčuje věci a vrací je zpátky‘.“ A vylíčil Crowderovi příhodu s plnicím perem z Rosesharonu.

„Včera se Claire bála, že si to budu pamatovat a že si to dám dohromady, proto se rychle přiznala, aby mě zmátla.“

Crowder si zhluboka vydechl a opřel se. Zamračil se jak nejvíc uměl na Claire. „Jsou Cassidyho tvrzení správná?“

Pohlédla na Cassidyho, který rozhodně přikývl. Věřit mu bylo tentokrát mnohem snazší. Natáhla k němu ruce a on je sevřel ve svých.

„Ano, pane Crowdere,“ připustila tiše. „Brzy po vraždě se Yasmine zmínila, že postrádala zbraň, ale že se znovu záhadně objevila. Tehdy mě poprvé napadlo, že maminka ji tenkrát v noci vzala, použila ji a zase vrátila. Byla té noci v hotelu Fairmont a projevovala víc než pomíjivý zájem o zprávy o Jacksonu Wildeovi a té vraždě.“

„Ale nic z toho jste Cassidymu neřekla.“

„Ne. Ve skutečnosti se mě pokaždé, když Ariel Wildeová připomněla jméno mé matky, zmocňovala panika. Bála jsem se, že někdo, hlavně pan Cassidy, odhalí, že Jackson Wilde byl jejím dávno zmizelým milencem, a tak by měla pro vraždu i motiv. Chtěla jsem legálně umlčet paní Wildeovou, ale můj právní zástupce mi poradil, že soudní spor by vyvolal jenom větší zájem. Tomu jsem se chtěla vyhnout za každou cenu.“

„Mohli bychom vás obvinit z maření soudního výkonu.“

„Až do posledního dechu budu chránit svou matku, pane Crowdere. Nepředstavuje pro společnost žádné nebezpečí a já ji nebudu soudit za to, že se chtěla pomstít Jacku Collinsovi.“

„Počítala jste s tím, že po nějaké době to Cassidy vzdá, odvolá pátrání a případ zůstane nevyřešený.“

„V to jsem doufala.“

„Co kdybychom obvinili někoho jiného?“

„To by se nikdy nestalo. Nemáte žádné důkazy.“

„Vidím, že jste si to celé promyslela,“ řekl s jistým obdivem.

„Všechno, až na jeden detail. Netušila jsem, že se z Yasmininy pistole ještě někdy vystřelí.“ Hleděla dolů a dotkla se náramku na zápěstí. „Když mi Cassidy řekl, že tou zbraní byl zabit i Wilde, přiznala jsem se, aby podezření nepadlo na mou matku.“

Prosebně se podívala na Cassidyho. „Nemůžete ji hnát k odpovědnosti. Ani si neuvědomuje, že udělala něco špatného. Je to stejné, jako by dítě zabilo škorpiona, který to dítě bodl a způsobil mu obrovskou bolest. Možná si teď ani nepamatuje, že -“

„Claire, o Mary Catherine si nemusíš dělat starosti,“ řekl Cassidy. „Ona Wildea nezabila.“ Jeho sebejisté prohlášení překvapilo Crowdera i Claire.

„Jak to víš?“ zeptal se Crowder.

„Protože ho zastřelil kongresman Alister Petrie.“

KAPITOLA 33

„To je ale pěkná pitomost.“

Belle Petrieová, která si právě stlala postel, se tázavě podívala na manžela. „Co je pitomost, drahý?“

Petrie cítil nepotlačitelnou touhu zničit třeba koberec nebo shodit na zem příborník plný křišťálu nebo chytit pod krkem svou ženu a vymáčknout z ní život. Chtělo se mu udělat něco neuváženého, jen aby přestalo to chladné pohrdání, kterým ho jeho žena častovala.

„Už mám dost spaní v hostinském pokoji, Belle,“ řekl nedůtklivě. „Jak dlouho ještě budu odsouzen k manželské Sibiři? Přiznal jsem se, že jsem zlobil, tak kdy mi dovolíš, abych zase konečně spal ve své posteli?“

„Nekřič. Uslyší tě děti.“

Vrhl se k ní, vyrazil jí ozdobný polštář z ruky a uchopil ji hrubě za ramena. „Omluvil jsem se už tisíckrát. Tak co ještě chceš?“

„Chci, abys mě nechal.“ Slova zněla ostře a zvonila jako rampouchy. Spolu s arktickým leskem v očích dosáhla toho, že Alisterův výbuch hravě potlačila. Pustil ji a ustoupil zpět.

