CHARLES BUKOWSKI

LÁSKA JE PES

můj táta

v šestnácti letech za krize

chodíval jsem domů opilý a všechny mé svršky, trenýrky, košile, ponožky, kufr a stránky povídek bývaly rozházené na trávníku před domem a po ulici.

moje matka čekávala za stromem: “Henry, Henry, nechoď dál, zabije tě, četl tvoje povídky”

“může mi políbit prdel”

“Henry, prosímtě, vem si tohle a najdi si podnájem.”

ale strachoval se, že bych nemusel dodělat školu a tak jsem se vždycky vrátil.

jednou večer vešel se stránkami jedné z mých povídek

(kterou jsem mu nikdy nedal přečíst)

a řekl: “tohle je

výborná povídka.” já řekl: “fajn,”

a on mi ji podal

a já si ji přečetl.

byla to povídka

o jednom boháči

který se pohádal se

ženou a odešel

ven do noci

dát si kávu

a pozoroval

čísnici a lžíce

a vidličky a

solničky a pepřenky

a neonový nápis

ve výkladu

a pak se vrátil

do své stáje

aby se podíval na

svého nejoblíbenějšího koně

který ho

kopl do hlavy

a zabil.

nějak ho ta povídka musela oslovit třebaže když jsem ji psal neměl jsem vůbec ponětí, o čem píšu.

tak jsem mu řekl:

“dobře, tati, mužeš si

ji nechat.”

a on si ji vzal

a odešel

a zavřel za sebou.

myslím, že to bylo

asi nejvíc,

co jsme se kdy sblížili.

láska je pes

sýrovitý nohy

duše tvaru konvice

ruce, které nenávidí kulečníková tága oči jako spínátka mám radši červené víno nudím se v letadle

jsem ukázněný při zemětřesení

a ospalý na pohřbech

zvracím na přehlídkách

a jsem obřadný u šachů

u kundy a v tom, jakou mám péči v kostelích cítím moč nemohu už číst nemohu už spát

oči jako spínátka mé zelené oči mám radši bílé víno

můj balíček prezervativů pomalu teří vytahuju je

Trojan-Enz

lubricated

pro větší požitek

vytahuju je

a všechny tři si nasadím

stěny v ložnici jsou modré

Lindo, kam ses poděla?

Kateřino, kam ses poděla?

(a Nina se poděla do Anglie)

mám kleštičky na nehty a čistič skla Windex zelené oči

modrou ložnici slunce ostré jako břitva

vypadá to teď jako tuleň

uvízlý na olejnatých skaliscích kterého obklíčila vojenská dechovka z Long Beach v 15:36

ozývá se zamnou tikot ale nejsou to hodiny cítím, jak se cosi krade kolem levé strany mého nosu: vzpomínky na letadla moje matka měla falešné zuby

můj otec měl falešné zuby

a každou sobotu po celý svůj život srolovali všechny koberce v domě napastovali dřevěnou podlahu a znova na ni ty koberce položili

a Nina je v Anglii a Irena fetuje

a já si nasazuju své zelené oči a ukládám se do své modré ložnice. v pasti v zimě mi po stropě plují

mý oči velikosti pouličních

lamp. mám čtyři nohy jako myš ale peru si svý prádlo, jsem zarostlý mám kocovinu stojí mi a nemám právníka. můj obličej připomíná hadr na podlahu. zpívám milostné písně a tahám se s ocelí.

radši zemřu než bych brečel. nemůžu vystát mizery nemůžu bez nich žít. opírám si hlavu o bílou ledničku a chce se mi vydat ze sebe poslední srdcervoucí výkřik života ale jsem větší než pohoří.

za prací

to bylo ve Filadelfii a barman řek, co to bude? a já řek, jedno točený, Jime, potřebuju si spravit nervy, jdu se poohlídnout po práci. ty, povídá, po práci?

jo, Jime, viděl jsem něco v novinách, berou i nevyučený.

a on na to, kruci, přece nechceš makat, a já řek, kruci, to ne, ale potřebuju prachy, a dopil jsem pivo a sed jsem na autobus a sledoval čísla domů

a to moje se pořád blížilo,

až konečně přišlo,

a já zatáh za šňůru, autobus zastavil a já vystoupil.