„Promiň, Belle. Tenhle poslední měsíc byl jako skutečná noční můra.“

„Ano. Dovedu si představit, že když si tvoje milenka přímo před tvou dcerou vystřelí mozek z hlavy, není to měsíc tak úplně bez zádrhelu.“

„Kristepane. Neustoupíš ani o píď, co?“

Opakovaně se za svůj poměr a jeho příšerné rozuzlení omluvil. Až dosud však jeho omluvy nezanechaly ani skulinku na jejím pevném brnění. Manželskou harmonií, krátce nastolenou poté, co se přiznal k poměru, znovu otřásla Yasminina skandální sebevražda. Když začal být revolver spojován s Wildeovou vraždou, zpanikařil a s prosbou o pomoc se vydal Belle na milost.

„Udělal jsem všechno, co jsi mi řekla, Belle,“ poznamenal. „Přiznal jsem se ke svému poměru Tonymu Crowderovi a tomu Cassidymu.“ Petriemu potemněly oči. „Když mu nepomůžu já, nikdy nedostane úřad státního návladního. Zatracenej zkurvysyn. Měla jsi slyšet, jak se mnou mluvil. Fyzicky mě napadl!“

Vypadala naprosto nezúčastněně.

„Dobrá, dostal jsem se do pěkné kaše. Museli jsme zastavit Cassidyho vyšetřování dřív, než se můj poměr s Yasmine dostane na veřejnost. Proto jsem požádal Crowdera o službičku. Vůbec se mi tam nechtělo stát s kalhotama dole, ale udělal jsem to, protože jsi mi to poradila, a zpětně si myslím, že to byla dobrá rada. Crowder přikázal Cassidymu, aby obrátil svou pozornost ve vyšetřování jiným směrem, a to hned. Za den či dva si už nikdo nebude pamatovat Yasmininu sebevraždu, protože se všichni zaměří na doznání té coury Laurentové. Nemůžeme ale tohle téma opustit jednou provždy? Smím dnes spát ve své posteli?“

„Nikdy jsi mi neřekl, že je černá.“

„Cože?“

„Tvoje milenka byla černá.“ Belle se sevřely ruce v pěst. Nozdry se jí rozšířily pobouřením a nechutí. „Je jenom ohleduplné pro nás oba, že si budeš hledat svoje potěšení mimo tuto ložnici. Když si pomyslím, že otec mých dětí spal s… Líbal jsi ji na rty? Panebože!“ Přejela si hřbetem ruky přes ústa, jako by si je otírala. „Z toho pomyšlení se mi dělá zle. Proto tě nechci ve své posteli.“

Alisterovi se nelíbilo, když ho kárali jako dvanáctiletého kluka, kterého přistihli při onanování. Užil si dost pokořování včera v kanceláři státního návladního, proto odpověděl protiúderem. „Kdybys uměla ze sexu polovinu z toho, co uměla Yasmine, nebyla by na prvním místě u mě milenka. Černá, bílá, jakákoliv.“

Belle ho pohledem přímo provrtávala. Nezvýšila hlas, ale její mírný tón byl zlověstnější než křik. „Ovládej se, Alistere. Dopustil ses řady kolosálních chyb. Kdyby záleželo jenom na tobě, zakopal by ses asi tak hluboko, že by ses už nikdy nedostal zpět. Ale díky mému rychlému uvažování jsi vyvázl bez šrámu.“

Obrátila se a vytáhla něco ze zásuvky svého nočního stolku. „Zajímají mě však spíš ty tvoje chyby, které dosud nevyšly najevo.“ Pohazovala si s tím ve vzduchu jako s mincí. „Pochop, že vím o tvém rozhovoru s reverendem Wildem toho dne, kdy zemřel. I když se to nezdá, vy dva jste na sebe neměli tu nejlepší náladu, když ses k němu tehdy večer připojil na pódiu.“

Sevřela to, s čím si pohrávala, do dlaně a pobaveně se na to dívala, zatímco pokračovala. „Jestliže jsem já zjistila, že máš milenku, třeba to zjistil i reverend. Nejsi dost chytrý na to, aby sis na špinavou práci najal někoho jiného. Jsi dost hloupý na to, abys chtěl tu záležitost vzít do vlastních rukou a pokusil se vyřešit problém bez cizí rady, i když oba víme, jak zoufale ji potřebuješ.“