byl to veliký barák celý z plechu, posuvná vrata zabořená do hlíny, odtáh jsem je a vstoupil a nebyla tam ani podlaha, zas jen udusaná hlína, hrbolatá, vlhká, a všude plno smradu a rambajs, jako když se něco řeže a do něčeho vrtá, a všude tma a po můstkách nahoře chodili chlapi a další tlačili po zemi vozíky a další seděli u mašin a něco vyráběli a práskali tam blesky a duněl hrom a najednou se mi nad hlavou zahoupalo vědro ohně, řvalo a vřelo plameny, jen tak zavěšené na řetězu, a řítilo se přímo na mě

a někdo zaječel, HEJ, DÁVEJ BACHA!

a já se jen taktak přikrčil,

shora mě omet žár

a někdo se zeptal,

CO TADY CHCEŠ?

a já řek, KDE TADY MÁTE HAJZL?

řekli mi to

a já tam zapad,

a pak jsem vyšel a uviděl zas ty siluety chlapů, jak mátoží plameny a rámusem, a nabral jsem to ke dveřím, vypad ven a sednul na autobus a jel zpátky do putyky. posadil jsem se a objednal si další pivo, a Jim se zeptal, co se stalo? a já řek, nechtěli mně, Jime. a pak přišla jedna kurva a všichni na ni civěli, vypadala pěkně, a vzpomínám, že jsem si snad poprvé v životě přál mít vagínu a poštěvák místo toho, co mám, ale za 2 nebo 3 dny mě to přešlo a dál jsem čet v novinách “volná místa”.

poznámka ke složení mas

někteří lidé jsou mladí a nic

víc a

někteří lidé jsou staří a nic víc

a někteří lidé jsou něco mezi prostě něco mezi.

a kdyby se mouchy hodily do gala

a všechny domy shořely ve zlatém ohni,

kdyby se nebesa vrtěla jak břišní tanečnice

a všechny atomové bomby začaly řvát,

někteří lidé by byli mladí a nic víc, a zbytek by zůstal stejný.

těch pár, co jsou jiní,

rychle vyřídí

policie, vlastní matky, vůlastní

bratři, ostatní; vyřídí se

sami.

zbývá jen to, co

vidíš.

je to

drsný.

bílí básníci

bílí básníci klepou obvykle brzo po ránu a klepou a zvoní

buší a vyzvánějí

i když rolety jsou ještě dole;

konečně s kocovinou vstanu

počítám, že takováhle tvrdošíjnost určitě znamená štěstí, terno v té či oné podobě, ženské nebo peněžní

“nojo! nojo!” křičím

a rozhlížím se, čím zakrýt své ošklivé

nahé tělo, někdy se musím nejdřív vyblít, pak vykloktat; kloktání mi jen znova zvdvíhá žaludek. nechám toho, jdu ke dveřím -

“ano?”

“vy jste Bukowski?”

“jo, pojďte dál.”

sedíme a koukáme na sebe, je strašně statný a mladý, šaty poslední módy, barvičky a hedvábí -

tvář jako lasička -

“vy se na mě nepamatujete?” ptá se.

“ne.”

“už jsem tady byl. rychle jste mě vyprovodil. nelíbily se vám moje básně.”

“je spousta důvodů, proč se člověku básně nemusí

líbit.”

“podívejte se na tyhle.” vrazí mi je do ruky. byly placatější než papír, na kterém byly napsány. nebyl v nich ani trt, ani plamínek, ani hlásek. jakživ jsem nečet míň.

“hm,” řekl jsem, “nojo.”

“chcete říct, že se vám NELÍBĚJÍ?”

“nic v nich není, jsou jako nočník odpařených chcanek.”

sebral papíry, vstal a začal se mi špacírovat po pokoji. “heleďte, Bukowski. dohodím vám pár buchet z Malibu buchet, jaký jste jakživ neviděl.”

“jó, synku?” zeptal jsem se.

“jo, jo,”

řekl.

a vyběhl ze dveří.

jeho buchty z Malibu byly jako ty jeho básně: ne a ne být hotové.

vajíčko

je mu 17.

mami, povídal tuhle, jak mám rozbít vajíčko?

hele, řekla mi jeho matka, nemusíš tady sedět a takhle koukat.

ale, mami, řekl, roztek se mi žloutek. nemůžu jíst rozteklej žloutek.

nojo, řekla mi jeho matka, ty jseš chlapák, makal jsi na jatkách, ve fabrikách, seděl jsi v lapáku, jsi prostě chlapák, ale všichni lidi nemusí být jako ty, to přece neznamená, že jsou všichni pitomý a ty máš pravdu.

mami, řekl, můžeš mi přinýst pár lahví koly, až půjdeš z práce?

hele, Raleigh, řekla mu, nemůžeš si pro ty koly dojet na kole, chod ím z práce hrozně utahaná.

ale, mami, když je tam ten kopec.

jakej kopec, Raleigh?

no, je tam přece kopec, musel bych ho vobject.

no prosím, řekla mně, myslíš, že jsi kdovíjaký chlapák, houpal jsi tondu u dráhy, slyším to pokaždý, když se ožereš: “houpal jsem tondu u dráhy.”

taky že jo, řekl jsem, houpal. no, a co je na tom? každej musí někde makat.

mami, řekl kluk, přineseš mi ty koly?

mám toho kluka fakt rád. myslím, že je moc hodnej, a až se naučí, jak rozbít vajíčko, určitě dokáže něco neobyčejného. zatím

spím s jeho mámou

a snažím se vyhýbat

hádkám.

kosti mého strýce

kosti mého strýce

se proháněly na motorce po Arkádii a znásilnily hospodyňku v garáži

ověšené hráběma a hadicema

kosti mého strýce

po sobě zanechaly:

1) sklenici burákové pomazánky

a

2) dvě holky jménem

Katherine&

Betsy a

3) bordelářskou manželku která ustavičně

řvala.

kosti mého strýce

taky sázely na

koníčky

a

padělaly peníze -

většinou deseticenťáky, a FBI po něm pátrala kvůli něčemu mnohem závažnějšímu ale kvůli čemu to jsem už

zapomněl.

kosti mého strýce se táhly do dáli a přesto se zdály krátké a když jste se dívali jak se k vám blíží prohýbaly se pod koleny jako luky.

kosti mého strýce kouřily a klely a byly pohřbeny kde se pohřbívají kosti které nemají peníze.

málem bych vám zapomněl říct:

jeho kosti se jmenovaly “John” a

měly zelené oči

které se

nezachovaly.

vracím se tam, kde jsem byl

kdysi jsem odšroubovával spodní kryt telefonu a vycpával ho hadry a když někdo klepal neotvíral jsem a když byli neodbytní

spustil jsem na ně tak sprostě

že rychle mizeli.

další starý blázen

se zlatými křídly

povislým bílým břichem

a

očima, které vyrazí dech

slunci.

ach

piju německý pivo

a snažím se zplodit

nesmrtelnou báseň v

5 hodin odpoledne.

ale, sám jsem přece říkal

studentům, že hlavní

je o nic se nesnažit.

ale když nejsou k mání

ženské a koně neběží

co jinýho se dá dělat?

měl jsem pár

sexuálních fantazií zašel jsem na oběd odeslal tři dopisy a udělal nákup v koloniálu. v televizi nic.

telefon mlčí.

prošťoural jsem si zuby zubní nití.

pršet nebude a já naslouchám, jak přijíždějí první lidi z práce, jak vjíždějí dovnitř a parkují za sousedním

činžákem.

sedím a piju něměcký pivo a snažím se zplodit tu nejlepší báseň ale už ji nenapíšu.

budu jen pít dál

víc a víc něměckýho piva balit si cigára

a okolo jedenácté večer budu rozvalený

na nerozestlané posteli tváří nahoru

spát pod elektrickým světlem

a pořád ještě budu čekat na tu nesmrtelnou

báseň.

99 ku jedné

ovadlý žralok

mi jde po koulích

když procházím oddělením masa hledaje salámy a sýr

fialově zmalované paničky

osahávající

avokáda po 75 centech

vědí, že můj nákupní vozík je předimenzovanej čurák

jsem muž s křiklavými hodinkami stojící v hospodské telefonní budce který cucá jahodově červený cecek v nepřehledném filadelfském davu.

náhle se všude kolem ozve křik

ZNÁSILNĚNÍ ZNÁSILNĚNÍ ZNÁSILNĚNÍ

a já ho strkám do čehosi pod sebou obarven é zrzavé vlasy, páchnoucí dech, modré zuby míval jsem rád Moneta

moc jsem ho míval rád

připadalo mi zvláštní, jakým způsobem zacházel s barvami

ženy jsou strašně drahé

psí obojky jsou drahé

začnu prodávat vzduch v tmavooranžových pytlících pod značkou “měsíční květy”

míval jsem rád láhve plné krve

mladé dívky v kabátech z velbloudí vlny Prince Valiant kouzlo Pepka námořníka zápas spočívá v zápase samotném jako vývrtka pořádnému chlapovi se nedostane korek do vína tohle už napadlo milióny mužů při holení,