Alister sledoval, jak ukládá do zásuvky svého nočního stolku krabičku od zápalek s logem hotelu Fairmont. „Doufám, že se mýlím, ale podezírám tě, že ses tak ochotně podrobil mému nápadu přiznat se k milence jen proto, abys zakryl mnohem horší přestupek. Jestli tomu tak je, pak si vezmi tohle varování k srdci. Už se mi nechce tahat za tebe kaštany z ohně, Alistere. Možná kdyby za mnou přišel pan Cassidy a zeptal se mě na tu noc, byla bych mu nucena říci, že jsem ti volala několikrát do tvého pokoje v Doubletree, bohužel bez odpovědi. Abych ochránila sebe a děti, byla bych nucena mu ukázat tu krabičku od zápalek.“

Její hlas byl chladný. Namířila na Alistera prstem. „Upřímně tě varuju: pokud znovu vypadneš z role, rozvedu se, zneuctím tě a vydědím tě. Až s tebou já a moje rodina skončíme, budeš rád, když se uživíš vybíráním žumpy. Teď skládáš zkoušku způsobilosti, miláčku,“ pravila se sacharinovým sarkasmem. „Pro veřejnost budeš zářivým příkladem pravdy, spravedlnosti a amerického způsobu života. Budeš oddaným manželem a zaslepeně milujícím otcem, usmívající se oporou ryzí ctnosti a bezúhonnosti. Po nějaké době můžeš získat místo v mé posteli zpátky. Ale do té doby - a to myslím vážně - se o to ani nepokoušej. Nedokážu si představit, že by ses mě dotkl. Vyjádřila jsem se dost jasně?“

„Naprosto,“ odpověděl uštěpačně. „Nápovědy není potřeba.“

Vyšel z místnosti a práskl za sebou dveřmi. Koho potřebuje ta její neplodná sterilní postel, zeptal se sám sebe zlostně, když se vrátil do hostinského pokoje, aby se oblékl. Byla tak upjatá a suchá, jako by šoustal kukuřičný lusk.

Dal průchod svému vzteku. Pomáhalo mu to nemyslet na vlastní strach, který číhal v temných koutech jeho mysli jako krysa, čekající na příležitost skočit po něm a chytit ho.

Ani vteřinu nepochyboval o tom, že by Belle splnila své výhrůžky, kdyby se znovu dostal do nesnází. Ani se neptal, zda je schopná ho zruinovat, když po tom tak touží. Motivovalo ji nejen to, že byla podvedenou ženou, ale měla taky moc a peníze, které by jí pomohly hrozby realizovat.

Líbilo se jí být ženou kongresmana. Ve společnosti díky tomu postupovala, získávala prestiž. S celým svým jměním si, sakra, mohla koupit soudce nebo guvernéra či senátora, kdyby chtěla. Jinými slovy, Alister Petrie nebyl nenahraditelný. Co kdyby Cassidy tu historku nevzal? Co kdyby se zeptal Belle?

Při tom pomyšlení se mu roztřásla kolena a útroby se mu sevřely. Dovrávoral ke své neustlané posteli a usedl na její okraj. V hlavě mu hučelo. Belle ho držela pěkně zkrátka a zatraceně dobře to věděla. Ta děvka.

Co s tím on může udělat?

Prozatím nic než čekat. Belle je dosud na jeho straně, jenže jak dlouho? Jenom tak dlouho, dokud nebude ohrožena její vypolštářovaná pozice ve společnosti. Bůh nedopusť, aby k tomu došlo.

Nezbývalo mu než věřit milovanému Ježíši, že se falešné doznání Claire Laurentové udrží.

Cassidyho překvapivé prohlášení zvedlo Crowdera ze židle. „Zbláznil ses, ty blbče? Promiňte, slečno Laurentová.“

Claire si žádných hrubostí nevšimla. Byla v šoku znásobeném obrovskou úlevou. Její matka není podezřelá! Jenže Alister Petrie?

„Vím, že to zní bláznivě,“ řekl Cassidy, „ale až vám vyložím všechna fakta, uvidíte, že - jak jsem řekl - Petrie zavraždil Jacksona Wildea.“

„Jsi na něho jenom naštvanej,“ řekl Crowder. „Dám ti dobrou radu, Cassidy: nesahej na něj. Je to jedovatěj had.“

„Pleteš se mi do toho, Tony.“

„Petrie má dost peněz na to, aby se plavil na válečný lodi.“

Cassidy zvedl obě ruce. „Peníze má jeho žena. A Petrie je použil na to, aby si držel Wildea od těla.“

Crowder se zavrtěl na židli. „Držel si Wildea od těla? To jako myslíš, že ho Wilde vydíral?“

„Koukni na tohle.“ Cassidy mu předložil seznam Wildeových přispěvatelů. „Tohle mi dal včera Glenn těsně před tím, než propuklo to peklo. Když se Claire přiznala, tak jsem na to zapomněl a neměl jsem možnost se na to podívat, až dneska ráno. A to už jen potvrdilo to, co jsem se dohadoval.“

„To ještě nic nedokazuje,“ poznamenal Crowder a mrzutě se hrabal v papírech.

„Poslouchej mě, Tony. Několik lidí a víc než desítka firem přispívali na Wildeovu show. Glenn našel pár těch, co potvrdí, že šlo o ututlané peníze.“

„Joshua vlastně připustil, že jeho otec bral úplatky za mlčení,“ doplnila Claire Crowderovi.

„Mně to řekl taky,“ potvrdil Cassidy. „Tahle Block Bag and Box Company je pěkně podělaná firma, kterou vlastní rodina paní Petriové. Hned jak se vzali, stal se Petrie jejím prezidentem, ale je to jenom formální pozice, z níž těží slušný měsíční příjem. Taky mu to umožňuje přístup k účetním knihám a opravňuje ho to podepisovat šeky.“

Cassidy ukázal na tištěný seznam ležící na Crowderově stole. „Proč by proboha dala Block Bag and Box Company víc než sto tisíc dolarů na televizní evangelickou show, Tony? Začalo to šekem na pět tisíc dolarů skoro před rokem. Částky se s každou další platbou zvyšovaly.“

„Ty knihy by měl projít někdo jinej.“

„Kdyby se ho na to někdo zeptal, Petrie by pravděpodobně vysvětlil ty příspěvky jako potřebný odpočet z daní. Kdo by vyslýchal zetě majitele firmy?“

Crowder se kousal do spodního rtu. „Za co by ho Wilde vydíral? Vždyť si navzájem lezli do zadku.“

„Na veřejnosti. Protože se to oběma vyplácelo. Myslím, že Wilde věděl o Petrieho poměru s Yasmine a vyhrožoval mu, že to zveřejní.“

Claire zašeptala: „Yasmine mi několikrát řekla, že Petrie potají Wildea nenáviděl. Využíval ho jenom proto, aby získal voliče.“

„Petrie měl přístup k Yasminině zbrani, Tony. Mohl ji vzít, použít ji té noci a během příští schůzky ji vrátit zpět. Jsem si jistý, že je dost šikovný na to, aby měl rukavice nebo aby setřel otisky prstů.“

„Jak se dostal do Wildeova apartmá?“

„Třeba Wilde čekal, že donese další ‚příspěvek‘,“ řekl Cassidy jedovatě. „Neměl o Petriem pochybnosti, když ho pozdě v noci pouštěl do svého pokoje.“

„I když byl nahý?“ zeptala se Claire.

„V novinách psali, že spolu toho odpoledne cvičili v místní posilovně. Wilde si svou nahotu nepřipouštěl.“ Cassidy se obrátil na Crowdera. „Včera jsem stál u tohoto okna,“ řekl a ukázal rukou. „Díval jsem se, jak Petrie odchází z budovy. Jeho ochranka ho rychle nacpala do auta. Je bílé s modrým interiérem. A je to Chrysler, Tony.“

Claire to myslelo rychleji než Crowderovi. „Takže koberec z jeho auta může být stejný jako z mého,“ řekla vzrušeně.

„To je nanejvýš pravděpodobné. Petrie v tom autě byl i té noci, kdy byl zabit Wilde. Zanesl vlákna z koberce do Wildeova pokoje. Kdybychom dostali vlákna z jejich auta, vsadím se, že se budou shodovat s těmi z místa činu.“

Crowder bubnoval bříšky prstů o sebe. „To je sice všechno zajímavé, ale nestačí to. Máš ještě něco?“

„Petrieho mazanost. Je dost šikovný na to, že mířil tak, aby to vypadalo, jako že Wildea zastřelila nějaká ženská.“

„A fungovalo to. Od prvního dne jsi byl vedle.“

„Jo,“ přiznal Cassidy ponuře. „Možná si Petrie myslel, že se hlavní podezřelou stane Ariel. Motal se kolem nich dost často, aby věděl, že jejich manželství nebylo procházkou rajským sadem. Možná dokonce věděl i o jejím poměru s Joshem.“

„Proč teda za náma včera přišel?“

„Kreje si záda. Při výslechu Yasmine by vlastně vyšel najevo i jejich poměr a současně by ho to znovu zapletlo do případu vraždy. Přiznal se k jednomu hříchu, aby maskoval další.“

„Ale on má alibi z Doubletree, které potvrzuje, že tam té noci byl,“ připomněl mu Crowder.