že vzít si život je možná lepší než zbavovat se vousů

plivni na hadřík a očisti si zpětné

zrcátko, uháněj jako o život, opilej vocase, kurvy zvítězí, blázni zvítězí ale ty přesto vyraž jako kůň ze startovacího boxu. nevypadalo to tam zle měla macatý stehna a krásně se smála

smála se všemu

měla žlutý závěsy

a já skončil

a odkulil se

a než odešla do koupelny

sáhla pod postel a

hodila mi jakýsi hadr.

byl ztvrdlý

naškrobený spermatem ostatních

chlapů.

utřel jsem se do prostěradla.

když se vrátila

sehnula se

a já to uviděl zezadu

v plné kráse

když pouštěla

Mozarta.

konec krátké lásky

zkusil jsem to tentokrát

vestoje.

obvykle to

nejde.

nyní to vypadalo,

že

pořád mlela: “panebože, ty máš tak nádherný nohy!”

bylo to prima, dokud se neodrazila nohama od země a neobtočila je kolem mých beder.

“panebože, ty máš tak nádherný nohy!”

vážila nějakých 63 kilo a visela na mně, zatímco já makal.

když jsem ejakuloval, ucítil jsem bolest vystřelující nahoru páteří.

spustil jsem ji na gauč a pobíhal po pokoji. bolest nepřestávala.

“heleď,” řekl jsem, “raděj běž. musím si vyvolat v temné komoře jeden film.”

oblékla se a odešla

a já si šel do

kuchyně pro sklenici vody. plnou sklenici jsem uchopil levou rukou. bolest vyběhla až za uši a já tu sklenici pustil

a ona se rozbila o podlahu.

napustil jsem si plnou vanu

horké vody s minerální solí.

zrovna jsem se do ní natáhl,

když zazvonil telefon.

jak jsem se pokusil narovnat

záda,

bolest se rozšířila

na krk a paže.

plácnul jsem sebou,

pevně se přidržel okrajů vany

a vylezl

se zelenými a žlutými a červenými záblesky před

očima.

telefón pořád vyzváněl. zvedl jsem ho: “haló!”

“MILUJU TĚ!” řekla.

“dík,” řekl jsem já. “to je všechno, co mi řekneš?”

“ano.”

“di do prdele!” řekla a zavěsila.

láska usychá, pomyslel jsem si, když jsem se vracel zpět do koupelny, dokonce rychleji než sperma.

Chopin Bukowski

tohle je mé piano.

zvoní telefon a lidi se ptají: co děláš? co tak se s námi opít?

a já říkám: sedím za pianem.

cože?

sedím za pianem

a zavěsím.

lidi mě potřebují. naplňuji je. když mě chvilku nevidí, zoufají si, jsou z toho nemocní.

ale když je vidím příliš často, onemocním já. je těžké živit a nebýt sám živen.

mé piano ke mně mluví.

někdy jsou ty kousky

roztěkané a nepříliš dobré.

jindy

jsem tak dobrý, že se cítím jak Chopin.

někdy vypadnu ze cviku někdy hraju falešně. to nevadí.

já totiž klidně můžu poblít klávesnici

ale budou to moje zvratky.

je to lepší než sedět v místnosti s třemi nebo čtyřmi lidmi a jejich piany.

tohle je mé piano a je lepší než to jejich.

a oni ho buď mají nebo nemají

rádi.

dvojčata

hele, řekl mi kamarád, chtěl bych tě seznámit s Otrapou Harrym, je ti podobnej. a já řekl: tak jo, a šli jsme do lacinýho hotelu.

v hale sedělo pár dědků a dívali se na nějaký program v televizi a my vyšli po schodech k pokoji č.209 a tam byl Otrapa,

seděl na židli s proutěným opěradlem, u nohou láhev vína,

na stěně loňský kalendář.

“tak se hoši posaďte,” řekl,

“problém je v tom, že

se lidi k sobě nechovaj lidsky.” dívali jsme se, jak si pomalu balí cigaretu z Bull Durhamu.

“mám košili 44 a zabiju

každýho, kdo mě nasere,”

olízl ubalenou cigaretu

a pak si odplivl na koberec.

“jako doma, hoši, jako doma.”