„On tam opravdu byl. Přihlásil se v recepci a ujistil se, že ho viděli. Ale pořádný kus noci strávil ve Fairmontu.“

Crowder tvrdošíjně vrtěl hlavou. „Jsou to všechno jenom dohady, podmíněné okolnostmi, Cassidy. Když se obhájce bude jenom trochu snažit, požene tě ze soudní síně svinským krokem, pokud řádně nedoložíš, že Petrie byl té noci v hotelu Fairmont.“

„To prokážu.“

„Prokážeš?“

„Mám svědka.“

Crowderovo obočí vylétlo vzhůru. „Koho?“

„Je to André Philippi.“

„André?“ vydechla Claire.

Cassidy přikývl. „Včera v noci se mě snažil několikrát zastihnout, a když se mu to nepodařilo, vzdal to a mluvil s Glennem, který ho od té doby nespustil z očí. Jakmile jsem ráno od nich dostal vzkaz, jel jsem za nimi. Claire to pochopí. A ty, Tony, to pochopíš, až se s ním setkáš. Chrání soukromí svých hostů. Je to pro něho něco jako zákon. Je tím přímo posedlý. Uchovával tajemství Claire, až jsme ho na to nachytali, pamatujete se? Podobně to bylo s Petrieho tajemstvím. Až do dnešního rána.“

„Proč teď začal zpívat?“

„Zdá se, že druhou Andreho posedlostí byla Yasmine.“

„To je pravda,“ řekla Claire. A pověděla jim o Andreho matce a o paralelách mezi těmito dvěma ženami. „André vyrůstal a vždycky zazlíval svému otci odstup, který si od matky udržoval, i když ji finančně podporoval. Pár dnů před Yasmininou sebevraždou mi volal, velmi se o Yasmine bál. Určitě viděl souvislost mezi jejím tragickým koncem a sebevraždou své matky.“

Cassidy pokračoval. „André ví, že se Yasmine zabila kvůli Petriemu. A protože Petrie nechal její jméno vláčet špínou a dovolil, aby se kolem ní vyrojila spousta lží, necítí se André déle povinován, aby ho chránil. Přísahá na hrob své matky, že Petrie strávil noc s Yasmine ve Fairmontu. Přijel brzy po jedenácté a odjel kolem sedmé druhého dne ráno, dřív než Ariel objevila Wildeovo tělo a my jsme zapečetili dveře. André osobně volal Yasmine taxi. Odjela na letiště včas, aby se tam setkala v dohodnutém čase s Claire. Vsadím se, že v Doubletree nikdo pod přísahou nepotvrdí, že viděl Petrieho mezi jedenáctou večer a sedmou ráno.“

„Proč by měla porota věřit právě Andremu?“

„Uvěří mu,“ řekl Cassidy sebejistě. „Navíc uvěří i Belle.“

„Jeho ženě?“ zvolal Crowder.

„Správně. Nepřekvapilo by mě, kdyby o vraždě věděla. Až dosud zahlazovala Alisterovy stopy, ale nechce se mi věřit, že by se chtěla dostat do tak prekérní situace, pokud jde o vraždu.“

„To si taky nemyslím,“ zašeptala Claire. „Setkala jsem se s ní jenom párkrát, už je to dávno, ale zapůsobila na mě jako žena, která si cení svou kůži.“

Crowder se popotahoval za dolní ret. „Petrie by nám to mohl hodit zpátky a říct, že to byla Yasmine, kdo zabil Wildea. Měla motiv a vražedná zbraň jí patřila. Mohl by dokonce obvinit slečnu Laurentovou.“

„To by mohl.“ Cassidy se mazaně zašklebil. „Ale bude muset odpovědět na otázku, zda strávil noc se svou milenkou v hotelu Fairmont. V žádném případě to nebude mít lehké. Přinejmenším se provinil zamlčením informace nutné pro vyšetřování vraždy.“

Cassidy se naklonil přes Crowderův stůl. „Chci toho grázla, Tony. Chci zahájit úplné, ale tajné pátrání. Určitě ho pěkně mate, proč se Claire doznala, a asi si brzy uvědomí, že to dělá proto, aby ochránila buď Yasmine nebo Mary Catherine. V každém případě si myslí, že má vyhráno. To ale nemá.“

Tony Crowder vydržel Cassidyho upřený pohled pár okamžiků, pak se podíval na Claire a zpátky na svého zástupce. „Pokračuj dál opatrně a naprosto tajně. Toho grázla musíme dostat.“

Ariel Wildeová odpověděla na Cassidyho klepání srdečně jako chřestýš připravený k jedovatému výpadu. Ať už však chtěla říci cokoliv, slova jí zamrzla na rtech, když spatřila, kdo Cassidyho doprovází.