“jak se máš, Otrapo?” zeptal se můj kamarád.

“příšerně. jsem zamilovanej do jedn ý kurvy, kterou jsem už čtyři týdny neviděl.”

“co myslíš, že asi teď dělá, Harry?”

“no, řek bych, že zrovna teď někomu kouří kládu.”

popadl láhev vína a pořádně si přihnul.

“heleď,” řekl Otrapovi můj kamarád,

“my budeme muset jít.”

“fajn, čas a příliv, ty nepočkají”

zadíval se na mě: “jakže se to sakra jmenuješ?”

“Salomski.”

“těšilo mě, mladej.”

“nápodobně.”

sešli jsme dolů po schodech. dědci se pořád dívali v hale na televizi.

“co si o něm myslíš?” zeptal se mě kamarád.

“doprdele,” řekl jsem, “je fakt třída. to teda jo.”

včela

myslím, že jako každý jiný chlapec jsem měl jednoho nejlepšího kamaráda v okolí, jmenoval se Evžen a byl větší než já a o rok starší.

Evžen mě pěkně řezal.

pořád jsme se rvali.

snažil jsem se ho přeprat, ale bez valného úspěchu.

jednou jsme spolu skákali ze střechy garáže, abychom dokázali svou odvahu. já jsem si vymkl kotník a on z toho vyšel čistý jako čerstvě zabalené máslo.

řekl bych, že jediná dobrá věc, kterou pro mě kdy udělal, byla, když jsem běhal bosky a bodla mě včela a pak jsem seděl a vytahoval si žihadlo, že řekl: “já tu svini dostanu!”

a dostal. tenisovou raketou a gumovou palicí.

bylo to v pořádku říká se, že stejně umřou.

noha mi natekla na dvojnásobek a musel jsem zůstat v posteli a modlil se za smrt.

a Evžen šel dál, aby se stal

admirálem či korvetním kapitánem nebo prostě nějakou vysokou šarží v námořnictvu Spojených států a prošel bez úhony jednou nebo

dvěma válkami.

představuji si ho teď jako starého muže v houpacím křesle s falešnými zuby a sklenkou podmáslí

zatímco já opilý

prstem šoustám tuhle devatenáctiletou groupie, kterou mám v posteli.

ale nejhorší na tom je

(jako když jsme skákali z té garáže) že Evžen mě zase trumfnul, protože ten po mně ani nevzdechne.

umění prohrávat

zarudlá tvář Texasana

a stáří,

na dostizích v L.A. hovoří ke skupince lidí. běží se čtvrtý dostih a on je na odchodu:

“tak, nashle, chlapi, dá-li pánbu, uvidíme se zas zítra”

“prima chlap.” “jo.”

vyjde na parkoviště usedne do 12 let starého auta

odtud pojede do penziónu

v pokoji nebude mít záchod ani koupelnu

bude tam

jedno okno s

potrhanou papírovou roletou

a za ním bude

vydrolená betonová zeď

s nějakou sprayem nastříkanou sprosťárnou od gangu mexikánských mladíčků sundá si boty a

natáhne se na postel

bude tma

ale on si

nerozsvítí

nemá nic na práci. čas k posrání

zpola opilý

jsem vypadl z jejího bytu

z jejích teplých peřin

a měl jsem kocovinu

a nevěděl ani, co je to za

město.

chodil jsem dokola

a nemohl jsem najít svoje auto. věděl jsem ale, že někde je.

a pak jsem se ztratil

taky.

chodil jsem do kola, byla

středa ráno a na jihu

jsem viděl oceán.

jenže jak už to s pitím bývá:

sraní jsem měl úplně

na krajíčku.

zamířil jsem k moři.

těsně u moře jsem uviděl

hnědou cihlovou

budku.

vešel jsem do vnitř. na jedné

z mís funěl nějaký

dědek.

“ahoj kámo,” řekl.

“ahoj,” odpověděl jsem.

“je to tam k posrání,

že jo?” řekl ten

staroch.

“je,” odpověděl jsem.

“nechceš loka?”

“před polednem nikdy.”

“kolik máš hodin?”

“11:58.”

“tak to máme za dvě minuty.” utřel jsem se, spláchl, natáhl si kalhoty a vyšel z kabiny. ten staroch seděl pořád ještě na míse a funěl ukázal na láhev vína

u svých nohou

byla skoro prázdná

a já vyžahl asi

tak půlku z toho, co v ní zbylo. podal jsem mu hrozně starou pomačkanou dolarovku a vyšel ven na trávník a vyblil se.

zadíval jsem se na oceán a ten

vypadal dobře, celý modrý a

zelený a plný žraloků.