„Myslela jsem, že už je za mřížemi.“

„Požádala jsem pana Cassidyho o tuto schůzku,“ řekla Claire. „Smíme jít dál?“

Sálajíc nepřátelstvím vdova ustoupila stranou a vpustila je do hotelového pokoje. Aniž by řekl proč, Cassidy jí před hodinou zavolal a řekl jí, že by se rád setkal s ní a s Joshuou.

Josh ležel na pohovce a vypadal velice nešťastně jenom proto, že tam musel být. Když Cassidy a Claire vešli dovnitř, povstal. Jeho oči těkaly z jednoho na druhého, zvědavé a ostražité zároveň.

„Čekám.“ Ariel si založila ruce na prsou. „Dnes odpoledne jsem velice zaneprázdněná.“

„Organizujete další demonstrace?“ zeptal se Cassidy přívětivě.

„Jsou účinné. Nebo ne? Donutily ji, aby se přiznala.“

„Nezabila jsem vašeho manžela, paní Wildeová.“

„Cože!“ Ariel se vrhla na Cassidyho. „Vy s ní spíte, co? Proto nechcete přijmout její doznání. Počkejte, až se to dozvědí sdělovací prostředky. Pak nebudete -“

„Paní Wildeová.“ Claire promluvila mírně, ale s takovým důrazem, že Ariel zmlkla. „Přiznala jsem se, protože jsem myslela, že chráním svou matku. Domnívala jsem se, že zabila vašeho manžela.“

„Proč byste si to měla myslet? Vaše matka je cvok.“

Claire se napřímila a usilovně se snažila, aby se ovládla. „Ano, moje matka má duševní potíže. Sahají do doby před třiceti lety, kdy se zamilovala do mladého pouličního kazatele jménem Jack Collins, který byl známý pod přezdívkou Wild Jack. Svedl ji, okradl ji o peníze a těhotnou ji opustil. Wild Jack Collins byl Jackson Wilde. A já jsem byla to dítě.“

Ariel se drsně zasmála. „O co se tady k čertu snažíte? Chcete snad -“

„Drž hubu, Ariel.“ Nečekaná výtka přišla od Joshe, jenž upřeně zíral na Claire. „Věděl jsem, že tady je něco… Když jsem se s vámi setkal, tak jsem… Vy jste moje nevlastní sestra.“

„Ano. Takže zase ahoj, Joshi.“ Claire mu s úsměvem podávala ruku. Přijal ji, ale oči nespustil z Claire. „Doufám, že mi odpustíš, jak jsem těmi úplatky testovala tvůj charakter. Nezklamal jsi mě, když jsi je odmítl.“

„Jak dojemné,“ vyštěkla Ariel, „ale ať se propadnu, jestli tomuhle někdy uvěřím.“

„Tohle všechno je pravda,“ řekl Josh. „Než se oženil s mou matkou, byl můj otec známý jako Wild Jack Collins. Jednou jsem slyšel dědečka, jak ho oslovil tím jménem, a táta se hrozně rozčilil.“

Claire lehce stiskla Joshovu ruku, než ji vyprostila, a znovu se obrátila na Ariel. „Vůbec jsem neměla v úmyslu odhalit svůj vztah k Jacksonu Wildeovi. Vlastně na to vůbec nejsem pyšná a jenom to upoutá pozornost na mou matku, čemuž se, jak doufám, vyhneme.“

„Tak co tady potom děláte?“

„Chci vás důrazně vybídnout, abyste zapomněla, že jste kdy slyšela o Francouzském hedvábí nebo o jakékoli další spojitosti s ním.“

„Nebo co?“

„Nebo odhalím světu, kdo byl skutečný Jackson Wilde. Jsem si jistá, že nechcete, aby se o vašem zesnulém manželovi mluvilo jako o svůdci mladých dívek, o zloději a lháři, aby se mluvilo o jeho smilnění a o opuštěných dětech. To by asi vaší show moc neprospělo.“

Ariel rychle mrkala svýma širokýma modrýma očima. Viditelně dostala strach, ale nemínila se ještě vzdát. „To nemůžete dokázat.“

„A vy to nemůžete popřít. Lidi vždycky uvěří tomu nejhoršímu, že, Ariel? Alespoň takhle jste to dělala vy, když jste uváděla moje jméno před lidmi z masmédií.“

Ariel otevřela ústa, nevyšlo z nich však ani slovo. „Byla jsem si jistá, že moje argumenty pochopíte,“ řekla Claire. „Myslím, že bude nejlepší pro nás obě, když od tohoto tématu odstoupíme. Od Jacksona Wildea nechci nic. Dokonce ani jeho nenáviděné jméno. Pokud si budu moci prosazovat svoje zájmy a vy mi v tom nebudete bránit, zločiny vašeho manžela zůstanou utajeny. Pokud však budete pokračovat ve svém tažení proti mně a Francouzskému hedvábí, budu nucena změnit taktiku.“ Claire se usmála. „Ale jsem si jistá, že nebudu muset.“

Podívala se na Joshe. „Zatím na shledanou. Brzy se ti ozvu.“ Obrátila se a zamířila ke dveřím.

Cassidy si počkal na závěrečnou tečku. „Pokračuju ve vyšetřování vraždy vašeho manžela, paní Wildeová. Mám nový důkaz, který - a tím jsem si jistý - povede k obžalobě. Zatím vám radím, abyste se nepletla do mých záležitostí, abyste se mi vyhýbala a hnula prdelí směrem do Nashvillu, kde se můžete zaměřit na získávání padlých duší.“

„Ráda bych pomohla Joshovi s jeho další hudební kariérou. Znám v New Yorku hodně lidí. Mohla bych jim ho představit, uvést ho do správných společenských kruhů. Měl by dostat příležitost a rozvíjet svůj talent tak, jak to vždycky chtěl.“

Claire a Cassidy se k sobě tulili na houpačce na dvorku za domem tety Laurel. Pozdě odpoledne se v tisku rozneslo, že vzala své doznání zpět. Každý reportér v zemi chtěl prohlášení od ní a od Cassidyho. Crowder jim řekl, aby na pár dní vypadli a nechali ho jednat samotného.

Měl v úmyslu svolat tiskovou konferenci a oznámit na ní, že Claire Laurentová učinila falešné doznání, aby ušetřila sebe, svůj podnik a svou rodinu dalšího nátlaku. Hodlal její doznání úplně popřít, neboť bylo vynuceno štvavými sdělovacími prostředky a agenturou Jacksona Wildea, stejně jako bolestnou ztrátou přítelkyně a obchodní společnice Yasmine. Crowder chtěl také naznačit, že koordinované vyšetřování přineslo důkaz, který popírá jakoukoliv účast slečny Laurentové na vraždě a orientuje vyšetřování novým směrem. To bude možná trochu předčasné, ale Crowder byl především a hlavně politik.

Když od něho Claire a Cassidy odešli, zajeli do domu Harriett Yorkové za Mary Catherine. Ta porážela Harry v kartách pokaždé, kdy spolu hrály, a pyšně jim ukazovala dvaaosmdesát centů, které vyhrála.

„Harry je sice dokonalá hostitelka, ale kdy už budeme doma, Claire Louise?“

„Važ si těchhle prázdnin, maminko. Za pár dní pojedeme všichni domů.“ Přitáhla si matku k sobě a pevně ji objala.

„Vždycky jsi byla báječná dcera,“ řekla Mary Catherine a štípla Claire do tváře. „Až se vrátíme domů, upeču vám jeden z francouzských dortů tety Laurel, jemných jako hedvábí. Máte rád čokoládové dorty, pane Cassidy?“

„Hrozně.“

Tvář se jí rozzářila. „Pak ho musím upéct co nejdřív, abyste ho ochutnal.“

„Velice rád. A děkuju za pozvání.“

S hlavou na Cassidyho rameni vychutnávala Claire podvečerní ticho. Přes vyrudlé plátěné potahy houpačky přehodili přikrývku. Houpačka při každém výkyvu skřípala, ale Claire nikdy nebylo příjemněji.

„Hodláš Joshe taky adoptovat?“ zeptal se Cassidy a v jeho hlase bylo cítit úsměv.

„Jak to myslíš?“

„Máš přece ve zvyku adoptovat lidi a přijímat jejich problémy za své. Mary Catherine. Do jisté míry Andrého. Yasmine.“

„Yasmine ne. Ta adoptovala mě.“

„Možná ze začátku. Ale ty jsi byla silnější, Claire. Páteř Francouzského hedvábí. Tvořivý duch se smyslem pro obchodování. Její jméno ti možná pomohlo odstartovat, ale ona potřebovala Francouzské hedvábí víc než ono ji.“

Claire věděla, že je to pravda, ale souhlasit s tím jí připadalo, jako by Yasmine zrazovala. „Bude mi chybět. Přistihla jsem se, že se snažím vzpomenout si, kdy přijede z New Yorku, a pak si uvědomím, že už nikdy nepřijede.“