šel jsem odtamtud zase zpátky

na ulici

rozhodnutý najít svůj automobil. PDF created with pdfFactory trial version www.pdffactory.com

trvalo mi to hodinu a čtvrt

a když jsem ho našel

nasedl jsem a odjel

předstíraje, že toho vím zrovna tolik jako každej

druhej.

báseň pro čističe bot

rovnováhu udržují šneci šplhající po srázech Santa Moniky: štěstí je procházet se po Western Avenue, když na tebe pokřikují holky z masážního salónu: “Nazdar, milánku!” zázrak je mít v pětapadesáti 5 žen, které tě milují,

a krásné je, že ty můžeš milovat jen jednu z nich.

darem je mít dceru něžnější než

ty sám, jejíž smích je jemnější

než tvůj.

mír přináší jízda

v modrém Brouku z roku 1967, když se řítíš ulicemi jako teenager s rádiem naladěným na dobrou stanici, cítíš slunce, slyšíš jak motor po generální opravě

spokojeně přede,

jak se proplétáš mezi auty.

dobré je mít rád rock,

symfonickou hudbu, jazz

cokoliv, co obsahuje původní energii radosti.

a pravděpodobnost, která se vrací, je tmavomodrá hloubka

ubohosti, ty sám

mezi gilotinovými stěnami

rozzuřený na zvonění telefonu

nebo čísi vzdalující se kroky;

ale druhá pravděpodobnost -

to, že pak člověku narostou křídla, způsobuje, že dívka u pokladny v samoobsluze vypadá jako

Marilyn,

jako Jackie, než uhnaly svého milence z Harvardu, jako spolužačka ze školy, kterou jsme všichni doprovázeli domů.

tohle ti tedy pomáhá věřit

v něco víc než ve smrt:

auto jedoucí

úzkou uličkou,

uhne ke straně,

abys mohl projít; nebo starej zápasník Krásnej Jack jako čistič bot, když rozházel všechny svoje prachy na večírcích za ženský

a příživníky,

a teď si brouká a dýchá na kůži, leští hadrem botu a vzhlédne a řekne: “sakra, chvíli jsem byl

král, za ty prachy to

stálo.”

já bývám zatrpklejší,

ale často to chutná

sladce. to je tím, že jsem

se to bál vyslovit. je to, jako když ti tvá žena řekne: “řekni, že mě miluješ,” a tobě to nejde.

až mě uvidíte šklebit se

z mého modrého Brouka

jak jedu na žlutou a

mířím přímo do slunce

budu znova lapen

v náručí

bláznivého života

a přemýšlet o akrobatech

a skrčcích s tlustými doutníky

o ruské zimě počátkem čtyřicátých let o Chopinovi s hrstí polské země o staré usměmavé servírce, přinášející mi další šálek

kávy.

nejlepší z vás

mám ráději než si myslíte.

na ostatních nezáleží

kromě toho, že mají prsty a hlavy a někteří z nich oči a většina z nich nohy a všichni

dobré a zlé sny

a cestu před sebou.

spravedlnost vítězí vždy a všude a samopaly a zabijáci a pouliční barikády vás o tom přesvědčí

zrovna tak.

co chtějí

Vallejo píšící o

osamělosti a umírající přitom

hladem;

Van Goghovo ucho odmítnuté

jednou kurvou;

Rimbaud utíkající do Afriky

hledat zlato a nalézající

nevylečitelný případ syfilidy;

ohluchlý Beethoven;

Pound vláčený ulicemi

v kleci;

Chatterton beroucí si jed na krysy; Hemingwayův mozek padající do pomerančového džusu;

Pascal přeřezávající si žíly

ve vaně;

Artaud pod zímkem s blázny;

Dostojevský postavený ke zdi;

Crane skákající do lodního šroubu; Lorca zastřelený na silnici španělskými jednotkami; Berryman skákající z mostu; Burroughs střílející vlastní ženu; Mailer bodající tu svoji nožem.

- přesně tohle lidi chtějí:

zasrané divadlo Boží

osvětlený billboard

uprostřed pekla.

přesně tohle chtějí,

ta parta

zabedněnců,

neschopných

zazobaných

a ubohých

ctitelů karnevalů

cosi

došly mi sirky.

péra v gauči

jsou polámaná.

ukradli mi kufr.

ukradli mi olejovou kresbu

dvou růžových očí.

auto je v háji.

v koupelně lezou po zdi ryběnky. má láska je v háji.

zato akcie šly dnes

nahoru.

dědictví poddajných

jestliže trpím u tohoto

psacího stroje

pomyslete, jak bych se asi cítil mezi sběrači

salátu v Salinas

myslím na muže které jsem poznal v továrnách bez možnosti dostat se ven -

dusící se žitím

dusící se smíchy

při Bobu Hopeovi nebo Lucille Ballové zatímco

dvě tři děti tlučou

tenisáky o

zeď.

některých sebevražd si nikdo

ani nevšimne.

pes

osamělý pes

jdoucí po rozpáleném letním

chodníku

vypadá, jako by měl moc

deseti tisíc bohů.

proč tomu tak je?

předpověď počasí

myslím, že v nějakém španělském městě zrovna teď

prší

zatímco já se cítím takhle

mizerně;

rád o tom tímhle způsobem

přemýšlím.

pojďme do nějakého mexického zapadákova, zní to krásně:

mezický zapadákov

zatímco se cítím takhle

mizerně

lety zažloutlé stěny -

ten déšť

za oknem,

vepř převalující se v noci ve chlívku vyrušený deštěm,

drobná očka jako dvě dohořívající cigarety a ten prokletý ocásek: vidíte?

lidi si představit neumím.

představit si lidi je pro mě strašně těžké. možná se cítí taky takhle mizerně, skoro stejně mizerně.

zajímalo by mě, co dělají, když se cítí

mizerně.

pravděpodobně o tom nemluví.

řeknou jen:

“podívejte, prší.”

tak je to nejlepší.

sám se všemi

tělo obepíná kost a dovnitř

dají mozek a někdy duši, a ženy rozbíjejí vázy o stěny a muži pijí přespříliš a nikdo nikdy nenajde toho pravého ale lidi nepřestávají hledat hemží se z postele do postele. tělo obepíná kost a

tělo hledá něco víc než tělo.

není v tom vůbec

naděje:

všichni jsme ve spárech

stejného

osudu.

nikdo nikoho nikdy nenalezne.

městské skládky se plní smetiště se plní blázince se plní nemocnice se plní hřbitovy se plní nic jiného se

nenaplní.

sladká hudba

je víc než láska, protože

nezraňuje: po ránu

si pouští rádio, Brahmse nebo Ivese nebo Stravinského nebo Mozarta. uvaří vajíčka, přičemž nahlas počítá vteřiny: 56

57, 58 oloupe vajíčka, přinese mi je do postele. po snídani je to stejná židle a poslech klasické hudby. má první sklenku

skotské a třetí cigaretu. říkám jí, že musím na dostihy. je tady už skoro dvě noci a dva dny. “kdy tě zase uvidím?” ptám se. říká, že je to na mě. při-kývnu a hraje Mozart. takhle to hraješ ty nazvi to láskou

postav to do slábnoucího

světla

navlékni to do šatů

modli se zpívej žebrej plač směj se zhasni světla

pusť rádio

a vraž do toho:

máslo, syrová vejce, včerejší

noviny;

jednu novou tkaničku do bot, pak přidej papriku, cukr, sůl pepř a zavolej opilé tetě do

Calexica;

nazvi to láskou, sešíváš

to prima, přidej

zelí a kašulírování

potom ohřát

zleva

potom ohřát zprava,

dát do krabice

a odložit

nechat zvracet na

prahu, zatímco ty

se jdeš hrabat v

hortenziích.

útěk

utéct černé pavoučí vdově

je stejný zázrak jako umělecké dílo. jakou pavučinu umí utkat na níž si tě přitahuje

obejme tě

a pak, když je ukojená

zavraždí tě

ve svém obětí

a vysaje z tebe krev.

utekl jsem své černé vdově protože měla ve své síti příliš mnoho mužů a zatímco objímala jednoho a pak druhého a pak zas dalšího já polehounku

vyklouzl ven

tam, kde jsem byl předtím.

budu jí chybět, ne kvůli mé lásce, jen kvůli chuti mé krve, ale ona je dobrá, najde si jinou krev; je tak dobrá, až je mi skoro líto, že jsem se nenechal zabít; utekl jsem. pozoruji jiné pavučiny.