„To je přirozené. Nějakou dobu to potrvá.“

„Hodně dlouhou dobu.“

Na chvilku umlkli a ticho přerušovalo jenom skřípění houpačky. Konečně Cassidy řekl: „A co já?“

Claire zvedla hlavu a tázavě se na něho podívala: „Co ty?“

„Taky mě adoptuješ?“

„Nevím,“ řekla neurčitě. „To poslední, co potřebuju, je někoho adoptovat. Co bych s tebou dělala?“

„Mohla bys mě seznámit s Vieux Carré, kterou tolik miluješ, která k tobě patří jako bušení tvého srdce. Mohla bys mě učit francouzsky. Vyprávět mi o svých nápadech pro Francouzské hedvábí. Probírat se mnou ty nejzajímavější případy. Poslouchat moje brblání. Chodit se mnou na zmrzlinu. Muchlat se na veřejných místech.“

„Jinými slovy být ti společnicí a milenkou.“

„Přesně.“

V konejšivém příšeří se políbili. O pár bloků dál zakvílel saxofon nějaké blues. Kdosi blízko smažil filé s cayennským pepřem. Kořeněné aroma naplňovalo vzduch.

Cassidy jí rozepnul kabátek a majetnicky jí položil ruku na prsa. Polibek nabyl na intenzitě. Claire se mu třela kolenem o jeho přirození a on vášnivě mumlal její jméno.

V pauze, kdy se nadechovali, Cassidy řekl: „Jsi ta nejfantastičtější žena, Claire Louise Laurentová. Ta nejzajímavější. Nejzáhadnější.“

„Už ne, Cassidy.“ Vzala jeho tvář do dlaní. „Teď už znáš všechna moje tajemství. Už víš všechno. Doufám, že chápeš, proč jsem ti tolikrát lhala. Musela jsem. Musela jsem chránit maminku před jakoukoliv další bolestí.“

Nasadil temný výraz, který si spojovala s ním a nadcházejícím milováním. „Nikdy jsem nepoznal nikoho, kdo by druhého člověka tak miloval, že by pro něj obětoval život. Vím, že by to tak mělo být, ale než jsem potkal tebe, myslel jsem si, že je to jen nedosažitelný ideál. Teď chci vědět, jestli se taková láska týká i mě.“

Měkce ho políbila. „Milovala jsem tě od toho dne, kdy jsem tě uviděla, Cassidy. Bála jsem se tě a pohrdala jsem systémem, který jsi zastupoval, ale milovala jsem tě.“

„Nemám ti toho moc co nabídnout,“ řekl smutně. „Tím myslím, že nejsem tak bohatý jako ty. Mám rád svou práci.

Jsem v tom dobrej, ale podnikatel nejsem. Dokud budu ve veřejných službách, bude mít moje platová třída vždycky strop.“ Očima přelétl její tvář, každý její rys. Pak zašeptal: „Ale miluju tě, Claire. Bůh ví, že ano. Vezmeš si mě?“

„To je nespravedlivé,“ řekla bez dechu, když sklonil hlavu na její prsa. „Ptáš se mě ve slabé chvilce.“

„Vezmeš si mě?“

„Ano.“

Dychtivě a neobratně zápolili s oblečením, až mu seděla bokem na klíně. Když do sebe nořila jeho tvrdý úd, jejich vzdechy pohltil večerní vzduch.

Saxofon začal další cituplnou píseň. Nějakou Désirée volali k večeři. Modrá sojka vlétla na dvorek, usadila se na bazénu fontánky a napila se z kalužinky dešťové vody. V závanu větru listy wistérie narážely do staré cihlové zdi a vyděsily chameleóna tak, že změnil barvu.

A rytmické skřípání houpačky se stupňovalo až po závěrečný záchvěv a sladké povzdechnutí. Pak všechno utichlo a znehybnělo.

FRANCOUZSKÉ HEDVÁBÍ

Sandra Brownová

Z anglického originálu French Silk

přeložila Eva Jakubova.

Redigovala Daniela Lehárová.

Přebal Print production.

Vydal Knižní klub, k.s.

ve spolupráci s nakladatelstvím Ikar, spol. s r. o.

v Praze roku 1995 jako svou 253. publikaci.

Typografie a technická redakce

Alena Suchánková.

Počet stran 416.

Sazba Sdružení MAC, spol. s r.o., Praha.

Tisk Graphischer Grossbetríeb Possneck GmbH, SRN.

Vydání první.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai