Charles Bukowski

Paměti starého Chlapáka

Nějakej hajzl si zašil prachy, všichni prý že jsou na mizině, bylo po kartách, vedle mně seděl Elf, můj kámoš, on se jako dítě moc nevyvedl, byl celý pokroucený a pokřivený, celé roky polehával v posteli a mačkal takový ty gumový kolečka, dělal úplně šílený cviky, a když jednoho dne z postele vylezl, byl jak dlouhý tak široký, takové vysmáté hovado, samej sval, a chtěl být spisovatelem, ale psal příliš jako Thomas Wolfe, což byl mimo Dreisera vůbec nejhorší Američan pod sluncem, a já dal Elfovi jednu Za ucho a flaška spadla Ze stolu (Elf řekl něco, co se mi nelíbilo), a než se sebral, už jsem ji měl v ruce, byla to dobrá skotská, a vzal jsem ho kousek přes čelist a kousek dole pres krk, šel znova k zemi, a já věděl, že jsem v pohodě a že na to mám, já studoval Dostojevského a potmě jsem poslouchal Mahlera, a klidně jsem se napil, postavil láhev, naznačil pravý hák a levičkou jsem mu uštědřil ránu hned pod pás a on těžce dopadl na prádelník, zrcadlo se rozbilo, zvuky jako z filmu, zablýsklo to a Zapraštělo, a Elf mi pak ubalil jednu pořádnou na čelo a já přepadl přes židli, lacinej nábytek, rozjela se jako nic, a potom už jsem byl v prdeli, mám malé ruce a vlastně jsem se ani nechtěl bít a nepodařilo se mi ho uzemnit, a teď se do mě pustil on jako nějaké idiotské laciné mstivé individuum a já inkasoval tak jednu ku třem; nic moc rány, ale on ne a ne toho nechat a všude kolem se rozbíje1 nábytek, děsnej rámus, a já jen doufal, že toho hajzla někdo zastaví, bytná, policie, Bůh, kdokoli, ale ono to tak šlo pořád dokola a pak už si na nic nepamatuju. když jsem se probudil, venku už svítilo slunce a já byl pod posteli. vylezl jsem a zjistil, že se můžu postavit. pod bradou pěkná řezná rána. odřené pěsti. zažil jsem už horší kocoviny. a probrat jsem se mohl i na horším místě. třeba v kriminále? asi jo. rozhlídl jsem se. to nebyl sen. všechno rozbité a zpřeházené, lampičky, židle, prádelník, postel, popelníky, neuvěřitelný bordel, všude kolem rozmazaná krev, totální chaos, hnus, všechno na sračky. napil jsem se trochu vody a šel do komory. ještě tam byly: desetidolarovky, dvacky, pětidolarovky, prachy, co jsem házel do komory pokaždé, když jsem se během karet šel vychcat, a vzpomněl jsem si, jak jsem se kvůli PENĚZůM začal rvát. posbíral jsem bankovky, strčil je do peněženky, na zbor.cenou postel jsem položil lepenkový kufr a sbalil svých pár hadrů: pracovní košile, tvrdé boty s dírami na podrážce, ztvrdlé a špinavé ponožky, neforemné kalhoty, co měly nohavice jen jen se rozesmát, kratinkou povídku o tom, jak jsem chytl filcky v sanfranciské opeře, a, potrhaný slovník za pár babek, „palingeneze, souhrn fází jdoucích za sebou ve sledu vývojových etap“. hodiny šly, stařičkej budík, pámbu mu požehnej, kolikrát už jsem se na něj mrknul o půl osmé ráno s kocovinou a řekl si, že bych se vysral na práci? VYSERU SE NA PRÁCI! podle bud~u byly čtyři odpoledne. zrovna když jsem se chystal vrazit ho nahoru do kufru, no jasně, aby ne, ozvalo se zaklepání na dveře.

Nó?

PANE BUKOWSKI? NO CO?

PUSŤTE MĚ DOVNITŘ. CHCI VÁM VYMĚNIT POVLEČENÍ. NE; DNESKA NE. NENI MI DOBŘE.

TO JE NEPŘÍJEMNÉ. ALE JÁ VÁM JEN VYMĚNÍM TO POVLEČENÍ A PůJDU.

NE, FAKT NE, JE MI HROZNĚ BLBĚ, PROSTĚ MI JE BLBĚ. NERAD BYCH, ABYSTE MĚ

VIDĚLA V TAKOVÝMHLE STAVU.

nemělo to konce. chtěla mi vyměnit povlečení, já na to, že ne. ale ona by mi ráda vyměnila povlečení. pořád dokola. tahleta bytná. takové tělo. samé tělo. všechno na ní křičelo TĚLO TĚLO

TĚLO. byl jsem tam teprve dva týdny. dole byl bar. chodili za mnou známí, nebyl jsem u sebe a bytná jim vysvětlovala, „sedí dole v baru, pořád tam dole vysedává.~ a známí se divili, „proboha, člověče, co to máš za BYTNOU?“

no ale byla to velká bílá žena a šla za těmihle Filipínci, a kamaráde, tihle Filipínci měli svoje fígle, něco, o čem žádný běloch nemá zdání, ani já; teďka už jsou vyřízení, podívejte se na ty jejich klobouky s širokými krempami hluboko do očí ve stylu George Rafta a vycpaná ramena; dřív to byly v módě jedničky; ostří hoši s dýkami; kožené boty, nechutné zlé držky, kam jste se poděli?

v každém případě nebylo co pít a já tam seděl celé hodiny a šílel; vyklepanej, nateklý koule, ošíval jsem se a seděl tam s 450 lehce nabytými dolary a nemohl si koupit ani lok piva. čekal jsem na tmu. tmu, ne smrt. chtělo se mi ven. dát si tam panáka. konečné jsem se sebral. pootevřel jsem dveře, řetízek jsem zatím nesundával, a byl tam, malej filipínskej opičák s kladivem. když jsem otevřel dveře, zvedl kladivo a zašklebil se. když jsem dveře zavřel, vyndal si z huby stehy a dělal, že je drolí do koberce na schodišti vedoucím do přízemí, kde byl jediný východ. ani nevím, jak dlouho to trvalo. pořád stejná scéna.~já otevřel dveře a on zvedl kladivo a vycenil zuby. zasranej opičák!

pořad polehával na horním schodu. začal jsem šílet. potil jsem se a smrděl; dokolečka se to točilo vířilo vířilo, bílé mžitky a záblesky světla v lebce. vážně jsem myslel, že co nevidět zcvoknu. popošel jsem a popadl kufr. byl lehký. hadry. pak jsem vzal psací stroj. přenosný psací stroj z oceli, co jsem si kdysi půjčil od kámošovy ženy a nevrátil. byl pevný, bytelný, dobře mi seděl: byla to zašedlá, plochá, těžká, nebezpečná, banální věc. oči mi ujely dozadu do hlavy a řetěz spadl ze dveří, v jedné ruce kufr a v druhé přenosný psací stroj, nabil jsem na kulometnou palbu, smuteční svítání, praskot pukající pšenice, konec všeho.

HEJ! KAMPAK, KAMPAK~

malej opičák se začal sbírat ze země, byl v pokleku, zvedl kladivo, a přesně to jsem potřeboval, záblesk elektrického světla na kladivu, v levé ruce jsem měl kufr, v pravé ocelový portábl, on byl v ideální pozici, měl jsem ho u kolen, a s obrovskou přesnosti a trochou zuřivosti jsem se rozmáchl, vzal jsem ho tou plochou a těžkou a tvrdou stranou, ve velkolepém stylu, po celém boku hlavy, po jeho lebce, jeho chrámu, jeho bytosti.

byl to skoro náraz světla, jak všechno křičelo. pak to utichlo. byl jsem venku, najednou, dole na chodníku, po všech těch schodech, ani nevím jak. jako šťastnou náhodou jel kolem žlutý taxi. TAXI! byl jsem uvnitř. NA HLAVNÍ NÁDRAžÍ.

bylo to fajn, nehlučné pneumatikyv ranním vzduchu. NE, MOMENT, vyrazil jsem ze sebe. RADĚJI NA AUTOBUSOVÝ. CO JÉ, CO SE DĚJE? zeptal ‚se taxikář.

PRÁVĚ JSEM ZABIL OTCE. VY STE ZABIL SVÝHO TÁTU? ŘÍKÁ TI NĚCO JEžÍŠ

KRISTUS? NO ABY NE.

TAK JAK ŘÍKÁM: NA AUTOBUSÁK.

na nádraží jsem hodinu seděl a čekal, než přijede autobus db New Orleans. vrtalo mi hlavou, jestli jsem ho zabil. nakonec jsem vzal psací stroj a kufr a nastoupil. psací stroj jsem zatlačil hluboko do zavazadlového prostoru u stropu, nechtěl jsem, aby mi ta věc spadla na hlavu. byla to dlouhá cesta, hodně jsem pil a trochu se zapletl s jednou zrzkou z Fort Worthu. vystoupil jsem s ní, ale protože žila s mámou, musel ,f jsem si někde sehnat nocleh, a omylem jsem si koupil pokoj v bordelu. ženské tam celou noc hulákaly věci jako: „HEJ! ani ZA NIC nepočítej s tím, že DO MĚ budeš vrážet něco TAKOVÝHO!“ celou noc splachování

záchodů. otevírání a zavírání dveří.

ta zrzka byla bud úplně neviňoučká, anebo čekala na někoho lepšího. odjel jsem z města, aniž jsem se jí dostal do kalhotek. konečně jsem vyrazil do New Orleans.

ještě k Elfovi, vzpomínáte? to byl ten man~, s kterým jsem ‚,, se bil u sebe v pokoji. tak Elf to za války chytl v kulometné palbě. prý byl dlouho na lůžku, 3 nebo 4 týdny, a až pak bylo po něm. ale nejdivnější na tom je, že mi pověděl, ne, on se mě přímo zeptal, „hele, a co když nějakej IDIOTSKEJ kretén zmáčkne spoušť kulometu a já budu na dvě půlky?“

tak to je tvoje chyba. „no tak mně je jasný, že ty před nějákej pitomej zasranej kulomet nepolezeš.“

„to si kurva piš, že ne, kamaráde. jedině že by ho měl v prackách nějakej Američan.“

„nech si ty kecy! já přece vím, že svou vlast miluješ. vidím Eito na očích! lásku, opravdovou lásku!“

a to jsem ho praštil poprvé. zbytek příběhu už znáte.

když jsem dorazil do New Orleans, dal jsem si bacha, abych nevlezl do nějakého bordelu, i když, pravda, jako bordel mi připadalo celé město:

seděli jsme v kanclu po jednom z těch klasických zápasů, co jsme vedli 7 ku 1 a projeli to 7:8, sezóna byla v druhé půlce a my byli na úplně na konci tabulky, 25 her za prvním v pořadí a mně

bylo jasný, že tohle je moje poslední sezóna ve funkci manažera Blues. náš nejlepší pálkař měl koeficient odpalů 0,243 a v poli měl náš nejlepší muž 6 home runů. první nahazovač měl poměr 10

neúspěšných nadhozů ku 7 úspěšným, kdy soupeř udělal v průměru 3,95 běhů. starej Henderson vytáhl ze zásuvky půllitra, přihnul si a přistrčil láhev ke mně.

„a vrchol všeho je,“ pokýval Henderson hlavou, „že asi před dvěma tejdny jsem chyt filcky.“

„á sakra, to vám nezávidím, šéfe.“

„hele, o moc dýl už mi šéfe ř‘kat nebudeš.“

„jasně. ale baseballovýho manažera, kterej by dokázal vytáhnout takovýhle

chlastometry.ze dna tabulky, na světě nenajdete,“ opáčil jsem a obrátil do sebe třetinu láhve.

„a ke všemu si myslím,“ řekl Henderson, „že jsem ty filcky chyt od starý.“

nevěděl jsem, jestli se mám smát nebo co, a tak jsem raději zůstal zticha. ozvalo se slaboulinké zaklepání a dveře kanceláře se otevřely. stál tam pošuk s papírovými křídly přilepenými na zádech.

byl to mladíček asi tak osmnáctiletý. „víte, rád bych pomohl vašemu klubu,‚ vylezlo z něho. měl na sobě velká papírová křídla. fakt cvok. v obleku vystřižený díry. křídla si přilepil na záda. nebo upevnil řemenem. nebo tak nějak.

„hele,“ ušklíbl se Henderson, „byl bys tak laskav a ráčil odsud odprejsknout?! na hřišti si užijeme dost komedie i s tím, jak hrajem normálně. dneska se lidi tak nasmáli, že jsme ze stadionu museli utýct. povídám ti padej pryč a to pěkně rychle!“

mladíček se natáhl, dal si loka, postavil láhev a řekl, „pane Hendersone, já jsem odpověď na vaše modlitby.“

„mladej, „ zamračil se Henderson, „na to, abys moh chlastat, seš ještě moc malej cucák.“

„jsem starší, než vypadám,“ namítl mladíček.

„a já mám něco, z čeho zestárneš eště trochu víc!“ Henderson zmáčkl tlačítko pod deskou stolu. to bylo na Bulla Kronkita. ne že bych tvrdil, že Bull někdy někoho zabil, ale budete mít štěstí, když budete moct kouřit havanu aspoň z gumový prdele, když si vás vezme do parády. Bull

vešel dovnitř

a při tom málem sejmul jeden z pantů.

„tak kterej to bude, šéfe?“ zahučel a v dlouhých stupidních prstech mu cukalo, jak se rozhlížel po místnosti.

„tadyten pitomec s papírovýma křídlama,“ určil Henderson.

Bull se přiblížil.

„nedotýkejte se mne,“ špitl pitomec s papírovýma křídlama. Bull vyrazil, A NA MOU ČEST ten pitomec se VZNESL DO VZDUCHU! mával křídly a poletoval po místnosti, těsně pod stropem. s Hendersonem jsme se natáhli po flašce, ale starej byl rychlejší. Bull padl na kolena: „PANE NA NEBESÍCH, SLITUJ SE NADE MNOU! ANDĚL! ANDĚL!„

„přestaň se chovat jako hlup ák!“ pravil anděl, plácaje se ve vzduchu. „já nejsem žádný anděl. jen bych rád pomohl Blues. odjakživa jim fandím.“

„dobrá. pojď dolů. promluvme si k věci,“ kývl Henderson. anděl, nebo co to vlastně bylo, se snesl dolů a přistál na židli. Bull mu serval boty a ponožky a jal se mu líbat nohy. Henderson se předklonil a s obrovským znechucením mu plivl do tváře: „di do hajzlu, zrůdo jedna pitomá! co nesnáším, je tahle uslintaná sentimentalita!“

Bull si utřel tvář a potichoučku se vypařil.

Henderson zpřeházel všechny zásuvky naruby. „kurva, kde mám ty smlouvy! někde tady to musí

být.“

během hledání lejster našel další půllitr a otevřel ho. strhl celofán a zadíval se na mladíčka:

„hele, umíš dát vnitřní faleš? a vnější? a co skluzy?“

„co já vím,“ pokrčil okřídlenec rameny, „až dosud jsem se skrýval. vím jen to, co jsem se dočetl v novinách a co jsem viděl v televizi, ale odjakživa fandím Blues a tuhle sezónu je mi vás moc líto.“

„‘ses skrýval? proboha kde? s takovými křídly se přece neschováš někde v Bronxu ve výtahu! co v tom je za fígl? jak‚s to udělal?“

„pane Hendersone, nerad bych vás otravoval všemi těmi detaily.“

„jak se mimochodem jmenuješ, mladej?“

„Jimmy. Jimmy Krispin. zkrátka J. K. „ „hele mladej, na co si to kurva hraješ, chceš mě pěkně

vyjebat, co?“

„ale to ne, pane Hendersone.“ „tak ruku na to!“

podali si ruce.

„kristepane, ty máš ale STUDENÝ pracky! nemáš náhodou hlad?“

„kolem čtvrté jsem si dal hranolky, kuře a pivo.“ „na, napij se, mladej.“

Henderson se obrátil ke mně. „Bailey?“ „no?“

„chci, aby celej ten posranej týden stál zítra ráno na hřišti. a bez výjimky, od dob atomovky tady ještě něco TAKOVÝHO nebylo. a teď už vás nevidím a pěkně do hajan. máš kde chrápat, mladej?“

„jasně,“ řekl J. K. na to sletěl schodištěm ven a my zůstali v kanclu sami. stadion jsme pečlivě uzamkli. dovnitř jsme pustili jen tým, jinak nikoho. při pohledu na toho maníka je v kocovině nemohlo napadnout nic jiného, než že rozjíždíme nějaký reklamní trik. anebo ho nacvičujeme. tým šel do pole a mladej na postavení pálkaře, kdybyste jen viděli, jak VALILI krví podlité oči, když mladej odklepl míček po lajně u třetí mety a ODLETĚL na první! jen se jí dotkl a než stačil hráč u třetí mety poslat míček dál, už přeletěl k druhé metě. jeden vedle

druhého se tam jen tak zmítali, takhle brzy za světla v 10 ráno. každý, kdo hrál za mužstvo jako Blues, musel počítat s tím, že je vlastně blázen, ale tady to bylo něco jiného, když se potom nahazovač už už chystal hodit míček na v pálkaře, kterého jsme postavili na výchozí metu, J. K. se přenesl na třetí! přeletěl tam jako tryskáč! i kdybyste si ráno stačili dát dvě sody, stejně byste nestíhali ty křídla ani zahlídnout. a než se míček dostal k základně, ta věc už vzlétla a dotkla se domácí mety.

ukázalo se, že mladej vlastně uhraje celé vnější pole. lítal strašně rychle! stačilo vzít dva muže hrající mimo kosočtverec a postavit je dovnitř, tím jsme získali dva muže na kraťasy a dva druhé metaře. na to, jak mizerný jsme byli tým, jsme byli šíleně dobří. dnes večer to bude první zápas extra ligy s Jimmy Krispinem v poli. . doma jsem nejdříve ze všeho zavolal Bugsy Malonovi. „Bugsy, jakej je poměr sázek na letošní vítězství Blues v lize?“

„nijakej. stáhli jsme ho. nikdo není takovej magor, aby sázel na Blues, i kdyby to bylo 10 000 ku jedný.“

„kolik mi nabídneš?“ „to myslíš vážně?“

„Jo“

„50 ku jedný. ‚sadíš dolar, vid že jo?“

„litr.“

„celej litr.? počkej, počkej! do dvou hodin ti brnknu.“

telefon zazvonil za hodinu a čtyřicet pět minut. „fajn, beru to. litr se neztratí. já už se o něj nějak postarám.“

„díky, Bugsi.“

„rádo“ ‚

na ten první večerní zápas, na ten nikdy nezapomenu. mysleli si, že jde jen o nějakej fórek, jako abysme vyhecovali diváky a dostali je na svou stranu, ale zápas doopravdy začal, až když uviděli Jimmyho Krispina, jak stoupá vzhůru k nebesům a chytá jasný homerunový odpal, který by šel tak tři metry nad levou vnitřní ohradou. Bugsy se přivalil dolů do své lóže, aby si omrknul, jak se věci mají. pozoroval jsem ho. když J. K. vyletěl a sebral míček, Bugsymu vypadl z huby jeden z těch jeho pětidolarových doutníků. jenže v pravidlech nebyla arů zmínka o tom, že by chlápek s křídly nemohl hrát baseball, takže jsme je pěkně drželi za koule. a jak. zápas jsme úplně v pohodě vyhráli. Krispin skóroval čtyřikrát. v poli mezi metami nás nedokázali ani jednou vyautovat, a když jsme byli ve vnějším poli, každý jejich odpal byl jasnej aut.

a teprv ty další zápasy. ty davy lidí, co se na nás hrnuly. lidi šíleli, když viděli, jak tam nad námi poletuje, ale taky je táhlo to, že jsme tak rychle stáhli ztrátu 25 her na prvního o v tabulce. davy milují, když se někdo umí odlepit od země. Blues šli nahoru, byl to zázrak nad zázraky. za Jimmym přišel LIFE, udělat s ním rozhovor. TIME. LIFE. PLAYBOY, nic jim nepověděl. „jde mi jen o to, aby Blues získali pohár.“

ale pořád to bylo, čistě matematicky, dost drsný, a přišel poslední zápas sezóny, s Bengály, s kterými jsme se dělili o první místo, vítěz bere všechno. co se k nám přidal Jimmy, jsme neprohráli ani jediný zápas. 250 000 babek jsem měl na dosah ruky. manažer k pohledání‘!

večer těsně před posledním zápasem jsme seděli v kanclu, staroušek Henderson a já. na schodišti se ozval rámus a do dveří vpadl někdo úplně ožralej. J. K. bez křídel. akorát pahýly.

„zasraný křídla! ty krysy mi je uřezaly! nasadili na mě v hotelu ženskou. to byl ale kus. taková

kunda! něco mi hodili do pití. vlezl jsem na ni, a oni mi je začali pižlat! nemoh sem se ani pohnout!

já se nemoh ani udělat! fraška! a ten maník vzadu si furt jen pokuřoval a smál se a byl vtipnej bože můj, to byla krásná ženská, a já se nemoh ani udělat do hajzlu“

„hele mladej, nejseš první, koho vyjebala ženská. teče ti krev?“ zeptal se Henderson.

„ne, to je jenom kost, je to celý kostěný, ale já jsem tak nešťastnej, vy jste mí kámoši a já vás zklamal, zklamal jsem Blues, mně je tak mizerně, tak mizerně, strašně mizerně.“

jim že je mizerně? já přišel 0 250 tisíc.

dojel jsem flašku, co byla na stole. J. K. byl, křídla nekřídla, příliš ožralej, aby mohl hrát. Henderson položil hlavu na stůl a rozplakal se. pistoli měl ve spodním šuplíku. strčil jsem ji do kabátu a sešel z věže dolů do rezervovaných lóží. vybral jsem si kóji hned za Bugsy Malonem. seděl tam s nějakou nádhernou ženskou. byla to Hendersonova lóže a Henderson se upijel k smrti s mrtvým andělem. už ji nepotřeboval. a mužstvo nepotřebovalo mě. brnknul jsem dolů na lavičku, ať to někdo vezme, třeba pálkař.

„ahoj Bugsy,“ řekl jsem.

naši byli v poli, takže soupeř začínal na pálce.

„kde máš toho svýho středopolaře? nikde ho nevidím,“ otočil se Bugsy a zapálil si doutník za pět babek.

„náš středopolař je zpátky na nebesích, a to díky jedný tvý pilce na železo za tři padesát.“

Bugsy se zasmál. „já když se vychčím mezkovi do voka, je z toho whisky s mátou a ledem. proto jsem tam, kde jsem.“

„copak je to za krasavici?“

„jo, to je Helena. Heleno, to je Tim Bailey, nejhorší manažer, jakýho kdy baseball viděl.“

Helena překřížila ty dvě nylonové věci zvané nohy a já musel Krispinovi všechno odpustit.

„vás ráda poznávám, pane Bejly.“ „hm.“

zápas začal. jako zastara. okolo sedmé směny už to bylo 1Q ku 0. Bugsy byl na vrcholu na blaha, hned vedle sebe nohy tý kundy; pěkně se o ní otíral, celej svět v kapse. otočil se a podal mi jedno to pětidolarové cigáro. zapálil jsem si.

„byl to fakt anděl?“ zeptal se, na rtech něco jako úsměv. „to nemám ponětí, ale chtěl po nás, abysme mu říkali jednoduše J. K. „ „tak se mi zdá, že Člověk to Bohu skoro pokaždý, co se daj do křížku, pěkně natře,“ prohlásil.

„no nevím,“ opáčil jsem, „já to zas vidím tak, že uřezat chlapovi křídla je něco jako uříznout mu ptáka.“

„možná že jo. ale podle mě silní uváděj věci do pohybu.“ „anebo smrt je zastavuje. tak jak je to doopravdy?“

vytáhl jsem pistoli a vrazil mu ji do týla.

„ježišmarjá Bailey! ovládej se! dám ti půlku všeho, co mám! ne, dám ti všecko! dám ti, tuhle kundu, všecko, všecky svý krámy, jenom dej pryč tu pistoli!“

„tak podle tebe je v zabití síla. dobrá, ochutnej kousek týhle síly!“

zmáčkl jsem spoušť. hrůza. velká ráže. kousky křehké hlavy, všude kolem mozek a krev, na mně, na jejích nylonových nohou, na jejích šatech

hra se na hodinku přerušila, aby nás odtamtud odtáhli mrtvého Bugsyho, jeho šílenou hysterickou ženskou a mě. pak až dokončili směny.

Bůh nad Člověka; Člověk nad Boha. matka zavařovala jahody a přitom kolem bylo všecko v prdeli. příští den mi do cely bachař donesl noviny:

„BLUES TO VE 14. SMĚNĚ SROVNALI, VYHRÁLI 12:11 A POHÁR JE JEJICH!“

přistoupil jsem k oknu cely, v osmém poschodí. noviny jsem zmuchlal do koule a prostrčil mříží, zmačkal jsem je a zmuchlal a protlačil je mřížemi a pak jsem sledoval, jak padají,

jak se rozprostírají, jako kdyby měly křídla, jasně, hovno, kecám, snášely se jako každý jiný zmačkaný

papír, dolů k moři, dolů k jeho bleděmodrým vlnám, a já si na ně nemohl šáhnout, Bůh to Člověku natírá vždy a pořád, ať už je Bůh Cokoli, nějaký buzerantský kulomet nebo Kleeův obraz, fajn, a ty nylonové nohy teď obepínají jiného zasraného pitomce. Malone mi dluží 250 táců a nemůže mi je vyplatit. J. K. s křídly, j. K. bez křídel, J.K na kříži, byl jsem pořád ještě trošku naživu a odšoural jsem se zpátky, sedl si na takový ten vězeňský nočník bez víka a začal srát, exmanažer první ligy, exčlověk, od mříží zafoukal nepatrný větřík a nepatrná byla cesta ven.

„ bylo tam horko. šel jsem ke klavíru a začal hrát, na ten klavír.nevěděl jsem, jak se na klavír hraje. jenom jsem třískal do kláves. na gauči tančili nějací lidé. pak jsem se mrkl pod klavír. na zemi tam ležela dívka, ruce a nohy rozhozené do stran, šaty vyhrnuté až k bokům. jednou rukou jsem hrál a druhou jsem se natáhl pod klavír a nenápadné ji začal ošahávat. buď to, že , jsem tak mizerně hrál, anebo to, že jsem jí tam strkal ruku, ji vzbudilo. vylezla zpod klavíru. ti na gauči přestali tancovat. zamířil jsem ke gauči a na čtvrthodinku vytuhnul. nespal jsem už dva dny a dvě noci. bylo tam horko, děsně horko. probral jsem se a vyzvracel do nějakého hrníčku. najednou byl plný a já musel pokračovat na gauč. někdo přinesl velký kastrol. právě včas. hodil jsem to tam. kyselo. všechno bylo kyselé.

vstal jsem a odešel do koupelny. byli tam dva nazí chlapi. .

jeden měl nějaký krém na holení a štětku a tomu druhému dělal na ptákovi a na koulích pěnu.

„hele, chci se vysrat,“ upozornil jsem je.

„jen si posluž,“ řekl ten namydlený, „my ti v tom bránit nebudem.“

šel jsem dál a sedl si.

ten s tou štětkou řekl tomu namydlenému: „tak jsem slyšel, že Simpson dostal padáka z Klubu 86.“

„KPFK,“ pokýval hlavou ten druhý, „vyrážej víc lidí než Douglasovy aerolinie, Sears Roebuck a Thrifty Drugs dohromady. jedno špatný slovo, jedna věta, co je v rozporu s jejich nalajnovanýma představama o lidskosti, politice, umění a tak, a máš padáka. jedinej, kdo má v KPFK svý místo jistý, je Eliot Mintz, podobá se takové té tahací harmonice pro děti: mačkej ho jak chceš, stejně z něj vyjde ten samej zvuk.“

„tak a pojď na to,“ řekl ten se štětkou. „na co jako?“

„chvilku si hoň ptáka, a~ se ti postaví.“ vysral jsem obrovské hovno.

„ježiš!“ vykřikl ten, co měl štětku, ale teď už ji neměl. hodil ji do umyvadla.

„co ježiš?“ zeptal se ten druhý.

„ty máš ale žalud vypadá to jak palička.“ „jednou se mi stala taková nehoda. tím to je.“ „to bych si dal taky líbit, takovouhle nehodu.“ vytlačil jsem další hovno.

„a teď pojď na to.“ „na co jako?“

„tak trochu vystrč zadek a vsuň si ho mezi stehna.“ „takhle?“

„jo“

„a co teď“

„dej břicho dolů. a klouzej. tam a zpátky. pořádně stiskni nohy. to je ono! vidíš to! teď už nikdy nebudeš potřebovat ženskou!“

„ale Harry, vždyť tohle nemá s kundou nic společnýho!“ „co kecáš! to je teda pěkná pičovina!“

„ne, to chce jenom CVIK! uvidíš! uvidíš!“

utřel jsem si zadek, spláchl jsem a šel pryč.

šel jsem k ledničce a vzal si další plechovku piva, ne, 2 plechovky, otevřel jsem obě a jednu jsem načal. usoudil jsem, že se nacházím někde v severním Hollywoodu. sedl jsem si naproti chlápkovi s červenou plechovou přilbou a víc než půlmetrovým vousem. pár nocí sršel vtipem, ale teď už mu docházela šťáva. dojížděl. fáze spánku na něj zatím nepřišla, byl spíš smutný a otupělý. možná třeba doufal, že sežene jointa, ale nezdálo se, že by někdo něco měl.

„Džeku,“ ozval jsem se.

„Bukowski, ty mi visíš čtyřicet babek,“ řekl Džek Bejk.

„poslyš, Džeku, tak se mi zdá, že jsem ti minulou noc dal dvacku. jasně že jo. vzpomínám si na to. byla to dvacka.“ „ale ty si nic nepamatuješ, Bukowski! byl jsi totiž opilý,proto si nic nepamatuješ!“

, tohle Džekovi na opilcích vadilo.

jeho přítelkyně Maggy seděla hned vedle. „jo, dals mu dvacku, dobře, ale to jen proto, žes chtěl něco k pití. šli jsme ven, přinesli jsme ti pár flašek a vrátili drobný.“

„tak jo. kde to ale jsme? v severním Hollywoodu?“ !“ne, v Pasadeně.“

„v Pasadeně? ne, to se mi nějak nezdá.“

už dřív jsem si všiml, že lidi tady chodí za takový velký závěs. někteří byli během deseti nebo dvaceti minut zase venku. někteří nevyšli ven už vůbec. tak to šlo pořád dokola už 48 hodin. dorazil jsem to druhé pivo, zvedl jsem se, odhrnul závěs a vešel dovnitř. byla tam hluboká tma. ucítil jsem trávu a prdele. stál jsem tam a čekal, až si oči zvyknou. byli tam hlavně chlapi. lízali si řitě. šukali zezadu. kouřili si péra. nic pro mne. jsem konzervativní. vypadalo to tam jako v tělocvičně krátce poté, co si všichni chlapi zamakali na bradlech. a ten kyselý zápach semene. natáhlo mě. přistoupil ke mně černoch se světlou kůží.

„hej, nejseš ty náhodou Charles Bukowski?“ „jo,“ řekl jsem.

„ty vole! to je úžasný! četl jsem KRUCIFIX V RUCE SMRTI. podle mě jseš po Verlainovi největší

básník!“

„Verlainovi?“

„jo, Verlainovi!“ .

natáhl ruku a chytl mě za koule. dal jsem mu ji pryč. „co je?“ podivil se.

„zatím ne, zlato, teď někoho sháním.“

„Promiň šel jinam. chvíli jsem se ještě rozhlížel kolem, a zrovna když už jsem chtěl odejít, všiml jsem si ženy, která se jakoby opírala o protější roh. nohy měla od sebe, ale vypadala, že je celkem mimo. přešel jsem na druhou stranu místnosti a podíval se na ni. sundal jsem si kalhoty a spodky. vypadala v pohodě. vrazil jsem ho do ní. vrazil jsem do ní to, co jsem měl.

„ááá,“ vydechla, „to je paráda! máš ho celej zakřivenej! seš jako hák!“

„v dětství se mi stala taková nehoda. něco s tříkolkou.“ „áááá“

zrovna když jsem byl v nejlepším, někdo mi něco VRAZIL mezi půlky. zajiskřilo se mi před očima.

„KURVA, co to je!“ sáhl jsem dozadu a vytáhl to ven. stál jsem tam a držel jsem ho za ocas. „tohle má jako znamenat co, kamaráde?“ vyjel jsem.

„poslyš, kámo,“ řekl on, „celá tahle hra je vlastně velký baliček karet. když se chceš dostat do hry, musíš počkat, až se zamíchají a pak vzít, co ti přijde.“

natáhl jsem si spodky a kalhoty a vypadl pryč.

Džek Bejk a Maggy už odešli. několik lidí vytuhlo na podlaze. šel jsem si dát ještě jedno pivo. vypil jsem ho a vyšel ven.

slunce do mě vrazilo jako policejní auto se zapnutým červeným majákem. brouka mi někdo vytlačil do cizí příjezdové cesty, za sklem jsem měl parkovací lístek. pořád tam ale bylo dost místa, abych se dostal ven. každý znal svou míru. to bylo pěkné. zastavil jsem u jedné benzinové pumpy a tam mi poradili, jak se dostanu na pasadenskou dálnici. namířil jsem si to domů. potil jsem se. kousal jsem se do rtů, abych neusnul. ve

schránce byl dopis od mé bývalé ženy z Arizony.

„vím, že tě občas přepadají deprese a pocity osamělosti.

v tom případě by sis měl zajít do klubu Most. chodí tam lidé,

kteří by se ti, myslím, mohli zamlouvat. přinejmenším někteří

z nich. uvidíš. anebo by sis měl zajít na čtení poezie do kostela unitářské církve“

napustil jsem si plnou vanu vody, příjemně, horké vody.

svlékl jsem se, našel jsem si pivo, půlku jsem vypil, plechovku jsem postavil na okraj vany a vlezl si dovnitř, vzal jsem pěnu a štětku a začal jsem si poklepávat na péro a na kulky.

s Nealem C., s chlapcem z Kerouaca, jsem se seznámil těsně

před tím, než se položil tam dolů k mexickým kolejím a zemřel. panenky mu trčely jak špendlíky, hlavu měl přilepenou na reprák, pohupoval se, poskakoval, dělal oči, měl na sobě

bílé tričko a vypadal, že zpívá jako kukačka, a o fous předbíhal rytmus, jako kdyby vedl vojenskou přehlídku. sedl jsem si, dal jsem si pivo a pozoroval ho. vzal jsem si s sebou jedno nebo dvě balení po šesti lahvích. Bryan zrovna dával dvěma mladíkům zadarmo film a práva na show, s kterou to šlo furt z kopce a kterou oni chtěli pokrýt. ani nevím, co s ní bylo, a jak se jmenoval básni‘k z Frisca, co ji dělal, to si už vůbec nevzpomínám. Neala C. si prostě nikdo nevšímal, a jemu to bylo fuk, nebo to aspoň předstíral. když skončila písnička, oba mladí odešli a Bryan mě šel představit tomu úžasnému Nealovi Č.

„dáš si pivo?“ zeptal jsem se.

Neal ho vytrhl z přepravky, vyhodil do vzduchu, chytil, urval víčko a nadvakrát, dlouhými loky do sebe obrátil celý půllitr.

„dej si ještě.“ „jasně.“ „tak jsem si myslel, že umím pít pivo.“

„jsem drsnej mladej grázl z kriminálu. už jsem od tebe něco čet.“

„já od tebe taky. tamto jak lezeš oknem v koupelně a schováváš se nahej v křoví. to je dobry‘.“

„jo jo.“ věnoval se pivu. neměl stání. pořád poletoval kolem. všechno dělal s takovou razancí, světlo věčnosti, ale nic zlého v něm nebylo. h‘bil by se vám, i kdybyste nechtěli, protože Kerouac z něho udělal moc velkého ranaře a tím ho sejmul, a Neal byl ostrej, a hodně kousal. ale Neal byl v pohodě, víte, a taky je třeba fakt, že Jack nebyl jeho máma, že jen napsal knihu. akorát ho zničil, úmyslně nebo neúmyslně.

hrála Eternal High, Neal tancoval po celé místnosti. obličej měl strhanej, utrápenej, a tak vůbec, ale tělo, tělo měl jak osmnáctiletej kluk.

„Bukowski, chceš si to s ním rozdat?“ obrátil se na mě Bryan. „fajn, dem na to?“ zeptal se mě. zase nic zlýho. jenom pokračoval ve hře.

„ne, děkuju. v srpnu mi bude osmačtyřicet. poslední výprask už mám za sebou.“

nezvládl bych ho.

„kdys naposled viděl Kerouaca?“ zeptal jsem se.

myslím, že řekl, že v šedesátém druhém nebo třetím. prostě hodně dávno. tak jsem s Nealem nějak dával piva a pak jsem musel skočit ven pro další. papírování už bylo celkem v cajku a Neal měl chrápat u Bryana a B. mě pozval domů na večeři. řekl jsem, že v pohodě, a že jsem už měl trochu v palici, ani jsem netušil, co se jako bude dít. když jsme vylezli ven, zrovna začalo drobně mžít. tak akorát aby to pěkně zasralo ulici. pořád jsem ještě nic netušil. myslel jsem, že řídit bude Bryan. ale k volantu se nahrnul Neal. chytl. jsem zadní sedadlo. B. si vlezl dopředu k Nealovi. a začala jízda. pěkně po těch kluzkých ulicích. když už se zdálo, že jsme za rohem, Neal se vždycky rozhodl vzít to doprava nebo doleva, kolem zaparkovaných aut, o fous od krajnice. lepší slovo než fous mé nenapadá. kousíček a bylo po nás. tak tak jsme to vždycky minuli a já tam hulákal pitomosti jako, „hej, pičo, co děláš!“, a Bryan se smál a Neal prostě řídil dál, a nebyl ani zachmuřený, ani šťastný, ani cynický, jen tak tam seděl a dělal pohyby. chápal jsem to, nešlo to jinak. byla to jeho býčí aréna, jeho dostihová dráha. bylo to svaté a muselo to tak být.

nejlepší to bylo kousek za Sunsetem, směrem na sever, na Carlton. mrholilo už pěkně, ulice v prdeli, vidět bylo hovno. vyjeli jsme ze Sunsetu a Neal zachytil svůj příští pohyb, šachy v plný

rychlosti, jen se mrkl a musel to mít spočítaný: doleva na Carlton to bylo k Bryanovi. blok vedle. jedno auto jelo před námi a dvě se k nám blížily z protisměru. klidně teď mohl zpomalit a přizpůsobit se ostatním, jenže to by přišel o svůj pohyb. a to on ne. hodil to kolem auta před náma a já si pomyslel, fajn, tak to bychom měli, na tom nezáleží, na tom opravdu ani trochu nezáleží. takhle ti to běží v hlavě, takhle mi to proběhlo hlavou. obě auta se srazily, předkem, přední světla toho druhého mě jako vlna zblízka spláchly na zadním sedadle. jsem přesvědčený, že řidič proti nám v poslední chvílí šlápl na brzdu. a minul nás o vlásek. Neal s tím určitě počítal. jeho pohyb. ale to nebylo vše. hnali jsme si to už hodně rychle a další auto šinoucí se k nám z Hollywoodské akorát blokovalo odbočku vlevo na Carlton. jeho barvu nikdy nezapomenu. tak blízko jsme byli. zhruba šedodomodrý,. ojetý sporťák, valil se tam, neforemný a tvrdý, asi .jako ocelový prut. Neal to střihl doleva. připadalo mi, že to musíme napálit přímo doprostřed auta. to bylo jasné. jenže jeho pohyb dopředu a náš doleva do sebe perfektně zapasovaly. bylo to o fous. už zase. Neal to zaparkoval a šli jsme dál. Joan nám přinesla večeři.

Neal snědl celou svoji porci i větší část mojí. dali jsme si něco vína. John měl jako chůvu superinteligentního homosexuálního mladíčka, který se potom, když o tom teď tak přemýšlím, dal k nějaké rockové kapele nebo se zabil nebo tak něco. no a já ho pokaždé, co šel kolem, štípl do zadku. hrozně se mu to 1‘bilo.

asi jsem to trochu přetáhl. bavil jsem se s Nealem, pili jsme. chůva měl plnou hubu Hemingwaye, pořád mě s ním nějak srovnával, až jsem ho poslal do háje a on šel nahoru zkontrolovat Jasona. pár dní na to mi zavolal Bryan: „Neal umřel, Neal je mrtvej.“ „do hajzlu.“

potom mi o tom pověděl víc. a zavěsil. a bylo.

po všech těch jízdách, všech těch stránkách z Kerouaca, všech těch kriminálech zemřít sám pod zmrzlým mexickým měsícem, sám bez pomoci, rozumíte? víte o těch mizerných mrňavých kaktusech? Mexiko není na hovno jenom proto, že se v něm těžko žije; Mexiko prostě je na hovno. umíte si představit číhavé pohledy pouštních zvířat? hloupé, rohaté žáby, hadi podobní skulinám v lidských myslích, pitomě se plazí, zastavují a čekají, pod pitomým mexickým měsícem. plazi a jejich chvatné pohyby, plazi zírající přes jeho tělo v bílém tričku ležící v písku. Neal, který našel svůj pohyb a nikoho nezranil. drsnej mladej grázl z kriminálu se položil v Mexiku ke kolejím.

tu noc, co jsem s ním jedinkrát byl, jsem mu řekl: „Kerouac o tobě napsal všechny kapitoly kromě

jediné, poslední. a tu už mám napsanou já.“

„jen si posluž,“ on na to, „klidně to napiš.“ poslední verze.

tam, kde sebevraždy visí ve vzduchu a kde mušky žerou bábovičky z písku, tam léta jsou delší. Jack je slavný a dosud žijící pouliční básník z padesátých let. hodím flašku do kanálu, jsme ve Venice, Jack se sem na týden nebo tak zašil, teď někdy má mít někde čtení. ten kanál vypadá divně, hodně divně.

„zas tak hluboký to není, abych se zlikvidoval.“ „jo vole,“ hlas jak z drsnýho filmu. „si piš.“

má šediny v sedmatřiceti. orlí nos. povadlej. plnej energie, ožralej. chlapák. fakt samec. mírně

židovskej úsměv. žid ale možná není. ptát se ho nebudu.

Jack je zná všechny. Barney Rossetovi se na večírku vychcal do boty, protože se mu nelíbilo něco, co řekl. zná Ginsberga, Creeleyho, Lamantiu a tak dál, a teď poznal Bukowského.

„jo vole, Bukowski sem přišel za mnou, do Venice. držka samá jizva. svěšený ramena. na pohled hodně utahanej chlápek. moc toho nenamluví, a když už, tak je to nuda, nějaký banality. to se ti nechce věřit, že napsal všecky ty básnický sbírky. na tý poště mu dali zabrat. šlo to s ním z kopce. ztratil jiskru. je to kurva škoda, ale víš, jak to chodí. furt je to ale machr, fakt machr, no ne,“

Jack zná vnitřní svět, a je to k smíchu, ale je to fakt, lidi nejsou nic moc, všechno je to jeden zkurvenej podvod, ne že byste to už dávno nevěděli, ale pobaví to, když si tak sedíte u kanálu ve Venice a snažíte se dostat z mimořádně velké kocoviny.

listuje si knihou. samé obrázky básníků. já tam nejsem. začal jsem pozdě a moc dlouho jsem žil v malých pokojích a pil víno. vždy mají pocit, že poustevník je šílený, a proč by nemohli mít pravdu.

prohlíží si tu knihu. panebože, to j~ prdel, válet se tu s kocovinou, dole voda, a Jack si tady listuje, slunce sem probleskuje, nosy, uši, fotografie se lesknou. je mi to jedno, ale mám pocit, že bychom se měli o něčem bavit a mně to moc dobře nekecá a Jack si dělá svoje, tak do toho, kanál ve Veniče, takhle přežívat je smutné, smutné jak kuřinec „tady tomu před dvěma roky hráblo.“

„von chtěl, abych mu ho vykouřil. prej mi pak vydá knihu.“ „a udělals mu to?“ .

„já? sem mu dal! takhle!“

ukáže mi svou drsňáckou pracku.

směju se, je v pohodě a je to člověk. každý chlap se bojí, že by mohl být buzerant. trochu mě to unavuje. možná by se _ z nás všech měli stát buzeranti, kteří budou v klidu. kromě drsňáka Jacka. ten je pro změnu dobrý. strašně moc lidí se rozumově, bojí mít něco proti buzerantům. stejně tak strašně moc lidí se, rozumově, bojí mít něco proti levičákům. je mi fuk, o co jde, vím jen jedno: strašně moc lidí má strach.

Jack, to je můj člověk. poslední dobou jsem potkával až příliš mnoho intelektuálů. začínám mít plné

zuby všech těch drahocenných mozků, kterým musí pokaždé, co promluví, z huby vypadnout diamant. unavuje mě bojovat o každý kousek vzduchu pro svou mysl. proto jsem se tak dlouho vyhýbal lidem, a když se s nima teďka tak setkávám, zjišťuju, že je na čase, abych se vrátil do své jeskyně. vedle mysli tady máme i spoustu jiných věcí: je tu hmyz a palmy a pepřenky, a já si do jeskyně vezmu pepřenku, k smíchu, co. lidi vás vždy zradí.

vůbec jim nevěřte.

„za celou tou hrou na poezii stojí teplouši a levičáci,“ povídá Jack. čumí do kanálu. je taková pravda, že diskutovat a přít se má v sobě trpkost a faleš, a já nevím, co s tím. rozhodně si uvědomuju, že s poezií je něco v nepořádku, knihy těch slavných, Shakespeara nevyjímaje, jsou strašlivě nudné. myslíme tím totéž?

rozhodl jsem se, že se vytasím s nějakou pitomostí. „vzpomínáš si kdysi na ten časák poezie? už

nevím, kdo to byl, jestli Monroeová nebo Shapiro nebo kdo, stejně už to nečtu, už to stojí za prd, ale zapamatoval jsem si jeden Whitmanův

výrok: „k tomu, abychom měli úžasné básníky, potřebujeme úžasné posluchače.“

Whitmana odjakživa beru jako básníka většího, než jsem já sám, jestli na tom vůbec záleží, jenomže tady to vzal ze špatného konce. správně je to takhle: ,k tomu, abychom měli úžasné posluchače, potřebujeme úžasné básníky.“

„jasně tak to má bejt,“ povídá Jack, „nedávno sem na ňáký párty potkal Creeleyho a tak sem se ho zeptal, esli už někdy čet Bukowskýho a von ti ztuhnul, úplně hotovej, nic neřek, jako rozumiš, ne.“

„do hajzlu, dem pryč.“

zvedáme se a jdeme k autu. ani nevím, kde jsem ho splašil. pěkná kraksna, jak jinak. Jack s sebou pořád táhne tu knížku a listuje si v ní.

„tadyten ti ho klidně vykouří.“

„jo?“

„tendle si vzal učitelku a vona ho řeže bičem přes prdel. strašná ženská. po svatbě už nenapsal ani prd. vona si jeho duši namotala na kundu.“

„mluvíš teď o Gregorym nebo Kerákovi?“ „ne, to jde o někoho úplně jinýho“ „kristepane na nebesích!“

pořád si to šlapeme k autu: jsem dost otupělý, ale ENERGII tohohle člověka prostě cítím, jeho ENERGII, a uvědomuju si, že je klidně možné, že jdu po boku jednoho z mála nesmrtelných a neškolených, přirozených básníků naší doby. a po chvilce přemýšlení si taky uvědomuju, že na tom nezáleží.

nasednu. nastartovat sice jde, ale převodovka je už zas v hajzlu. celou cestu musím jet na dvojku a na každém semaforu mi ta děvka chcípne, vybitá baterka, modlím se, ať znova nastartuju, ať

nenarazím na cajty, ať nechytnu pokutu za řízení v opilosti, ať už vůbec žádní kristové nejsou přibíjeni na vůbec ničí Kříže, můžeme si vybrat mezi Nixonem a Humphreym a Ježišem Kristem a půjdem do hajzlu, ať už se otočíme tam nebo tam, a zatáčím doleva, nakonec brzdím a lezeme ven. Jack se pořád ještě hrabe v té knize.

„tady tenhle je v pohodě. zabil sebe, svýho otce, matku, svoji ženu, ale svý tři děti ani psa nezastřelil. vod Baudelaira jeden z nejlepčích básníků.“

„jo. _ „si kurva piš.“

soukáme se z kraksny ven a já ji křižuju, ať ta děvka baterie ještě jednou zapálí. vyjdeme nahoru a Jack zabuší na dveře. „BIRDE! BIRDE! To jsem já, Jack!“

dveře se otevřou a objeví se ten Bird. mrknu se na něho dvakrát. nejde poznat, jestli je to muž nebo žena. tvář má jako opiový výtažek nedotčené krásy. je to muž. podle pohybů. taky je mi jasné, že pokaždé, co vyrazí do ulic, se dostane do průseru, od lidí může čekat jen něco hodně brutálního. zabijou ho, protože ještě zdaleka neumřel. já už z devíti desetin zemřel, ale tu poslední desetinu si držím jako bouchačku.

když jdu po ulici, v trafice mě nepoznají, i když trafikanti jsou po tváři krásnější než všichni američtí prezidenti, což ostatně vůbec není těžké.

„Birde, potřebuju dvacku,“ říká Jack.

Bird ji vyplázne, zatr. dvacku. plynulým a klidným pohybem.

„díky, kámo.“

„jasně, chcete jít dál?“ „v pohodě.“

jdeme dovnitř. sedáme si. je tam knihovna. přejedu ji očima. podle všeho tam ani jedna kniha není

nudná. jsou tam všecky moje nejoblíbenější knihy: co to jako kurva je? je to sen? má strašně

krásnou tvář, co se na něj podívám, je mi fajn, znáte ten pocit, pálivé mexické fazole, po nějakém šíleném tahu, první jídlo po několika týdnech, fajn, do hajzlu, vždycky se mám na pozoru.

‚ ten Bird. a dole oceán. a blbá baterka. kraksna. policejní hlídky na těch jejich trapných suchých silnicích. co to je za pitomou válku. idiotská noční můra, mezi námi jen ten pomíjivý chladivý prostor, jednou všichni dostanem takovou pecku, že vylítnem a budou z nás

rozmašírovaný dětský

hračky, vysoký podpatky, co rozjařeně běží po schodišti, aby jednou provždy šly do hajzlu, jednou provždy, hlupáci a volové, hlupáci a slouhové, k čertu s naším jalovým frajerstvím. sedáme si. objeví se litr skotské. hodím do sebe najednou víc než deci, uf, obrací se mi žaludek, mrkám, idiot, táhne mi na 50, furt se snažím hrát si na Hrdinu, posranej bohatýr v kanonádě zvratek. přichází Birdova žena. představují nás. má hnědé šaty a tekuté pohyby, celá prostě teče teče, oči se ji smějí, teče, povídám, teče.

„OHÓ HOHÓ HOHÓ!“ vyrazím ze sebe.

vypadá bezvadně. nedá mi to a popadnu ji, sevřu v náručí, hodím na levý bok, roztočím se s ní, rozesměju se. nikdo mě nemá za blázna. všichni se smějeme. všichni to chápeme. pustím ji. sedáme si.

Jack má radost, že se rozjíždím. celou dobu táhl moji duši a teď už má dost. souhlasně se šklebí. je v pohodě. jestlipak jste už alespoň. jedinkrát v životě byli v místnosti plné lidí, na které stačí se mrknout, zaposlouchat se, a oni vám pomůžou. taková to byla čarovná chvíle. věděl jsem to. hořel jsem jak šíleně pálivý mexický guláš. o nic nešlo. v pohodě.

z rozpaků jsem do sebe práskl další decovku. pochopil jsem, že z nás čtyř jsem tady nejslabší, a nechtěl jsem nikomu ublížit, chtěl jsem si jenom uvědomovat jejich nenucenou svatost. má láska byla láska šíleného nadrženého psiska, kterého pustí do kotce plného nažhavených fenek. jenom ty mi mohly ukázat zázraky za spermatem.

Bird se na mě podíval. „hele, jakou mám koláž.“

v ruce držel od pohledu pěknou sračku. visely na tom nějaké pičovinky a ženská náušnice. (mimochodem tak jsem si všimnul, že přeskakuju z přítomného do minulého času. jestli máte něco proti tak vemte bradavku a narvěte si ji do šourku., tiskárna: nechte to tak.) pustím se do sáhodlouhého nudného projevu na téma, co nemám rád, a jak těžce jsem snášel hodiny umění Bird mě nechává úplně splasknout.

když to roztrhne vejpůl, zůstane z toho jen injekční stříkačka a Bird se na mě culí, a vzápětí i já

poznávám vnitřní svět: že asi, jak slyším, zevnitř, jediný feťák, který na to má, je Wm. Burroughs, téměř vlastnící Burroughsovu spol., jediný, kdo dokáže jet v tom natvrdo a zároveň zůstat uvnitř teplým uslintaným tlustým prasetem. právě tohle slyším, pěkně potichoučku. je to pravda? přese všechno, pravda nepravda, Burroughs je hodně nudný spisovatel a nebýt toho, že za ním

stojí

zkušená literární esa, by byl skoro nula, stejně jako Faulkner, kterého berou akorát hodně suší

jižanští extremisté jako je pan Corrington, pan Slooshney a pan Pičovinytojemoje.

„Člověče,“ opakují všichni, „ty ses nám tady opil.“ a taky že jo. taky že jo. taky že jo. jsou už jen dvě možnosti, jít do chládku nebo do hajan. , dělají mi místo. ‚

piju moc rychle. oni se baví dál. slabounce je slyším. spím. spím mezi kamarády. ani moře, ani oni mne neutopí. mé spící tělo mají v lásce. jsem vůl. mé spící tělo mají v lásce. kéž zastihne to všechny děti Boží.

ježišmarjá ježišmarjá ježišmarjá kdo by se staral o vybitou baterii?

šmarjámatko, to byla hrůza, jak se tu s dusotem vyvalili ze všech nesmírných kund světa, až mě i s mým kufrem z lepenky roztočili nahoře poblíž Times Square.

nakonec se mi podařilo jednoho z nich se zeptat, kde je Village, a když jsem tam dorazil, sehnal jsem si pronájem, a když jsem si otevřel flašku vína a shodil boty, našel jsem v pokoji malířský stojan, ale já neuměl malovat, já byl mládenec hledající štěstí, a tak jsem si sedl za stojan a pil víno a díval se ven špinavým oknem.

když jsem se vydal ven, jako že si seženu další flašku, narazil jsem v hale na takového mladíčka v hedvábném županu. měl baret a sandály, nezdravě řídké vousy a stál u telefonu:

„ano, miláčku, ano, já tě musím vidět, ano, prostě musím! v opačném případě si podřežu zápěstí!

ano!“

tady nezůstanu, pomyslel jsem si. ten by si nepřeřízl ani tkaničky. spratek hnusnej usmrkanej. venku tam posedávají v kavárničkách, pohodička, na hlavách barety, parádně ohození, rádoby Umělci. týden jsem tam pop9jel, až mi vypršel nájem, a pak jsem si našel pokoj mimo Village. na to, jak vypadal a jak byl velký, byl hodně levný a mně nelezlo do hlavy proč. za rohem byl bar. celý den jsem tam proseděl u piva. peněz ubývalo, ale jak už to u mě chodí, strašně se mi nechtělo hledat si práci. každý opilý a vyhladovělý okamžik pro mě znamenal jakýsi druh pohody. na noc jsem si koupil dvě láhve portského a šel nahoru do pokoje. svlékl jsem se, potmě jsem vlezl do postele, našel si skleničku a nahl si z prvního vína. vzápětí jsem přišel na to, proč je ten pokoj tak levný. přímo za oknem vedla nadzemní linka metra. byla tam zastávka. přímo za mým oknem. vlak pokaždé osvítil celý pokoj. a já uviděl plný vlak tváří. strašlivých tváří: kurvy, orangutani, hajzlové, šílenci a zabijáci, všichni, kdo mi vládnou. a pak se vlak prudce rozjel a uvnitř se zase setmělo, až do dalšího vlaku plného tváří, který se vždy objevil nečekaně brzo. ještě že jsem měl to víno. barák patřil židovským manželům, kteří měli naproti na ulici taky krejčovství a čistírnu oděvů. rozhodl jsem se, že těch pár hadrů, co mám, by potřebovalo vyčistit. shánění místa mi říhalo a prdělo přes celý můj šílený horizont. vešel jsem tam opilý, hadry v ruce.

„bych to chtěl vyčistit nebo vyprat nebo tak něco“ „nebožátko! jak můžeš chodit takhle OTRHANÝ! něco takového bych nevzala ani na mytí oken. já ti povím Same, Same!“

„hm?“ „ukaž tady fešákovi oblek, co zůstal po tom pánovi!“ „ovšem, to je moc pěkný oblek, mámo!

to nechápu, proč ho tady ten pán nechal!“

celý rozhovor líčit nebudu: já jsem převážně trval tom, že oblek je příliš malý. oni prý že ne. prohlásil jsem, že když není malý, tak je určitě moc drahý. prý že za sedm. řekl jsem, že jsem švorc. prý šest. řekl jsem jim, že jsem švorc. když ustoupili na čtyři, usmyslel jsem si, že mě do něho musí

dostat. dostali. dal jsem jim čtyři babky. šel jsem zpátky do podnájmu, sundal si oblek a šel spát. když jsem se vzbudil, byla tma (pokud ovšem kolem neprojel vlak). rozhodl jsem se, že na sebe hodím nový oblek a vyrazím ven sbalit nějakou buchtu, samozřejmě nějakou úplně parádní. je třeba v sobě podpořit ony dosud neprojevené schopnosti.

když jsem se nasoukal do kalhot, vzadu v rozkroku se mi rozjel cel ý šev. ale já jsem nebyl žádný

posera. bylo to poněkud drsnější řešení, ale ukázalo se, že sako to zakryje. když už jsem měl sako na sobě, levý rukáv se mi u ramene utrhl a z díry se začala sypat pěkně hnusná gumovitá vycpávka. zase mě vzali na hůl.

když jsem se dostal z toho, co zbylo z obleku, věděl jsem, že mi nezbude než se zase přestěhovat. sehnal jsem si nový pronájem. něco jako sklepní prostory, dole pod schodištěm, vchod mezi popelnicemi nájemníků. konečně něco na mé úrovni.

na prvním nočním tahu jsem po zavíračce zjistil, že jsem ztratil klíč. na sobě jsem měl jenom tenkou bílou kalifomskou košili. jezdil jsem autobusem sem a tam, abych nemusel mrznout. nakonec řidič ohlásil konečnou nebo konec jízdy. to už si nepamatuju, byl jsem totiž strašně opilý. venku pořád ještě mrzlo. vystoupil jsem. bylo to před stadionem Yankee. panebože, napadlo mě, tadyhle hrával hrdina mého dětství Lou Gehrig a já tady mám zemřít. no fajn, to sedí.

chvíli jsem se procházel a pak jsem narazil na kavárnu. šel jsem dovnitř. všechny číšnice byly černošky ve středním věku, ale šálky na kafe tam měli velké a kobliha s kávou byla skoro zadarmo. vzal jsem si věci ke stolu, posadil se, koblih jsem zdlábnul hned, kafe jsem usrkával, a pak jsem si vytáhl stovku cigaretu a zapálil si. najednou se ozvalo:

„POCHVÁLEN BUĎ NÁŠ PÁN, BRATŘE!“ „Ó POCHVÁLEN BUĎ NÁŠ PÁN, BRATŘE!“

rozhlédl jsem se. všechny číšnice mi vzdávaly hold. několik dalších zákazníků taky. moc se mi to li‘bilo, konečně nějaké uznání. k čertu s Atlanticem a Harperem. genialita vždy vyjde , najevo. na všechny kolem jsem se usmál a pořádně si potáhl. vtom se na mne jedna z číšnic rozkřikla: „BRATŘE, V PŘÍBYTKU PÁNĚ JE ZAKÁZÁNO KOUŘIT!“ típl jsem to. dopil jsem kafe. vyšel jsem ven. na skle byl nápis: MISIE OTCE SVATÉHO

zapálil jsem si novou cigaretu a vydal se na dlouhou cestu zpátky k pronájmu. tam jsem se ale na nikoho nedozvonil. nakonec jsem se natáhl nahoře na popelnicích a šel spát. věděl jsem, že dole na chodníku by mě krysy dostaly. byl jsem chytrý mladý muž.

byl jsem tak chytrý, že příští den jsem dokonce sehnal práci. a noc na to, s kocovinou, vyklepaný a s náladou pod psa, jsem měl šichtu.

dva staříci měli za úkol mě zaučit. oba už tam pracovali, co bylo metro vynalezeno. šli jsme v řadě

za sebou, pod levou paží takové těžké kusy kartonů a v pravé ruce něco jako otvírák na pivo.

„tady v New Yorku všickni lidi maj po celým těle takový zelený potvůrky,“ poznamenal jeden ten stařík.

„fak‘jo?“ bylo mi úplně fuk, jakou mají barvu.

„to eště uvidíš. každou noc jich sou plný sedadla.“ „tak tak,“ řekl ten druhý. šli jsme dál.

bože můj, řekl jsem si v duchu, zažil někdy Cervantes něco takového?

„hele, podívej,“ drcnul do mě jeden. „každej karton je očíslovanej. každej ten očíslovanej

karton musíme vyměnit za novej, se stejným číslem.“

klapy klap. odzátkoval lišty, přiklepl tam novou reklamu, lišty vyměnil, vzal starou reklamu a dal ji na spodek té haldy kartonů pod levou paží.

„a teď to zkus sám.“

zkusil jsem to. takové úzké lišty, a ne a ne jít ven. ten otvírák byl nějaký vadný. bylo mi blbě a klepaly se mi ruce.

„to půjde,“ ozval se stařík.

vždyť mně TO JDE, čuráku, pomyslel jsem si. pohnuli jsme se dál. potom jsme vzadu z vozu vystoupili a staříci se vydali napřed po pražcích mezi kolejemi. od prkna k prknu to vždycky bylo asi metr daleko. člověk klidně mohl slítnout dolů a ani by se nemusel snažit. koleje vedly asi 30 metrů nad ulicí. k dalšímu vozu to bylo dobrých 30 metrů. oba staříci to s těžkým nákladem kartonů přeskákali z pražce na pražec a u dalšího vozu na mě počkali. v protisměru stál vlak, do kterého z peronu nastupovali lidé. všude kolem bylo dost světla, ale to bylo vše. reflektory vlaku mi zřetelně ukazovaly tu metrovou mezeru mezi pražci.

„HNI SEBOU! HNI SEBOU! MÁME MÁLO ČASU!“

„seru na vás i s tím vaším časem!“ zařval jsem na ně. pak jsem přidal do kroku, po levé straně

zatížený kartony, v pravé ruce otvírák na pivo. jeden krok, dva kroky, tři kroky kocovina, moták.

vlak naproti už byl naložený, a tak se rozjel. najednou tam byla tma jako v prdeli. ještě větší než

v prdeli. neviděl jsem nic. jít dál jsem nemohl. ani otočit se nešlo. tak jsem tam jenom tak stál.

„hni sebou! hni sebou! čeká nás eště fůra vagónů!“ nakonec jsem se trošku rozkoukal. udělal jsem několik dalších vratkých kroků. některá prkna se prohýbala, na okrajích byla zpuchřelá a naštípnutá. přestal jsem vnímat, jaký to dělá rachot. celý ztuhlý jsem se vydal vpřed dlouhými kroky, jeden za druhým, a při každém dalším kroku jsem jenom čekal, jak to rupne a já sletím tam dolů. když jsem dorazil k vagónu, seknul jsem s kartonovýma reklamama a otvírákem o zem.

„vo co de?“

„jak vo co de? jak vo co de? já se vám na to můžu VYSRAT!“ „co se ti jako nelíbí?“

„jeden chybnej krok a člověk se může zabít. to jste tak blbí, že to nechápete?“

„tady se eště nikdo nikdá nezabil.“

„nikdo ale nechlastá tak jak já. hej, honem, sem s tím, jak se odsud sakra dostanu pryč?“

no tady vpravo vedou dolů schody, ale tam se nejde po kolejích, ale přes ně a tím pádem musíš

překročit tak dvě tři třetí koleje.“

„kurva. co to je třetí kolej?“

„tam je elektrika. jak o ni zavadíš, je po tobě.“ „kudy to je?“

staroušci mi ukázali na schodiště. zdálo se mi to docela blízko.

„děkuji vám, pánové.“

„bacha na třetí kolej. je zlatá. nešlápni na ni, nebo z tebe bude škvarek.“

rázně jsem vykročil. cítil jsem, jak mě sledují, každou třetí kolej jsem překonal vysokým a plavným krokem. svítil měsíc a koleje v sobě měly takový klid a něhu.

dorazil jsem ke schodům, zase naživu. dole na konci schodiště byl bar. z baru byl slyšet smích. vešel jsem dovnitř a našel si místo. nějaký chlápek tam vyprávěl, jak o něho maminka

pečovala, jak ho poslala na hodiny klavíru a malování,

a jak z ní všemi možnými způsoby tahal prachy, aby mohl dál chlastat. celý bar se svíjel smíchy. já

jsem se postupně rozesmál taky. byl to génius, rozdával se úplně zadarmo. smál jsem se až do zavíračky. potom jsme se rozešli, každý po svých.

brzy poté jsem z New Yorku odjel a nikdy jsem se tam už nevrátil a nevrátím. velkoměsta se staví

proto, aby zabíjela lidi. města bud‘ štěstí přinášejí, nebo nepřinášejí. převažuje ten druhý typ. v New Yorku musíš mít všechno štěstí při sobě. bylo mi jasné, že tohle nebyl můj případ. a taky mi bylo jasné, že sedím v pěkném pokoji ve východním Kansas City a poslouchám, jak pokojská vedle dostává od správce výprask za to, že se jí nepodařilo mě klofnout. vrátilo mi to pocit skutečnosti, míru a duševní pohody. seděl jsem na posteli, opíral se o zeď a poslouchal, jak vříská. natáhl jsem se pro skleničku, dal jsem si pořádného loka, a pak jsem se natáhnul na čisté povlečení. ten chlápek to fakt trochu přeháněl. bylo slyšet, jak jí naráží hlava o zeď. možná zítra, kdybych nebyl tak utahaný z té cesty autobusem, by jí mohlo něco kápnout. prdel měla pěknou. aspoň že ji přes ni nemlátil. a já jsem byl pryč z New Yorku, téměř naživu.

to vám bývaly večery, tenkrát kdysi v Olympiku. jako hlasatele tam měli takového pravého plešatého Ira (že by Dan Tobey?), a ten měl styl, ten už viděl věci, jako kluk možná zažil i souboje na parnících, i když možná tak starej zas nebyl, ale Dempseyho proti Firbovi viděl určitě. jako bych ho viděl, sahá nahoru pro šňůru a pomalu si přitahuje mikrofon. většina z nás se opila ještě před prvním zápasem, ale my byli pohodáři, pokuřovali jsme doutníky, o světle v životě jsme věděli, a čekali, až nám tam postaví dva borce, kruté, že ano, ale tak to chodilo, takhle si s námi zahrávali a my žili dál, jo, a taky jsme skoro každý měli po boku obarvenou zrzku nebo blondýnu, i já jednu měl. jmenovala se Jane a mnohý mezi námi měl i na deset kol, jeden z nich mě už knokautoval. byl jsem pyšný, když jsem ji viděl, jak se vrací z toalety a kroutí tou svojí ohromnou kouzelnou úžasnou prdelí v přiléhavé sukýnce a všichni z galerie dupou a pískají a hulákají, prdel měla fakt kouzelnou: chlapa uměla úplně vyřídit, že jen lapal dechu a zamilovaně kvílel do cementové oblohy. když sešla dolů a usadila se vedle mne, pozdvihl jsem půllitr jako šlechtickou korunku, podal jí ho, ona upila, vrátila mi ho, a já poznamenal k těm na galerii: „čuráci jedni nadržení, já je zabiju.“

a ona se mrkla na svůj program a usmála se: „kterýho bereš teď v tom prvním?“

strefit jsem se uměl, asi z devadesáti procent, ale nejprv jsem je musel vidět. vždy jsem se rozhodl pro toho, kdo se hýbal nejmíň, kdo vypadal, jakoby se ani nechtěl bít, a když se jeden z nich před zvoncem pokřižoval a druhý ne, měli jste vítěze, váš byl ten, který se nekřižoval. obyčejně to ale platilo zároveň: boxer, který dělal všechny ty stínové manévry a tancoval kolem soupeře, se většinou křižoval a pak dostal na prdel.

tenkrát tam moc mizerných zápasů k viděni nebylo a jestli, tak to bylo to samé co teď, většinou v těžké váze. ovšem tenkrát jsme si to taky nenechávali 1‘bit, strhli jsme zvonec anebo jsme jim to tam zapálili a roztřískali sedátka. takovéhle zápasy si prostě před námi nemohli dovolovat. v hollywoodské Legii dávali sračky, a proto jsme se Legii vyhýbali. i hoši z Hollywoodu věděli, že nejlepší souboje jsou v Olympiku. chodil sem Raft i další, i všechny ty hvězdičky, rozvalovali se v přední řadě. hoši z galerie se mohli zbláznit a boxeři se boxovali jako boxeři a celé to tam zmodralo kouřem z doutníků, a jak my jsme hulákali, máš na to, máš na to, a házeli jsme jim prachy a pili whisky, a když bylo po boji, čekalo nás letní kino v autě, v našem starém loži lásky, s našimi odbarvenými a neřestnými ženami. dupnuls na to a jels domů a spals jako ožralý anděl. k čemu byla veřejná knihovna? k čemu Ezra? T.S. E.E? D.H. H.D 3 cokoli od Eliotových? cokoli ze Sitwellové?

nikdy nezapomenu na noc, kdy jsem poprvé uviděl Enriqua Balanose. tehdy jsem měl v oblibě

jednoho barevného man~a. nosíval si s sebou do ringu malého blbého beránka a před bojem ho sevřel v náručí, což smrdí sentimentalitou, ale byl to drsný borec a drsným borcům můžeme jisté

věci tolerovat, no ne?

zkrátka a dobře byl to můj favorit a jmenoval se, tuším, Watson Jones. klasa, měl talent, prudký

pohyb, šup šup šup, a DĚLOVKA, bavilo ho to. pak ale přišel večer, kdy proti němu někdo bez ohlášení nasadil toho mladého Balanose, a Balanos měl navrch, nikam nepospíchal, pomaloučku Watsona oddělával a pak ho dostal, těsně před koncem ho pěkně sejmul. mého favorita. neuvěřitelné. pokud mě paměť neklame, byl to knokaut. ten večer měl skutečně hodně trpkou příchuť. s půllitrem v ruce jsem tam vyřvával, prosil nebesa, ať vyhraje, ale Watson prostě nemohl vyhrát. ten zmrd Balanos měl bezpochyby navrch, místo rukou měl párek hadů, a on se nehýbal, on klouzal, ploužil se, trhaně se sunul z místa na místo jako nějaký hnusný pavouk, vždy se objevil na správném místě a provedl tu správnou věc. ten večer jsem si uvědomil, že to bude chtít někoho hodně skvělého, aby to Balanos projel, a že Watson může stejně dobře vzít beránka a jít domů. whisky se do mě přelévala jako moře, na svou ženskou jsem se vztekal, nadával jí, jak tam sedí, že mi ukazuje svoje krásné nohy. trvalo mi hodně dlouho, než jsem uznal, že vyhrál ten lepší.

„Balanos. dobrý nohy. nepřemýšlí. čistý reakce. je lepší nepřemýšlet. dneska večer tělo porazilo duši. jako obvykle.,sbohem Watsone, sbohem Central Avenue, je to v háji.“

mrštil jsem sklem o zeď a šel ven a popadnul nějakou ženskou. byl jsem zasažen. nádherná žena. šli jsme do postele. vzpomínám si, že na nás oknem jemně pršelo. nechali jsme to tak. bylo to fajn. bylo to tak fajn, že jsme se pomilovali dvakrát a potom jsme usnuli tvářemi obrácení k oknu a déš~

nás pěkně zmáčel a ráno jsme měli úplně mokré povlečení, a když jsme vstali, oba jsme kýchali a řehtali se: „ježišmarjá! ježišmarjá!“ byla to sranda a chudák Watson někde polehává, s rozmlácenou a oteklou držkou, tváří v tvář Věčné Pravdě, a taky šestikolařům a čtyřkolařům, a teď zpátky se mnou do továrny, kde denně zabiješ osm či deset hodin za pár šupů, nic z toho nemáš, akorát čekáš, až přijde tetka Smrtka a mysl ti půjde k čertu a duch ti půjde k čertu, a my kýchali: „ježišmarjá!“

byla to sranda a ona najednou: „seš celej modrej, tys nám celej ZMODRAL! ježiš, podívej se na sebe do zrcadla!“ a já byl k smrti ztuhlý a v zrcadle jsem viděl, že jsem MODRÝ! k smíchu! lebka s posranými hnáty! .dal jsem se do smíchu, tak jsem se rozřehtal, že jsem se složil na koberec a ona se natáhla přese mne a oba jsme se smáli smáli smáli, ježišmarjá, my jsme se nasmáli, došlo mi, že jsme úplní blázni, a to už jsem musel vstát, oblíknout se, učesat se, bylo mi blbě, na jídlo ani pomyšlení, během čištění zubů jsem se vyzvracel, a vyšel jsem z domu a vydal se k elektrárně, nahoře se z ní blýskalo, to slunce mělo dobrou náladu, no ale ty ses musel spokojit s tím, co bylo k mání.

Santa Anita, 22. dubna 1968, 3 hodiny 10 minut odpoledne. Brckovo Bejby jsem prop ásl, stejně

vysoká sázka s Alpským tancem. právě skončil čtvrtý dostih, ještě jsem si ani neškrtl, projel jsem už

čtyřicet dolarů, ve druhém dostihu jsem měl vsadit na Boxera Boba v sedle s Biancem,

který patřil k těm nejlepším z neznámých v tomhle závodě, sázka 9 ku 5; kdokoli z ostatních žokejů, ať už

Lambert nebo Pineda nebo Gonzales, jel za 6/5 nebo stejnou sázku. mám ale takové staré přísloví

(tak se tady poflakuju ve svých hadrech a vymýšlím si stará přísloví), je horší něco vědět a nedotáhnout to do konce než nevědět vůbec nic. protože když se snažíš trefit a ono to nevychází, můžeš si říct do hajzlu, to se proti mně spikli snad všichni bohové. ale když víš a nechováš se podle toho, pak máš v hlavě podkroví a tmavé chodby a chodíš tam nahoru a dolů a máš o čem přemýšlet. na zdraví ti to nepřidá, pokazíš si celý večer, moc piješ a pak ta šrotovací mašina. dobrá. staří dostihoví sázkaři nejenže chřadnou. oni umírají. mají tuhý kořínek a nakonec je potkáš na Páté východní nebo v hledišti, jak v námořnické čapce prodávají noviny a tváří se, jako že je to všechno jeden velký fór, ale hlava se může rozskočit vejpůl, bachor vyvěšenej, pták bez prcinky. jeden v současnosti celkem uznávaný filozof, nepletuli se oblíbený Freudův žák, moje bývalá žena ho četla, prohlásil, že sázení je formou masturbace. moc pěkné. takový bystrý chlapec a takové názory. ale u skoro každého přísloví platí, že na každém šprochu pravdy trochu. kdybych byl bystry‘ mladý muž žijící v blahobytu, asi bych vymyslel něco jako: „čistit si nehty špinavým pilníčkem je formou masturbace.“ potom bych dostal příspěvek na bádání, stipendium, meč na rameno při audienci u krále a 14 žhavých kundiček. protože však mám za sebou továrny, lavičky v parku, dřinu za pakatel, mizerné ženy a mizerné počasí života, povím jen tohle průměrný člověk chodí na závody proto, že ho vytáčí každá otočka šroubu, předákův zuřivý ksicht, bytného pracka, milenčino vyschlé přirození; daně, rakovina, deprese; šaty, co se rozpadnou při třetím nošení, voda, co chutná jak chcanky, doktoři u pásu a v neslušných ordinacích, špitály bez srdce, politici s lebkami plnými hnisu a takhle můžeme pokračovat pořád dál, ale to by nás nanejvýš někdo nařkl ze zahořklosti a šílenství, jenže svět nás vyšiluje všechny, muže i ženy, a dokonce i svatí jsou š~lení, nikdo není ušetřen. no je to na hovno. fajn. podle mých propočtů jsem měl pouhé dva a půl tisíce kund, ale zato jsem viděl 12 a půl tisíce dostihů, a moje jediná rada zní: vzít vodovky a malovat.

chci tím vším říct, že většina lidí chodí na dostihy proto, že jsou v agonii, jo, tak je to, a jsou natolik zoufali, že raději risknou další agonii, než aby čelili své současné životní situaci (?). a ty zvířata nahoře nejsou zas takoví pitomci, za jaké je máme. sedí na vrcholku hor a studují hemžení mravenců. prezident Johnson je na svůj pupek určitě pyšný, no ne? ale zároveň to je jeden z největších kreténů, jakého na nás kdy poštvali, neníli pravda? jak hloupě nás chytají na háček, klepou a porcují; tak hloupě, že leckdo z nás své trýznitele nakonec miluje, protože mučení má přece logiku. vypadá to logicky, nebo~ nic jiného zde na vidění ani není. určitě to je správně, vždy~

tak to je. copak to tady máme? Santa Anitu. Johnsona. tak nebo onak si je tady uchováváme. sami si stavíme mučidla a řveme, když nám zaostalý dozorce trhá genitálie a mává při tom ohromným stříbrným křížem (zlato došlo). jen si to nechte vysvětlit, proč někteří z nás, neli většina, neli všichni jsme tady, řekněme 22. dubna 1968 odpoledne, v kalifomské Arcadii. v posledním kole pátého závodu vede kůň číslo 12 Quadrant. na tabuli stojí poměr 5/2, vsadil jsem na výhru; určitě je moje. kůň doběhl ve velkém stylu, o délku před ostatními a ještě se natáhl. vsadil jsem deset babek, celkově jsem projel 40. čekám na oficiální znamení. při poměru sázek 5/2 se platí nějak 7 dolarů nebo 7,50, takže s tou desítkou vsazenou na výhru dostanu zpátky něco

mezi 35 nebo 39 dolary. odhadem jsem srovnal skóre. byl to třetí nejtipovanější kůň a během sázení se nehnul z poměru 5/2. na tabuli blikla oficiální výplata:

5,40

přímo na ukazateli. pětčtyřitssss. to je něco mezi 8/5 a 9/5 a s 5/2 to nemá vůbec nic společného. někdy z kraje tohohle týdne přes noczdvihli parkovné z 25 centů na 50. pochybuju, že zdvojnásobili i platy zaměstnancům parkoviště. zároveň z nás začali tahat na vstupném celé 2

dolary místo původního dolaru 95 centů. a teď těch 5,40. sakra. přes hlavní tribunu a střed dráhy přeběhlo neuvěřitelně dlouhé zahučení. viděl jsem už skoro 13 tisíc dostihů, ale něco takového jsem ještě nezažil. na tabuli se nic neměnilo. viděl jsem sice, jak se při poměru 9/5 platí 6 dolarů i jiné jemné varianty, ale ještě nikdy se nestalo, aby se výplata za poměr sázek 5/2 blížila 8f5 anebo aby 5/2 spadlo tak bleskově (a tak pozdě) až na 8/5. někdo musel na poslední chvíli vsadit skoro neuvěřitelnou hromadu peněz.

z davu se začalo ozývat temné HEEEEEJ HEEEEEEJ HEEEEEJ! utichlo to, a zase znova. HEEEJ, HEEEEEEJ, HEEEEEJ! a bylo to pořád delší. masy v tom čichaly shnilou rybu a hajzlovinu. zase jim někdo vrazil kudlu do břicha. při 5 dolarech 40 centech teď dostanu zpátky 27 dolarů místo předpokládaných 39. a nepostihlo to jenom mne. mohli jste přímo cítit, jak je to všechny žere a pálí. pro spoustu z nich každý dostih znamenal mít na nájem, nebo nemít, najíst se, nebo nenajíst, mít na splátku za auto, nebo nemít.

zahleděl jsem se dolů na dráhu. stál tam chlap, mával programem a ukazoval na tabuli. zjevně

hovořil s jedním z pořadatelů. potom vzal a programem začal mávat na diváky, zval je, a~ vylezou na dráhu. jeden muž se tam dostal, když přeskočil přes plot. dav pookřál. někdo přišel na to, že se dá otevřít branka v plotu. a už byli tři. dav pookřál. lidem se zvedla nálada. dole jich začalo přibývat víc a víc a dav pookřával. každému se zvedala nálada. šance. šance? konečně něco. přibylo jich víc. na celé dráze postávalo dobrých 40 až 65 lidí.

z amplionu se ozvalo hlášení: „DÁMY A PÁNOVÉ, OPUSŤTE PROSÍM ZÁVODNÍ DRÁHU, ABYCHOM MOHLI ZAHÁJIT ŠESTÝ ZÁVOD!“

neznělo to vlídně. dole na ploše byla speciální desetičlenná policejní jednotka v santaanitských šedých uniformách. každý policista měl bouchačku. dav zahučel, HEEEEEEEJ!

najednou si jeden z těch hazardních hráčů dole všiml, že se na dráze připravuje další závod. sakra, vždy~ blokují škváru. celý dav se přesunul ze škvárové dráhy doprostřed na kulatou travnatou plochu. koně nastoupili na přehlídku. bylo jich osm a v čele kráčel kůň s jezdcem v červeném loveckém kabátku a černé čepičce. dav se rozutekl po dráze.

„PROSÍME VÁS,“ ozvalo se hlášení, „OPUSŤTE DRÁHU! OPUSŤTE PROSÍM DRÁHU!

POČITADLO BOHUžEL NEZAZNAMENALO POSLEDNÍ ZMĚNU PŘED UZÁVĚRKOU

SÁZEK! VÝPLATNÍ SAZBA JE V POŘÁDKU!“

koně zvolna popošli k čekajícímu davu. byli od pohledu hodně velcí a nervózní. obrátil jsem se na Denvera Dannyho, což je člověk, který se kolem dostihů motá mnohem dýl než

já: „Denvere, co se to do prdele děje?“

„tabule funguje, jak má. v tom ten průser nebude. každej vsazenej dolar je zaznamenanej. při uzávěrce byl na tabuli poměr 5/2. pak to bliklo ještě jednou, ukázaly se tam poslední změny, ale těch 5/2 zůstalo. Francouzi maj takový starý rčení: ,a kdo pohlídá hlídače?‚ Quadrant je všecky předběh, pamatuješ, a poslední třetinu finiše už bylo jasný, že vyhraje. stát se mohlo kdovíco. je dost možný, že si automaty nechávaj během běhu zapnutý. klidně tam mohli stát, a když viděli, že Quadrant na beton vyhraje, mohli vzít a cvakat jednu sázku za druhou. někdo mi říkal, že prej většinu automatů zablokujou, ale jeden dva si můžou nechat zapnutý. fakt nevím. vím akorát, že se tady stala pěkná HAJZLOVINA, ale to tady ví každej.“

koně se přiblížili k davu. v čele byl kůň č. 4, obrovitý kůň jménem BUJNÁ TOUHA, v sedle s Piercem. popošel k přední linii čekajících lidí. někdo z nich počastoval dostihovou policii nějakou pěkně hnusnou nadávkou. tři policajti ho odtáhli k plotu a trošku mu tam dali do těla. dav se na ně vrhl, tak ho nechali být a zdrhli zpět na svoje pozice před první řadu lidí rozptýlených po dráze. koně šli dál. bylo jasné, že chtějí projít davem. dostali příkazy. šílený okamžik: lidé na koních proti lidem s holýma rukama. dva tři si lehli před koně, přímo ve směru jejich pochodu. Pierce, ten vepředu, se najednou zašklebil, zrudl jako ten jeho lovecký kabátek, svého koně, favorita závodu, popadl za uzdu, pobídl ho, zavřel oči a už si to razil lidským masem. kůň přeběhl za protestanty. jestli někomu polámal hřbet nebo ne, to nevím.

žokej Pierce si svůj plat zasloužil. správa dostihů z něj musela mít radost. i těch pár krys v hledišti se zaradovalo. ale ještě nebyl všemu konec. pár hochů ho zastavilo a pokusilo se ho shodit ze sedla na zem. vzápětí nastoupila policie. zbytek koní se dostal za rebely, kteří ale zrovna drželi favorita závodu a Pierce už bezmála stáhli ze sedla. to však byla poslední vlna přílivu. pevně věřím tomu, že kdyby se jim bývalo podařilo stáhnout Pierce ze sedla, diváci by nakonec zapálili tribuny a roztřískali celej ten pitomej bordelstánek. to už si je ovšem policajti vzali všechny do parády. bouchačku nikdo z nich nevytáhl, ale podle všeho zdání si v tom libovali, obzvlášť jeden z nich, který popadl jakéhosi staříka a začal ho řezat přes hlavu, po zátylku a po páteři. Pierce se prodral se svou BUJNOU TOUHOU dál, pro valacha opravdu trefné jméno, určitě se pěkně

rozehřál před tou půldruhou mílí. policajti, celí vztekli, se dostali do ráže. nezdálo se, že by rebelové měli enormní zájem jim to vracet. projeli to. dráha byla čistá. a pak se ozvalo: „NESÁZEJTE! NESÁZEJTE! NESÁZEJTE!“ tak to je paráda, no ne? ani dolar těm vydřiduchům, vyžraným debilním dacanům z hnízdeček v Beverly Hills. super. v sázecích automatech bylo ještě šest litrů, když začali vykřikovat: „NESÁZEJTE!“ háčky v držce, samá krev, tak nás zase a jednou provždy sejmuli co jiného jsme mohli dělat než sázet a sázet a sázet a brát. policajti stáli u zábradlí kolem středové plochy. pyšní a spolehliví a zpocení, dneska si museli pěkně máknout, aby si vydělali. šestý dostih vyhrál OFF, na kterého se vyplácelo v poměru devět ku jedné. jestli byla výplatní sazba sedm osm babek, Santa Anita skončila. je sobota, příští den, a jak si čtu, na dostizích bylo asi 45 000 lidí, což je zhruba v normě. já jsem tam nebyl a nikomu jsem nechyběl a koně závodili a já doma napsal tohle. 23. března, osm večer, Los Angeles, ten starý zatracený smutek na mě padá a já nemám kam jít. možná příště se nám podaří kápnout na toho správného koně.

chce to jen cvik, trochu smyslu pro humor a něco štěstí.

tenhle chlápek v mundúru se ke mně přichomýtl a povídá: „po tom, co se stalo Kennedymu, budeš

aspoň mít o čem psát.“ a to o sobě říká, že je spisovatel. proč to nenapíše sám? to zas já abych jim vysbíral koule z toho jejich bordelu a nastrkal jim je do pytle literárního. podle mě na tohle máme odborníků víc než dost, takové to je desetiletí: Desetiletí Odborníků a Desetiletí Atentátníků. a nikdo z nich nestojí ani za krystalované psí hovno. největší průser ohledně toho posledního atentátu je to, že jsme přišli nejen o člověka, který za něco stál, ale navíc i o politické, duchovní a společenské vymoženosti, a i když to zní moc nabubřele, takové věci opravdu existují. chci říci, že atentát s sebou nese krizi, kdy nehumánní a reakční s1y následně upevní své předsudky a veškeré

roztržky využijou jako příležitost k tomu, aby sejmuly přirozenou Svobodu z té kurva nejzadnější

barové stoličky. nehodlám být aktivní a angažovat se v otázce lidstva, abych byl svatý jako Camus (viz jeho poslední eseje), protože v podstatě z většiny lidstva se mi zdvihá žaludek a jediná skutečně možná spása spočívá v nové koncepci Univerzálního VýchovněVibračního porozumění štěstí, realitě a splývání, ale to platí pro malé děti, které dosud nikdo nezavraždily, ale jednou zavraždí, na to sázím pětadvacet ku jedné, neboť žádná nová koncepce neprojde, mohla by totiž vyřídit tu partu, co je u moci. ne, já nejsem žádný Camus, lásko moje, ale sere mě, když vidím, co z téhle Tragédie dokážou Kukluxáci vytřískat.

úryvek z prohlášení guvernéra Reagana: „Průměrný, mravný, zákonů dbalý a bohabojný občan je z toho, co se stalo, stejně tak rozrušen a znepokojen jako vy a já.“

„On i my všichni jsme oběti názoru, který v naší zemi zapouštěl kořeny bezmála celé desetiletí, názoru, podle něhož si člověk může zvolit zákony, jež bude dodržovat, podle něhož může vzít spravedlnost do vlastních rukou, kdykoli se mu zamane, podle něhož po zločinu nemusí nutně následovat trest.“

„Strůjci tohoto názoru jsou ve svých demagogických a nezodpovědných projevech všichni takzvaní

čelní představitelé, ať už u moci jsou nebo ne.“

proboha, dost, už nemůžu. děsně mě to deprimuje. Tátovský Vzor a jeho starý dobry‘ řemen na naši prdel. milý guvernér nám teďka sebere hračky a pošle nás spát bez večeře. panebože panebože, já jsem ani jednoho, ani druhého Kennedyho nezabil. ani Kinga. ani Malcolma X. ani nikoho jiného. já to ale vidím celkem jasně: levicové liberály odstřelujou jednoho po druhém a~ je důvod jakýkoli (podezřelý, který kdysi pracoval v obchůdku s racionální výživou a nesnášel židy), ať je důvod jakýkoli, levičáci jsou postupně vyvražďováni a pohřbíváni, zatímco pravičáci si ani neurousají nohavičky. a nestřílelo se náhodou i na Roosevelta a Trumana? demokrati. to je nám ale záhada.

argument, že‘ atentátníci nejsou zdraví, uznávám, a stejně tak uznám, že ani Táta Vzor není

v pořádku. tihle Bohabojní mi mimojiné tvrdí, že jsem „hříšný“, protože jsem se narodil jako lidská

bytost, a před dávnými časy lidské bytosti něco provedly jednomu Ježíši Kristovi. nezabil jsem ani Ježíše, ani Kennedyho, a pan guv. Reagan taky ne. tím pádem jsme si rovní, a ne že on má navrch. nevidím důvod, proč ztrácet jakékoli právní nebo duchovní svobody, i kdyby byly zrovna sebemenší. kdo komu sere do ucha? zemřeli někdo uprostřed soulože, musí pak zbytek světa přestat kopulovat? jeli jeden přistěhovalec šílený, musí se se všemi přistěhovalci zacházet jako se šílenci? pokud někdo zabil Boha, znamená to, že i já ho chci zabít? pokud někdo chtěl zabít Kennedyho, pak i já jsem ho chtěl zabít? čím to, že guvernér, on sám, je tak správný chlapík, a my ostatní takoví mizerové? to je těma, kdo mu píšou projevy, mimochodem nic moc. taková prapodivná odbočka: šestého a sedmého června jsem bez zvláštního důvodu projížděl městem. v černošských čtvrtích mělo devět z desíti aut za bílého dne naplno zapnutá přední světla na počest Kennedyho památky. směrem na sever se ten poměr zmenšoval, až na Hollywoodském bulváru a na Sunsetu mezi La Breou a Normandií to najednou dělalo jedno z deseti. víte lidičky, Kennedy byl běloch. já jsem běloch. během jízdy jsem světla nezapnul. nicméně když jsem projížděl mezi Expozicí a Century, zamrazilo mě, dostal jsem nádhernou husí kůži, a to mi udělalo dobře.

ale jak říkám, každý, včetně guvernéra, má hubu a skoro každý si ji pustí na špacír, utvrdí si předsudky, a z tragédie taky něco vytříská. ti, co maj, si to chtěj udržet, a tak vám poví, jak to všecko,, co by jim mohlo stáhnout zlatý trenky, je špatný. o politiku se nestarám, ale když vidím tyhle reakcionáře, jak klamou tělem a posílají do hry takovéhle falše, tak se z toho můžu posrat, a ještě hurá do voleb.

ba i sportovní novináři se do toho zapletli, a jak všichni víme, sportovní novináři jsou ti nejhorší

z nejhorších, když přijde na psaní a obzvlášť když přijde na přemýšlení. ani nevím, co je mizernější, jestli to, jak pišou, nebo to, jak uvažujou, ale každopádně to je spojení, z kterého se zrodí hybridní a nechutné zrůdy. ten nejhorší druh humoru si smutní v extrémním přehánění. taktéž je tomu u nejhorší formy egoisticky a emocionálně povýšeného způsobu myšlení. jeden sportovní novinář z našeho největšího bezzubého deníku se přidal v tomto stylu (R. Kennedy ještě ležel na chirurgii), budu citovat: „Násilné státy americké: Národ v nemocnici“

„Krasavice Amerika opětovně dostala kulku do slabin. Vlast leží na chirurgickém oddělení. Násilné státy americké. Jedna kulka je mocnější než milion hlasů“

„To není Demokracie, to je Psychopatie. Země, která se zdráhá trestat své zločince, ukázňovat své

děti, zavírat své šílence“

„O prezidentu Spojených států se rozhodlo v železářství, zásilkový katalog“

„Svobodu nám odstřelili. Základním právem v této zemi je ,právo‚ zavraždit. Lenost je cnost. Vlastenectví je hřích. Konzervatismus je anachronismus. Bůh je již více než třicet let mrtev. Jediným náboženstvím je být mladý, jako kdyby to byla těžce získaná dobrá vlastnost. Slušnost jsou špinavé nohy, pohrdáni prací. ,Láska‚ je něco, proti čemu je třeba brát penicilin. ,Láska‚ je, když nahému a vlasatému, zavšivenému mladíkovi dáte květinu, a přitom vaše nešťastná matka pláče doma. Když ,milujete‚, nemilujete své rodiče, ale někoho úplně cizího.“

„Mám rád lidi, kteří mají v oknech záclony, ne lidi, kteří mají ,bejváky‚. Takové, co penězům říkají

,škvára‚, bych vyhodil z práce, dal jim krumpáč a poslal je do lomů. Dělá se mi špatně, když slyším, že bych se měl snažit ,pochopit‚ zlo. Jak může kanárek ,chápat‚ kočku?“

Ústava nebyla koncipována jako záštita úpadku. Začíná to pálením vlajky a končí vypálením Detroitu. Trest smrti se zruší, ale co kandidáti na úřad prezidenta, a prezidenti“

„Synové boží se stávají syny Lůzy. Národní hymna je jen výkřikem uprostřed noci. Američané

se nemohou ani projít ve svých parcích, ani nastoupit do svých autobusů. Nezbývá jim než zavřít se do klecí.“

„,Povstaň, Ameriko!‚ volají lidé, ale nic se neděje. Vyceň zuby, je slyšet. Zahroz protiútokem. Lev vycení zuby a šakali se odplíží. Zvíře, které se krčí strachy, si říká o napadení. Ale Amerika neposlouchá.“

„neurotičtí studenti s nohama na stolech, které by neuměli vyrobit, boří univerzity, které by nedokázali znova postavit.“

„a tím to všechno začíná, zbožněním toulavých ztroskotanců, budižkničemů a zbabělců, nestoudných hostí u vlídně prostřených stolů demokracie, které převracejí na konsternované

hostitele“

„kéž s pomocí Boží naši lékaři dají Boba Kennedyho do pořádku. Kdo ale dá do pořádku Ameriku?“

jak se vám to líbí? to jsem si mohl myslet. moc jednoduché. středoškolská, příliš květnatá próza vybarvená pouze z hlediska přežití současné situace. řídíte popelářský vůz? nic si z toho nedělejte. jsou tady i lepší práce, a hůř dělané.

zavřete šílence. ale kdo je šílený? všichni hrajeme svou malou hru, kde záleží na postavení pěšců, střelců, věží, krále, „ dámy, ech, čert to vem, začínám mluvit jako on. a teď přijdou na řadu psychiatři, myslitelé, týmy odborníků, prezidentem jmenované komise a všichni se budou snažit přijít na to, co je s námi v nepořádku. kdo je šílený, kdo sklíčený, kdo spokojený, kdo má pravdu, kdo se plete. zavřete šílence, když devětapadesát lidí z šedesáti, které potkáte na ulici, jsou cvoci, co mají průmyslové neurózy a ženy a hodně dřiny a nemají čas se odvázat a zjistit, kde jsou anebo proč tam jsou, a když prachy, které je rozjížděly a zaslepovaly tak šíleně dlouho, když už ani ty nemají smysl, tak co budeme dělat? no tak, člověče, atentátníci tady s námi jsou už dlouho. jenomže to nebyla sranda, to se jen ukázal jeden muž s ksichtem jak z pilin a s očima jak od hoven, a takových mužů je spousta a žen taky.

a zanedlouho nám tým psychiatrů podá hlášení, kde se podobně jako v hlášení výboru pro nízkou životní úroveň, že někteří lidé třou bídu v přízemí, bude pravit, že někteří lidé třou bídu ve vyšších poschodích. a pak se na všechno zapomene, dokud se zase nevypálí město nebo nestane další trošku dojemnější vraždička, a tím pádem se celý tým bude moci opět sejít a pronést několik nudných slůvek, která nikoho nepřekvapí, zamnout si ruce a zmizet jako hovna, když se spláchne. opravdu to vypadá, že jim to je úplně jedno, hlavně když se nezruší výbor pro rovnováhu. a tihle psychiatříci tahají svá zázračná esa z rukávů a nakecávají nám, že to je tak a to tak, protože matka měla koňskou nohu a táta chlastal a ve třech letech vám kuře nasralo do huby, a proto jste homosexuál nebo děrovač štítků, poví vám cokoli, jen ne pravdu: totiž že někteří lidé se mají špatně, protože život, jaký musí vést, je trápí, a přitom by to všechno mohlo být hnedka jinak a lepší. ale kdepak, psychiatři mají své mechanistické blbosti (jednoho dne se stejně ukáže, že to byl jeden velký omyl) a do omrzení nám budou opakovat, že jsme všichni šílení, a za to budou dobře placení. prostě to nemáme správně podchycené. vzpomínáte si na některou z těchhle písniček?: „já se mám, ach já se mám, já si žiju jako pán,

protože mám kapsu plnou snů“ ‚

„svět je můj, svět patří mně, i když jsem na mizině, protože mám kapsu plnou snů…“

anebo: „v bance nemám ani floka, hodný lidi těžko potkám,

co nadělám, ach, co nadělám, zhasnem světla,

půjdem do hajan.“

jednu věc nám ale nepoví: totiž že našim šílencům, našim . atentátníkům dává vzniknout náš

současný způsob života, náš starý dobrý Všeamerický způsob žití a umírání. kristepane, to je zázrak, že navenek neběsníme všichni! a že to doposud bylo poněkud pochmurné, trošku to na závěr rozjasníme, jak se ř~á, a povíme si o šílenství. jednou jsem byl dole v Santa Fe a bavil se, no vlastně spíš chlastal s kámošem, který kdysi byl celkem uznávaný psychiatr, a uprostřed jedné z našich pitek jsem se naklonil pres stůl a povídám

„Jeane, pověz, jsem šílený? no tak, člověče, nebuď měkkej. já to snesu.“

Jean dopil, postavil sklenici a usmál se: „nejprv mi ale musíš zaplatit.“

tak jsem pochopil, že minimálně jeden z nás je šílený. guvernér Reagan ani losangelesští sportovní

novináři tam nebyli. a druhého Kennedyho ještě neodpráskli. ale když jsem tam s ním v tom baru tak seděl, přepadl mě takový podivný pocit, že něco není v pořádku, něco vůbec není v pořádku, a ani nebude, minimálně několik dalších tisíc let nebude.

a teď, milý příteli v mundúru, teď‘ je řada na tobě

„a je konec,“ řekl, „vyhrály mrtvoly.“

„vyhrály mrtvoly, vyhrály mrtvoly, mrtvoly,“ zazpíval Moss. „kdo vlastně vyhrál?“ zeptal se Anderson.

„nevím.“

Moss přešel k oknu. po ulici šel nějaký Američan. Moss se ‚ vyklonil a zařval: „hej, kdo vyhrál ten zápas?“

„Piráti, 3:2,“ odpověděl Američan.

„slyšels, ne?“ obrátil se Moss na Andersona. „jo. Piráti, 3:2.“

„to bych rád věděl, kdo vyhrál devátej dostih.“

„to náhodou vím,“ poznamenal Moss. „Spaceman II. sedm ku jedný.“

„žokej?“

„Garza.“

sedli si k pivu. ještě nebyli úplně opilí. „vyhrály mrtvoly,“ zanotoval Anderson.

„to už je vohraný. něco novýho?“ ušklíbl se Moss.

„no, jestli brzo nesplaším nějakou kundičku, tak asi zmagořím.“

„za tu cenu to nikdy nestojí. zapomeň na to.“

„já vím. ale to nejde zapomenout. poslední dobou mám šílený sny. vo tom, jak prcám kuřata do zadku.“

„kuřata? funguje to?“ „ve snu jo.“

usrkli si piva. byli to dva staří přátelé. pětatřicátníci s nudnou prací. Anderson byl jednou ženatý a jednou rozvedený. dvě děti kdovíkde. Moss byl dvakrát ženatý a dvakrát rozvedený. někde jedno dítě. byla sobota večer, doma u Mosse.

Anderson vyhodil prázdnou láhev od piva do vzduchu. opsala úžasný oblouk a skončila na hromadě

lahví v obrovském odpadkovém koši. „víš,“ povzdechl si, „někteří chlapi to s ženskýma prostě

neumí. já jsem to nikdy s ženskýma neuměl. celkově je to děsná votrava. a když je po všem, máš

pocit, jakobys byl úplně vyšťavenej. „ „neděláš si prdel?“

„rozumíš, jak to myslím: že tě vošulí, vošiděj. kalhotky na zemi, jen trošilinku připosraný, takovej letní flíček, a vona se vítězně vleče na toaletu. ležíš tam, koukáš do stropu, pták zvadlej, a říkáš si, jakej to má k čertu smysl, a víš, že po celej zbytek večera budeš muset poslouchat, jak pitomě žvaní a taky mám dceru. ehm, hele, co myslíš, nejsem náhodou moc upjatej nebo teplej nebo tak něco?“

„ale ne, vole. já to znám. to mi připomíná, jak sem jednou byl takhle u holky, rozumíš, moc jsem ji neznal, vlastně mi ji dohodil kámoš. naběhl jsem tam s půllitrem a strčil jí pětku. nebylo to špatný. nepočítal jsem s žádnejma duchovníma intimnostma, žádnejma kecama o duši. když jsem z ní slezl, byl jsem celkem v pohodě, natáhl jsem se, čuměl jsem do stropu, a čekal jsem, až si vodběhne do záchod. vona zašmátrala pod matracemi a vytáhla takovej hadr a podala mi ho, a~ se utřu. v tý chvíli jsem vyměkl. ty vole, celej ten hadr byl skoro tvrdej. ale zachoval jsem se jako profík. našel jsem nějaký měkčí místečko a utřel se. chvilku mi to trvalo, než jsem ho našel. a pak se utřela vona. vypadl jsem hodně rychle. no jestli tomuhle říkáš upjatost, tak prosím, beze všeho.“

chvíli byli potichu a popíjeli pivo.

„ale tak nebuďme čuráci,“ řekl Moss. „hm?“ hlesl Anderson.

„na světě jsou i dobry‘ ženský.“ „cože?“

„jo, když jde všechno hladce. kdysi jsem měl holku, ježišmarjá, to bylo jako v ráji. a nechtěla po mně duši ani nic podobnýho.“

„jak to dopadlo?“ „brzo zemřela.“ „to je drsný.“

„jo, je. ty vole, já jsem se málem uchlastal.“ věnovali se pivu. ,

„jak to?“ zeptal se Anderson. „co jak to?“

„jak to, že se skoro ve všem shodnem?“

„protože jsme kámoši, no ne. to je přátelství: mít stejnou posranou zkušenost.“

„Moss a Anderson. to je dvojka. měli by nás dávat na Broadwayi.“

„v hledišti by bylo prázdno.“ „

„jo. (ticho, ticho, ticho) a najednou:

„to pivo je čím dál zvětralejší. hnusnější už ho dělat nemůžou.“

„jo. Garza. na Garzu bych nikdy nesázel.“ „nemá moc vysokou úspěšnost.“

„ale takovej Gonzales, ten už to vychytal. možná mu začnou dávat lepší koně.“

„Gonzales. není dost velkej a silnej. v zatáčkách ho to vždycky vynáší ven.“

„vydělává víc peněz než my voba.“ „žádnej div.“

„hm.“

Moss hodil pivní flašku do koše. netrefil se.

„nikdy jsem nebyl žádnej sportovec,“ postěžoval si. „bože, ve škole mě vždycky vybrali jako předposledního, když se dělalo družstvo. poslední byl slaboduchej idiot. Winchell se jmenoval.“

„jak dopadl; ten Winchell?“

„teďka je to prezident vocelářský společnosti.“ „bože.“

„chceš to slyšet do konce?“

„proč ne?“

„ten největší frajer, Harry Jenkins, je teď v San Quentinu.“

„bože. jsou v krimu správňáci i hajzlíci?“

„obojí: správňáci i hajzlíci.“

„tys už tam byl. jaký to je?“

„to samý.“

„co tím jako myslíš?“

„myslím tím, že to je normální společnost, jen vo jiným základu. sami se tříděj podle svýho řemesla. podvodníci se nezahazujou se zloději aut. zloději aut se nezahazujou s násilníky. násilníci se nezahazujou s exibicionisty. každý má svý místo ve společnosti podle toho, při čem ho chytli. například producent pornofilmů je hodnocenej docela vysoko, kdežto chlápek, kterej vobtěžoval děti, je na tom dost bídně.“

„jaks je hodnotil ty?“ „všechny stejně: chycení.“

„tak fajn. jakej je rozdíl mezi chlápkem v base a někým normálním, koho potkáš na ulici?“

„ten v base je chlápek, kterej to projel, ale aspoň se pokusil.“

„máš bod. dal bych si nějakou kundičku.“

Moss šel k ledničce a vytáhl dalších několik piv. posadil se a dvě otevřel.

„ach jo, kundičky,“ řekl, „bavíme se jak patnáctiletý. ale mě

už to fakt nebere, prostě nedokážu vychytávat všecky ty nudný skulinky, dělat všechny ty pozorný

drobnosti. jsou chlapi, kteří pro to maj přirozenej cit. třeba takovej Jimmy Davenport.

ježišmarjá, to byl takovej strašnej nafoukanej hajzlík, ale jak ho ty ženský žraly. strašný hovado, tenhle člověk. nejprv tu ženskou vojel, pak šel k ledničce a vychcal se jí do mís se saláty a votevřenejch krabic mlíka, prostě kam jen mohl. podle něj to byla děsná prdel. a teď vona vyšla z pokoje a sedla si a vrhla na toho sviňáka zamilovanej kukuč. jednou mě vzal s sebou ke svý přítelkyni, aby mi ukázal, jak to dělá, a dokonce mi vobčas něco dohodil, a tak jsem tam byl a viděl to. nakonec to vypadá tak, že ty nejkrásnější ženský vždycky letí na ty největší hajzly, na ty nejprůhlednější šmejdy. nebo snad jenom tak žárlím, mám na to nějak pokřivenej pohled“

„máš recht, kamaráde. ženský milujou šmejdy, protože ti uměj lhát.“

„dobrá, za předpokladu, že tohle je pravda, že ženy se rozmnožujou se šmejdy, není to proti zákonům Přírody?, že silní jdou do páru se silnýma? jak má potom vypadat naše společnost?“

„společenský a přírodní zákony jsou různý. naše společnost je nepřirozená. proto taky co nevidět půjdem k čertu. ženy intuitivně vědí, že šmejdi v naší společnosti uměj přežít, a proto je preferují. ženám jde jenom vo to, porodit dítě a postarat se, aby bylo v bezpečí.“

„takže podle tebe nás ženy přivedly až na vokraj pekla, kde dneska sedíme?“

„pro tohle máme takové slůvko, ,misogyn‚.“ „a Jimmy Davenport je Král.“

„Král Čuráků. kunda nás zradila a všude kolem nás nakladla hromady svejch atomovejch vajec“

„tomuhle se říká ,misogynie‚.“ Moss vzal pivo:

„na Jimmyho Davenporta!“ Anderson vzal svoje:

„na Jimmyho Davenporta!“ nahli to do sebe.

Moss otevřel další dvě. „dva staří samotáři, kteří to svádějí

na dámy“

„jsme teda pěkný sračky,“ ušklíbl se Anderson. „

„jo. „hele, fakt nevíš někde o nějakejch kundách?“ „možná jo.“

„tak to zkus, ne?“

„seš kretén,“ řekl Moss. pak vstal a šel k telefonu. vytočil číslo. čekal. „Shareen?“ ozval se. „jo, Shareen tady Lou. Lou Moss pamatuješ si na mě? párty na Katellovce. u Lou Brinsona šílená noc. jasně, já vím, že jsem byl hnusnej, ale dělali jsme to spolu, vzpomínáš si? moc ses mi líbila, to bude tou tváří, jo, máš ve tváři takovej jakoby klasickej profil. ne. akorát pár piv. jak se má Mary Lou? Mary Lou je fajn ženská. mám tady kámoše co? učí filozofii na Harvardu. nekecám. ale je úplně v pohodě. já přece vím, že Harvard je právnická škola!

ale doprčic, pořád se tam hrabou v tom Immanuelovi Kantovi! cože? chevrolet z šedesátýho pátýho. zrovna jsem měl poslední splátku. kdy? pořád máš ty zelený šaty s tím páskem, kterej se ti tam tak kroutí u prdýlky? ale já si opravdu nedělám srandu. fakt sexy. prostě nádhera. často si nechávám zdát vo tobě a vo kuřatech. co? to byl fór. a co s Mary Lou? v pohodě. fajn. ale vzkaž ji, že je hrozně nesmělej. chytrej. ostýchavej. a tak jo, bratranec z druhýho kolena. z Marylandu. co?

krucinál, moje rodina není jen tak někdo! je to tak? ale teď si děláš srandu ty. náhodou je ve městě a bez závazků. ale ne, jasně že není ženatej! proč bych ti lhal? ne, pořád na tebe myslím, jak ti tam visí ten zkroucenej pásek, já vím, že to zní votřepaně, ale seš trida. seš jednička. jasně, rádio i topení. na Sunset Strip? teď už akorát nějaká parta mladejch. proč nepřijdu s flaškou? dobře, promiň. ne, já netvrdím,, že jsi stará. ježišmarjá, vždyť mě znáš, jaká jsem držka. ne, já bych ti zavolal, ale poslali mě mimo město. jak je starej? má 32, ale vypadá mladší. zrovna myslim dostal nějaký stipendium a teď někdy pojede do Evropy. učit v Heidelbergu. ne, do hajzlu, to ne. v kolik?

fajn, Shareen. přijdte. čau zlato.“

Moss zavěsil. posadil se. vzal si pivo. „máme ještě hodinku volna, profesore.“ „hodinu?“ zeptal se Anderson.

„hodinu. ještě si musej napudrovat pipinky a tak. víš, jak to chodí.“

„na Jimmyho Davenporta!“ zvolal profesor z Harvardu. „na Jimmyho Davenporta!“ zvolal děrovač

štítků. vypili je až do dna.

zazvonil telefon.

seděl na koberci. telefon stáhl za šňůru na zem. potom

zdvihl sluchátko. něco bylo slyšet.

„haló?“ řekl. „McCuller!“ „jo.

„už jsou to tři dny.“ „co jako?“

„co jste byl naposled v práci.“ „stavím leidenskou láhev.“

„co to má být?“

„přístroj k hromadění statické elektřiny, vynalezený Cuneem z Leidenu v roce 1746.“

zavěsil a mrštil telefonem přes pokoj. sluchátko upadlo. dopil pivo a šel se vysrat. zapnul si zip a vrátil se do pokoje.

„DA DA!“ zpíval si,

„DA DA

DA DA

DA DA DA DA!“

měl rád Tijuana Brass trumpetisty Herba Alperta. ježis, to je ale trpká melodie:

„RA DA RA DA

RA DA DA DA, „ když se usadil doprostřed koberce, přiběhla jeho třiapůlletá dcerka. uprdnul si.

„hej! ty sis PRDNUL!“ vykřikla. „JÁ JSEM SI PRDNUL!„ řekl. oba se zasmáli.

„Frede,“ špitla. „hm.

„musím ti něco říct.“

„sem s tím.“

„mamince vytáhli z prdele všecky hovna.“ „ano?“

„ano, ti pánové jí strčili do prdele prsty a vytáhli z ní všecky hovna.“

„jak můžeš takhle mluvit? vždyť víš, že to není pravda.“ „ale je, je to pravda! já jsem to viděla!“

„skoč mi pro pivo.“ „tak jo.“

odběhla do vedlejšího pokoje. „RA DA“

zpíval, „RA DA RA DA

RA DA DA DA!“

dcerunka se vrátila s pivem.

„miláčku,“ podíval se na ni, „musím ti něco říct.“

„dobře.“ „ta bolest je skoro úplně šílená. až bude úplně šílená, tak to nevydržím.“

„proč nejseš raději modrej jako já?“ zeptala se. „ale já jsem modrej.“

„proč nejseš modrej jako já a květiny?“ „pokusím se,“ usmál se.

„zatancujme si na ,Muže z La Manchi‚,“ navrhla.

pustil ,Muže z La Manchi‚. dali se do tance, on metr osmdesát a ona sotva třetinu nebo čtvrtinu jeho výšky. při tanci se nedrželi a každý dělal jiné pohyby. byli naprosto vážní, jen občas

se společně

rozesmáli. deska dohrála.

„Marty mi dal facku,“ postěžovala si.“ „cože?“

„jo, Marty se s mámou objímal a pusinkoval v kuchyni a já jsem měla žízeň a poprosila jsem Martyho o sklenici vody, a on mi ji nechtěl dát, a tak jsem se rozplakala a Marty mi dal facku.“

„skoč mi pro pivo!“

„pivo! pivo!“

zvednul se a přešel k telefonu a zavěsil. vzápětí začal vyzvánět.

„pan McCuller?“ „jo?“

„právě vám vypršela pojistka na auto. vaše nynější sazba činí 248 dolarů na rok a platí se předem. měl jste celkem tři porušení dopravních předpisů. každý takovýto přestupek posuzujeme jako dopravní nehodu“

„hovno!“ „cože?“ „dopravní nehoda vás stojí peníze; takzvaný přestupek stojí peníze mě. hošánci na motorkách, kteří nás chrání před námi samotnými, maj denní kvótu šestnáct až třicet pokut, pokud si chtěj koupit baráky, nový auťáky, šaty a tretky pro svý ženušky středněnižších vrstev. na mě se vyserte. já už nejezdím. včera v noci jsem auto shodil z mola. jenom jedna věc mě mrzí.“

„copak“ „že jsem v tom zasraným křápu neseděl, když šel ke dnu.“ McCuller položil sluchátko a vzal si pivo, které mu přinesla dcera.

„milé děvče,“ řekl, „kéž aspoň tu a tam je život na tebe laskavější než na mne.“

„já tě mám ráda, Freddie,“ zavýskla.

natáhla se a objala ho, ale celého ho obejmout nedokázala. „já tě umačkám! já tě mám tak ráda!

umačkám tě!“

„já tě mám taky tak rád, děvčátečko!“

objal ji a stiskl. ona se rozzářila a zářila a zářila, a kdyby byla kočka, určitě by předla.

„človíčku, to je ale divnej svět,“ usmál se, „máme všechno, ale přitom to tak nejde.“

sedli si na zem a začali si hrát „NA MĚSTO“. chvilku se nemohli dohodnout, kde leží železniční

koleje a kdo a co je smí používat. najednou někdo zazvonil. vstal a otevřel dveře. dcerunka je uviděla:

„maminko! Marty!“

„posbírej si věci, beruško, už musíme jít!“ „já chci zůstat s Freddiem!“

„řekla jsem ti, aby sis posbírala věci!“ „ale já chci zůstat s Freddiem!“

„už ti to nebudu víckrát opakovat! spakuj se, nebo dostaneš na zadek!“

„Freddie, řekni jim to ty, že tady chci zůstat!“ „chce tady zůstat.“

„Freddie, ty už seš zas ožralej, a já jsem ti jasně řekla, že nechci, abys chlastal vedle toho děcka!“

„ožralá seš ty!“

„opovaž se jí nadávat, Freddie,“ řekl Marty a zapálil si cigaretu. „docela mě sereš. už dávno je mi jasný, že seš poloviční buzerant.“

„díky, žes mi řekl, co si mysliš, že jsem.“

„ještě jednou jí řekneš, že je ožralá, a zřežu tě jako koně“

„momentíček, něco ti musím ukázat.“

Freddie odešel do kuchyně. když se vracel, prozpěvoval si: „RA DA

RA DA

RA DA DA DA!“

Marty zahlédl, že má v ruce řeznický nůž. „co si jako mysliš, že s tím budeš dělat? ti ho narvu do prdele.“

„o tom nepochybuju. musím ti ale něco říct. volala mi jed_ na paní z obchodního oddělení telefonní

společnosti a prý že budu odpojen ze sítě, protože jsem poslední dobou neplatil účty. řekl jsem jí, že ji chcu opíchat, a tak zavěsila.“

„no a co jako?“

„chci tím říct, že já taky můžu odpojovat.“

Freddie vyjel hodně rychle. rychlost byla tiché kouzlo. řeznický nůž čtyřikrát nebo pětkrát přejel Martymu přes hrdlo. Marty spadl nazad a zůstal ležet v půlce schodiště:..

„ježiš nezabíjej mě, nezabíjej mě prosím.“

Freddie se vrátil do pokoje, nůž hodil do krbu a posadil se zpátky na koberec. dceruška si k němu přisedla:

„a teď už to můžeme dohrát.“ „jasně.“

„takže auta na koleje nesmí.“

„jasně že ne, to by nás zatkla policie.“

„a my nechceme, aby nás zatkla policie, že ne?“

„hm.“ „Marty je celej od krve, vid?“ „to si piš.“

„my jsme všichni celí z krve?“ „celí ne.“

„a z čeho ještě?“

„hlavně z krve a z kostí a z bolesti.“

seděli tam a hráli si na město. bylo slyšet sirény. sanitka. pozdě. tři policejní auta. kolem prošla bílá

kočka, podívala se na Martyho, zdvihla čumák a odběhla. po levé podrážce mu lezl mravenec.

„Freddie.“ „copak?“ „chci ti něco říct.“ „sem s tím.“

„ti lidi vlezli mamince do zadku a prstama z ní vytáhli všecky hovna“

„dobrá, věřím ti.“

„a kde je maminka?“ „já nevím.“

maminka pobíhala po ulicích a poznávala všechny kameloty a prodavačky z potravin a barmany a idioty a sadisty a motorkáře a pojídače soli a bývalé námořníky a pobudy a podvodníky a čtenáře Matta Weinstocka, a tak dále a tak dále, a nebe bylo modré a chléb balený, a poprvé po letech měla oči krásné a plné života. ale smrt byla skutečně otrava, smrt byla skutečně otrava, a ani tygři a mravenci se nikdy nedozví, jak moc, a broskev jednou zaskučí.

všechny řeky pomalu stoupají, a pořád je to natěsno, učitelé na základních školách vás trestají

pravítkem a červi žerou kukuřici; kulomety se staví na stojany a bříška jsou bílá a bříška jsou černá a bříška jsou bříška. lidé jsou bití jen kvůli bití; soudy jsou místa, kde je už předem napsáno, jak to má skončit, a všechno předtím je pouhá estráda. z výslechů lidé odcházejí bud poloviční, nebo úplně zrušení. někteří lidé doufají v revoluci, ale když se vzbouříte a ustavíte novou vládu, zjistíte, že nová vláda je pořád ten stejný starý Táta, jen s papírovou maskou. v Chicagu udělali velkou chybu, když dali frajírkům z novin do držky, po takové ráně do hlavy by mohli začít přemýšlet. velké noviny, kromě dřívějších New York Times a některých vydání The Christian Science Monitor, totiž přestaly přemýšlet hned po vyhlášení první světové války. těm z OPEN

CITY klidně můžeš namlátit za to, že normálně tisknou obrázky lidského těla, ale dej si pozor, než

nakopeš do prdele autora úvodníků v novinách s milionovým nákladem, mohlo by se totiž stát, že začne psát pravdu o Chicagu a vůbec, a vysere se na inzerenty. možná by dokázal napsat jen jeden jediný sloupec, ale jediný takový sloupec by mohl přimět milion čtenářů k zamyšlení, pro změnu, a kdo ví, co by se pak mohlo stát. všechno je ale pevně pod zámkem: když si máš vybrat mezi Nixonem a Humphreyem, je to jako vybrat si mezi hovnem teplým a studeným. nic moc se toho nikde nezměnilo. to, co se stalo v Praze, zchladilo hodně hochů, kteří už zapomněli na Maďarsko. poflakují se po parcích, za idol mají Che G., na amuletech obrázky Castra, dělají ÓÓÓÓÓÓÓÓMMMMM ÓÓÓÓÓÓÓMMM a za vůdce mají Williama Burroughse, Jeana Geneta a Allena Ginsberga. tihle spisovatelé jsou mimo, jsou poddajní, směšní, vyměkli, zženštili, ne teplí, ale zženštilí, a kdybych byl policajt, určitě bych dostal chuť přetáhnout je po těch jejich popletených palicích. klidně mě za to pověste. duši spisovatele, který píše pro ulici, jako čuráka vykouří idioti. psát se dá jediným způsobem, a to O SAMOTĚ u psacího stroje. spisovatel, který musí jít DO ulic, je spisovatel, který ulice nezná. už jsem viděl tolik továren, bordelů, cel, barů a pouličních rečníků, že bych vydržel 100 lidských životů. jít do ulic, když máš JMÉNO, je moc jednoduché, takového Thomase Dylana a Behana Brendana zabili svou LÁSKOU, svou whiskey, svým modlářstvím, svými kundami a stovku dalších přizabili. KDYž NECHÁŠ DOMA SVůJ

PSACÍ STROJ, NECHÁVÁŠ TAM SVůJ KULOMET, A KRYSY SE VYROJÍ. když Camus začal s přednáškami na akademiích, jeho psaní umřelo. Camus nezačal jako řečník, ale jako spisovatel; nebyla to dopravní nehoda, co ho zabilo.

když se mne někteří z mých nemnohých přátel ptají, proč nechodím číst poezii, nechápou, proč má. odpověď zní, ne. a tak tady máme Chicago a tak tady máme Prahu a všechno je stále při starém. chlapeček dostane na zadek, a až (a jestliže) vyroste, bude dávat na zadek. raději bych jako prezidenta viděl čemého pantera Cleavera než Nixona, ale je to jedno. tady ti zatracení revolucionáři, co mi polehávají po bytě a pijou mi pivo a vyjídají spíž a vytahujou se se svýma ženskýma, by se měli naučit, že všechno musí vycházet zevnitř. prostě nejde dát někomu novou vládu jako nový klobouk a čekat, že se z něj skrz ten klobouk stane někdo jiný. stejně zůstane připosranej a bude si cpát panděro a ani kompletní Dizzy Gillespie to nezmění. spousta lidí se zapřísahává, že se tady schyluje k revoluci, ale já bych hrozně nerad viděl všechny tyto lidi zabíjené pro nic za nic. takhle, pozabíjejte si lidí, kolik chcete, vlastně se nic nestane, ale nezbytně při tom zařve pár dobrých chlapů. a pak, čím to skončí: s vládou NAD lidmi. nový diktátor v beránčím rouchu; ideologie byla dobrá jen k tomu, aby nezrezivěly pušky.

tuhle v noci mi jeden klučina pověděl (seděl uprostřed koberce a vypadal nesmírně krásně a oduševněle):

„chystám se ucpat všechny kanály. celé město bude plavat ve sračkách!“

proč, vždyť mi navykládal už tolik sraček, že by to pohřbilo celé L. A. a málem i Pasadenu. a pak se zeptal: „máš ještě pivko, Bukowski?“

jeho kunda si hodila nohu přes nohu, až na mě blýskla růžovýma kalhotkama, a tak jsem vstal a donesl klučinovi pivo.

revoluce, to zní velmi romanticky, víte. ale žádná romantika to není. je to krev a střeva a šílenství; jsou to malá děťátka, zabitá proto, že se připletla do cesty, jsou to malá děťátka, která nechápou, co se to děje za svinstvo. je to tvoje kunda; tvoje žena s břichem rozpáraným bajonetem, ošukaná před tvými zraky. jsou to chlapi mučící chlapy, kteří se rádi smáli kresleným filmům s Mickey Mousem. než do toho půjdeš, rozhodni se, kde je duch a kde bude, až bude po všem. nesouhlasím s Dosťojákem, ZLOČIN A TREST, že nikdo nemá právo vzít někomu život. nejprve by se ale člověk mohl trochu zamyslet. samozřejmě nejhorší je na tom to, že nám berou životy, a při tom je to nestojí ani kulku. taky jsem pracoval za plat, který mě přiváděl k zoufalství, a nějaký vypasenec z Beverly Hills si doma klidně znásilňoval čtrnáctileté panny. několikrát jsem zažil, že chlápek byl na hajzlu pět minut a dostal vyhazov, protože to bylo moc. zažil jsem věci, o kterých se mi ani nechce mluvit. než však něco zabijete, ujistěte se, zda máte něco lepšího, čím by to šlo nahradit. něco lepšího než političtí prospěcháři, kteří nenávistně tlučou hubama ve veřejném parku. chceteli draze platit, sežeňte si něco lepšího než tříletou záruku. prozatím jsem neviděl nic jiného než dojemnou a romantickou touhu po Revoluci; dosud jsem neviděl ani jednoho solidního vůdce ani jeden realistický program který by mi dal jistotu, že to jako vždy NESKONČÍ nějakým podrazem. když někoho půjdu zabít, tak nechci vidět, že bude nahrazen uhlíkovou kopií toho samého člověka a tím samým způsobem. dějiny jsme prosrali jako parta ožralců hrajících v kostky vzadu na pánském hajzlu v místním baru. stydím se za to, že patřím k lidské rase, ale už se nechci na téhle ostudě dál podílet, ‚ rád bych z toho škraloupu kousek odloupnul.

jedna věc je žvanit o Revoluci, když máš břicho nalité cizím pivem a touláš se s šestnáctkou z Grand Rapids, co zdrhla z domu, jedna věc je žvanit o Revoluci, když třem světově proslulým, přitroublým pisálkům tančíš na to jejich ÓÓÓÓÓÓÓÓÓÓMMM, a druhá věc je Revoluci vyvolat, druhá věc je uskutečnit ji. Paříž, 187071, 20 000 lidí povražděných na ulicích, ulice byly mokré od krve jako od deště, krysy vylézaly ven a ládovaly se mrtvolama, a lidé hladověli a plenili domy, aniž by věděli, jaký to má smysl, a vylézali ven a násilím stahovali krysy z mrtvol a jedli je. a kde je Paříž dnes večer? a co je Paříž dnes večer? a tady kamarád by rád přidal hovno na vrchol toho všeho a ještě se usmívá. dobře, má dvacet a většinou čte poezii. ale poezie je mokrej hadr v dřezu. a tráva. podle nich je vždy tráva totéž co Revoluce. tráva ‚ ale není zas tak super. prokristapána, kdyby zlegalizovali trávu, půlka lidí by ji přestala kouřit. prohibice dala vzniknout více opilcům než babiččiny cecky. jde jen o to, že chceš dělat to, co nesmíš. komu se chce každou noc šoustat vlastní

ženu? anebo když na to přijde, třeba i jednou týdně?

je toho spousta, co bych rád udělal. především bych byl rád, kdyby na prezidenta nekandidovali tak opravdu odporní lidé. potom bych rád změnil muzea. nic není depresivnější a smradlavější než

muzeum. nikdy nepochopím, proč procento tříletých holčiček sexuálně obtěžovaných na schodech v muzeu není vyšší. jako první bych na každém patře otevřel aspoň jeden bar; samo o sobě by to pokrylo náklady na všechny platy a také by to mohlo osvěžit a zachránit některé z obrazů a zteřelého šavlozubého tygra, jehož prdel začíná vypadat spiš jako hodně velká kulečníková díra. potom bych tam na každém patře nechal hrát rockovou kapelu nebo swingovou kapelu nebo symfonickou kapelu a tři čtyři pohledné ženy by měly za úkol chodit kolem a vypadat dobře. pokud člověk nerezonuje, nic se nenaučí a nic neuvidí. větši na lidí se mrkne na šavlozubáka za rozpáleným sklem a trošku stydlivě a trošku otráveně se šourá

dál.

představte si chlápka s manželkou, každý pivo v ruce, jak si prohlížejí šavlozubáka a on povídá: „ty jo, podívej na ty kly! skoro jak slon, co?“

a ona na to: „miláčku, pojďme domů, pojďme se milovat!“ a on by řekl: „ta tvoje kunda! jen počkej, nejprv se musím jít podívat do přízemí na Spada z roku 1917, prej na něm letěl

samotnej Eddie Rickenbacker. sejmul sedmnáct skopčáků. mimochodem slyším, že dole dávají Pink Floydy.“

ale Revolucionáři muzea vypálí. počítají, že spálení je odpověď na všechno. upálili by i svou babičku, kdyby nestihla utéct. a pak se porozhlédnou po vodě nebo po někom, kdo umí operovat slepé střevo, anebo po někom, kdo dokáže opravdovým šílencům zabránit v tom, aby si ve spánku podřízli hrdlo. a potom půjdou zjistit, kolik krys žije ve městě, ne lidských krys, ale krysích krys. a přijdou na to, že krysy jsou to poslední, co lze topit, pálit a nechat umírat hladem, a to první, co dokáže najít potravu a vodu, protože to dělají už celá staletí a bez cizí pomoci. krysy jsou skuteční revolucionáři; krysy jsou skutečný underground, ale o vaši prdel nemají zájem, ledaže by se do ní

zahryzly, a ani o ÓÓÓÓÓÓÓÓÓMMM se nezajímají.

já neříkám, že to máme vzdát. jsem pro opravdový lidský duch, a~ je kdekoli, a~ se skrývá kdekoli, a~ je to cokoli. ale pozor na kovboje, kteří o tom umějí moc pěkně mluvit, ale pak vás nechají ve štychu se 4 hodně drsnými policajty a tak osmi devíti hochy z národní gardy a vám nezbude než se naposled pomodlit ke svému pupku. tihle hoši, co ve veřejných parcích hulákají o vašem utrpení, obyčejně vezmou nohy na ramena dříve, než se začne střílet. chtějí zůstat naživu, aby mohli napsat své memoáry.

dřív se obíralo o prachy v náboženství. nemyslím ve velkém v kostelech, to byla otrava. tam se každý nudil, kněze

nevyjímaje. ale ta bíle natřené místa na ulici. ježišmarjá, jak ti se do toho uměli opřít. chodil jsem tam opilý, sedl jsem si a díval se. většinou poté, co už mi nechtěli v baru nalít. bylo to lepší než jít domů a honit si péro. nejlíp z tebe uměli vytřískat prachy v L.A. a pak v N.Y. a Delfii. člověče, to nebyli kazatelé, to byli umělci. málem jsem se jim tam začal svíjet na zemi. většina těchhle kazatelů se spravovala po kocovině, oči měli podlité krví, potřebovali schrastit pár $$$, aby se mohli napít nebo si snad šlehnout, k sakru, nevím.

málem jsem se jim tam začal svíjet a to jsem byl hodně v klidu a hodně utahaný. i když vás to chytlo jen tak zpola, stejně to bylo lepší než kunda. moc rád bych jim poděkoval, kámošům, většinou negrům, pardón, černochům, za těch několik zábavných nocí. mám ten dojem, že pokud jsem vůbec někdy napsal nějakou poezii, že dost možná jsem jim nějaký ten verš vyfouknul. teď už to ale upadá. Bůh snad nezaplatil nájem nebo se nezjevil s flaškou vína, o kterou tolik žadonili, anebo se jim vykašlal na poslední čisté prádlo a nechal holežet špinavé na podlaze. Bůh pravil ČEKEJTE, a ono je těžké ČEKAT, když vám kručí v žaludku a duše se necítí nijak skvěle a vy se můžete dožít leda tak 55, a On se naposledy ukázal před téměř 2000 lety, a to provedl pár laciných pouťových triků, nechal se přelstít několika židy a pak celou scénu vyhodil do povětří. člověka to utrpení zatraceně vyčerpá. pak už ho zabíjí i zuby v hubě nebo ta samá samá žena v tom samém samém malém pokojíku.

náboženští kazatelé to nyní táhnou s revolučními kazateli a člověk tak, bratři, nerozezná prdel od prciny. uvědomte si to a jste na stopě. pozorně je po poslouchejte a jste na stopě. sežerte jim to všechno a je po vás. Bůh slezl ze stromu, popadl hada a těsnou prcinu Edenu a zdrhl a teď vám z téhož stromu háže zlatá jablka Karel Marx, většinou nalíčený načerno. jestliže se bojuje, a já věřím, že ano, vždy se bojovalo, právě díky tomu máme Van Goghy a Mahlery stejně jako Dizzy Gillespie a Charley Parkery, pak si prosím dávejte pozor na své vůdce, protože ve svých řadách jich máte spoustu takových, kteří by se raději stali prezidenty General Motors, než aby vypálili benzinku firmy Shell tadyhle za rohem. jelikož však nemůžou mít to první, vezmou zavděk tím druhým. jsou to prastaré lidské krysy, jež nás drží tam, kde jsme. Dubček se z Ruska vrátil jako poloviční muž, děsící se psychické smrti. člověk už by se měl konečně naučit, že je lepší nechat si pomalu uříznout koule a zemřít, než se snažit za každou cenu přežít. hloupost?

není to o nic hloupější než ten největší zázrak. ale když se ocitnete v pasti, snažte se vždy pochopit, za co přesně to chcete vyměnit, jinak to vaše duše vzdá. Casanova šmátral dámám pod sukně, zatímco muži byli trháni na kusy na králově dvoře; ale i Casanova zemřel jako stařec s velkým ptákem a dlouhým jazykem a bez špetky kuráže. to, že si žil dobře, je pravda; a že bych mu klidně mohl plivnout na hrob a nic necítit, je pravda také. ženy většinou letí na ty největší voly, jací jsou k mání; proto taky lidská rasa je na tom tak, jak je: vychovali jsme ty nejmazanější a nezničitelné Casanovy, uvnitř celé duté jak velikonoční vajíčka z čokolády, která nutíme našim ubohým dětem. jádro Umění stejně jako jádro Revolucionářů je prolezlé těmi

nejnepředstavitelnějšími všivými zrůdami, co se ukájejí cocacolou, protože si nedokážou sehnat džob jako umývání nádobí ani malovat jako Cezanne. když vás určitá forma jako nechce, tak nezbývá než se modlit nebo makat na novou. a když zjistíte, že ani tahle forma vás nechce, tak proč ne jiná? každý si udělá dobře pěkně po svém.

nicméně, i když jsem tak starý, dělá mi zvláštní radost, že žiji v této určité době. MALÝ

ČLOVÍČEK PROSTĚ ZAČAL MÍT PLNÉ ZUBY TOHO, JAKÉ MU TO SERVÍRUJÍ SRAČKY. děje se to všude. Praha. černošská čtvrť Watts. Madarsko. Vietnam. tady nejde o vládu. jde o to, že Člověk je proti vládě. to je Člověk, který už doopravdy nemá zájem nechávat ze sebe dělat vola bílými Vánoci, kde zní hlas Binga Crosbyho, a pomalovanými velikonočními vejci, která se musejí schovat před dětmi, protože děti se musí SNAžIT JE NAJÍT. plné zuby budoucích amerických prezidentů, které když vidíte na televizní obrazovce, tak se musíte jít honem vyzvracet na záchod.

mám rád tuto dobu. mám rád tyto pocity. mladí konečně začali přemýšlet. a mladých je stále víc a víc. ale pokaždé, když se někdo postaví do čela jejich pocitů, je zavražděn. staří a etablovaní se jich bojí. vědí totiž, že revoluce může vypuknout ve volebních urnách v americkém stylu. můžeme je pozabíjet bez jediné kulky. můžeme je pozabíjet tak, že budeme prostě čím dál opravdovější a lidštější a nezvolíme ty sračky. ale oni nejsou hloupí. co nám to nabízejí? Humphreye nebo Nixona. jak říkám, studené hovno, teplé hovno, pořád stejné hovno.

jediný důvod, pro který na mě ještě nebyl spáchán atentát, je, že jsem malé hovno. nemám žádnou politickou příslušnost, já jen pozoruji. nestojím na ničí straně, jedině na straně lidského ducha, což konec konců zní dosti povrchně, jako od reklamního agenta, ale znamená to především mého ducha, a vc~šeho také, nebo~ nejsemli skutečně naživu, jak bych vás mohl vidět?

člověče, jak rád bych viděl, že každý člověk na ulici má dobré boty a že má po ruce dobrou kundu a taky břicho pl~ né žrádla. ježišmarjá, naposledy jsem měl kundu v šedesátém šestém a od té doby si mastím lano. ale žádná masturbace se · té diře fantastické prostě nikdy nevyrovná.

jsou to drsné časy, bratři, a já fakticky nevím, co vám mám říct. jsem běloch, ale musím s vámi souhlasit, ani tak moc nevěřte tomuhle natěračství, běloši jsou měccí a ani já nemám v lásce měkkouše, ale už jsem viděl hodně takových černých hochů, z kterých bych mohl prozvracet celou cestu ze západ ní Venice do Miami Beach. Duše nemá kůži; duše má jen nitro, které touží ZPÍVAT, copak to nakonec neslyšíte, bratři? slabounce, neslyšíte, bratři? žhavá kundič‘ka a nový kadilak celej ten průser nevyřeší. pepka Pepka neklepne a Nixon bude váš pnští president. Kristus se z kříže zdejchnul a nyní jsme k té kurvě přibiti my, černí a bílí, bílí a černí, komplet. skoro ani nemáme na vybranou. když se ženeme příliš rychle, jsme mrtví. když se neženeme dost rychle, jsme mrtví. to není náš balíček karet. jak se má člověk vysrat, když má v prdeli zaražený

dvoutisícimetrový křesťanský korek?

k tomu, abyste se něco naučili, nečtěte Marxe. hodně suchá sračka. učte se prosím ducha. Marx jsou akorát tanky valící se přes Prahu. na tohle jim neskočte. nejdřív ze všeho si přečtěte Celina. největší spisovatel posledních 2000 let. samozřejmě i Camusův CIZINEC se sem vejde. ZLOČIN A TREST. BRATŘI. vše od Kafky. všechny věci od neznámého spisovatele Johna Fanteho. Turgeněvovy povídky. vyvarujte se Faulknera, Shakespeara a hlavně George Bernarda Shawa. to je to nejnafoukanější fantazírování Všech Dob skutečně stoprocentního sráče s neuvěřitelnými politickými a literárními konexemi. jediný z těch mladších, kdo měl cestu předem vydlážděnou a komu se prdel líbila, když to bylo třeba, byl Hemingway, ale na rozdíl od Shawa Hem ze začátku napsal pár dobrých věcí, kdežto Shaw nepsal nikdy nic jiného než naprosté pičoviny, uštěpačné a nudné pičoviny.

tak tady mícháme Revoluci s Literaturou a ono to do sebe zapad á. všechno do sebe tak nějak zapadá, ale já jsem čím dál unavenější a čekám, až přijde zítřek. bude stát onen Člověk na mém prahu? vždy~ je to fuk, no ne?

doufám, že jste si kvůli mně rozlili čaj.

tak takhle vypadá konec? to když Odevšad je cítit Smrt? jak laciné. jak nějaký plagiát. jak brutální., syrový, zasmrádlý karbanátek, ktery‘ někdo zapomněl na sporáku.

vyzvracel se na prsa. bylo mu tak zle, že se nemohl ani pohnout. nikdy nemíchej prášky s chlastem. člověče, měli recht. cítil, jak ho zespodu opouští duše a vznáší se mu nad tělem. cítil, jak tam visí naruby jako kočka, zašprajcnutá do matrace. vra~ se, děvko! zasyčel na ni.

jeho duše se zasmála, ale človíčku, strašně dlouho ses ke mně choval strašně hnusně. máš cos chtěl. bylo kolem třetí ráno.

nešlo mu o umírání, šlo mu o nevyřešené a nedotažené věci, co po něm zůstaly, čtyřletá dcerka v hipísáckém táboře někde v Arizoně; trenky a ponožky na podlaze, nádobí v dřezu; nedoplatky za auto, za plyn, za světlo, za telefon; něco málo po něm zůstalo ve skoro každém státě Unie, něco málo v nemytých kundách půlsta kurev; něco málo po něm zůstalo na stožárech a v nouzových východech, na prázdných parcelách, u kateder klasických katolických škol, v celách kriminálů, v člunech; něco málo zůstalo na leukoplastech a na dnech kanálů; něco po něm zůstalo na zahozených budících, v zahozených botách, zahozených ženách, zahozených přátelích bylo to strašně smutné, tak strašně smutné. kdo z nich kdy mohl zahnat chmury, vždy~ jak na tom byli? no nikdo. to je to. nikdo to nemohl dokázat a nikdy nedokázal. mohli se o to jen pokoušet a propadat nejchmurnějším chmurám, protože domů nevedla žádná cesta. znovu se zdvihl, pak se natáhnul. slyšel, jak cvrlikají cvrčci. cvrčci v Hollywoodu cvrčci na Sunsetské třídě. zdraví cvrčci: vše, co měl.

já to prosral, ježis, já to prosral, pómyslel si.

jo, bratře, prosrals to, řekla mu duše.

ale já chci ještě vidět svoji holčičku, řekl jí.

svou holčičku chceš vidět? seš hovno umělec! hovno člověk! seš měkkej!

jsem měkkej, odpověděl své duši, máš pravdu, jsem měkkej. dobral už všechny možné léky. pivo by do sebe nedostal. dokonce ani vodu. ani prášky, ani herák, ani haš, ani tráw, ani lásku, ani větřlc, ani zvuk, jen cvrčky, ani naději, jen cvrčky, ani sirku, aby podpálil celej ten zasranej bordel. potom se mu přitížilo.

v hlavě se mu vracela pořád dokola stejná písnička: „měl by ses spiš starat o byznys, pane

Byznysmene, i když můžeš“

tak to vypadalo. pořád dokola ta samá melodie: „měl by ses spiš starat o byznys, pane Byznysmene, i když můžeš“

„měl by ses spíš starat“ „měl by ses spíš“

„měl bys“

s úsilím vypůjčeným leda od šílenství vesmíru (kdo dokáže zahnat chmury? nikdo.) se natáhl a zapnul malou lampičku nad hlavou, což byla vlastně jen nekrytá žárovka, stínítko rozbité (kdo dokáže zahnat chmury?) a sebral pohlednici, kterou našel před několika dny ve schránce, a na ní stálo:

„milý : jak se tady tak topíme v německým pivu a šnapsu, zdravíme tě a plácáme po ramenou, čekáme a zíráme do barevnýho skla“

z řádků se stala lajdácká a nezdvořilá čmáranina pupkáčů, kteří šťastně žijí na zemi a nepotřebují

k tomu být mimořádně důvtipní či odvážní.

něco o tom, že zítra letí do Anglie. ztěžka tam přibývaly básně. příliš upocené, málo inspirace. příliš

moc světa pověšeného na špičce čuráka.

„podle nás jsi od Eliota ten největší básník.“

na konci podepsaný profesor a jeho oblíbení studenti. jenom od Eliota? takový kousíček. od něj se ti hajzli naučili, jak psát živoucí poezii jasnosti, a teď si vesele jezdí po Evropě a dělají jí to prstem. a on zatím umírá sám ve svém brlohu v Hollywoodu.

„měl by ses spíš starat o byznys, pane Byznysmene, i když můžeš“

pohlednici zahodil na zem. bylo mu to jedno. kdyby jen tak dokázal pocítit takovou opravdickou super špičkovou sebelítost nebo aspoň zlost za pár drobných nebo nějakou připosranou pomstychtivost, to by ho mohlo zachránit. jenže uvnitř byl celý vyschlý, takový vyschlý a zpitomělý, a tak tomu bylo už dlouho.

profesoři mu začali klepat na dveře asi před dvěma roky. snažili se přijít na to, kde se to bere. ale co jim měl povídat. profesoři byli všichni stejní, celkem pohlední, spíše žensky založení, s vytáhlýma dlouhýma nohama, s krásnýma očima velkýma jako okna. pokaždé se ukázali být spíš hloupí, a tak z jejich návštěv neměl vůbec radost. ve skutečnosti to byli jen zabednění aristokrati měnících se struktur, kteří, podobni idiotům v cukrárně, nechtěli vidět, že zdi od základu hoří. mlsali mysl. lpění na intelektu, lpění na intelektu, lpění „měl by ses spiš starat o byznys, pane Byznysmene, i když můžeš“

ježišmarjá, fakt měkkej. všecky ty drsné básně; celý život ze sebe dělal drsňáka, ale byl měkkej. ve skutečnosti byl každej měkkej., všechno drsné tady bylo, jen aby to ochránilo to měkké. to je prdel, taková pitomá past.

pocítil potřebu vylézt z postele. přišlo ho to draho. dovlekl se až na konec chodby. zvedl se mu žaludek. vyzvracel takovou zelenožlutou břečku a něco krve. nejprv horko, potom mrazení; pak mrazení a pak horko. nohy jako gumové sloní tlapy. dž. dž. dž., a hele (někam na někoho mrkl): bědující a vyděšené Konfuciovo Oko nad jeho posledním drinkem. zahnat chmury. došoural se do obýváku s myšlenkou to mám kliku, mít v pronájmu obývák, i teďka „hej, pane Byznysmene“

pokusil se sednout si na židli, netrefil se, spadl na zem, drsně si narazil kostrč, rozesmál se a podíval se na telefon. takhle končí Samotář: sám a mrtvý. umírá o samotě. Samotář by se už už měl přichystat.

žádná z mých básní mi nepomůže. žádná z žen, kterou jsem ojel, mi nepomůže. a už vůbec mi

nepomůžou ženy, ‚:~‘které jsem neojel. potřebuju někoho, kdo mi zažene chmury. ~~“ potřebuju někoho, kdo mi řekne, hele, já ti rozumím, ale teď to překousni a zemři. zadíval se na telefon. přemýšlel a přemýšlel a přemýšlel, : přemýšlel, komu by mohl zavolat, kdo by mu mohl zahnat ‚~I chmury, stačilo by pár slov v pohodě, a probral těch pár lidí, které znal z miliard, probral je jednoho po druhém, těch pár, které znal, a dobral se k tomu, že je moc brzo ráno, že to je čas málo vhodný pro umírání, že se to nehodí, a že lidi si pomyslí, že si dělá šoufky, nebo je opilý, nebo si vymýšlí, nebo má plačtivou, nebo zešílel, a nemohl je za to nenávidět ani jim to vyčítat, jeden vedle druhého pod zámkem, s rukou na přirození, o hlavu kratší, každý ve své vlastní mrňavé cele. hej, pane Byznysmene Kurva!

ať to byl, kdo to byl, pěkně tu hru vymyslel, fakt mistrovské dílko. říkejme mu Bůh. zasloužil si kulku mezi oči, ale to by se musel někdy zjevit, abys Ho dostal na mušku. Atentátnické Éře ušel Ten Největší ze všech. tenkrát málem dostali Syna, jenže se jim zdejchnul, a my abychom dál vrávorali po

kluzkých podlahách toalet. Duch Svatý se nikdy nezjevil. lehl si na záda a mastil lano. Nejmazanější ze všech.

kdybych jen mohl brnknout svojí dcerunce, hned bych umíral š~astnější, pomyslel si. jeho duše vyšla z ložnice. držela se prázdné plechovky od piva. „hej, seš měkkej, měkkej seš, čurák měkkej! dcerunku máš v nějakým hipísáckým táboře plným kreténů, ktery‘m její matka drbe koule. tak už to překousni, Samotáři, ty posero!“

„potřebuješ lásku, potřebuješ lásku, láska tě na konci dostane, kamaráde!“

dostane mě na Konci? Velká Pizda Smrtka, ta jo.

rozchechtal se. pak se zarazil. opět se vyzvracel. tentokrát víc krve. skoro samá krev. zapomněl na telefon a vydal se zpátky ke gauči. „potřebuješ lásku, potřebuješ lásku“

no chválabohu, blesklo mu hlavou, přece jen přehodili desku.

umírání nešlo tak lehce, jak si představoval. všude byly kaluže krve. rolety stáhnuté. lidé se chystali do práce. když se převalil, zdálo se mu, že vidí do knihovničky, že vidí všechny své sbírky básní, a v té chvíli si uvědomil, že to projel, že to nedosáhlo ani Eliota, ani včerejšího rána, že to byl výbuch, že je jenom další opičák, který ze stromu slítne rovnou do tygří tlamy, a chvilku to bylo smutné, ale jenom chvilku.

bylo to v pohodě a na zažehnávání chmur nezáleželo. Satchmo, mazej domů. Šostakoviči, s tou svojí Pátou, zapomeň na to. Petře Čajkáči IIL, ještě jsi ani nebyl muž, ale oženil ses s potrhlou sopránistkou a navíc lesbičkou, která už pod očima měla vrásky, tak na to zapomeň. všechny nás zlákal oheň a všichni jsme to projeli, jako kuřáci ocasů, umělci, malíři, lékaři, pasáci, zelené barety, umývači nádobí, zubaři, artisti na visuté hrazdě a sběrači hrušek. každý člověk má svůj osobní kříž, na kterém je přibitý. zahnat chmury.

„potřebuješ lásku, potřebuješ lásku“

vstal a vytáhl rolety. zpuchřelé byly, mrchy. při doteku praskaly, rozpadaly se, frrr, s rachotem sebou prdly o zem. slunce bylo zpuchřelé, mrcha. rodilo tytéž staré kytky, ty též staré mladé dívky odevšad.

sledoval, jak lidi chodí do práce. nevěděl o nic víc než kdy předtím. nezabezpečit poznání bylo totéž, co zabezpečit nepoznání. ani jedno nebylo lepší; ani jedno nic neznamenalo.

natáhl se jak široký tak dlouhý přes celý gauč. patřil bytnému. ale na moment byl jeho. po všem tom trápení na tom nic nebylo. zemřel.

krejčík byl dokonale šťastný. seděl na židli a šil. to až přišla ta ženská a zazvonila na dveře, tehdy přišel o klid. „kysaná smetana, mám kysanou smetanu na prodej,“ usmála se na něj. „táhni

vodsaď, smrdíš,“ obořil se na ni, „já ti seru na nějakou kysanou smetanu!“ „éééé.~“ zašklebila se, „tady to ale smrdí! proč si nevynesete odpadky!“ a utekla.

a tu si krejčí vzpomněl na ty tři mrtvoly. první se válela v kuchyni pod sporákem. druhá byla na stojáka v komoře, pověšená za límec, jak byla ztuhlá, tak tam stála. a třetí seděla vzpřímeně ve vaně, vlastně ne úplně vzpřímeně, protože hlava jí byla vidět těsně nad okrajem vany. mouchy se začínaly slétávat a to bylo špatné. podle všeho měly z těch těl obrovskou radost, byly jimi úplně opilé, a když na ně šel s plácačkou, strašně se rozzlobily. ještě nikdy neslyšel mouchy bzučet tak vztekle. dokonce ho napadly a pokousaly. rad ěji je nechal být.

sedl si zpátky k šití. znovu zazvonil zvonek. tak to vypadá, že to nikdy nedošiju, pomyslel si. byl to jeho kámoš, Harry. „ahoj, Harry.“

nahoj, Jacku.“

Harry vešel dovnitř. „co to je za smrad?“ „mrtvoly.“

„mrtvoly? si děláš prdel?!“ „ne, běž se podívat.“

Harry je našel po čichu. nejprv našel tu v kuchyni, pak tu v komoře a nakonec tu ve vaně. „proč‘s je zabil? ses zbláznil? co s tím jako chceš dělat? proč ty těla někam neschováš, proč se jich nezbavíš?

seš cvok? proč‘s je zabil? proč nezavoláš policii? ty ses pomátl! panebože, to je SMRAD! to ti povídám, NEPŘIBLIžUJ SE ke mně! co s tím jako chceš dělat? co to má znamená? FFFUUUJ!

TAKOVEJ SMRAD! MNĚ JE BLBĚ!“

Jack se věnoval šití. prostě jen šil a šil a šil. vypadalo to, jako kdyby se schovával.

„Jacku, jdu zavolat na policii.“

Harry popošel k telefonu, jenomže se mu udělalo špatně. šel do koupelny a vyzvracel se do hajzlu. z vany čouhala akorát hlava té mrtvoly.

když vyšel z koupelny a zvedl telefon, zjistil, že stačí odšroubovat mluvítko a pak jde do sluchátka strčit.penis. šoupal s ním dopředu a dozadu a bylo to příjemné. moc příjemné. za chvilku byl se sebou hotový, zavěsil sluchátko, zapnul se a sedl si naproti Jackovi.

„Jacku, ty ses zbláznil??“

„Becky ř‘kala, že si myslí, že jsem cvok. vyhrožuje mi, že mě dá do ústavu.“

Becky byla Jackova dcera.

„ví ona o všech těch mrtvolách?“

„ještě ne. má nějaký pochůzky v New Yorku. pracuje jako

nákupčí pro velký obchoďáky. sehnala si dobrou práci, jsem na ni pyšnej.“

„ví o tom Marie?“

Marie byla Jackova žena.

„Marie nic neví. ona už sem ani nechodí. co dostala tu práci v pekařství, moc si o sobě myslí. žije ještě s jednou ženskou. tak mě občas napadá, jestli se z ní nestala lesba.“

„hele, kamaráde, já na tebe tu policii prostě nezavolám. seš můj přítel. tohle si musíš vyřešit sám. pověz mi ale prosím tě, proč jsi je všechny pozabíjel?“

„neměl jsem je rád.“

„nebudeš přece chodit kolem a zabíjet lidi, který nemáš rád.“

„já jsem je měl strašně nerad.“ „Jacku?“

„hm?“ „nechceš zkusit telefon?“ „jestli proti tomu nic nemáš.“ „je to tvůj telefon, Jacku.“

Jack vstal a rozepnul se. strčil penis do sluchátka, šoupal s ním tam a zpátky a bylo to příjemné. když byl hotový, zapnul se, posadil se a dal se zase do šití. vzápětí zazvonil telefon. vrátil se k němu.

„á, Ahoj, Becky! to je od tebe pěkný, žes zavolala. cítím se skvěle. jo, my jsme ze sluchátka sundali to mluvítko, tak proto. Harry a já. právě teď je tady. co že je? fakt si to mysliš? já myslím, že Harry je v pořádku. nic. zrovna šiju. Harry tady sedí. takový temný odpoledne. fakt ponurý, když o tom tak přemýšlíš. zataženo. lidi choděj pod oknem a maj pěkně hnusný držky. jo, jsem v pořádku. cítím se skvěle. ne, ještě ne. ale na mražáku mám humra. po humrech bych se prostě utlouk. ne, neviděl jsem ji. ona si o sobě myslí, že je kdovíkdo. jo, já jí to vzkážu. neboj. Sbohem, Becky.“

Jack zavěsil a zase se posadil, zase se dal do šití.

„víš,“ začal Harry, „tak jsem si na něco vzpomněl. když

jsem ještě byl mladej, do hajzlu s těma mouchama! copak

jsem MRTVEJ!, když jsem byl mladej, měl jsem takovou práci, ještě s jedním maníkem. šlo o to, že jsme vomejvali tydle mrtvoly. vobčas jsme tam měli i pohledný žencký. jednou

jsem tam takhle přišel a Mitry, to byl ten druhej, prcal jednu

takovou ženckou. ,Mitry!‚ povídám, ,co to DĚLÁŠ! STYĎ SE!‚

jen se na mě votočil a jel dál. když z ní slezl, povídá mi, ,Harry, já už jich vošoustal nejmíň tucet. je to dobrý! zkus to s ní. uvidíš!‚ vodmítl jsem. ale jednou, když jsem vomejval fakt

pěknej kus ženský, tak jsem jí tam strčil prst. ale nikdy jsem

nedokázal jít dál.“

Jack se věnoval šití.

„mysliš, že bys to zkusil, Jacku?“

„sakra, co já vím? fakt nemám ponětí.“

šil dál. pak zdvihl hlavu: „hele, Harry, mám za sebou těžkej tejden. chci si dát něco na zub a jít si schrupnout. mám tady humra. jenže já jsem takovej trošku divnej. nejraději jím sám. nesnáším, když musím jíst pohromadě s lidma. jo?“

„jo? chceš, abych šel? seš trošku rozrušenej. dobrá tedy. já

půjdu.“

Harry vstal.

„nebuď naštvanej, Harry. pořád jsme přátelé. to přece platí furt, no ne? kamarádíme se už dlouho.“

„jasně, od třiatřicátýho. to byly dny, panečku! FDR. NRA.

WPA. ale my to dokázali. dnes o tom ti mladí nemaj ani páru.“

„jasně že ne.“

„tak se měj, Jacku.“

„sbohem, Harry.“

Jack vyprovodil Harryho ke dveřím, otevřel je, zadíval se

na něj, jak se vzdaluje. pořád ty stejné pytlovité kalhoty. odjakživa chodí oblíkaný jako hastroš. Jack šel do kuchyně, vytáhl humra z mražáku a přečetl si

návod. vždycky ten návod zkurvěj. pak si všiml těla ležícího

pod sporákem. měl by ho někam odklidit. krev pod tělem už

dávno zaschla. z krve na podlaze se už dávno stal tvrdý škraloup. slunce konečně vyšlo zpoza mraku. bylo hodně pozdní

odpoledne, byl podvečer a nebe zrůžovělo a něco té růžové

do kuchyně prosvitlo oknem. člověk skoro viděl, jak se pomaličku plíží dovnitř, jako obrovský

hlemýždí růžek. tělo leželo na břichu, s tváří obrácenou ke sporáku, a pravá ruka byla zkroucená pod tělem, a její otevřená dlaň jen tak trčela

zpod levého boku. růžový hlemýždí růžek si na ni posvítil,

zbarvil ji dorůžova. Jack si dlaně povšimnut. tak růžová dlaň.

na pohled tak nevinná. pouhá dlaň, samotná růžová dlaň.

dlaň jako květina. na chuti měl Jack pocit, že se pohnula. ne,

nepohnula se. růžová dlaň. pouhá dlaň. neviňoučká dlaň.

Jack tam stál a zíral na ni. poté si s humrem sedl ke stolu. zadíval se na dlaň. rozplakal se. odložil humra stranou, ruce dal na stůl, položil si na ně hlavu a dal se do pláče. plakal hrozně dlouho. plakal jako žena. plakal jako dítě. plakal jako cokotí. pak přešel do vedlejšího pokoje a zvedl sluchátko.

„ústředna? chci spojit s kriminálkou. ano, já vím, že to zní

divně, chybí mi totiž mluvítko, ale já chci spojit s kriminálkou.“

Jack čekal.

„ano? poslouchejte, já jsem zabil člověka! vlastně tři! myslím to vážně, ano, myslím to vážně! přijeďte si pro mě. a na ty těla s sebou vemte dodávku. zešílel jsem. hráblo mi. ani

nevím, jak se to stalo. cože?“

Jack jim dal adresu.

„cože? to proto, že mi chybí mluvítko. to já. dělal jsem to

do sluchátka.“

muž mluvil dál, ale Jack zavěsil. vrátil se do kuchyně a sedl si ke stolu a složil hlavu zpátky mezi lokty. už neplakal. jen

tak tam seděl a slunce už nebylo ani trošku růžové. slunce zapadalo a venku se stmívalo a on přemýšlel o Becky a pak

přemýšlel, že by se zabil, a pak už nepřemýšlel o ničem. jihoafrický humr v balíčku mu ležel u levého lokte. k tomu humrovi se už nedostal.

jednou v noci jsem se tak trochu opil a tu kámoš, co mi vydal pár knížek, povídá: „Bukowski, chce se ti zajít na návštěvu za L.?“

L., to byl slavný spisovatel. byl slavný už nějaký ten pátek. díla měl přeložená do všeho, i do kozích bobků. dotace,

milenky, manželky, ceny, romány, básně, povídky, obrazy

pobyty v Evropě. známý všech osobností. atakdále.

„ne, kurva, to ne,“ povídám Jensenovi, „jeho věci mě nudí.“

„ale tohle říkáš o každým.“

„však to je pravda.“

Jensen se posadil a zadíval se na mne. Jensen rád seděl

a díval se na mne. nelezlo mu do hlavy, jak můžu být tak zabedněný. ano, já jsem byl zabedněný. ale měsíc taky.

„chce tě poznat. už o tobě něco slyšel.“

„fakt jo? já jsem zas slyšel o něm.“

„asi by ses divil, jak moc lidí už o tobě slyšelo. minulou

noc jsem se stavil u N. A. a ona prý, že by byla ráda, kdyby

ses někdy zastavil na večeři. s L. se seznámili v Evropě.“

jo?<:

„a oba dva se seznámili s Artaudem.“

„jo, ta by s Artaudem chrápal nešla.“

„to je fakt.“

„nemám jí to za zlý. já bych s ním taky nešel.“

„udělej mi laskavost. pojďme za ním.“

„za Artaudem?“

„ne, za L.“

dopil jsem.

„tak jdem.“

cesta z chudinsk é čtvrti k Lově sídlu byla dlouh á. a Lovo

sídlo, to bylo n ěco. Jensen najel na p říjezdovku a ta byla

dlouhá asi jako klasický výjezd z dálnice.

„to je ten, kterej furt žvaní o CHUDOBĚ?“

„vládě prý dluží 85 táců na daních.“

„chudinka.“

vylezli jsme z auta. byla to třípatrová vila. vpředu na verandě byla houpačka a na ní ležela kytara za 250 babek. přiběhl

k nám vyžraný německý ovčák. měl pěnu u huby a vrčel a já

jsem si ho držel od těla díky té kytaře, čímž nemyslím, že

bych na ni hrál, ale že jsem se s ní oháněl, a Jensen zatím vyzváněl. v kukátku se ukázal takový nažloutlý vrásčitý obličej, který se zeptal:

„kdo je to?“

„Bukowski a Jensen.“

„kdože?“

„Bukowski a Jensen. “

„neznám.“

vlčák vyskočil a jak kolem mě letěl, zuby mu jenom cvakly těsně vedle mé hrdelní žíly. když

dopadl na zem, parádně

jsem ho vzal po hřbetě, ale on se jen otřásl, skrčil se, jen jen vyskočit znova, zježil chlupy a vycenil na mě ty svoje špinavé zažloutlé zuby.

„Bukowski. napsal CELÝ ZASRANÝ ČAS a KŘIČÍM V DEŠTI. já jsem Hilliard Jensen z NEW

MOUNTAIN PRESS.“

vlčák na mě naposledy nasraně zavrčel a přichystal se ke

skoku, když L. pravil: „ale no tak, Pupu, nech toho!“

Pupu se mírně uvolnil.

„hodný Pupu,“ usmál jsem se, „hodný Pupu!“

Pupu se na mě podíval. věděl, že lžu. starouš L. nám konečně otevřel dveře. „tak pojďte dál,“ řekl. zlomenou kytaru jsem hodil na houpačku a vešli jsme dovnitř. obývák vypadal jako podzemní parkoviště.

„posaďte se, „ vyzval nás L. mohl jsem si vybrat mezi třemi

nebo čtyřmi křesly, vzal jsem to nejbližší.

„já tady tomu systému dávám tak rok,“ řekl L. „lidé se probouzejí. brzy celý ten bordel spálíme na prach.“

L. luskl prsty, „uděláme“ (lusk) „a bude po něm! nový

a lepší život pro nás všechny!“

„bylo by něco na piti?“ zeptal jsem se.

L. zatáhl za zvoneček, který mu visel u křesla. „MARLOWE!“ zařval. potom se podíval na mne: „četl jsem vaši poslední knihu,

pane Meade.“

„ne, já sem Bukowski,“ odvětil jsem.

otočil se k Jensenovi: „tak to vy jste Taylor Meade! odpusťte mi!“

„ne, ne, já jsem Jensen. Hilliard Jensen. NEW MOUNTAIN.“

vzápětí do pokoje přiklusal Japonec, lesklé černé kalhoty,

bílé sako. mírně se uklonil. usmíval se, jako by nás měl jednoho dne všechny pozabíjet.

„Marlowe, ty čuráku pitomej, tady pánové si přejí něco na

pití. přijmi objednávky a hejbni kostrou, protože jinak ti natrhnu prdel.“

Lův obličej kupodivu vypadal, jako kdyby z něj odstranil

veškerou bolest. i když tam byly vrásky, podobaly se přibližně potůčkům, vyšitým na kůži nebo namalovaným, nebo naházeným. podivná tvář. nažloutlá. s pleškou. maličkaté oči. na první pohled zoufale obyčejná a nijaká tvář. ale v tom případě, jak to všechno mohl napsat? „Joj, Mack měl ale ptáka! Joj, Mack měl toho nejmacatějšího ptáka! jakýho ptáka to Mack

měl! Mack měl toho nejmacatějšího ptáka ve městě. nejmacatějšího na západ od Mississippi. každej mluvil o tom, jakýho má Mack ptáka. joj, Mack měl ale ptáka“ atd. když přišlo na

styl, L. je všechny položil na lopatky, i když podle mě je to

fakt o ničem.

Marlow se vrátil s namíchaným pitím a to má u mě plus:

bylo toho hodně a byla to sila. postavil pití a odklusal. pozoroval jsem, jak se mu kyčle v přiléhavých kalhotech pohupují, když uháněl zpátky do kuchyně, kam patřil. L. už vypadal přiopile. vyžahl půlku svojí sklenky. ty vole, skotská s vodou. „nikdy nezapomenu na ten hotel v Paříži.

byli jsme tam všichni. Kaja, Hal Norse, Burroughs největší

literární mysli naší generace.“

„myslíte, že to napomohlo vašemu psaní, pane L.?“ zeptal

jsem se.

byla to hloupá otázka. přísně se na mě zadíval a pak svolil, abych spatřil jeho úsměv: „vše napomáhá mému psaní.“

všichni jsme tam jen tak seděli, popíjeli jsme a koukali jeden na druhého. L. znovu zazvonil na zvonek a Marlow přiklusal, aby nám doplnil zásobu pohonných hmot.

„Marlow,“ začal L., „překládá Ednu St. Vincent Millayovou

do japonštiny.“

„úžasné,“ poznamenal Jensen z NEW MOUNTAIN.

co je na tom sakra tak úžasnýho, že překládá Ednu St. Vincent Millayovou do japonštiny, pomyslel jsem si.

„co je na tom sakra tak úžasnýho, že překládá Ednu St.

Vincent Millayovou do japonštiny,“ řekl L.

„dobře, Millayová, to je stará věc, ale jaké chyby mají moderní básníci?“ zeptal se ho NEW

MOUNTAIN.

jsou příliš mladí, příliš zbrklí a končí příliš brzo, pomyslel

jsem si.

„nemají žádné trvalejší přednosti,“ opáčil starouš.

já nevím. nikdo s nikým se nebavil. opravdu jsme se navzájem neměli rádi. Marlow klusal sem a tam a nosil pití. dostal jsem pocit, že jsem ve strašlivé podzemní jeskyni anebo v nesmyslném filmu. jenom nesouvislé scény. někdy ke konci L. vstal a dal Marlowovi facku, a to pořádnou. nevěděl jsem, co to má znamenat. sex? nuda? hra? Marlow se ušklíbl

a odběhl zpátky za Millayinou kundou.

„nechť nevstoupí do mého domu ten, jenž všechen stín

a všechno světlo neunese,“ zarecitoval L.

„hele, podívej,“ naklonil jsem se, „podle mě píšeš pěkný

sračky. tvý věci mi odjakživa lezly krkem.“

„a mně zas odjakživa lezly krkem ty tvé, Meade,“ odvětil

starouš, „hlavně to, jak kouříš filmovým hvězdám. to umí každý, vykouřit filmové hvězdě. na tom vůbec nic není.“

„ale může,“ řekl. jsem, „a já nejsem Meade!“

starouš vstal a potácivě se vydal k mému křeslu, přeložen

do osmnácti jazyků.

„co chceš, prát se, nebo prcat?“ zeptal se.

„prcat,“ odpověděl jsem.

„MARLOWE!“ zařval L.

Marlow přiklusal a L. zařval: „PITÍ!“

SKUTEČNĚ jsem čekal, že požádá Marlowa, a~ si sundá

kalhoty, aby mi splnil přání, ale to se nestalo. tak jsem se jenom koukal, jak M. běží zpátky do kuchyně a pohupuje přitom kyčlemi.

začali jsme novou rundu. „takhle“ (lusk!) řekl L., „zrušíme

systém! spálíme ho na prach!“

vzápětí mu hlava klesla na prsa a on dočista vytuhnul.

„pojďme,“ hlesl Jensen.

„momentíček,“ usmál jsem se. přešel jsem ke staroušovi

a zajel jsem rukou na dno křesla, dolů k prdeli.

„co děláš?“ podivil se Jensen.

„vše napomáhá mému psaní,“ ušklíbl jsem se, „a tenhle

hajzl je pěkně napakovanej.“

nahmatal jsem až dolů a vytáhl peněženku: „a jdem!“

„tos neměl,“ řekl Jénsen a zamířili jsme k východu.

něco mi popadlo pravou ruku a zkroutilo mi ji za zády.

„tady se nechava FŠECHNY PENISE PŠED OTCHODEM NA

POČEST PANA L.!“ oznámil překladatel E. V. Millayové.

„vždy mi kurva lámeš ruku, sráči jeden šikmookej!“

„NECHAVA SE FŠECHNY PENISE! POČEST PANA L.!“ vykřikoval.

„VRAž MU, JENSENE! VRAž MU JEDNU! POMOž MI OD TOHO ZMRDA!“

„vaš pšitel se mě dotkne a ruka je slomena!“

„fajn, vem si tu šrajtofli. čert to vem. stejně mi brzo přijde

šek z GROVE PRESSu.“

vzal Lovu peněženku, hodil ji na zem. pak vytáhl mou

a hodil ji tam taky.

„hej, počkej, POČKEJ! co seš to jako zač? nějakej zasranej

zlodějíček

„NECHAVA SE FŠECHNY PENISE! POČEST PANA L.!“

„to je neuvěřitelný. tady je to horší než v bordelu.“

„a tef pověste svemu pšiteli, af hodí svoji peněšenku na

podlahu, nebo ja vam slomim ruku!“

Marlow kousek přitlačil, aby mi ukázal, že to nebude problém.

„Jensene! šrajtofli! ZAHOĎ JI!“

Jensen odhodil peněženku. Marlow mě pustil. obrátil jsem

se k němu. použitelnou jsem měl jenom levičku.

„Jensene?“ zeptal jsem se.

podíval se na Marlowa.

„ne,“ řekl.

zadíval jsem se na starouše, jak pochrupuje. na rtech jakoby měl takový nenápadný něžný úsměv. otevřeli jsme dveře a vyšli ven.

„hodný Pupu,“ zašeptal jsem.

„hodný Pupu,“ zašeptal Jensen.

nasedli jsme do auta.

„je tady ještě někdo, koho bys chtěl dnes večer navštívit?“

nadhodil jsem.

„no, přemýšlel jsem o Anais Nin.“

„tak toho přemýšlení nechej. asi bych ji nezvládl.“

Jensen vycouval na hlavní. byla zase taková vlahá jihokalifornská noc. zakrátko jsme našli Picovu třídu a Jensen zamířil

na východ. podle mě Revoluce nemohla vypuknout zas tak

šíleně rychle.

„Zrzo‚,“ povídám tomu mladíkovi, „pro ženy už jsem jenom

vzduch. a je to převážně moje chyba. nechodím na plesy ani

na křesťanský dobročinný večírky ani na čtení poezie a nejrůznější sleziny a podobný sračky, ale právě tam přece chodí kurvy. já jsem balil ženský v barech nebo ve vlaku z Del Maru, prostě tam, kde se chlastalo. teď už mám těch barů po krk. jak tam ti osamělí chlapi akorát vysedávají, hodinu za hodinou, v naději, že se tam zastaví nějaká ta kunda ucouraná. něco takové je pro lidskou rasu ostudné.“

,Zrzo‚ vyhodil pivní flašku do vzduchu, chytil ji a o hranu

mého stolku urazil uzávěr.

„všecko to je problém mysli, Bukowski, vždy ty to nepotřebuješ.“

„všecko to je problém mýho ptáka, ,Zrzo‚. já to potřebuju.“

„sme jednou na ulici sebrali holku, starou notoričku. sme

vzali provaz a přidělali sme ji k posteli. jedno číslo sme dávali za 50 centů. každej mrzák, magor a feťák z ulice potřeboval kundu. tři dny a tři noci a vystřídalo se jich snad 500.“

„ježíšmarjá, ,Zrzo‚, vždy to je nechutný!“

„sem si myslel, že seš starej prasák.“

„ale to proto, že si neměním ponožky každej den. nechávali jste ji aspoň jít se vymočit nebo jít na stolici?„

„co je to ,na stolici‚?“

„do hajzlu. dávali jste jí jíst?“

„notoři nejí. dávali jsme jí víno.“

„to je nechutný.“

„proč?“

„vždy je to hnusný a krutý, hnusný a nelidský. zkus se

nad tím zamyslet. to by ani zvíře neudělalo.“

„hodilo nám to 250 bobulí.“

„co jste jí dali?“

„nic. akorát jsme ji tam nechali ještě dva dny, nájem už byl

zacálovanej.„

„odvázali jste ji?“

„jasně, nechtěli sme mít na krku znásilnění s vraždou.“

„to od vás bylo moc pěkné.“

„mluvíš jak ňákej kněz.“

„dej si ještě jedno.“

„klidně ti seženu ňákou kundu.“

„za kolik? za 5O centů?“

„ne, trošku víc.“

„díky ne,“

„hm, ty to fakt máš tak ňák na háku.“

„teď jsi na to kápl.“

oba jsme si zašli ještě pro jedno pivo. kopnut ho do sebe

jedna radost. pak se postavil: „hele, tadyhle pod vopaskem

dycky nosím žiletku. vandráci mívaj s holením problémy. já

ne. dycky ji mám po ruce.

a když sem na cestách, nosím na sobě dvoje kalhoty, koukni, a když dorazím do města, sundám si ty vnější, voholim se,

umeju a pod tmavě modrým tričkem nosím bílý, to voperu někde v umyvadle, hodím na sebe šlajfku jak bič, vypulíruju si

botky, někde v sekáči schrastim sako, aby mi páslo ke kalhotám, a do dvou dnů mám džob někde na ouřadě. a ty srágory

ani netušej, že sem zrovna vylez z náklaďáku. ale tydle džoby

mě pruděj. ani se nestačím rozkoukat a už sem zase na cestě.“

nevěděl jsem, co mu na to mám říct, a tak jsem zůstal potichu a pil pivo.

„a tadyhle v rukávu sebou furt nosím sekáček na led, mám

ho zastrčenej za gumkou tadyhle kolem předloktí, vidíš?“

„jo, jasně. jeden kamarád mi povídal, že otvírák na pivo je

skvělá zbraň.“

„jo, to je pravda. no a když mě zastavěj cajti, tak ten sekáček

dycky vodhodim, hodím pracky nahoru, zařvu NESTŘÍLEJTE! “

(,Zrzo‚ mi to předvedl vedle stolu)

„, a vodhodim ho pryč. ještě nikdy ho na mně nenašli. ani

nevím, kolik takovejch sekáčků už jsem zahodil. fůru.“

„už jsi ho někdy použil, ,Brzo‚?“

vrhl na mě hodně divný pohled.

„v pohodě,“ řekl jsem, „zapomeň na to.“

tak jsme tam zase seděli a nasávali.

„jednou sem takdle narazil na ten tvůj sloupek někde na

ubytovně. podle mě seš fakt dobrej spisovatel.“

„dík,“ řekl jsem.

„sem to zkoušel, bejt spisovatel, ale nic ze mě neleze. sem

seděl a vono nic nepřišlo.„

„kolik máš?“

„dvacet jedna.“

„to chce čas.„

seděl tam a přemýšlel, jestli bude spisovatel. pak sáhl do

zadní kapsy.

„todle mi dali, abych držel jazyk za zuby.“

byla to peněženka upletená z jemných proužků kůže.

„kdo jako?“

„dva maníci, co zabili jednoho chlápka. sem to viděl, a tak

mi dali todle, abych držel jazyk za zuby.“

„proč ho zabili?“

„v týdletý peněžence měl sedm doláčů.“

„jak ho zabili?“

„šutrákem. von chlastal víno, a když byl našrot, tak mu šutrákem rozmlátili kebuli. a vzali šrajtofli. sem se na ně koukal.“

„co udělali s tělem?“

„někdy k ránu se tam zastavil vlak, aby nabral vodu. voní

vynesli tělo ven a pak ho hodili na koleje u takový rampy,

kde byla vysoká tráva. pak se vrátili do auta a vlak se rozjel.“

„hmmmm,“ pokýval jsem hlavou.

„cajti, když potom najdou takovýdle tělo, se podívaj na

hadry, na vypitej ksicht, a ,totožnost nezn.‚ takovej případ vyškrtnou. akorát ňákej vandrák. sere pes.“

seděli jsme tam ještě několik hodin, pili jsme, a já toho jednak moc nenamluvil, a jednak to ani nestálo za to. nakonec jsme se už nebavili vůbec. přemýšleli jsme.

,Zrzo‚ vstal.

„hele, podívej, čoveče, tak já valím. ale byl to fakt pohodovej večer.“

vstal jsem.

„fakt že jo, ,Zrzo‚.“

„tak někdy zas, do hajzlu.“

„do hajzlu, jasně, ,Zrzo‚.“

tak nějak jsme váhali se rozloučit. v určitém slova smyslu

to byl pohodový večer.

„tak čau, mladej.“

„v pohodě, Bukowski.“

díval jsem se, jak zachází za keřem doleva, směrem na

Normandii, směrem na Vermont, kde měl ještě tak tři čtyři

dny v podnájmu pokoj, a pak se mi ztratil z očí, a to, co zbývalo z měsíce, problesklo dovnitř, ano, to luna, a já jsem zavřel dveře, dopil poslední unavené pivo, zhasnut jsem, zamířil k posteli, svlékl se, a praštil sebou do postele, zatímco oni dole v seřadištích vlaků překračovali koleje a vybírali si auta a místa a vytoužené cíle cesty, lepší města, lepší časy, více

lásky, více štěstí, více něčeho. nikdy to nenaleznou a nikdy

nepřestanou hledat.

usnul jsem.

jmenoval se Henry Beckett a bylo pondělí ráno. vstal, podíval

se z okna na ženu v hodně krátké minisukni, a pomyslel si,

na tohle už jsem si skoro zvykl, no to je průser. žena přece

na sobě musí něco mít, jinak jí není co svlíknout. syrové maso je jenom syrové maso.

hodil na sebe trenýrky a odešel do koupelny se oholit.

když se podíval do zrcadla, zjistil, že má zlatě zbarvený obličej se zelenými puntíky. mrkl se znova, v ruce pořád ještě štětku na holení. vzápětí štětka spadla na podlahu. obličej v zrcadle se nezměnil: zlatý a zeleně puntíkovaný. zdi se roztančily. Henry se chytil umyvadla. pak se nějak dostal do ložnice a seknul sebou do postele. pět minut tam ležel na břiše, mysl se mu motala, hučela, tápala, blita. potom vstal a šel do koupelny a znova se podíval do zrcadla: zlatý obličej se zelenými puntíky. jasně zlatý obličej s jasně zelenými puntíky.

přiběhl k telefonu: „haló, tady je Henry Beckett. dneska

nemůžu. není mi dobře. cože? no, mám něco s žaludkem. je

mi fakt zle.“

zavěsil.

zase šel do koupelny. nemělo to cenu. pořád ten stejný

obličej. napustil do vany vodu a šel k telefonu. sestřička ho

chtěla objednat na příští středu.

„poslyšte, to je naléhavý případ! s panem doktorem musím

mluvit dneska! je to otázka života a smrti! já vám to nemůžu

říct, ne, nemůžu to říct, ale prosím vás, někam mne tam musíte vrazit! zkuste to!“

objednala ho na půl čtvrté.

sundal si trenýrky a vlezl do vany. zpozoroval, že i po těle je celý zlatý a zeleně puntíkovaný. úplně

všude. měl to na břiše, na zádech, na koulích, na penisu. mýdlo nepomáhalo. vylezl ven, utřel se do ručnlku, oblékl si trenýrky.

zazvonil telefon. byla to Glorie. jeho přítelkyně. pracovala

ve městě.

„Glorie, já ti to nemůžu říct, co se stalo. je to strašný. ne,

syfla jsem nechytil. je to něco horšího. nemůžu ti to říct. stejně bys tomu nevěřila.“

řekla mu, že se zastaví o polední přestávce.

„ne, miláčku, nechoď za mnou, nebo se zabiju!“

„jdu rovnou!“ vykřikla.

„prosím tě, PROSÍM, nechoď sem“

zavěsila. zahleděl se na telefon, položil sluchátko, opět se

šel podívat do koupelny. beze změny. vrátil se do ložnice, natáhl se, zadíval se na praskliny na stropě. až nyní si těch prasklin všiml. vypadaly velmi hřejivě, byly okouzlující, přátelské. kolem jezdily auta, občas zacvrlikal pták, z ulice byly slyšet hlasy, matka k dítěti: „no tak pohni sebou, prosím tě,“

a čas od času zvuk motorového letadla.

ozval se zvonek. přešel do obýváku a vykoukl zpoza závěsu. byla to Gloria v bílé halence a světle modré letní sukni. vypadala lépe než kdy jindy. platinová blondýnka plná života; nos měla poněkud škaredější, poněkud baňatější, ale když jste si na něho zvykli, zamilovali jste si ho. cítil, jak mu srdce odtikává jako bomba v prázdné

pokojíku. měl pocit, jako kdyby mu někdo vylágroval břicho a zbylo tam jenom srdce, které dutě

bije. dutě vyje.

„dovnitř nemůžeš, Glorie!“

„do prdele, otevři ty dveře, troubo pitomej!“

viděl, jak se snaží zahlédnout přes závěsy.

„Glorie, ty nechápeš“

„povídám OTEVŘI TY DVEŘE!“

„tak dobře,“ vzdychl, „do prdele, tak dobře!“

cítil, jak se mu pramínky potu klikatí po hlavě, jak mu pot

kape za uši a stéká po krku.

prudce otevřel dveře.

,JEžÍŠMARJÁ!“ přidušeně vykřikla a dlaní si přikryla ústa.

„já ti to POVÍDAL, snažil jsem se ti to VYSVĚTLIT, já ti to

POVÍDAL!“

ucouvl dozadu. Gloria zavřela dveře a popošla k němu.

„co to jako je?“

„co já vim. kristepane, co já vim. nedotýkej se mě, nedotýkej se. mohlo by to bejt nakažlivý.„

„Henry, chudáčku, ty můj chudáčku“

stále se k němu přibližovala. zakopl o koš na odpadky.

„do prdele, povídám ti, aby ses ke mně nepřibližovala!“

„ale proč, vždy ti skoro sluší!“

„SKORO!“ zařval, „ALE V TAKOVÝM STAVU PŘECE NEMůžU PRODÁVAT POJIŠTĚNÍ, NEBO SNAD ANO?!“

oba se vzápětí rozesmáli. pak se ocitl na gauči a plakal.

svůj zlatozelený obličej měl v rukou a plakal.

„bože můj, proč to není rakovina, infarkt, něco pěknýho

a čistýho? to mě Bůh posral, Bůh mě posral!“

Glorie ho začala líbat na krk a přes ruce, kterými si přikrýval obličej. odstrčil ji: „nech toho, nech toho!“

„já tě miluju, Henry, já na to prostě kašlu.“

„do prdele, vy ženský jste ale šílený.“

„jasně. a kdy půjdeš k doktorovi?“

„o půl čtvrtý.“

„musím se vrátit na úřad. zavolej mi, až budeš vědět víc.

večer se zastavím.“

„tak jo, tak jo,“ a byla v tahu.

ve 3:10 měl klobouk posazený nízko do očí a kolem krku

šátek. na očích měl tmavé sluneční brýle. když jel k doktorovi, díval se upřeně před sebe a snažil se vypadat neviditelně. nikdo si ho patrně nevšiml.

v čekárně si všichni četli LIFE, LOOK a NEWSWEEK a tak podobně. židlí a pohovek tam nebylo nejvíc. bylo tam horko. stránky šustily. zíral dolů do svého časopisu a snažil se být neviděn. všechno probíhalo v pohodě nějakých patnáct nebo dvacet minut, nebýt holčičky, která pobíhala sem a tam a pohazovala si balonem, a ten se jí odrazil k Henrymu, odskočil mu od boty, a když mu odskočil od boty, holčička ho chytla a podívala se mu do tváře. potom se rozeběhla zpátky k ohyzdné ženě s ušima jak lívance a očima jak nitra pavoučích duší a vyjekla: „maminko, co to má

ten pán na PUSE?“

a maminka udělala: „ššššššš!“

„ALE ON MÁ žLUTOU PUSU A MÁ TAM VELIKÁNSKÝ FIALOVÝ FLEKY!“

„Marie, už jsem ti jednou ŘEKLA, abys byla ZTICHA! teď‘ se

POSADÍŠ pěkně vedle mě a přestaneš tady vyvádět! a DĚLEJ!

SEDNI NA PRDEL, povídám ti!“

„ale maminko!“

holčička se posadila, popotáhla, podívala se na jeho obličej, popotáhla a podívala se na jeho obličej. holčičku s maminkou si doktor předvolal dovnitř. a další byli předvoláni, a další vešli a odešli. konečně doktor vyzval i jeho.

„pan Beckett.“

vešel za doktorem. „jakpak se vám daří, pane Beckette?“

„podívejte se na mne a uvidíte“

doktor se otočil. „můj ty bože!“ zvolal.

„jo,“ kývl pan Beckett.

„něco takového jsem nikdy neviděl! odložte si prosím

a sedněte si na stůl. kdy jste si toho poprvé všimnul?“

„dneska ráno, když jsem se probudil.“

„jak se cítíte?“

„jako kdybych byl pomazanej sračkou, která nechce pustit.“

„já myslím fyzicky.“

„cítil jsem se fajn, dokud jsem se nepodíval do zrcadla.“

doktor mu okolo paže natáhl hadičku.

„krevní tlak v normálu.“

„nechme těch volovin, pane doktore. teď po mně budete

chtít, abych se postavil na váhu. že nevíte, o co jde?“

„ne, nikdy já jsem nezažil nic takového.“

„mluvíte nějak divně, pane doktore. odkud jste?“

„z Rakouska.“

„z Rakouska. co se mnou budete dělat?“

„já nevím. možná to chce kožního specialistu, hospitalizaci, testy.“

„určitě mě shledají velice zajímavým. ale ono to nezmizí.“

„co nezmizl?“

„to co mám. cítím to uvnitř. nikdy to nezmizí.“

doktor mu přiložil stetoskop k srdci. Beckett mu ho prudce odstrčil a začal se oblékat.

„neukvapujte se, pane Beckette. prosím vás!“

oblékl se a vypadl ven. klobouk, šátek i tmavé brýle tam

nechal. namířil si to domů. vzal si loveckou pušku a dost munice na to, aby postřílel celý batalion. na dálnici našel objížďku, která vedla k malé vyvýšenině. z vyvýšeniny byl výhled na pozvolnou zatáčku, která měla zpomalovat provoz. vůbec netušil, jak to, že si té vyvýšeniny vůbec někdy všiml. vystoupil z auta a vylezl na nejvyšší kopeček. oprášil teleskopický zaměřovač, nabil, odjistil a přitiskl se k zemi.

nejprv se nemohl pořádně trefit. pokaždé se strefil za auto. pak se naučil navést si auto na kulku. všechna vozidla jela prakticky stejnou rychlostí, ale výstřel se musel instinktivně přizpůsobit měnící se rychlosti auta. první člověk, kterého dostal, vypadal opravdu zvláštně. kulka ho trefila vpravo do čela a on jako kdyby vykoukl z auta přímo na něj nahoru, a pak to auto vylétlo ze silnice, narazilo do svodidel, převrátilo se na bok a Beckett vystřelil na další jedoucí hned za ním, žena, minul, zasáhl motor, začalo to hořet, a ona jen seděla v autě a křičela a mávala rukama a hořela. nechtěl mít na očích, jak hoří. zastřelil ji. proud aut se zastavil. lidé vylezli z aut. rozhodl se, že ženy už střílet nebude. bylo to nevkusné. ani děti. nevkusné. doktor z Rakouska. proč nezůstanou v Rakousku? copak v Rakousku nejsou nemocni? sejmul další čtyři nebo pět mužů

dříve, než si uvědomili, že se tady střílí. potom přijela hlídková vozidla a sanitky. zablokovali dálnici. nechal je naložit mrtvé a zraněné do sanitek. na saniťáky nestřílel. střílel na policajty. jednoho sejmul. pořádného tlusťocha. ztratil pojem o čase. setmělo se. tušil, že postupují nahoru za ním. nezůstával ve stejné pozici. šel jim naproti. dva z nich dostal, když číhali v záloze na levém křídle. když ho začali zprava ostřelovat, musel ustoupit do kopce. dostávali se mu do zad. nic nebylo horšího než pevné postavení. pokusil se ještě jednou prolomit, ale přes tak těžkou palbu to nebylo možné. pomalu couval zpátky do kopce a snažil se udržet si tolik území, kolik jen bylo možné. slyšel je, jak spolu hovoří a nadávají. bylo jich hodně. ustal ve střelbě a čekal. dostal ještě jednoho: za keřem si všiml nohavice, namířil tam, kde tušil tělo. výkřik. přesunul se ještě kousek do kopce. byla čím dál větší tma. Gloria by mu dala kopačky. on by jí dal taky kopačky, kdyby byla takhle zmalovaná. dokážete si to představit, jít s fialovozlatou holkou na koncert Brahmse? nakonec ho donutili ustoupit až na vrcholek pahorku, ale tam neměli keře, kterými by se mohli krýt. byly tam nanejvýš menší šutry. všichni se chtěli dostat domů živí a zdraví. rozhodl se, že to ještě nějakou tu chvilku vydrží. začali k němu na vrcholek střílet světlice. některé z nich odstřelil, ale občas tam nějaká zbyla, a brzy měli dost světla na to, aby ho vyřídili. stále se přibližovali a ostřelovali ho do hajzlu. do hajzlu.dobrá. jedna světlice dopadla obzvlášť blízko, a tu Henry spatřil na pušce svoje ruce. podíval se znova. ruce měl BÍLÉ.

BÍLÉ!

bylo to pryč!

byl BÍLÝ, BÍLÝ, BÍLÝ!

„HEJ!“ zařval, „JE KONEC! VZDÁVÁM SE! JE KONEC!“

Henry hrábl po tričku, podíval se na prsa: BÍLÁ.

sundal si tričko, přivázal ho na hlaveň a zamával. ustali

v palbě. ten absurdní a šílený sen se rozplynul, puntíkovaný

muž neexistuje, je po klaunovi; co to byl za fór, co to bylo za

hovadinu, stalo se to skutečně? ne, určitě se to vůbec nestalo.

jenom se mu to zdálo. anebo se to opravdu stalo? stala se Hirošima? stalo se vůbec někdy něco?

rázně k nim dolů odhodil pušku. pak začal zvolna sestupovat, ruce vysoko nad hlavou. hulákal: „JE

KONEC! JÁ SE

VZDÁVÁM! VZDÁVÁM SE! JÁ SE VZDÁVÁM!“

jak se k nim přibližoval, slyšel jejich hlasy.

„ty vole, co budem dělat?„

„nevím. bacha, jestli v tom není nějakej fígl.“

„odpráskl Eddieho a Weavera. zmrd jeden šílenej.“

„už je blízko.“

„JE KONEC! VZDÁVÁM SE!“

jeden z policistů pětkrát vystřelil. tři zásahy do břicha

a dva do plic. dobrou minutu ho tam nechali ležet, než se někdo pohnul. pak vyšli z úkrytu. ten, co ho zastřelil, k němu došel jako první. botou ho obrátil, z břicha na záda. byl to

černoch, Adrian Thompson, 106 kilogramů, domek nedaleko

západních čtvrtí už měl skoro zaplacený. mrkl se k zemi a za

svitu měsíce se spokojeně zazubil.

na dálnici byl provoz opět v plném proudu. jako obvykle.

všude tam, kde se přidržujeme zdí světa, a v nejtemnějších

chvílích kocoviny vzpomínám na svoje dva kamarády, kteří

mi radívají ohledně různých způsobů sebevraždy. znáte snad

lepší důkaz kamarádství z lásky? první z nich má celé levé

předloktí zbrázděné jizvami po žiletkách. ten druhý zas káže

kýble pilulí do obrovských houštin černého plnovousu. oba

píšou básně. psaní básní má v sobě něco, co člověka přivádí

na okraj útesu. přesto je ale pravděpodobné, že se všichni tři

dožijeme devadesátky. dokážete si představit, jak bude vypadat svět v roce 2010 n. 1.? hodně

samozřejmě záleží na tom,

jak naložíme s Bombou. já si myslím, že lidé si stejně budou

na snídani dávat vajíčka a v sexu budou mít problémy. a taky budou psát básně. a páchat sebevraždy.

jestli se nepletu, tak naposledy jsem zkoušel sebevraždu

v roce 1954. tehdy jsem žil v třetím patře činžáku na avenue

N. Mariposy. zavřel jsem všechna okna a pustil jsem naplno

troubu i celý sporák, samozřejmě bez toho, že bych je zapálil. pak jsem se natáhl do postele. zvuk unikajícího nezapáleného plynu je velmi uklidňující. usnul jsem. ono by to fungovalo, jenom z toho, jak jsem ten plyn vdechoval, mě tak rozbolela hlava, až mě to probudilo. vypotácel jsem se z postele, rozchechtal jsem se a ř1kal jsem si: „ty vole, ty seš ale blázen, snad se nechceš zabít?“

vypnul jsem plyn a otevřel okna dokořán. pořád jsem se chechtal. přišlo mi to jako bezva fór. pravda, automatický hořáček na sporáku nefungoval,

jinak bych díky tomuhle plamínku vyletěl do povětří a bylo

by po prvotřídní sezonce v Pekle.

ještě o pár let dřív jsem se vzbudil po týdenním tahu

a pevně jsem se rozhodl, že se zabiju. tehdy jsem byl na

kvartýru s takovou pěkňoučkou kočičkou a byl jsem bez

práce. všechny prachy jsme rozfofrovali, dlužili jsme za činži, a i kdybych dokázal sehnat nějakou tu nádeničinu, asi by mě to zabilo. předsevzal jsem si, že se zabiju, jen co zůstanu doma sám. zatím jsem se šel podívat ven, protože jsem byl trošku, ale jenom trošičku zvědavý, co je za den. při té naší pařbě se dny a noci slívaly v jedno. akorát jsme chlastali a milovali se. bylo kolem poledne a já

jsem sešel z kopce, abych se u trafiky na nároží mrkl do novin, co je za den. v novinách stálo, že je pátek. fajn, pátek nebyl o nic horší

než kterýkoli jiný den. a na to jsem si všimnut titulku. BRATRANCI MILTONA BERLEHO

SPADL NA HLAVU KUS SKÁLY.

a jak se teď máte sakra zabít, když tam píšou takovéhle titulky? šlohnul jsem jeden výtisk a donesl ho domů. „hádej, co se stalo?“ hulákal jsem. „no co?“ povídá ona. „bratranci Miltona Berleho spadl na hlavu kus skály.“ „NEKECEJ!„ „fakt.“

„co to tak mohlo být za šutr?“ „počítám, že to byl takovej kulatej, vyhlazenej a žlutej

šutřík.“ „jo, taky to tak vidím.“ „jakýpak má asi oči, tenhle bratranec Miltona Berleho?“ „počítám, že má takový

hnědý, hodně světle hnědý oči.“ „světle

hnědý oči a žlutej šutřík.“ „KŘÁP!“ „jo, KŘÁP!“ šel jsem ven a vzal jsem na sekeru pár flašek a nakonec to byl docela pěkný den. mám pocit, že noviny s tím titulkem byly něco jako „The Express“ nebo „The Evening Herald“. nevím to určitě. ať se jmenovaly jakkoli, rád bych jim poděkoval, stejně jako bratranci Miltona Berleho a tomu kulatému hladkému žlutému šutru.

jak se zdá, dneska si budeme povídat o sebevraždách. tak jednou jsem pracoval v přístavních docích ve Friscu. když byl čas na svačinu, sedli jsme si na nakládací plošinu s nohama přes okraj mola. no a jednoho dne si tam tak sedím, když chlápek vedle mě si sundá boty a ponožky, úhledně si je vedle sebe srovná, seděl hnedka vedle mne, a najednou slyším šplouchnutí a on je dole. bylo to strašně zvláštní, stihl zakřičet o pomoc dřív, než šel hlavou pod hladinu. pak už bylo vidět pouze takový nepatrný vír. žádný zvláštní pocit jsem z toho neměl, jenom jsem pozoroval, jak tam stoupají na hladinu bublinky. vtom ke mně

přiběhl nějaký člověk a začal na mě řvát: „NO TAK DĚLEJ NĚCO! VON SE SNAD CHCE

ZABÍT!„ „sakra, co jako mám dělat?“ „sežeň lano, hodíme mu lano nebo tak něco!“ vyskočil jsem a běžel jsem do takové budky, kde jeden stařík lisoval balíky a kartony. „DEJ MI ŇÁKÝ LANO!“

jenom se na mě podíval. „DO PRDELE!

DEJ MI NĚJAKÝ LANO! NĚKDO SE TAM TOPÍ! MUSÍME MU

HODIT LANO!“ stařík se otočil a něco zvedl. natáhl ke mně

ruku. držel to mezi dvěma prsty, byl to malý kousíček bílého zkrouceného provázku. „TY

HAJZLE ZASRANEJ!“ zařval jsem naněho.

mezitím se mladík vysvlékl do trenek a skočil po hlavě do vody a vytáhl našeho sebevraha na břeh. dostal za to na zbytek dne placené volno. náš sebevrah tvrdil, že tam spadl nešťastnou náhodou, nedokázal však uspokojivě vysvětlit, proč si sundal boty a ponožky. nikdy už jsem ho neviděl. možná s tím seknut ještě ten večer. člověk nikdy neví, . co druhého trápí. i úplné prkotiny se mohou stát noční můrou, když se dostanete do určitého rozpoložení. a nejvíce ze všeho vás zhnusí takové starosti/obavy/utrpení, které se ani nedají vysvětlit nebo pochopit, natož vůbec vymyslet. leží to na vás jako kus plechu a nejde to shodit. ani za pětadvacet dolarů na hodinu. já to znám. sebevražda?

sebevražda se zdá být nepochopitelná, dokud nad ní sami nezačnete přemýšlet. nemusíte ani patřit do Svazu básníků, aby vás to potkalo taky. zamlada jsem žil v takovém laciném hotelu a měl jsem staršího kamaráda. byl to propuštěný trestanec a jeho práce spočívala v tom, že drhnut vnitřky strojů na výrobu bonbonů. to asi nebude něco, pro co by chtěl člověk žít, že ne? no a tak jsme spolu několik nocí chlastali a on to byl fajn člověk, takové velké a nespoutané pětačtýřicetileté dítě, pohodář, naprosto férový. Lou se jmenoval. kus chlapa, kdysi dělal v dolech. orlí nos. velké, obité ruce, ošoupané střevíce, rozcuchané vlasy, a s ženskýma to neuměl tak jako já, aspoň tehdy. no a stalo

se, že jednoho dne nepřišel do práce, protože jsme chlastali, a ti velcí hoši od cukrkandlu mu dali padáka. zastavil se za mnou a všechno mi to vyklopil. řekl jsem mu, ať se na to vysere

že práce stejně jenom sežere člověku dobré hodiny jeho života. nezdálo se, že by na něho má lidová moudra udělala nějaký velký dojem, a tak odešel. o pár hodin později jsem si za ním skočil vysomrovat pár cigaret. klepal jsem, ale on neotvíral, a tak jsem usoudil, že je namol. zkusil jsem otevřít a ono to šlo. Lou ležel na posteli a byl tam puštěný plyn.

podle mě si Jihokalifornská plynárenská spol. ani neuvědomuje, kolika lidem slouží. no a tak jsem otevřel okna, vypnul plynový stolní vařič a plynové topení. sporák neměl. bývalý trestanec, který přijde o svoji práci čističe strojů na bonbony, protože zameškal jednu šichtu. „šéf mi řekl, že jsem ten největší dříč, kterýho kdy měl. jde ale o to, že jsem zameškal příliš moc šichet, za poslední měsíc dvě. řekl mi, že jestli budu mít ještě jedno áčko, že končím.“ přistoupil jsem k posteli a zatřásl s ním. „hej ty pičo!“

„có?“

„ty pičo zkurvená, ještě jednou něco takovýho, tak tě nakopu do prdele, že se z toho posereš!“

„hej, Ski, ty JSI MI ZACHRÁNIL žIVOT! JÁ TI DLUžÍM SVůJ žIVOT! TY JSI MI ZACHRÁNIL žIVOT!“

s tím svým „tysmizachránilživot“ si nedal pokoj ještě pěkných pár týdnů, co jsme chlastali. tím svým orlím nosem se vždycky naklonil k mojí přítelkyni, obitou pracku jí položil na ruku nebo ještě hůř na koleno a zachraptěl: „hej, tady ten blbej panchart mi zachránil žIVOT!

ROZUMÍŠ?“

„už‘s mi to řekl mockrát, Lou.“

„JO! ON MI ZACHRÁNIL žIVOT!“

o několik dní později někam odjel a nechal po sobě dva týdny nezaplaceného nájmu. už jsem ho nikdy neviděl. měl jsem kocovinu jako řemen, ale když se bavíte o sebevraždě, tak ji aspoň

neprovedete. anebo naopak? dopíjím poslední pivo a v rádiu, co mám na podlaze, dávají nějakou japonskou hudbu. právě mi zazvonil telefon. nějaký opilec. zdaleka. z New Yorku. „hej, chlape, esli se vytasej s jedním Bukowskim každejch padesát let, tak to udělám.“

dovolím si to vychutnat, využít to ve svůj prospěch, protože mám pod mrakem a horečka je ostrá

jako břitva. „ty vole, pamatuješ, jak sme spolu chodili chlastat?“ „jo, pamatuju.“ „a co teďka jako děláš, furt eště píšeš?“ „jo, právě píšu o sebevraždě.“ „vo sebevraždě?“ „jo, mám takovej jako sloupek v jednom novým plátku, co tady kámoš rozjíždí, OPEN CITY.“ „a voní to votisknou, vo tý sebevraždě?“ „co já vim.“ pokecáme a on zavěsí. nějaká kocovina. nějaký

sloupek. vzpomínám si, že ještě když jsem byl malý, tak byla taková písnička, BLUE MONDAY. mám pocit, že ji nahráli v Maďarsku. a pokaždé, když hráli BLUE MONDAY, tak si někdo hodil mašli. nakonec ji museli stáhnout z rádia. ale to, co tady slyším z rádia na podlaze, nezní o nic líp. pakliže příští týden nenajdete můj sloupek, nemusí to být skrze téma této úvahy. vážně totiž pochybuji, zda se mi podaří natřít to tak dobrým fejetonistům, jako jsou Coates anebo Weinstock.

bylo poslední pondělí brzy ráno. makal jsem celou neděli až

do půlnoci a pak jsem tam dojel s rozsvícenými světly. přitáhl jsem s sebou šest piv, a ty měly za následek, že chytli slinu. někdo skočil ven pro další.

„to ste měli vidět Bukowskýho minule] tejden,“ povídá jeden, „nejprv tady tancoval s žehlicím prknem, a pak prohlásil, že ho vojede.“

„fakt jo?“

„jo. a pak nám čet svý básně. museli sme mu tu knihu vyrvat z ruky, jinak by nám čet ty svý básně

celou noc.“

vysvětlil jsem jim, že tady seděla taková žena s panenskýma kukadlama a dívala se na mne, žena, k čertu, děvčátko,

děvčátko to bylo, a tak se nedalo přestat.

„počkejte,“ řekl jsem jim, „teď máme půlku července a já jsem si letos ještě nezapíchal.“

rozesmálo je to. přišlo jim to legrační. lidé, kteří mají kund

dost, si myslí, že je to legrace, když někdo kundu nemá.

potom se bavili o tom mladém božském blonďákovi, který

žije a chrápe se třemi koťátky zároveň. varoval jsem je, že až

mu bude 33, že si bude muset najít práci. vyznělo to trapně

a mstivě. nezbylo mi než dojet pivo a počkat si, až spadne

bomba.

odněkud jsem vyštrachal kousek papíru, a když se nikdo

nedíval, napsal jsem tam:

láska je cesta, která má jistý smysl; sex je smysl sám o sobě.

zanedlouho se mládež unavila a musela jít spát. zůstal jsem

í tam s nějakým klasikem, zhruba mého věku. jsme zrozeni

k tomu, abysme vydrželi celou noc, myslím chlastat. když

nám došlo pivo, našel plácačku whisky. byl to starý novinář,

momentálně redaktor nějakého plátku v nějakém velkém

městě vzadu na východě. příjemně jsme pokecali, dva staří

kozáci, kteří mají příliš moc stejných názorů. kvapem se rozednívalo. okolo čtvrt na sedm jsem řekl, že už musím. rozhodl jsem se, že autem nepojedu. pěšky to bylo asi 8 bloků. klasik šel se mnou na Hollywoodskou. ulice jak kuželkářská dráha. nakonec jsme si staromódně potřásli rukou a rozešli jsme se.

když jsem byl asi dva bloky od svého domu, všiml jsem si ženy, která se snažila nastartovat auto, snažila se ho odlepit od obrubníku. neměla to lehké. vždycky jí poskočilo asi o metr vpřed a pak jí chcípl motor. okamžitě ho začala startovat znova, a tak jsem pochopil, že má poněkud výstřední a panikářské způsoby. byl to poslední model auta. stál jsem na rohu a pozoroval ji. zakrátko jí to chcíplo kousíček přede mnou, právě tam, kde jsem stál na obrubníku. nahlídl jsem dovnitř. seděla tam taková žena. měla na sobě lodičky s vysokými podpatky, dlouhé tmavé punčochy, blůzku, náušnice, snubní prstýnek a kalhotky. byla bez sukně, jenom ve světle růžových kalhotkách. nadechl jsem se ranního vzduchu. měla takový stařecký obličej a mladé dívčí nohy a macatá stehna bez vrásek. auto zase poskočilo a zase chcíplo. sešel jsem z chodníku a strčil hlavu do okýnka: „mladá paní, raději to zaparkujte. policie bývá v těchhle

ranních hodinách hodně aktivní. mohla byste se dostat do

průšvihu.“

„máte pravdu.“

vmanévrovala ho na obrubník a vystoupila. ňadra pod blůzkou měla taky dívčí. tak tam stála v růžových kalhotkách a dlouhých černých punčochách a na vysokých podpatcích v 6:25

ráno. ráno v Los Angeles. obličej padesátnice a tělo osmnáctky.

„opravdu jste v pořádku?“ zeptal jsem se.

„jistěže jsem v pořádku,“ odvětila.

„jste si opravdu jistá?“ zeptal jsem se.

„jistěže jsem si jistá,“ řekla. pak se otočila a šla pryč. a já tam stál a koukal se, jak jí rajtuje prdelka pod tou růžovou a pevnou lesklou tkaninou. vzdalovalo se to ode mne, ulicí mezi řadami domů, a nikde nikdo nebyl, ani policie, ani lidé, ani ptáček. jenom ta vzdalující se rajtující růžová mlaďounká prdelka. samou opilostí jsem se nezmohl ani na sten. cítil jsem jen sžíravý a divoký

smutek, že se mi opět navždy ztrácí něco tak dobrého. nepoužil jsem ta správná slova. nepoužil jsem tu správnou kombinaci slov, ani jsem se o to nepokusil. zasloužil jsem si žehlicí prkno, tak čert to vem, akorát se tady v 6 ráno mihla nějaká praštěná ženská v růžových kalhotkách. stál jsem tam a pozoroval, jak to kvačí ulicí. tomuhle by hoši neuvěřili, jak to odešlo. a jak tak koukám, ona se otočila a vydala se zpátky. i zepředu vypadala moc dobře. vlastně čím byla bliž, tím líp vypadala když si odmyslíte obličej. ale to byste si museli odmyslet i můj. obličej je to první, co si odmyslíte, když se vám přilepí smůla na paty. úpadek pak má pozvolnější tempo. došla až těsně ke mně. pořád nikde nikdo. stává se, že šílenství se stane tak opravdovým, že už vlastně není šílené. naproti mně tady dýchal zadeček v růžových kalhotkách, a nikde ani jeden hlídkový vůz, nikde nikdo mezi italskou Venezií a kalifornskou Venice, mezi zasmrádlými prkny z pekel a posledním nezastavěným kouskem pozemku v Palos Verdes.

„super, že ses vrátila,“ poznamenal jsem.

„jen jsem se chtěla mrknout, jestli mi zadek auta netrčí někomu před vrata.“

předklonila se. už jsem to nemohl vydržet. popadl jsem ji

za ruku.

„hele, pojďme ke mně. bydlím tady za rohem. dáme si něco k pití. nezůstanem přece tady.“

tím svým rozpadlým obličejem se mi podívala do očí. ta

hlava mi pořád nějak neseděla k tělu. klepal jsem se jako ratlík. pak kývla: „dobrá, pojďme.“

tak jsme šli za roh. nedotýkal jsem se jí. v kapse u košile jsem našel cigaretu. nabídl jsem jí. když

jsem jí zapaloval, stáli jsme se před kostelem. každým okamžikem jsem čekal, že se z některého z okolních domů ozve: „HEJ, žENSKÁ, OKAMžITĚ ZMIZ S TĚMA SVÝMA ZASRANÝMA KALHOTKAMA,

NEBO ZAVOLÁM CHLUPATÝ!“ možná se to vyplácí, žít na

periferii Hollywoodu. počítám, že tak tři čtyři maníci čuměli

zpoza záclon, zatímco jim ženušky chystaly snídani, a pěkně

jim to šlo od ruky. došli jsme domů a já jsem ji posadil a vytáhl jsem půl demižonu dezertníhno vína, co mi tady nechal nějaký hipík. v klidu jsme popíjeli. vypadala víc než maximálně citlivá. ani nevytahovala rodinný fotky z peněženky, myslím dětí. ale na manžela samozřejmě jako vždy dojde.

„Frank je pěkně hnusnej. Frank mě nenechá nic si užít.“

„jo.

„drží mě pod zámkem. už toho mám plný zuby, bejt doma zavřená. schoval mi všecky sukně i šaty. tohle mi dělá vždycky, když chlastám. když chlastáme.“

„jo.

„chce mě mít doma jako nějakou otrokyni. co myslíš, měla by ženská dělat chlapovi otrokyni?“

„to teda ne!“

„a tak jsem měla punčochy a lodičky a kalhotky a blůzku, ale sukni ne, a když Frank odešel, tak jsem utekla!“

„Frank určitě není špatnej kluk,“ opáčil jsem, „nechci ho nějak shazovat, víš, jak to myslím?“

takhle na to jdou staří profíci. vždycky se tvař, že všechno chápeš, i když tomu tak není. ženy rozhodně nemají zájem o nějaké soucítění, ženy spíše potřebují jakousi emoční nevraživost vůči člověku, na kterém jim příliš záleží. ženy jsou v podstatě hloupá zvířata, ale na muže se dokážou zaměřit s tak velkým a naprostým soustředěním, že ho často zničí, když zrovna myslí na něco jiného.

„podle mě je Frank pěknej hajzl. copak nejsi rád, že jsem tady?“

jasná věc, žehlicí prkna se můžou jít zahrabat. hodil jsem víno do sebe a natáhnul jsem se a sevřel tu starou tvář a představil jsem si její tělo a políbil jsem ji, pěkně jsem jí tam zajel jazykem, a ona svým jazykem podebrala můj oblý jazyk a přisála se, přisála se k němu, a já jsem si hrál s jejíma dívčíma nylonovýma nohama a fantastickýma ceckama. Frank byl fajn kluk, hlavně když chrápal. dali jsme si oddych a novej drink. „co vlastně děláš?“ zeptala se.

„jsem kominík.“

„nebuď sprostej.“

„hej, jseš pěkně ostrá.“

„mám výšku.“

neptal jsem kterou. staří profíci vědí, jak to chodí.

„a ty?“

„ani ne.“

„máš krásné ruce. máš ruce jako ženská.„

„to už jsem slyšel mockrát. řekni to ještě jednou a vyrazím ti půlku zubů.“

„co ty seš zač, nějakej umělec nebo malíř nebo co. asi všecko dohromady. a taky jsem si všimla, že se nerad díváš do OČÍ. nemám ráda lidi, co se mi NEDOKÁžOU PODÍVAT DO OČÍ. bojíš se?„

„ano. ale oči, to je něco jiného. nemám rád lidský oči.“

„mám tě ráda.“

natáhla se a sevřela mě vepředu. to jsem nečekal. už jsem

se chystal odprovodit ji zpátky k autu. ba co hůř, čekal jsem,

až sama odejde.

bylo to fajn. myslím to, jak mě držela. slova nebyla zapotřebí.

rychle jsme do sebe hodili pár vrchovatých sklenic a pak jsem ji dotlačil do ložnice, anebo ona dotlačila mne. na tom nezáleželo. nikdy to není takové jako poprvé. je mi jedno, co si o tom kdo myslí. nenechal jsem ji sundat si punčochy ani lodičky. jsem podivín. nesnesu lidské bytosti takové, jaké jsou, potřebuju iluze. psychiatři pro to určitě mají nějaký termín, a já mám termín pro sychiatry.

podobá se to jízdě na kole: jakmile opět nasednete, rovnováha i pocit něčeho úžasného se vám vrátí. bylo to fajn. když jsme byli hotoví s koupelnou, vrátili

jsme se do obýváku a dojeli demižon. na to, jak jsme se dostali zpátky do postele, si už nepamatuju, ale když jsem se vzbudil, pošilhávala na mě ta pětapadesátiletá tvář. měla fakt ujetý pohled. ty oči byly šílené. nedalo mi to a rozesmál jsem se. ještě když jsem spal, nelenila a postavila mi ho. to samé

se mi jednou stalo s mladou macatou černoškou na Irolské ulici.

„jen do toho, jen do toho!“ pobídl jsem ji.

podebral jsem ji a pořádně jsem jí roztáhl půlky, pětapadesátiletá tvář se sklonila a políbila mne. byla to hrůza, ale osmnáctileté tělo s pevnýma kozama přiráželo a vlnilo se; něco jako had, šílenství obživlé tapety. udělali jsme se. a pak jsem byl opravdu v limbu. něco mě vzbudilo. kouknul jsem se a růžová kalhotka na sobě zase měla růžové kalhotky a soukala se do mých starých rozdrbaných kalhot. bylo to smutné, sledovat, jak jí ty uválené gatě vůbec nesedí na prdelce. byla to smutná a směšná a mrzutá scéna, doják jako kráva, ale starej profík zamhouřil oči a dělal, že spí. Frankie, tvá LÁSKA se ti vrací!

když už může.

viděl jsem, jak si prohlédla prázdnou krabičku od cigaret,

viděl jsem, jak se na mě dívá, možná je to strašně ješitné, ale vycítil jsem, že mě obdivuje. do hajzlu s tím, já mám svých problémů dost, ale stejně, cítil jsem se opravdu mizerně, když jsem viděl, že to, co mi něco dalo, mizí ze dveří ložnice v rozervaných, rozpáraných, hnusných pracovních kalhotech. avšak profíci dokážou rozeznat předpokládanou mechanickou budoucnost založenou na náhodě od něčeho skutečného, co vás nikdy nepotká, leda ve formě žehlicího prkna. vyšla z ložnice. v ničem jim nebráním, a ony mně také ne. všechno je to hrůza děs, a já to dělám ještě horší. dokud nechcípnem, tak nás nenechají se vyspat, a i potom přijdou s nějakým novým fíglem. blbost, jasně, málem jsem se rozbrečel, ale pak, vzhledem k několika staletím, jak to tady Kristus zmrvil, všecky ty smutné a trhající se věci, hlouposti, vyskočil jsem a prohlédl si svoje jediné neroztrhané kalhoty, kde dosud nemám díry na kolenou z toho, jak v ožralosti padám na zem. zkontroloval jsem peněženku, hledal jsem dolary dolary dolary dolary a bylo jich tam sedm, usoudil jsem, že jsem nebyl okraden, tak trochu zahanbeně jsem se na sebe usmál do zrcadla, praštil jsem sebou zpátky do postele, do exmilostného lože, a usnul jsem.

„byli za mnou škvíři.„

„opravdu?“

„ano.“

„štíři?“

„škvíři“

„bylo jich hodně?“

„hodně.“

„a co bylo dál?“

„mluvili se mnou.“

„opravdu?“

„ano, mluvili se mnou.„

„a co říkali?“

„ptali se mě, jestli chci jednu“

„co to říkali?“

„ptali se mě, jestli chci jednu dávku.“

„cože? cos řekla?„

„řekla jsem, ptali se mě, jestli chci jednu dávku.“

„ale cos řekla ty?“

„já jsem jim řekla, že ne.“

„a co na to škviři?„

„škvíři řekli DOBRÝ, TO JE V POHODĚ!“

„máma byla s Billem a s Genem a s Dannym.“ „fakt jo?“

„jjo.

„můžu ti na to sáhnout?“

„ne.

„já mám prsa. ty máš prsa.“

„to je pravda.“

„hele! když udělám tohle, zmizí ti pupek. bolí to, když ti nechám zmizet pupek?“

„ne, to je jenom sádlo.“

„co je to sádlo?“

„sádlo je, když je mě někde víc, než by mělo být.“ „hm.“

„kolik je hodin?“

„je za pět minut půl šesté.“

„kolik je teď‘ hodin?„

„pořád ještě za pět půl šesté.“

„a kolik je teď‘ hodin?„

„podívej, čas zas tak neletí. je pořád za pět minut půl šesté.“ „a kolik je TEĎ hodin?“

„už jsem ti to řekl, je za pět půl šesté.“

„a kolik je teď?“

„je za pět minut půl šesté a ještě dvacet vteřin.“

„a teď‘ ti hodím balon.“

„fajn.“

***

„co to děláš?“

„já šplhám.“

„ať nespadneš! jestli odtamtud spadneš, tak je po tobě.“ „já nespadnu!“

„nepadej.“

„já nespadnu! já nespadnu! a teď‘se na mě podívej!“ „jéžišmarjá!“

„a teď lezu dolů! lezu dolů!“

„dobře, ale teď zůstaň, kde jsi!“

„KUVA!“

„cos to řekla?“

„řekla jsem KUVA!“

„no to jsem si mohl myslet.“

„máma byla s Nickem a s Andym a s Ruebenem.“ „fakt jo?“

„joo!“

„jdeš do práce?“

„ano.“

„ale já nechci, abys šel do práce!“

„já taky ne.“

„tak nechod‘.“

„ale to bych neměl peníze.“

„hm.“

„tak to je.“

„máš pero?“

„ano.

„máš klíče?“

„ano.„

„máš odznak?“

„ano.“

„tak běž do práce, do práce, do práce, do práce, do práce“

***

„včera večer jsme byli v komunitě na semináři.“ „jo?“

„jo.“

„a, co se tam dělalo?“

„mluvilo se tam. pořád se tam mluvilo a mluvilo a mluvilo.“ „a cos dělala ty?“

„já jsem spala.„

***

„jaktože máš tak velké a krásné modré oči?“

„to jsem si udělala já sama!“

„ty sis je udělala sama?“

„joo!“

„no jo.“

„ty máš modrý oči.“

„kdepak, já mám zelený.“

„ne, modrý!“

„no, možná to bude světlem. tady je blbý světlo.“ „taky sis je udělal sám?“

„mám pocit, že mi s tím trochu pomohli.“

„a já jsem si udělala svoje vlastní oči a ruce a nos a nohy a lokty. prostě všechno.“

„občas mám pocit, že máš pravdu.“

„ale ty máš modrý oči!“

„tak jo, mám je modrý.“

***

„já jsem si prdla! ha ha ha! já jsem si prdla!“

„fakt jo?“

„joo!“

„chceš se jít vykadit?“

„NE.“

„už si strašně dlouho nebyla čůrat. jsi v pořádku?“

„ne. jsi ty v pořádku?“

„nevím.„

„jak to?“

„nevím jak to.“

„kolik je hodin?“

„je půl sedmé a pět minut.“

„a kolik je tedy„

„pořád půl sedmé a pět minut.“

„a kolik je teď‘ hodin?„

„půl sedmé a pět minut.“

„KUVA!“

„cože?„

„řekla jsem KUVA! KUVA! KUVA! KUVA!“

„hele, skoč mi pro pivo.“

„tak jo

„máma byla s Dannym a s Billem a s Genem.“

„dobře, teď‘ si vypiju pivo, jo?“

odběhne stranou a vezme si svoji malou kabelku a začne do

ní ládovat kostky, spínátka, gumičky, kousky drátu, kolky, obálky, inzeráty a malou sošku Borise Karloffa. já popíjím pivo.

v Delfii jsem měl místo na konci baru, posílali mě kupovat

sendviče a tak. Jim, co míval dopolední, mě do baru pouštěl

o půl šesté ráno, když vytíral podlahu, a já jsem si dal vždycky pár panáků, než se tam v sedm všichni nahrnuli. ve dvě ráno jsem bar zavíral, takže jsem toho moc nenaspal. ale tehdy jsem se nijak nenadřel, spal jsem a jedl jsem a tak podobně. bar to byl strašně starý a otřískaný, smrdět močí a smrtí, a když k nám zavítala kurva, aby si narazila, znamenalo to pro nás obzvláštní poctu. ani nevím, jak jsem tehdy platil nájem a o čem jsem přemýšlel. někdy v té době mi v PORTFOLIU

III vyšla povídka vedle lidí jako Henry Miller, Lorca, Sartre a tak podobně. Portfolio stálo deset dolarů. obrovské desky plné samostatných listů, každý vytištěný

v jiném písmu na barevném drahém papíře, šíhené ilustrace, když jste se do nich zadívali. redaktorka Caresse Crosbyová mi napsala: „nanejvýš neobvyklá a skvělá povídka. kdopak JSTE?“

odepsal jsem jí: „Milá paní Crosbyová, já nevím, kdo jsem: se srdečným pozdravem Charles Bukowski.“ krátce poté jsem na deset let zanechal psaní. tomu ale předcházela deštivá noc, kdy strašně foukalo, strunky PORTFOLIA se mi rozletěly po ulici, lidé se za nimi rozutíkali, a já tam stál a opile to pozoroval; obrovský umývač oken, co snědl šest vajec na snídani, svou obrovskou nohou přišlápl celou jednu stránku: „hej, tady! mám ji!“ „serte na to, nechte to být, vyserte se na to!“ hulákal jsem na ně. šli jsme zpátky do baru. vyhrál jsem takovou jako sázku. to stačilo. kolem jedenácté dopoledne mi obyčejně Jim oznámil, že už mám dost, že už mi nenalije, a že se mám projít. obešel jsem bar a lehl jsem si dozadu do aleje. chodíval jsem tam rad, protože tam jezdily hodně náklacYáky a já jsem cítil, že kdykoli by mohl nastat můj čas. ale štěstí mi nepřálo. den co den mě malí černoušci š~ouchali do zad klacíky, a pak bylo slyšet, jak na ně volá matka: „tak už dost, tak dost, nechte toho pána na pokoji!“ po chvilce jsem vstal, vrátil se do baru a pil dál. průser spočíval ve vápnu, kterým jsem se zasypával. vždycky se našel nějaký pečlivec, který se rozhodl mě oprášit, a přehnal to. jednou jsem tam tak seděl a někoho se zeptal: „jak to, že nikdo tady nechodí do tamtoho báni na konci ulice?„ a on na to: „tam chodě] gangsteři. jak tam vlezeš, tak tě zabijou.“ dopil jsem, zvedl se a šel jsem tam. bylo tam mnohem čistěji. bar byl plný mladých vazounů s takovým zachmuřeným výrazem. všichni do jednoho ztichli. „dám si skotskou s vodou,“ obrátil jsem se na barmana. dělal, že mě neslyší. přidal jsem na hlasitosti: „pane vrchní, povídám, že chci skotskou s vodou!“

dlouho nic, pak se otočil, vzal skleničku a postavil ji přede mne. obrátil jsem ji do sebe.

„dám si ještě jednu.“

u jednoho stolu seděla sama jedna slečna. vypadala opuštěně. vypadala dobře, vypadala dobře a opuštěně. měl jsem s sebou něco peněz. nevzpomínám si, kde jsem je schrastil. vzal jsem skleničku a slezl ze stoličky a posadil se vedle ní.

„co chceš pustit z jukeboxu?“

„to je jedno. vyber, co chceš.“

naházel jsem tam mince. nevěděl jsem, kdo jsem, ale s jukeboxem jsem to uměl. vypadala dobře. jak to, že vypadala tak dobře a seděla sama? „vrchní vrchní! ještě dva panáky! jeden tady pro slečnu a jeden pro mě!“

zasmrdělo to tam smrtí. v té chvíli jsem si už nebyl tak jistý, jestli to, co cítím, mi stojí za to, nebo ne.

„co piješ, zlato? si řekni!“

tak půlhodinku jsme popíjeli, když tu jeden ze dvou vazounů sedících na konci baru vstal a pomalounku ke mně přistoupil. postavil se za mě a naklonil se. ona odešla na hajzl. „hele, kámo, rád bych ti něco ŘEKL.“

„jen do toho. potěšení je na mé straně.“

„tohle je šéfova holka. ještě chvilku tady vopruzuj a seš tuhej.“

přesně tohle řekl: „tuhej.“ úplně jako ve filmu. vrátil se na stoličku. ona vyšla z hajzlu a posadila se vedle mě. „pane vrchní,„ oznámil jsem, „ještě dva panáky.„ pořád jsem to sázel do automatu a povídal si s ní. potom jsem musel jít na hajzl já. vešel jsem do dveří s nápisem MUžI a zjistil jsem, že tam vedou dlouhé

schody dolů. mužské hajzly byly dole pod schodištěm. divné. sešel jsem pár schodů a zaregistroval jsem, že za mnou jdou ti dva vazouni od

konce baru. nebylo to ani tak děsivé jako spíš divné. nezbývalo mi než jít dál po schodech dolů. postavil jsem se k pisoáru, rozepnul jsem poklopec a začal chcát. jak jsem byl opilý, rozmazaně jsem viděl, jak mi na hlavu dopadá takový

ten zabijácký obušek. kousek jsem ucuknut a místo přes ucho jsem to chytl přímo do týla. zajiskřilo se mi před očima, ale bylo to docela v pohodě. dochcal jsem, strčil jsem ho do kalhot a zapnul jsem se. otočil jsem se. stáli tam a čekali, až sebou seknu. „s dovolením,‚ řekl jsem a prošel mezi nimi a vyšel po schodech a posadil se. zapomněl jsem si umýt ruce.

„pane vrchní,„ požádal jsem, „ještě dvakrát.“

tekla mi krev. vytáhl jsem kapesník a přidržel si ho u týla.

vazouni vyšli z hajzlu a sedli si.

„pane vrchní,“ kývl jsem k nim, „tady ti dva pánové si dají také.“

a další songy a další kecy. děvče se ode mě ani nehnulo. většinu z toho, co říkala, jsem vůbec nepochopil. pak se mi chtělo zase chcát. zvedl jsem se a namířil si to opět k pánské toaletě. když jsem šel kolem, jeden ten vazoun poznamenal k druhému: „tohodle čuráka asi nezabiješ. je to magor.“

tentokrát dolů nešli, ale když jsem vylezl zpátky nahoru, už jsem si k ní nesedl. svoje jsem si ověřil a o víc už jsem neměl zájem. chlastal jsem tam až do zavíračky a pak jsme šli všichni ven a bavili jsme se a smáli a zpívali. posledních několik hodin jsem popíjel s takovým černovlasým mladíčkem.nakonec mi povídá: „hele, bereme tě do gangu. máš kuráž. takovej chlápek, jako seš ty, se nám hodí.“

„díky, kámo. to mě těší, ale nic pro mě. stejně dík.“a šel jsem pryč. jako vždy, ten můj starý smysl pro dramatičnost.

o několik ulic dál jsem zastavil policejní auto. řekl jsem jim, že mě zmlátili a okradli nějací

námořníci. vzali mě na pohotovost. doktor a sestřička mě posadili pod ostré elektrické světlo. „teď

to bude bolet,“ řekl mi doktor. vzal jehlu a pustil se do toho. vůbec nic jsem necítil. měl jsem pocit, že mám sebe a vůbec všechno úplně parádně pod kontrolou. když mi na hlavu dávali nějaký obvaz, natáhl jsem se a vzal jsem sestru za nohu. zmáčkl jsem jí koleno. prima pocit.

„hej! co to má sakra znamenat!“

„no nic. to byl jenom fór,“ řekl jsem doktorovi.

„máme ho sbalit?“ zeptal se ho jeden z policajtů.

„ne, vezměte ho domů. má za sebou drsnou noc.„

policajti mě hodili ještě domů. dobrá služba. kdyby to bylo v L. A., vzali by mě na záchytku. když

jsem se dostal na pokoj, vypil jsem láhev vína a šel spát.

tentokrát jsem o půl šesté svůj starý bar neotevíral. někdy se mi to stávalo. někdy jsem celý den proležel v posteli. kolem druhé odpoledne jsem vyslechl rozhovor dvou žen dole pod oknem. „já o tom novým nájemníkovi nic nevím. někdy ani nevyleze celej den z pokoje, rolety má stažený a poslouchá rádio. a nic jinýho nedělá.„

„já už jsem ho viděla,“ povídá ta druhá, „většinou je namol, příšernej chlap.“

„no myslím, že ho budu muset požádat, aby se odstěhoval,“ řekla ta první. achjo, do hajzlu, pomyslel jsem si. achjo, do hajzlu, do hajzlu do hajzlu do hajzlu do hajzlu. vypnul jsem Stravinského, oblékl jsem se a šel jsem k baru. vešel jsem dovnitř.

„hej, tady ho máme!!!“

„sme si mysleli, že tě vodkrouhli!„

„dostal ses do toho gangsterskýho báru?“

„jo.

„tak vyprávěj.“

„nejprv se musím něčeho napít.„

„jasně, jasně.‚

přistála přede mnou skotská s vodou. sedl jsem si ke stolu

na konci baru. špinavé slunce na rohu 16. a Fairmountovy se

propracovávalo dovnitř. začal mi den.

„povídá se,“ začal jsem, „že jde o velmi drsný lokál. tyto pověsti se nesporně zakládají na pravdě“

a tak jsem jim pověděl zhruba to, co právě vám.

příběh končí tím, že jsem se ještě dva měsíce nemohl učesat, jednou dvakrát jsem se ještě mezi gangstry vrátil, chovali se ke mně slušně, a nedlouho poté jsem z Philadelphie odjel, abych si vykoledoval nějaké nové potíže nebo co jsem to vlastně hledal. potíže jsem si vyhledal, ale zbytek toho, co jsem hledal, jsem dosud nenašel. možná

to najdeme, až umřeme. možná ne. máte přece svoje filozofické traktáty, svoje kněze, kazatale a vědce, takže mě se neptejte. a vyhýbejte se barům, kde se na pánské hajzly chodí dolů po schodech.

když Henrymu zemřela matka, nebylo to špatné. pěkný katolický pohřeb. kněz zamával nějakou vonnou tyčinkou a bylo po všem. rakev zůstala zavřená. rovnou z pohřbu šel Henry na dostihy. den se mu vydařil. narazil si tam nějakou snědou holku a šel k ní domů. udělala stejky a pak se spolu vyspali. když mu zemřel otec, bylo to mnohem komplikovanější. rakev nechali otevřenou a on se měl naposled podívat. nejdřív ale tátova přítelkyně, nikdy předtím ji nepotkal, nějaká Shirley, tak tahle uvzlykaná a uslzená Shirley sáhla do rakve, vzala mrtvolu za hlavu a políbila ji. museli ji odtáhnout. když pak Henry sešel ze schodů, tahle Shirley ho popadla a začala líbat. „celej táta, celej táta!“ její polibky ho rozpálily, a když ji odstrčil, něco se mu ukázalo pod kalhoty. doufal, že si toho nikdo nevšimne. rozhodl se, že si s ní dá ještě scuka. nebyla o moc starší. z pohřbu šel na dostihy, ale

tentokrát bez snědé intelektuálky. a taky přišel o nějaké prachy. táta ho poznamenal. právník mu sdělil, že nezůstala žádná vůle. po tátovi nezbyly peníze, ale dům a auto. Henry byl bez práce, a tak se tam rovnou nastěhoval. a pil. pil se svou starou přítelkyní Maggy. vstal okolo poledne a zalil ten zasraný trávník. a květiny. táta miloval květiny. zaléval je. stál tam, s kocovinou, a vzpomínal, jak ho táta nenáviděl, že se mu nechtělo chodit

do práce. jenom pít a válet se s ženskýma. a teď byl ten pitomý dům i s autem jeho a táta byl zakopanej. seznámil se se sousedy, hlavně s chlapíkem na severní straně. byl to ředitel

nějaké prádelny. Harry. tenhle Harry měl dvorek plný ptáků.

5000 dolarů plných ptáků. všelijakých. odevšad. měli zvláštní

barvy a zvláštní tvary a někteří byli mluvící. jeden z nich pořád dokolečka opakoval: „sakra sakra!“ Henry ho postříkal vodou, ale nebylo to nic platné, papoušek zaskřehotal „máš sirku?“ a pak pětkrát šestkrát za sebou pekelně rychle řekl: „sakra!“. po celém dvorku měl takové voliéry. Harry těmi ptáky žil. Henry žil chlastem a taky kundama. možná by to stálo za pokus, takový papoušek. jak se prcá papoušek?

Maggy byla v posteli třída, ale měla Irskoindiánský původ a když pila, šili s ní všichni čerti. čas od času jí musel jednu vrazit. sehnal si číslo na Shirley a zeptal se jí, jestli se může zastavit. znovu ho začala líbat a prý že vypadá úplně jako jeho táta. nebránil se a líbal ji taky. ten večer ji ještě nepřeřízl, rozhodl se, že si počká, až to bude mít jisté. nechtěl ji vystrašit.

Harry se svou ženou chodil na návštěvu skoro každý večer. pilo se. Harry mluvil o prádelně a o ptácích. ptáci přímo nesnášeli jeho ženu. Harryho žena si dala ležérně nohu přes nohu a přitom vysvětlovala, jak nenávidí Harryho ptáky a Henrymu začalo něco pracovat v kalhotech. ženské pořád ne a ne mu dát pokoj. posléze se k němu začala stavovat i Shirley a tak pili všichni společně. Maggy nesnášela Shirley a Henry pokukoval od Shirley k Harryho manželce

a říkal si; která asi bude nejlepší. všechno se to semlelo jednoho večera. Harryho žena se pich a pustila všechny jeho ptáky. ptáky za 5000 dolarů, a opilý Harry tam seděl v šoku,

a pak se rozeřval a začal mlátit svoji ženu. pokaždé, když ji

uhodil, upadla, a Henry zahlídl její spodní prádlo. několikrát

jí zahlídl kalhotky. šíheně hó to začalo rajcovat. Maggy vyběhla ven a snažila se ptáky pochytat a nastrkat do klecí, ale ani nápad, že by je pochytala. běhali po ulicích, seděli v korunách stromů, postávali po střechách, šílení ptáci za 5000

dolarů, v nejrůznějších tvarech a barvách, ptáci ochutnávající zmatek svobody. Henry už to nemohl vydržet a tak popadl Shirley a zatáhl ji do ložnice. shodil z ní šaty a vlezl na ni. byl už tak opilý, že skoro nemohl fungovat. Harryho žena vždycky, když dostala ránu, tak zaječela, a tím pádem schytla ještě jednu menší facku jako přídavek. vtom se tam přiřítila Maggy s papouškem, který měl jednu oranžovou šošolku na hlavě a druhou na hrudi a dvě oranžové šošolky nahoře na nohách. jinak byl celý šedý a vypadal pitomě.

Harryho stál 300 dolarů. Maggy hulákala: „jednoho jsem

chytila!“ a protože nikde neviděla Henryho, mrkla se do ložnice, a když viděla, co se děje, praštila sebou do křesla, s papouškem v náručí, koukala na to a řvala, a Harry dál

mlátil svoji ženu a jeho žena dál řvala, a tak to vypadalo,

když tam přijela policie. dva mladí policajti. stáhli Henryho

dolů, donutili je oblíct se a vzali je na stanici. vzápětí přijel ještě jeden hlídkový vůz. Maggy švihlo v bedně a jednoho

z těch policajtů přetáhla, a tak ji vzali s sebou. zajeli do hor a tam ji v šichni ojeli na zadním sedadle. museli jí dát pouta.

druhý poliš vzal Henryho, Harryho, Shirley a Harryho ženu

na stanici, tam si je zapsal a strčil je za mříže, a ptáci lítali po ulici sem a tam.

a v neděli kazatel hovořil o „chlípných alkoholicích, kteří

jsou zdrojem hříchu a hanby v naší komunitě„. Maggy byla jediná, koho propustili z vězení. byla velmi zbožná. seděla v přední řadě a nápadně si dala nohu přes nohu. z kazatelny

jí bylo vidět přímo mezi nohy. téměř jí byly vidět kalhotky.

kazatel cítil, jak mu tam dole něco roste, ale naštěstí přes kazatelnu nebylo nic vidět. musel upřít pohled z okna a pokračovat v projevu a čekat, až to přejde. Harry přišel o práci. Henry prodal barák. kazatel se vyspal s Maggy. Shirley si vzala opraváře televizorů. Harry vysedával

doma a koukal na prázdné klece a ptáci umírali hlady na ulicích. pokaždé, když na ulici uviděl dalšího mrtvého papouška, vzal ženu a znova ji zmlátil. Henry prohrál a propil všechny peníze během půlroku. jmenuji se Henry, mé druhé jméno je Charles. když mi zemřela matka, nebylo to špatné. pěkný katolický pohřeb. vonné tyčinky. rakev zavřená. když zemřel otec, poněkud se to zkomplikovalo. rakev nechali otevřenou a tátova přítelkyně sáhla do rakve a políbila mrtvole hlavu, a tím to všechno

začalo.

P. S., pokud si papouška nedokážete chytit, tak ho neoprcáte.

na moderních plynových sušácích je nejlepší to, že se

k prádlu chovají šetrně, a onen King mi dal pětkrát přes prdel, raz dva tři čtyři pět, a já se

ocitl v Atlantě, a byl jsem na tom ještě hůř než v New Yorku, ještě nuznější, šílenější, churavější a vyzáblejší; byl jsem bez šance, asi jako 531etá kurva anebo pavouk v lesním požáru, zkrátka a dobře jsem šel po ulici, byla noc a byla kosa, a pánubohu to bylo jedno a ženám to bylo jedno a debilnímu nakladateli to bylo taky jedno. pavoukům to bylo jedno, zpívat neumějí, mé jméno je jim cizí, ale zimě cizí nejsem a ulice mi olizují bříško prázdné, kůži husí, cha chá, i ulice něco jíst musí, a já jsem šel a šel ve vetché kalifornské bí1é košili, byl mráz, a asi v devět večer jsem zaklepal na dveře, skoro dva tisíce let poté, co s tím seknut Ježiš, a dveře se otevřely a stál tam chlápek bez

ksichtu. řekl jsem mu, že potřebuji pokoj, že tady vidím ceduli Pokoj k pronajmutí. a on povídá, seš brlej, co ty vo mně, nevotravuj.

chci si jen pronajmout pokoj, vysvětlil jsem. je mi strašná

zima. zaplatím vám. možná že nemám na celý týden, ale zatím bych se rád dostal z té kosy někam do tepla. člověku ani tak nevadí, že by měl zemřít, jako že je úplně ztracený.

di do hajzlu, řekl. dveře se zavřely.

chodil jsem po ulicích a nevěděl jsem, jak se vůbec jmenují. nevěděl jsem, kudy mám jít. byl jsem smutný, protože něco se posralo. a já to nedokázal formulovat. leželo mi to v hlavě jako bible. takováhle volovina. takhle být vyjetej. bez mapy. nikde nikdo. neslyšet nic, akorát vosy. kameny. zdi. vítr. šulin a koule mi visí bez pocitu. mohl bych tady na ulici řvát a řvát, a nikdo by mě neuslyšel, všem by to bylo u prdele. ne že by to mělo být naopak. já jsem neprosil o lásku. ale něco mi tady vůbec nesedělo. v knížkách o tom nikdy nebylo ani slovo. rodiče mi o tom neřekli ani slovo. ale pavouci, ti vědí. do hajzlu.

poprvé v životě jsem si všiml, že vše, co NĚKOMU PATŘI,

je pod ZÁMKEM. všechno bylo zamčené. lekce pro zloděje

a pobudy a šílence, krasavice Amerika.

najednou jsem uviděl kostel. ne že bych měl kostely nějak

v lásce, zvláště když jsou plné lidí. usoudil jsem ale, že v devět večer by to mohlo být docela v pohodě. vyšel jsem nahoru po schodech. hej hej, ženská, pojď se podívat, co ti zbylo z mužskýho.

mohl bych si tam chvilku posedět, vydechnout si v smrádku, možná něco vyrazit z Boha, dát mu možná šanci. stiskl jsem kliku.

ten čurák byl zavřený.

sešel jsem ze schodů.

šel jsem dál ulicemi, dával jsem se doprava nebo doleva,

jak mě nenapadlo, šlapal jsem a šlapal. najednou to na mne

spadlo. jako zeď. tak tohohle se lidé odjakživa bojí. nejen toho, že je to navěky odstřelí. ale také tohohle, nemít přítele. tak tedy není divu, pomyslel jsem si, že tohle tě MůžE vyděsit tak, že se z toho posereš. to tě klidně může i ZABfT. ten jejich lacinej trik je vetřít se a nepustit. máš všechny možný karty v peněžence. peníze. pojištění. auto. postel. okno. záchod. kočku. psa. kytku. hudební nástroj. rodný list. věci, co jsou k zlosti. nepřátele. stoupence. pytlíky od mouky. párátka. nenakaženou prdel. vanu. foťák. ústní vodu. achjo, panebože, achjo achjo achjo. to jsou zámky (ponoř se do toho, plave] v tom, podrbej ty věci na zádech) (platí to na vše, co máš, nacpi to všechno do sebe jako ploutve, gumová křídla

a náhradního ptáka z lékárničky).

přešel jsem přes nějaký můstek a najednou tu byl zase nápis: POKOJ K PRONAJMUTÍ. vystoupil jsem po schodech. zaklepal jsem. samozřejmě, že jsem zaklepal. co si jako myslíte, že

jsem měl udělat? zastepovat v bí1é kalifornské košili, se

zadkem zmrzlým na kost??

ano, dveře se otevřely. stařena. byla mi taková zima, že jsem

si ani nevšimnul, jestli má ksicht, nebo ne. myslím, že ani ne.

počítal jsem procenta. ďábelsky dobrý matematik se studeným

zadkem. pořádně jsem si promnul rty a pak jsem promluvil.

koukám, že máte pokoj k pronajmutí.

no a?

mám důvod věřit tomu, že bych ho mohl potřebovat.

babku a čtvrt.

na noc?

na tejden.

na tejden?

no jo.

ježkovy voči.

vytáhl jsem babku a čtvrt. zůstaly mi ještě dva nebo tři dolary. nahlídl jsem dovnitř. ježkovy voči. měli tam obrovský

oheň. metr a půl široký a metr vysoký. ne že by tam hořelo.

chci říct, že měli oheň tam, kde měl být. kouzelný krb. stačilo se do ohně zadívat, a už se vám vracel život. stačilo si ho prohlížet a i bez jídla jste přibrali tak kilo. vedle krbu seděl stařec. přímo jsem viděl, jak se koupe v rudé nádheře stínů, které vrhal oheň. šmarjámatko. pusu měl dokořán. nezdálo

se, že by si uvědomoval, kde je. celý se třásl. bez ustání. chudák děda. chudák stará. popošel jsem dovnitř. děte do hajzlu, vyštěkla stařena.

co to jako má znamenat? sem si zaplatil, na celej TEJDEN.

to jo. pokoj máte venku. pote za mnou.

stařena zavřela dveře k tomu chudákovi uvnitř a já jsem se

vydal za ní po cestičce vedoucí před barák. starou belu cestička. dvorek byl jeden velký bordel. ztuhlý zmrzlý bordel. ani jsem si nevšiml, ale vepředu tam byla taková bouda z lepenky. mé pozorovací schopnosti stály odjakživa za hovno. strčíla do lepenkových dveří, které tam visely na jediném pantu. sou bez zámku. ale votravovat vás tam nigdo nebude.

o tom ani v nejmenším nepochybuji.

odešla. měl jsem pravdu. podíval jsem se jí do obličeje,

a žádný neměla. akorát jí tam viselo maso na kostích, asi jako když se kuřeti na řiťce shrne kůže. světlo tam nebylo. ze stropu akorát trčel drát. podlaha byla samá špína. ale na podlaze byly noviny, asi jako koberec. postel bez prostěradla, tenká deka. jedna. tenká deka. a pak jsem našel petrolejku! milosrdenství! štěstí kouzlo! vzal jsem

zápalku a zapálil ji. NASKOČIL PLAMEN!

byl to oheň krásy, měl v sobě duši, úbočí sluncem ozářených hor, horké proudy usmívajících se ryb, vyhřáté ponožky tak trochu s vůní topinky. přidržel jsem ruce nad plamínkem.

takové krásné ruce. jediná věc, kterou mám. mám krásné ruce.

plamínek zhasl.

zkusil jsem si s tou petrolejkou pohrát, ale protože jsem se

narodil ve 20. století, moc jsem se v ní nevyznal. netrvalo mi

ovšem celou věčnost, abych si spočítal, že tam musím přidat

kapalinu, palivo, petrolej, jak to nazveme.

rozrazil jsem lepenkové dveře a vyšel do božské hvězdnaté noci. svýma krásnýma

rukama jsem zaklepal na dveře. jo. dveře se otevřely. stála tam stařena. kdo je to zas? Mickey Rooney? nenápadně jsem se zase mrknul na toho dědu, starého chuděru chvějícího se u toho překrásného ohně. pitomý kripl. coe? zeptala se stařena svojí hubou podobnou kuřecí řitce.

promiňte, že vás obtěžuji, ale víte, jak tam je taková petrolejová lampa?

jo.

no tak ta lampa zhasla.

jo?

jo. tak jsem si říkal, jestli bych si mohl půjčit trochu petroleje?

ses zbláznil, hošánku, to sfinstvo stojí PENÍZE!

nezabouchla dveře. měla v sobě Klid starých časů. zavřela

je s takovou nemyslící nanicovatou noblesou. výchova daná

staletími. kultivovaní předci. všichni s ksichty jako kuřecí ři~ky. ksichtům jako kuřecí řiťky budiž dána země za dědictví. vrátil jsem se do svého pokoje (?) a sedl si na postel. a tu

se mi stala taková trapná věc: i když jsem už dlouho nejedl,

najednou na mě přišlo sraní. musel jsem vstát a znovu vyjít

do toho božského světa a zaklepat na stařenu. ani tentokrát

to nebude Mickey Rooney.

jo.

pardon, že vás zase obtěžuji. ale na pokoji nemám záchod.

je tady někde záchod?

támhle! ukázala.

tam?

támhle! a eště něco

jo?

neser mě, hošánku. porád mi tady budete šichni TŘÍSKAT

na dveře jak magoři. ale mně pak zvenku TÁHNE sem do

BEJVÁKU STUDENEJ ZDUCH!

pardon.

tentokrát dveřma třískla. kolem uší a mezi nohama jsem

ucítil krátký závan teplého vzduchu. bylo to lbezné. pak jsem

se vydal ke konstrukci, která sloužila jako hajzl.

na míse nebyl poklop.

zadíval jsem se dovnitř. ten záchod vedl snad několik kilometrů do nitra země. a smrdět víc než kterýkoli jiný záchod, co jsem poznal, a to je co říct. ve svitu měsíce tam byl vidět

pavouk sedící uprostřed pavučiny. černý, tlustý pavouk. velmi moudrý pavouk. pavučina se táhla přes celý otvor mísy. zčistajasna mě sraní přešlo.

vrátil jsem se na pokoj. sedl jsem si na postel a rozmáchl

jsem se svou krásnou rukou po kabelu, co trčel ze stropu,

až jsem se ho málem dotkl. mohl jsem jít ještě blíž. seděl

jsem tam napůl pomatený, plný zaschlých hoven, a mával

jsem prackou po drátu. pak jsem vstal a vyšel ven. sešel

jsem o ulici níž a zastavil se pod zmrzlým stromem. obrovský zmrzlý strom. všechna ta hovna, co ve mně zaschla. stál jsem před obchodem s potravinami. vedle stála tlustá žena

a bavila se s prodavačem. prostě tam stáli pod nažloutlým

světlem a bavili se. a v obchodě všechno to JÍDLO. veškerá

umění měli na háku, i povídky, i Platona, ba i kapitána Kidda. stáli jen o Mickey Rooneyho. byli mrtví, ale svým způsobem byli důvtipnější než já. necitelný důvtip štěnic a

divokých psů. já jsem nebyl ani ta sračka. ani vysrat jsem se nemohl. vrátil jsem se do pokoje. ráno jsem napsal otci dlouhý dopis na okrajích novin. koupil jsem obálku a známku a poslal to poštou. vysvětlil jsem mu, že trpím hlady a že potřebuji na jízdné do L. A., a že co se mě týče, povídky ať jdou k čertu.

podívej na DeMasse, napsal jsem, chytl syfla a pak mu hráblo, když jel na veslici. pošli peníze. ani si nepamatuju, jestli jsem se během čekání vysral. ale

odpověď přišla. roztrhl jsem obálku. vytřepal jsem stránky.

bylo to tak deset dvanáct stránek popsaných po obou stranách, ale prachy žádné. první slova zněla: ŠKVÁRA NEBUDE!

pořád mi dlužíš DESET DOLARů, které jsi mi dosud NEVRÁTIL! já si své peníze vydělávám těžkou prací. nemohu si dovolit tě živit, když píšeš takové hloupé povídky. kdyby se

ti aspoň PODAŘILO některou povídku prodat anebo kdybys

to aspoň UMĚL, to by pak byla jiná, ale já si ty tvé povídky

čtu, a jsou NECHUTNÉ. měl bys psát jako Mark Twain. to byl

skvělý člověk. dokázal lidi rozesmát. ve tvých povídkách se

lidé jenom zabíjejí nebo propadají šílenství nebo někoho

vraždí. v životě to většinou chodí jinak, než si představuješ.

sežeň si dobrou práci, UDĚLEJ se sebou něco

dopis neměl konce. nedokázal jsem ho dočíst. chtěl jsem

jenom peníze. ještě jednou jsem zatřepal stránkami. bylo mi

tak zle, že už jsem tu zimu ani necítil. ještě téhož dne jsem

během procházky zahlédl vývěsku, Přijmeme pomocníhka.

jasná věc, sháněli někoho do party na dráze někde na západ

od Sacramenta. podepsal jsem smlouvu. měl jsem tam trochu

problémy, s tou partou. hoši mě neměli zrovna v lásce. vlak

měl na sobě nános staletého prachu. jeden z té party mi vlezl pod sedadlo, když jsem si zkusil zdřímnout, a vyfoukl mi prach do obličeje. ostatní se uchichtávali. SRÁGORY! no, pořád to bylo lepší než v Atlantě. ale nasrat jsem se a posadil. on vylezl nahoru za svou partou.

je to cvok, řekl. jestli poleze sem nahoru, hoši, tak počítám

s tím, že mi pomůžete.

nelezl jsem tam. Mark Twain by z toho patrně vyždímal

nějakou švandu, patrně by tam nahoře s těma srágorama pil

z jedné flašky a zpíval písničky. opravdový chlap. Sam Clemens. já jsem za moc nestál, ale byl jsem pryč z Atlanty, dosud jsem úplně nechcípl, měl jsem krásné ruce a měl jsem kam jít.

vlak jel dál.

já nevím, jestli to bylo kvůli těm čínským šnečkům s kulaťoučkými řiťkami nebo kvůli tomu Turkovi s fialovou jehlicí nebo prostě proto, že jsem s ní musel spát sedmkrát nebo osmkrát

nebo devětkrát nebo jedenáctkrát týdně, anebo kvůli tomu

a tomu, anebo tamtomu, ale jednou jsem se oženil s ženskou,

s děvčátkem, které mělo zdědit milion dolarů, stačilo, aby někdo zemřel, ale v oněch texaských končinách smog neznají, jedí zdravě, pijou tu nejvybranější kořalku a k doktorovi chodí kvůli každému škrábanci nebo kýchnutí. byla to nymfomanka a měla něco s krkem, a abychom to zkrátili a uzavřeli, šlo o moje básně, myslela si, že moje básně jsou od dob Blacka to nejlepší, ne, myslím Blakea, Blake. ano, některé jsou. anebo ještě jinak. pořád psala. nevěděl jsem, že je milionářka. sedím si v podnájmu na Kingsleyho třídě, právě mě

pustili z nemocnice, krvácení v žaludku a z prdele, pocákal

jsem jim celou okresní nemocnici, a po pěti litrech krve a pěti litrech glukozy mi povídají: „ještě jednou se napijete a jste mrtvej.„ tohle ale povídejte magorovi, který má plnou hlavu

sebevraždy. každý večer jsem v tom pokoji seděl obklopený

plnými i prázdnými plechovkami od piva a psal jsem básně,

kouřil levné doutníky, ksicht bílý a tělo slabé, čekal jsem, až

na mne ta poslední zed‘ spadne.

no a mezitím mi chodily dopisy. odepisoval jsem jí. nejprve si nemohla vynachválit moje básně, pak přiložila pár svých (nebyly špatné) a pak, jako vždy, přišlo tohle: „nikdo si

mě nikdy nevezme. kvůli krku. nemůžu s ním hejbat.“ tohle

jsem slýchával pořád: „nikdo si mě nikdy nevezme, nikdo si

mě nikdy nevezme, nikdo si mě nikdy nevezme.“ a tak jednou večer, když jsem se namazal, jsem jí napsal: „prokristapána já si tě vezmu! bud‘ klidná.“ odeslal jsem dopis a zapomněl na to, ale ona ne. dříve mi posílala fotky, na kterých vypadala moc dobře, ale jen co jsem jí řekl tohle, přišly fotky úplně úděsné. když jsem se na ně podíval, FAKT jsem se z nich

ožral. přemožen strachem jsem uprostřed pokoje klesl na kolena a prohlásil: „tímto obětuji sebe sama. dokážemeli učinit jednoho jediného člověka během života šťastným, pak je náš

život ospravedlněn.“ hergot, musel jsem se nějak utěšit. když

jsem se na jednu z těch fotografií podíval, celá má duše se

rozklepala a rozskučela, a musel jsem to pro útěchu spláchnout celým pivem. anebo to možná nebylo kvůli těm čínským šnečkům s kulaťounkými řit‘kami, možná to bylo kvůli hodinám umění. kde jsem to skončil?

takže dojela autobusem, máma o tom nevěděla, táta o tom

nevěděl, děda o tom nevěděl, byli někde na dovolené a ona

měla jenom drobný. setkal jsem se s ní na autobusovém nádraží, takhle, já jsem tam seděl opilý a čekal jsem na ženu, kterou jsem nikdy v životě neviděl vystupovat z autobusu, čekal jsem na ženu, se kterou jsem v životě nemluvil, a to abych se s ní oženil. byl jsem šílený. divím se, že mě nechali pobíhat po ulicích. ozvalo se hlášení. její autobus. sledoval jsem lidi, jak vyskakují ze dveří. a najednou tady jde taková rozkošná sexy blondýnka na vysokých podpatcích, všude se jí to vrtí a houpe, je mladá, mladinká, 23, a krk má úplně v pohodě.

že by to byla ona? možná jí ujel autobus? šel jsem jí naproti.

„jste Barbara?“ zeptal jsem se.

„ano“, odpověděla, „a vy jste, tuším, Bukowski?“

„tuším, že jsem. půjdeme?“

„jasně.“

nasedli jsme do mé rachotiny a jeli ke mně.

„málem jsem vystoupila a jela zpátky.“

„to není vaše vina.“

šli jsme dál a já jsem ještě něco vypil, ale ona řekla, že se

se mnou vyspí, až se vezmeme. tak jsme si dali šlofíka a pak

jsem nás odvezl do Vegas a zpátky a byli jsme ženatí. celou

cestu do Vegas a zpátky jsem jel bez odpočinku, a pak jsme

skočili do postele a stálo to za to POPRVÉ. už dřív mi prozradila, že je nymfomanka,

ale já jsem jí nevěřil. po třetím nebo čtvrtém čísle jsem tomu začínal věřit. bylo mi jasné, že jsem v průseru. každý chlap si myslí, že dokáže zkrotit nymfu, ale ono to smrdí krchovem, pro něj. v expedičním oddělení jsem dal výpověď a jeli jsme autobusem do Texasu. tehdy jsem přišel na to, že je milionářka. ale že by mne to nějak zvlášť povznášelo, to ne. odjakživa jsem byl tak trochu blázen. bylo to malé městečko, které odborníci uznali za poslední město v Americe, na které by někdo chtěl shodit atomovku, a měli pravdu. když jsem se mezi svými výlety do ložnice tak trošku coural po městě, zesláblý a pobledlý, se znuděným výrazem, neušel jsem pochopitelně ničí pozornosti. byl jsem velkoměšťák, který si narazil bohatou holku. URČITĚ něco má, to dá rozum. jo, m ěl jsem: hodn ě utahaného ptáka a kufr pln ý básní. měla pohodový džob na radnici, psací stůl a nic na práci, a já tam sedával u okna na sluníčku a plašil mouchy. tátu jsem pěkně Bral, i když děda mě podle všeho měl rád, ale táta držel většinu peněz. seděl jsem a odháněl mouchy. vešel tam obrovský

kovboj. vysoké boty. vysoký kovbojský klobouk. komplet

všechno. „Zduř Barbaro.“ řekl a zadíval se na mne

„pověz mi,“ zeptal se, „co děláš?“

„CO DĚLÁM?“

„ano, PROSTĚ CO DĚLÁŠ?„

dal jsem si na čas. podíval jsem se z okna. máchl jsem po

mouše. pak jsem se k němu obrátil. opíral se o přepážku, celé své dva metry, brunátný americký hrdina z Texasu. chlapák.

,~Já? no já se jen tak no, jen tak se POFLAKUJU a spoléhám na štěstí.“

odtrhnul hlavu od okénka a zahnul za roh a byl pryč.

„víš, kdo to byl?“

„nee.“

„to je postrach městečka. obávaný rváč. je to můj bratranec.“

„ale vždyť nic NEUDĚLAL, nebo snad ano?‚

poprvé na mne vrhla takový divný pohled. uviděla to brutální prase. ona básnická citlivost nebyla víc než růže, kterou jsem si o vánocích strčil do úst. o kovbojských slavnostech

jsem na sebe hodil oblek a celý den se procházel po městě.

bylo to jako v hollywoodském filmu. člověk, který na sobě

neměl džíny, si podle tradice koledoval, aby ho hodili do jezera, ale se mnou to nebylo tak jednoduché. hodil jsem do sebe pár panáků, než jsem se šel projít, ale jezero jsem ani

nezahlédl. město bylo moje. místní doktor se mnou chtěl chodit na lov a na ryby. příbuzní chodili na návštěvu a koukali, jak kážu plechovky od piva do koše a vyprávím vtipy. mou

sebevražednou lehkomyslnost si pletli s udatností. já jsem se

smál naposled.

jenže ona chtěla do Los Angeles. ještě nikdy nebyla ve velkém městě. snažil jsem se jí to vymluvit. rád jsem bloumal po městečku, ale ona ne, že tam musí jet, a tak nám dědoušek vypsal pěkný šek, opět jsme hupsli do autobusu a odfrčeli rovnou do L. A., potenciální milionáři mačkající se v dálkovém autobusu. a co hůř, umanula si, že se budeme živit sami. tak jsem si zase sehnal práci v expedičním oddělení a ona vysedávala doma a toužila, aby SAMA sehnala práci. každý večer po práci jsem se opil. „můj ty bože,“ říkával jsem, „podívej, co jsem provedl, co jsem si to vzal za ženskou. takovou holku z balíkova.“ tohle ji šíleně vytáčelo. kvůli milionu babek nikomu nepolezu do prdele, to nemám v povaze. žili jsme na kopci v takovém malém domečku, co jsme si pronajali, a vzadu na

zahradě byla vysoká tráva a v ní se schovávaly mušky a když

vyletěly, byla jich plná zahrada, 40 000 mušek, a to mě dohánělo k šílenství. chodíval jsem tam s obrovským sprejem a denně jsem jich zabil tisícovku, ale mušky šoustaly jako posedlé, a my taky. ti šílenci, co tam žili před námi, obestavěli postel takovými poličkami a ty poličky byly samý muškát. ve velkých květináčích, v malých květináčích. samý muškát. když

jsme šoustali, od postele se roztřásla zeď a od zdi ty poličky,

a už jsem to slyšel: táhlý zvuk, jako když chce vybuchnout

sopka, zvuk hroutících se poliček, a to jsem přestal. „ne, NE,

NEPŘESTÁVEJ, JEžÍŠMARJÁ, NEPŘESTÁVEJ!“ a tak jsem zase

chytil tempo a poličky se řítily dolů, mně na záda a na prdel

a na hlavu a na nohy a na ruce a ona se smála a křičela

a UDĚLALA SE. měla ty květináče moc ráda. „já ty poličky vezmu a z té zdi je servu,“ varoval jsem ji. „ale ne,“ prosila, „PROSÍM PROSÍM NEDĚLEJ TO!“ prosila tak pěkně, že jsem jí to nemohl udělat. tak jsem ty poličky přitloukl zpátky, postavil jsem květináče na svá místa a čekali jsme, až to zase přijde.

koupila si takového malého černého čokla a dala mu jméno Bruegel. Peter Bruegel byl jako malíř, že, nebo tak něco. jenže uplynulo pár dní a ona ztratila zájem. když se jí připletl do cesty, nakopla ho, drsně, špičkou boty, a zasyčela: „zmiz mi z cesty, smrade!“ a tak jsme se s Bruegelem váleli po zemi a prali, když jsem si vypil pivo. nic jiného neuměl, jenom se

rval a měl lepší zuby než já. tak nějak jsem tušil, že milion je na cestě, a bylo mi to jedno.

koupila nám nové auto, plymouth z 57., dodnes v něm jezdím, a já jsem jí poradil, že by mohla nastoupit na okrsku. udělala zkoušku a šla pracovat na šerifovo oddělení. vysvětlil

jsem jí, že mě vyhodili z expedice a že každý den umyju auto a pak pro ni zajedu do města a po práci ji vyzvednu. jednoho dne, když jsme zrovna odjížděli, z její budovy vycházela spousta takových mláďat v květovaných košilích a tričkách, s těstovitými ksichty a pokleslými rameny. měli středoškolsky klackovitou chůzi a připitoměle se usmívali.

„co to je za kokoty?“ zeptal jsem se.

„to jsou policisté,“ odpověděla tím svým tónem malé domýšlivé děvky.

„ale ne! vždy vypadají jak idioti! tohle nejsou cajti! cože?

nech toho, TOHLE nejsou cajti!„

„jsou to policisté a všichni jsou MOC milí.“

„Á, DO PRDELE!“

byla vzteky bez sebe. tu noc jsme píchali jenom jednou.

druhý den to bylo zase něco jiného.

„tamto je José,“ ukázala, „je to Španěl.“

„Španěl?“

„ano, narodil se ve Španělsku.„

„půlka Mexičanů, se kterými jsem pracoval ve fabrice, mi

tvrdila, že se narodila ve Španělsku. je to taková jako hra;

Španělsko je otec, špičkový toreador, dávný Velký Sen.“

„José se narodil ve Španělsku, vím to.“

„jak to viš?„

„řekl mi to.“

„Á, DO PRDELE!“

ještě tu noc se rozhodla, že bude navštěvovat hodiny umění. neustále malovala. ve městě, kde žila, byla génius. možná

i ve státě. možná ne.

„budu tam chodit s tebou,“ řekl jsem jí.

„TY? PROČ“

„alespoň tam budeš mít někoho, s kým si budeš moct dát

kafe o přestávce, a taky tě můžu zavést tam i zpátky.“

„tak jo, dobře.“

dostali jsme se do stejné třídy a po třech nebo čtyřech sezeních se začala notně vztekat, trhat papíry a házet je na podlahu. já jsem tam jenom tak seděl a snažil se ji nemít na očích. všichni mělo plno, plno práce, byli do toho úplně zažraní, nicméně se chichotali, jako kdyby to byla náramná legrace anebo jako kdyby se styděli malovat. učitel umění přišel dozadu. „poslechněte, Bukowski, tady se od vás očekává, že něco namalujete. proč tady pouze sedíte a zíráte na papír?“

„zapomněl jsem si koupit štětce.“

„výborně. jeden vám půjčím, pane Bukowski, ale na konci

hodiny mi ho prosím vraťte.“

„jo.

„nyní zkuste namalovat tamtu vázu, jak z ní čouhají květiny.“

rozhodl jsem se mít to rychle z krku. byl jsem brzo hotový, ale všichni ostatní nad tím pořád seděli, zdvihali prsty do vzduchu a zkoušeli si stíny nebo vzdálenost nebo jiné ptákoviny. šel jsem ven a dal jsem si kafe a vykouřil cigaretu. když jsem se vrátil, okolo mého stolu se mačkal hlouček lidí. blondýnka, která na sobě neměla nic než prsa (víte, co myslím) se ke mně obrátila a vypnula na mne ty svoje kozy a vydechla: „á, vy už jste někdy maloval, že ANO?“ „ne, to je moje první věc.“ pohodila prsama a zabodla je do mne. „ale NEPOVÍDEJTE!“ „hmmmmmmm,“ bylo jediné, co jsem ze sebe dostal.

profesor vzal obrázek a pověsil dopředu. „přesně TAKHLE

si to PŘEDSTAVUJI!“ zvolal, „vidíte ten POCIT, TU PLYNULOST, TU

BEZPROSTŘEDNOST!“

panebože, pomyslel jsem si.

nasraně vstala a odnesla si věci do pokojíku, kde se stříhal

papír, a tam papíry roztrhala a barvičky rozházela po zemi.

dokonce roztrhala i koláž, kterou tam sesmolil nějaký trouba.

„pane Bukowski,“ přistoupil ke mně profesor, „tato žena je

vaše manželka?“

„ano.“

„takovéto primadony zde netolerujeme. prosím vás, zkuste

jí to vyřídit. a mohli bychom použít vaši práci na výstavu?“

„jistě.

„děkuji vám, děkuji vám nastotisíckrát!“

profesor byl šílenej. všechny mé výtvory chtěl na výstavu.

a já jsem ani nevěděl, jak míchat barvy. nepodařilo se mi udělat ani barevnou stupnici. míchal jsem fialovou s oranžovou, hnědou s černou, bílou s černou, kam mi padl štětec. moje

věci povětšinou vypadaly jako obrovské fleky po rozmatlaných psích hovnech, ale profesor si myslel, že jsem otisk ptáka Božího. fajn. praštila s tím. tak jsem s tím praštil taky

a malby jsem jim tam nechal.

pak mi po příchodu z práce domů začala vyprávět o jednom Turkovi, jaký je to

gentleman. „fialovou jehlici, nosí fialovou jehlici, a dneska mě políbil na čelo, strašně jemňounce, a řekl mi, že jsem KRÁSNÁ.“

„hele, miláčku, musíš se ještě učit, tohle je ve všech úřadech po celé Americe úplně normální. občas k něčemu dojde. většinou ale nedojde k ničemu. většina těchhle chlapíků onanuje na záchodě a má plnou hlavu filmů s Charlesem Boyerem. ti, kteří v tom skutečně umí chodit, o tom moc nenamluví. jsou nenápadní. sázím sto ku jedné, že ten tvůj

hošánek viděl příliš moc filmů. zmáčkni mu koule a zdrhne.“

„ale ASPOŇ je to DžENTLMEN! a je TAK STRAŠNĚ unavený! je mi ho líto.„

„z čeho je ON unavený? z práce na okrsku v Los Angeles?“

„je majitelem autokina a dělá noční směny. nemá si kdy

odpočinout.“

„tak to jsem z toho vůl!“ užasl jsem.

„jasně,“ usmála se roztomile. tu noc spadly květináče ještě

dvakrát.

a pak přišla ta večeře s čínskými šnečky. možná to taky

byli japonští. prostě jsem byl v obchodě a poprvé jsem si

všimnul takového speciálního regálu. nakoupil jsem ode všeho: chobotničky, šneky, hady, ještěrky, slimáky, chrousty, sarančata jako první jsem udělal šneky. naservíroval jsem je na stůl.

„jsou na másle,“ řekl jsem jí, „to bude bašta. tohle mimochodem jedí ti ubožáčci,“ zblajznul jsem dva nebo tři šnečky a zeptal jsem se: „jak se dneska měla Fialová jehlice?“

„vždyť to je takový gumový“

„gumky, mňamky SNĚZ to!“

„mají takové malilinkaté řiťky jsou jim vidět takové malilinkaté řitky fuj“

„všechno, co jiš, má řiťku. ty máš řiť, já mám řiť, všichni

máme řiť. i Fialová jehlice má řiť“

„bůůůůů…“

zdvihla se od stolu a odběhla na záchod a začala zvracet.

„takové malilinkaté řiťky bůůůůů“

smál jsem se, bů bů mňam mňam a nacpal jsem si malilinkaté řitky do pusy a zalil jsem je pivem a smál se. ani mě nepřekvapilo, když pár dní na to jednou ráno někdo zaklepal na mé dveře, na její dveře, a předložil mi předvolání k rozvodu.

„co to má znamenat, brouku?“ ukázal jsem jí lejstra, „ty už

mě nemáš ráda, brouku?„

rozplakala se. plakala a plakala a plakala.

„no tak, no tak, neboj, Fialová jehlice možná bude ten pravej. už si nemyslím, že si honí ptáka na záchodě. dost dobře by to mohl být ten pravý.“

„bůůůůůů, bůůůůůů, bůůůůůů.“

„počítám, že si ho honí ve vaně.“

„ty hajzle zasranej!„

přestala brečet. pak jsme parádně a naposledy sejmuli květináče. odešla do koupelny a tam si broukala a prozpěvovala, chystala se do práce. večer jsem jí pomohl najít nový kvartýr

a sbalit se a přestěhovat. prý by ve starém nemohla zůstat, protože by jí to zlomilo srdce. kunda zasraná. na zpáteční cestě jsem si koupil noviny a otevřel je na stránce s inzeráty nabízejícími práci: zaměstnanec expedičního oddělení, skladový účetní, vrátný, skladnic, pečovatel o mrzáky, doručovatel telefonních seznamů. tak jsem ty noviny zahodil a šel jsem ven a koupil jsem si flašku a na rozloučenou s milionem jsem se opil. ještě jednou

dvakrát jsem ji náhodou potkal. obešlo se to bez květináčů. říkala, že se s Fialovou jehlicí vyspala jenom jednou a pak že dala výpověď. říkala, že se chce malování a psaní věnovat „vážně“.

později odjela na Aljašku a vzala si jednoho Eskymáka, japonského rybáře. občas, když jsem v náladě, si z toho dělám srandu a vyprávím lidem: „jednou jsem s japonským rybářem

prohrál milion dolarů.‚

„hej, co kecáš, vždyť ty jsi v životě milion NEMĚL.“

myslím, že mají pravdu, vždyť já jsem ho vlastně neměl.

jednou nebo dvakrát za rok dostanu dopis, dlouhý dopis,

obvykle před Vánoci. říká mi, ať píšu. nyní má dvě nebo tři

děti s eskymáckými jmény. prý napsala knihu, je tam u nich

k sehnání, je to sice knížka pro děti, ale ona je na ni „hrdá“

a ted‘ se chystá psát „vážný“ román o „rozpadu osobnosti“!

chce napsat DVA ROMÁNY O ROZPADU OSOBNOSTI. aha,

říkám si, ten první bude o mně. a ten druhý o Eskymákovi,

který to poslední dobou sere. anebo už to posrat. nebo že by

ten druhý byl o Fialové jehlici?

snad jsem měl sbalit tamtu kozatou holku na uměleckém

semináři. ale ono je to tak těžké, zavděčit se ženské. i jí by se i mohlo z těch malinkatých řiťek dělat špatně. rozhodně ale

zkuste chobotničky. jako dětské prstíčky na rozpuštěném

másle. morští pavouci, oplzlé krysy. a když budete olizovat

i tyhle prstíčky, pocítíte zadostiučinění, pošlete milion do háje, obrátíte do sebe pivo, a k čertu s energetickými závody, Fullerem Brushem, s páskovými telegrafy a s podbřiškem Texasu a jeho šlenými ženami, které mají zablokované krky a fňukají a šukají vás a opouštějí, píšou kamarádské dopisy každé Vánoce, i když už jste si cizí, nenechají vás zapomenout na

Bruegela, mušky, 57‘ Plymouth za oknem, poušť a hrůzu,

smutek a prohry, dramata a hrubé žerty, všechny naše životy,

jak padáme na hubu, jak vstáváme a děláme, že to je v pohodě, křeníme se, vzlykáme, utíráme si ty naše řiťky, malilinkaté nebo nemalilinkaté.

Pro hovádko Bukowského

říkám ti hovádko, protože

si myslím, že jseš oplzle]

ale to neřeš, vždy já mám tvé oplzlosti

ráda, když si je čtu, jsem z nich

horká; když se díváš ženským pod sukně nebo chodíš onanovat do výtahu nebo čicháš k prádlu, to člověka rozpálí;

a teď si určitě říkáš, kdopak

mi to píše. Já ti to

povím, pěkně a jasně,

abys mě potom poznal

mezi všema. Jsem čistá

a hlaďounká pička, na kterou mysliš,

když mrdáš ty svoje vrásčité kundy

s výtokem, jsem dáma, jež sedí

v řadě pod tebou v celonočním

kině a pozoruje, jak si ho honíš honíš

přes kapsu saka, a já si pozvolna vyhrnuji

sukni a doufám, že přejedeš pohledem má stehna

když, když si jdeš umýt ruce na záchod, já tomu

říkám dáálkový sex. mám to moc ráda,

mám to moc ráda, když cítím tvůj ztěžklý dech vzadu

na krku, když se mi snažíš strčit

prsty do díry škvírou mezi

sedadly; a teď přemítáš, (zní to

pěkně, ale já si tě nepamatuji.) ale

teď už /na mě budeš myslet/ pořád a koneckonců

to jsem chtěla. ty moje

hovado

anonym

veřejnost si ze spisovatele, nebo jeho psaní, bere, co potřebuje, a o zbytek už se nestará. obyčejně si však vezme to, co potřebuje nejmíň, a to, co potřebuje nejvíc, opomene. celé mi to umožňuje hupsat si svatě z verše na verš bez pocitů nemravnosti. kdyby mým veršům rozuměli, bylo by po tvůrcích, byli bychom všichni až po uši ve stejných sračkách. takže momentálně jsem až po uši ve svých sračkách, stejně jako oni ve svých, akorát že ty moje smrdí míň.

sex je zajímavý, ale není to nejdůležitější. chci říci, že není

ani zdaleka tak důležitý (fyzicky) jako vyměšování. člověk se

může 70 let obejít bez kundy, ale bez stolice chcípne do týdne. obzvlášť tady ve Spojených státech se sexu přisuzuje neúměrný význam. žena, která má sexy tělo, z něj okamžitě učiní zbraň pro zlepšení svých MATERIÁLNÍCH podmínek, a to nehovořím o kurvách z bordelu, hovořím o vašich matkách a dcerách a manželkách a dcerách. americký samec se nechává ojebávat (ano, ošklivé slovo) a díky němu tento megašvindl nikdy neskončí. jenže americký samec si nechal vytlouct mozek z hlavy americkým základním vzděláním a americkým předem znecitlivělým rodičem a americkou nestvůrou Reklamou ještě před dvanáctým rokem věku. on je připraven a samička je připravena, sameček pěkně poprosí a vyplázne $$$. proto profesionální kurvy s ručníkem pod postelí sklízí takovou nenávist od svých samičích profesionálně kurevských protějšků (z ženství téměř nic nezůstalo; chvála bohu za těch PÁR dobrých ženských, které na světě jsou!) a od zákona. otevřeně profesionální kurva představuje hrozbu kolapsu celé

americké společnosti založené na dřině a lopotění až do hrobu. devalvuje píču. ano, sex se naprosto přeceňuje. někdy si povšimněte ve

svých novinách (v „Open City“ na to nenarazíte, jedině že

by si z toho dělali prdel) fotek ze soutěže krásy nebo čeho,

soutěže o královnu toho či onoho, kde skupinka děvčat

v plavkách pózuje pro fotografy. prohlédněte si jejich nohy,

útlé boky, prsa, je v tom jisté kouzlo, to ano. a ty holčičky

to vědí, navíc se dohodly na ceně. A POTOM si prohlédněte oněch osm nebo deset usmívajících se tváří. ty úsměvy se neusmívají, ty úsměvy jsou vyřezané do papírových ksichtů,

do uhlových papírů smrti. nosy a uši a ústa a brady mají tvar

přesně podle našich představ, ale ty ksichty jsou odporné,

nade všechnu brutalitu odporné. nemají v sobě ani myšlenku, ani trochu síly, ani trochu hutnosti. ani trochu laskavosti nic, nic, nic. mdlé a zmrzačené fláky kůže. bez očí. když ale tyto hrůzyplné ksichty ukážete průměrnému Američanovi, poví vám: „jo, prvotřídní coury. ty budou stát majlant.“

a pak tyhlety královny krásy potkáte zestárlé o několik let

později v obchoďáku, a jsou podrážděné, vyšinuté, zahořklé

a ponížené, spoléhaly na něco, co nemá dlouhého trvání,

nechaly se napálit; bacha na ostří jejich nákupních karet

jsou to šílené ženy Vesmíru.

takže pro některé spisovatele, včetně proslule nestydatého

Bukowského, je sex očividnou tragikomedií. nepíši o něm jako o nástroji posedlosti. píši o něm jako o směšné scéně v divadelní hře, nad kterou si musíte mezi akty trošku poplakat. Giovanni Boccaccio to uměl napsat mnohem lépe. měl odstup a styl. já jsem stále ještě moc blízko terči, než abych mohl působit dojmem totální slušnosti. lidé si jednoduše myslí, že jsem prasák. pokud jste ještě nečetli Boccaccia, tak si ho přečtěte. zkuste začít s Dekameronem.

nicméně jakýsi menší odstup mám a i po 2 tisících kundách (většinou nebyly nic moc) se dokážu vysmát sám sobě

i své pasti.

vzpomínám si, jak jsem jednou byl ve sklepních prostorách obchodu s dámskými šaty se svým šéfem, dělal jsem poskoka v přístavní expedici, a můj šéf, vlastně mistr, byl celkem mladý plešatějící cucák a tenhle cucák byl odveden do druhé světové války. trápil se, jestli ho zabijou? trápil se nad smyslem války? nad jejím nesmyslem? co to znamenalo být roztrhán na kusy po ladném zásahu minometem?

měl ve mne důvěru. myslel si, že jsem prima c~lověk. byli

jsme oba o samotě v obrovském sklepení, ostatní baliči se polili o poschodí výš, my jsme byli dole v podsklepení, zatuchlém a plném prachu, a škrábali jsme se nahoru po nabalených kartonových krabicích, položených naležato a dva metry vysokých. hledali jsme nějaké číslo, nějaký konkrétní druh látky nebo šatů, který měl být vyexpedován lodí pryč. byly tam jenom tři čtyři mrňavé žárovečky na celé sklepení a my jsme tam skákali po čtyřech jako něco mezi pavoukem a opicí, přeskakovali jsme z bedny na bednu, rozhlíželi se po nějakém magickém čísle, speciálním druhu látky, který se nastř~á na dámské šaty.

pro smilování boží, napadlo mě, jak se takhle můžu k sakr~ živit, jak můžu takhle k sakra přežívat a chcípat pro pár grošů. že by sebevražda byla tím nejlepším východiskem?

a cucák na mě hulákal: „Už SI TO ČÍSLO VIDĚL?“

a já na to: „ne.“ stěží jsem to procedil mezi zuby.

do hajzlu, ani jsem ho nehledal. co bych z toho měl, kdybych to číslo našel? když se na mě tu a tam ohlédl, přeskočil jsem z jedné lepenkové krabice na druhou. nakonec přiskákal dozadu za mnou, posadil se na vedlejší karton a zapálil si cigaretu.

„Bukowski, ty seš prima chlap.“

neřekl jsem na to nic.

„odvedli mě. tohle je můj poslední týden tady.“

během celého mého kratinkého zaměstnaneckého poměru

jsem dělal všechno pro to, abych ho nemusel řezat jak psa,

a led mě začne otravovat s nějakou zpovědí.

„víš, co mi na té armádě nejvíc vadí?“

„ne.“

„nebudu moct šoustat se svou ženou. většina chlapů tam

to nemá. ale ty to určitě máš, když se na tebe tak dívám“

(neměl jsem to vůbec.)

„a tak povídám svý ženě, ,miláčku, co si počnu, já si

s tebou ani nebudu moct zašoustat.‚ a víš, co mi na to řekla?

řekla, ,prokristapána, běž do armády a bud‘ chlap. budu tady, až se vrátíš.‚ ale bude mi to zatraceně chybět, bude mi to chybět, většina z těch chlapů tam to nemá, ale já vím, jaké to

je, a ty taky, jo.“

(neříkal jsem mu, že někdo ošoustá jeho ženu místo něho,

co bude pryč. a že kdyby se nevrátil, ona se přizpůsobí následné situaci Těla na Prodej s tím, co jí zůstalo.) byl to takový myšáček, který přetrpí džob za pár šupů nebo sebevražedný útok Japončíků s tím jejich BANZAI!, ba co hůř, i zarytou šachovnicovou výhodu těch, co dostávají na frak, a skopčák se řítí padající blou mlhou a hledá JEHO číslo. Skopčák, zahořklý a vytrénovaný a udatný, poslední výstřel šílenství na Výběžku fronty, Skopčák hledá jeho číslo. á, myšák! PŘETRPÍ i tohle, jako svědění nebo nudu nebo lehkou chřipku, jenom aby nadále zůstal na správné straně společenské struktury, s nadějí, že z toho šťastně vyvázne a bude se moci vrátit za ženou a šoustat s ní.

a tady ho máte, ten váš sex: někde mezi čuráky a pohyby

celých armád. muži, kteří mají místo mozku píču, jsou vyznamenáváni za Udatnost. ale statečnost? statečnost imbecila sotva něco znamená; zato statečnost myslícího člověka, ta už něco znamená, chce to trochu práce a dobrý žaludek. a teď k nám ostatním přimícháte sex a máte z toho něco hodně těžkého, a čím více to studujete, tím méně o tom víte.

jedna teorie střídá druhou, a skoro ve všech případech si to

odskáče lidská bytost. snad by to ani nemělo být jinak. vzhledem k celému našemu potenciálu je nejintenzivnějším růstem růst sestupný.

ze sexu bývá zmaten i veliký Bukowski. vzpomínám, jak

jsem jednou večer seděl v baru na západ od jednoho z těch

tunelů v centru města. tehdy jsem tam měl blízko podnájem

v půli kopce. takže jsem tam seděl v baru, dostával jsem se

do ráže, a bylo mi zatraceně jasný, že jsem mladej a drsnej

a zmáknu kohokoli, kdo si o to bude koledovat. dokonce

toužím, aby si o to někdo koledoval, on totiž život je pro mne

pořád ještě něco nového, mám tak 22, 23, jsem takový pitomý Romantik. život mám za něco nedefinovatelně zajímavého, místo abych viděl, jak je ve skutečnosti úděsný. takže večer se trochu táhne a já se rozhlédnu, míchám to, kupuju si čisté frťany, víno a pivo, pokouším se zrušit, ale nějak to nefunguje a Bůh má zpoždění.

a pak hodím oko vedle a tam sedí taková překrásná smuténka, holčička kolem 17. má takové ty dlouhatánské bloncYaté vlasy (pro tyhle dlouhovlásky mám odjakživa slabost, když

má vlasy až po prdel, chňapneš ji za ně, za prameny vlasů,

a obděláváš ji, a to je symfonie, žádná nudná dřina) a je tichá, tichounká, málem svatá, á, ale je to KURVA, a vedle ní sedí

její ochránkyně, lesbická bordelmamá, a ani se jim do toho

nechce, víte, ale potřebují prachy. hodil jsem s nimi řeč, spiš

z levého mozkového laloku. určitě z toho nic nestíhaly, ale co

na tom záleželo, chápejte: prachy, potřebovaly prachy. objednal jsem jim pití. barman to před naši sedmnáctku postavil, jako kdyby měla pětatřicet. a co zákon? díky bohu se zákon obešel, ať už z toho či onoho důvodu.

na každý jejich drink jsem si dal tři. to jim dodalo odvahu.

myslely, že se nechám lehce ojebat. měl jsem to napsané na

čele, že jsem ňouma. určitě neměly ani páru o tom, že jsem

dokázal přechlastat v té době nejdrsnější pijáky z celého města, vítěz měl chlast zadara a lupeny na stole k tomu. ani nevím, proč jsem toho musel vypít tolik, abych se zboural. možná to bylo skrze můj nesmírný vztek či žal, možná protože mi chyběl kus mozku či duše. pravděpodobně sedí obojí.

odpusťte, že pořád odbočuji, nechci vás nudit, zkrátka a dobře jsme se nakonec společně vydali nahoru ke mně domů. zapomněl jsem vám říct, že ta lesbická bordelmamá byla

takový kus tlusté člověčí svině s lepenkovýma očima a s obrovskou nanicovatou prdelí, a navíc jí chyběla ruka a místo ní

měla úžasně NABLÝSKANÝ a zajímavý, tlustý ocelový PAŘÁT.

tak jsme se vydali do kopce.

vešli jsme ke mně a já jsem si je prohlídl. má čistá a překrásná a štíhlounká a kouzelná holčička, skvostná kundička, s vlásky až po prdel, a vedle ní tragédie všech dob: sliz a hrůza, stroj, který se porouchal, žáby, které mučí malí kluci, čelní srážky aut a pavouk, který si ovíjí bzučící bezpohlavní mušku, a vesnický mozek Primo Carnery kolabující po frajerských šupách jistojistého Maxie Baera, nový americký šampion v těžké váze, a já, já jsem se vrhnut na onu Tragédii Všech Dob, na tu bachratou žumpu plnou sraček.

popadl jsem ji a pokusil se ji svalit na mou zprasenou postel, ale měla stu jak d‘as a navíc byla střízlivější. jednou rukou se uvolnila. odstrčila mě s ryzí lesbickou nenávistí, a když mě

měla od těla, ROZMÁCHLA SE PAžÍ, NA KTERÉ MĚLA TEN

OBROVSKÝ INTERESANTNÍ NABLÝSKANÝ OCELOVÝ PAŘÁT.

nedokázal jsem jako jediný muž změnit běh dějin sexu,

prostě jsem na to neměl.

zeširoka a svižně, v nádherných obloucích se rozmachovala PAŘÁTEM a než jsem stačil sehnout hlavu a zase ji narovnat, abych zjistil, kde je PAŘÁT, už byl zase tady. ale zatímco se mě železný pařát důkladně snažil zavraždit, tak já, se svou instinktivní všímavostí, jsem vrhnut rychlý a dobře načasovaný pohled na onu překrásnou a svatou a mladinkou kurvičku, a jsem přesvědčen, že z nás tří ona trpěla nejvíce. měla to napsané ve tváři. skutečně nedokázala přijít na kloub tomu, proč jsem dal přednost té ohavné kombinaci všeho mrtvolného a nijakého před tím, co měla ona. tuším ale, že marná lesbička odpověd‘ znala, protože pokaždé, když se po mně tou věcí rozmáchla, otočila se ke své maličké a zasupěla: „von je šílenej, von je šílenej, von je šílenej.“, a u jednoho z těch jejích vonješílenej švihů jsem uskočil stranou a podběhl jsem ji na druhou stranu pokoje, kde byly dveře. namířil jsem na kredenc a zařval jsem: „PRACHY JSOU V NEJHORNĚJŠÍM ŠUPLÍKU!“ a marná L., kráva pitomá, se nechala napálit a otočila se. než se otočila zpátky, už jsem byl skoro nahoře na kopci, na nebesích Bunker Hillu, ohlížím se a popadám dech, kontroluju, jestli jsem celý, a koukám, kde tady mají nejbližší obchod s lihovinami.

když jsem se vrátil s flaškou, dveře byly otevřené, ale doma nikdo. zastrčil jsem západku, sedl jsem si a v klidu jsem si nalil. na sex a na šílenství. pak jsem si dal ještě jednu a šel

jsem sám do postele a svět jsem nechal světem.

mému hovadu

už jsem ti jednou

napsala

vlastně třikrát

dýchám ti do ucha

a mlaskám, když olizuji sluchátko,

abys cítil, o co mi jde,

a tys z toho měl,

jo, lásko, měls z toho fajn pocit.

řekls: „Hej, co děláš,

co jseš zač?„

! slyšela jsem, jak bereš skleničku

a nalíváš ji až po okraj, to se ví.

„ty budeš prima ženská, jak se vlastně jmenuješ?“

řekls, a pak jsem začala zhluboka a ztěžka oddechovat,

a tys ztišil hlas,

začals mi šeptat do ouška, a oddechovat

se mnou

slyšela jsem, jak si pomalu

rozepínáš zip

zatajila jsem dech

a najednou: „Klep Klap, Plask,“

„miluju tě,“ zachraptěls, „Šup, Šup.“

odložils sklenici, abys mohl

oběma rukama, „Klop, Klap, Plup.“

Rychleji a Rychleji, a mně bylo jasný, že

ho držíš oběma rukama, ještě je suchá, ale

dlouho už nebude.

ÁÁÁÁÁÁochÁÁÁÁÁÁ, sykla jsem:

„Šup, Klap.„

dělá to, pomyslela jsem si, zavřela jsem oči

uf, ÁÁÁÁÁÁOÓÓ!!!

„KlepKlep“, už je vlhká, „Šup, Ploc, Klap.“

parádně to klouže, „ÁÁÁOO JOOÓ!“

„to je ono, kotě,“ řekl jsi. „Klep, Klap.“

„řekni něco!“ zařval jsi.

ÚÚÚÚÚÚ, DOBRÝ BOžE vykřikla jsem, a na kolenou

jsem ucítila, výron milostné šťávy

vytryskla na má štíhlá stehna, pevně

jsem stiskla nohy a zavěsila.

anonym

Milá anonymko,

panebože, kotě, já už to bez tebe nevydržím!

Tvůj

Charles Bukowski

všechno to začíná a končí poštovní schránkou a až se najde

způsob, jak ji odstranit, naše utrpení z velké části pomine.

momentálně můžeme doufat jedině ve vodíkovou pumu.

možná mě budete mít za pesimistu, ale ani to se mi nezdá být

zcela vhodným řešením.

tak ke schránce: po bezesné noci jsem vyšel na svou pronajatou verandu a podíval se na tu obrovskou nemyslící pikslu šedou jak střevo, jak na ní visí duševně zaostalý pavouk vysávající jednomu motýlovi poslední naději na lásku. tak si tam stojím a přemýšlím, á, že by Pullitzerova cena nebo snad

stipendium na filozofickou fakultu nebo objednané číslo Světa dostihů, a tak tam sáhnu a je to tady, ve schránce je dopis, známé písmo, známá adresa, vím, v jaké náladě je psaný

a jak vypadá každičké písmenko jejího rukopisu, šikmá předpojatá křížová palba ženy s lacinou duší plnou zvoraných představ.

milý bongo:

dneska jsem zalila kytky. úplně mi usychají. jak se máš? brzo budou Vánoce. moje kamarádka Lana učí poezii v ústavu pro duševně choré. mají tam časopis. jestli bys mohl něčím

přispět. už musím jít. určitě by od tebe moc rádi něco otiskli.

děti už brzo přijdou domů. tvoji poslední báseň jsem vyděla

v říj. čísle SLADKOBOLNÉHO HONIPÉRA. byla báječná. jseš

největší žijící spisovatel na světě. děti už brzo budou doma už

musím. už musím.

S láskou

meggy

meggy mi ustavičně píše tyhle dopisy. nikdy jsem se s ní

nesetkal, jak už jsem řekl, ale podá mi fotky, a vypadá jako

velká zdravá mrdna a taky mi posílá básně, svoje básně, je

v nich tak trochu klídek, i když jsou o agonii a smrti a věčnosti a moři, je to obrovitánský uzívaný klidek, skoro jako kdyby se někdo píchl o špendll~, aby si zakřičel, ale pak najednou nemohl, pouze další ženské zklamání ze stárnutí a z upadajícího manžlka. pouze další ženská otupená svým

VLASTNÍM poklidným výprodejem od začátku, ženská, která

se sere s vysavačovými dny a s trampotami s mladším synem,

s kterým to rovněž jde prudce od nuly nikam.

to svými vlastními mozky ženy přežvýkávají dMa mužů

bud záměrně nesprávně pochopí úmysly, nebo vycítí vyčerpanou kořist pod krvavým křížem. každopádně v tom dělají

kurevsky dobrý zmatek. jestli to tak chtějí nebo musejí, to

může být oběti jedno. obětí je pochopitelně muž.

kdyby žila meggy blíž, mohl bych celá ta muka skončit

úplně v pohodě, před vybranými rytmickými záblesky mého

básnického zraku by oddechovala u mě v pokoji, já bych kolem ní kroužil kroky pantera jdoucího se vychcat, kalhoty s dírami na kolenou po pádech o půl třetí ráno, a oproti řekněme Stephenu Spenderovi, bych se otočil a s mizernou artikulací bych pravil: „lásko, v nejbližších několika minutách ti rozpářu ty tvoje

zatracený kalhotky a ukážu ti něco jako krocani krk, na kterej do smrti smrťoucí nezapomeneš. mám vobrovskej penis do zatáčky, křivej jak půlměsíc. vostatně na mým ztvrdlým

a vod švábů zpraseným koberci už rozkoší řvala nejedna vykuchaná píča. nejdřív ale s dovolením dopiju.“

pak do sebe obrátíš dvoudecku neředěné whisky, mrštíš

sklenkou o zeti‘, zamumláš: „Villon si dával smažený kozičky

na snídani,“ zastamš se, aby sis zapálil cigáro, a když se otočiš, bude po problému, uteče to hlavním vchodem. když zůstane, dostane, co si zaslouží. a vy taky. jenomže meggy žije v jednom státě daleko odtud na sever, takže to padá. několik let jsem však odepisoval na její dopisy

s myšlenkou, že by se mohla jednoho dne ukázat dost blízko

na to, abych ji opíchal nebo definitivně vyděsil.

nakonec tahle zdánlivě nekonečná erekce pominula. dopisy mi chodily pořad, ale já jsem prostě neodepisoval. dopisy psala jako obyčejně, prvotřídně nezajímavé a okázale depresivní, leč skutečnost, že jsem se rozhodl na ně nereagovat, jim OPRAVDU ubrala na otravnosti. byl to skvělý plán, který prosťáčkovi, jako jsem já, trvalo vymyslet tak dlouhatánskou dobu, neodepisuj a máš pokoj. korespondence ustala. cítil jsem, že je tomu konec; byl to ten nejposlednější fígl v tomto stylu: krutost na kruté, hloupost na hloupé. krutí a hloupí se od sebe neliší: nic s nimi nenaděláš. zato oni ti něco provést můžou, a taky provedou.

zvítězil jsem nad problémem staletí, eliminace nechtěných.

k tomu, aby se podařilo život kteréhokoli jednotlivce zadusit a rozebrat na kusy, k tomu není zapotřebí velkého množství mužů a žen, stačí jedna osoba. a obvykle to taky bývá

jedna. a to i kdyby šlo o měření sil mezi armádami a armádami nebo mraveništěm a mraveništěm, vyjádřete si to, jak i chcete.

opět jsem se začal dívat na svět svýma OČIMA. nad jednou

čistírnou jsem zahlédl nápis po nějakém vtipálkovi: ČISTOTA

PůL ZDRAVÍ, ŠPÍNA CELÉ, nikdy předtím jsem si tohoto nápisu nevšiml. přece jenom jsem se začal cítit svobodnější. viděl jsem bezmála všechno. viděl jsem ty podivnosti a šílenosti,

kterých jsem si všímal dřív, naruby obrácených, romantických,

výbušných věcí, díky kterým jako by i beznaděj dostávala naději. Jako by se tam, kde dříve bylo pusto, projevovaly magické síly. VYNÁLEZCE ZKÁZY

Monterey, 18. listopadu (UPI)

V Carmel Valley se jeden muž zabil vlastnoručně sestrojeným přístrojem na

odvrásňování sušených švestek. nic víc ve zprávě nebylo. dokonalé. opět jsem byl naživu.

potom jsem se jednou ráno šel podívat do schránky. dopis.

spolu s účty za plyn, výhružkami od zubaře, dopisem od bývalé manželky, na kterou si stěží pamatuji, a reklamním letáčkem na čtení poezie netalentovaných básníků. milý bongo:

tohle je POSLEDNÍ dopis. k čertu s tebou, seš mi ukradenej. nejsi JEDINEJ, kdo mě opustil. všecky vás jednou uvidím, kdo jste mě opustili, VŠECKY VÁS UVIDÍM, ALE NE DŘÍV

NEž V HROBĚ!

meggy

babička se mnou mluvila podobným způsobem a stejně jako meggy ani ona mi nedala ani jednou zaprcat. no ale o pár dní později, ještě celý rozechvělý kocovinou

ze samé radosti, jsem ve schránce našel několik dopisů. otevřel jsem je. první: vážený pane b.

vaše přihláška na osobní stipendium z Národní nadace pro

umění byla posouzena Národní radou pro umění. na radu nezávislého výboru literárních odborníků vám s politováním musíme oznámit

druhý dopis:

ahoj bongo:

krčím se v rohu téhle smrduté hotelové cimry jen flašky vína jak mi o zuby cvakají občas ticho prolomí chytlo mě

revma, nohy mám samej bolák; 51 es vyšlo naprázdno, 52.

jde do pošty sázela jsem lichý sudý, mš ne? a nakonec z toho byl zmršenej zkrvenej kruh dostala jsem padáka v citronových hájích že jsem zmizla na přMiš dlouha (svatba na prasečí farmě: 4 dny) a špatně sbírala. odfrčela jsem zpátky do s. f. & o jeden den mi utekl tutovej džob na poště sedím v rohu téhle cimry ve tmě čekám až se zapnou červené neony baptistického kostela míru a radosti abych se mohla rozplakat na ulici přejel psa jeden autobus na útěku kéž bych byla tím psem protože nevím jak si to mám udělat i tohle vyžaduje rozhodnutí kde sou ty cigára ráno jsem vyšla

z misie. nepopsatelné žrádlo mi útočilo na můj prasečí bachor. rozhlídla jsem se po ulici se stánkaři kolem fůra pěkných holek vlasy jako když v čisté zimě svítí slunce nad san franciskem co na tom.

M.

a třetí:

milý bongo:

odpusť. občas takhle vyvádím. zkus mě mít rád. dneska

jsem si koupila nové kropítko. to staré už bylo rezavé. posílám ti báseň z „Chicaga v poezii“. myslela jsem na sebe když jsem ji četla. už musím jít. děti jsou na cestě domů.

měj mě rád

meggy

přiložená báseň je pečlivě přepsaná na stroji. bez chybičky. dvojnásobné mezery mezi řádky, slova vyrytá do papíru se stejnou silou, se stejně odměřenou láskou. je to strašná

báseň. je o větru a nějaké minirozměrné klidné tragedii. osmnácté století. špatné osmnácté století. nadále ovšem neodepisuji. jdu do práce, sbírat odpadky.

tam dole mě znají. všichni jsou nade mnou. to se mi Ibí. nechávají mě plout. nerozeznají T. S. Eliota od Lawrence z Arábie. dva nebo tři dny jsem v lihu. při práci. zavedl jsem speciální systém vyzvánění, které když se neozve, tak nezvednu. nejsem snob. prostě jen nemám zájem o to, co mi většina lidí musí nebo chce říct, na úkor mého času. ale jednou večer, když jsem se dával do pohody,

abych mohl opět vyrazit za odpadkama, zazvonil telefon. jelikož jsem byl na brzkém odchodu, usoudil jsem, že se mnou moc nenadělají. nebyl to domluvený signál, ale stejně

jsem to zvedl.

„bongo?“

„hm, jo?„

„tady meggy.“

„ahoj, meggy.“

„hele, já se nechci vnucovat. akorát jsem občas praštěná.“

„jasně. to se stává každému z nás.“

„jen prosím tě přestaň NENÁVIDĚT moje dopisy.“

„mš, meggy, to máš takhle. ne že bych tvoje dopisy nenáviděl, jsou opravdu tak uklidňující:..„

„to jsem TAK ráda!„

nenechala mě to domluvit. měl jsem v úmyslu říci, že její

dopisy jsou tak uklidňující, až mě děsí svou vysavačově .uzívanou nudou. ale ona mě nikdy nenechá skončit.

„jsem fakt ráda.“

„jo,“ řekl jsem.

„jaktože jsi neposlal žádné básně pro naši třídu do ústavu?“

„snažím se najít takové, které by se tam hodily.“

„určitě se tam bude hodit kterákoli tvoje báseň.“

„mučitel někdy umí i špičkovat.“

„co tím myslíš?“

„zapomeň na to.“

„bongo, cožpak už nepíšeš? já si ještě pamatuju, jaks dělával každé číslo Sladkobolného honipéra. Lilly psala, že už jsi celý roky nepřispěl. to už jsi zapomněl na ,trpaslíky‚?“

„nikdy na ty svině nezapomenu.„

„jsi legrační. ale já myslím, jestli ještě někam PŘISPÍVÁŠ

svými DÍLY?“

„no, třeba do Evergreenu.“

„cože, tebe tam VZALI?“

„jednou nebo dvakrát. Evergreen není žádnej trpasličí časopis, to si prosím zapamatuj. napiš Lilly. vysvětli jí, že jsem zběhnul z barikád.“

„ach bongo, od první chvíle, co jsem si přečetla tvoje verše, jsem věděla, že ti to je souzeno. pořád mám tvoji první

sbírku ,Kristus leze pozpátku‚. bongo, bongo.“

zbavil jsem se jí tak, že jsem jí vysvětlil, že musím jít sbírat odpadky. mezitím jsem přemýšlel, kdopak by asi mohl CHTÍT

odvrásnit švestku? určitě nechutnají nic moc: asi jako vysušené vychlazené hovínka. kouzelné jsou na nich právě ty VRÁSKY, studené vrásky a kluzká zmražená pecka, co ti vyklouzne z huby na taliř jako něco živého. šel jsem do ledničky a otevřel jsem si pivo. rozhodl jsem se, že dnes do práce nemůžu. bylo fajn posedět si v křesle.

nahnout do sebe flašku a poslat všechno k čertu. znal jsem

ženskou, co tvrdila, že se vyspala s Poundem v St. Liz. po rozvleklé korespondenci jsem se jí lehce zbavil tak, že jsem pošetile trval na tom, že umím rovněž psát a že „Cantos“ mi připadá neslaný nemastný. všude kolem se mi válely dopisy od meggy. jeden starší dopis ležel u psacího stroje na zemi. vstal jsem a šel jsem ho

zvednout:

milý bongo:

vracejí mi všecky básně. dobrá, když nepoznají dobrou

poezii, jejich chyba. pořád si čtu tvoji první sbírku KRISTUS

LEZE POZPÁTKU. a ty další sbírky taky. dokud si neuvědomím, že mě to nezlomí, že jsou všichni TAK strašně stupidní. děti brzo budou doma.

měj mě rád

meggy

p. s., manžel si ze mne utahuje, „bongo ti už dlouho nenapsal. co je s nímž“

dopiju pivo, flašku hodím do koše.

ted to vidím, manžel ji obskočí třikrát týdně. vlasy má na

polštáři rozprostřené do vějíře. jak to rádi píšou pornospisovatelé. ona si natvrdo

představuje, že je to bongo. a on si taky představuje, že je bongo.

„ó bongo! bongo!“ křičí ona.

„už budu, ty svině,“ křičí on.

otevírám si další pivo a jdu k oknu. typický temný sterilní

nanicovatý losangeleský den. stále jsem naživu, v určitém slova smyslu. už je to dávno, co jsem vydal první sbírku, už je to dávno, co proběhly černošské nepokoje ve Wattsu. sami jsme

se opotřebovali. John Byron po mně chce článek. mohl bych

mu povyprávět o meggy. ale tenhle příběh dosud neskončil.

zítra ráno na mě meggy bude čekat ve schránce. kdybych byl

ve filmu, vypořádal bych se s tím takhle:

„podívej, skrčku, to je ta coura, jasný? de mi na nervy, jasný? víš, co máš udělat. nezmrví to. naper do ní toho svýho pětatřiceticentimetrovýho čuráka, ať už mě nevotravuje, jasný?

najdeš ji. sedí u sebe doma a má voči smutný jak vysavač, jasný? má bejvák plnej básnickejch časáků, je nešťastná. myslí si, že ji život ukřižoval, a přitom nemá ani páru vo tom, co je to

život, jasný? nepárej se s ní: naper do ní těch svejch pětatřicet.

„jasan.“

„a skrčku„

„jo.

„po cestě se nikde nezastavuj.“

„jasan.“

jdu zpátky a sednu si a nasávám. měl bych se opít, zaletět

tam, zjevit se jí před dveřma, špinavej a otrhanej, opilej, bušit na dřevo, na roztrhané košili placka přes placku: ,~JOHNSON

PŘED SOUD.„ „STOP VÁLCE.“ „EXHUMUJTE OLD SHATTERHANDA.“ cokoli. ale tady mi nic nepomůže. nezbývá mi než tady sedět a čekat. „filozofie„ nepřichází v úvahu. do Evergreenu už nepíšu. ve schránce bude jenom jedno: milý bongo:

bla bla bla bla bla bla bla. zalila jsem kytky. děti už brzo

přijdou domů. bla bla bla.

měj mě rád

meggy

zažil tohle Balzac, Shakespeare nebo Cervantes? doufám,

že ne. nejhorší vynález na světě má tři položky: poštovní

schránku, poštáka a pisatele dopisů. na poličce mi stojí modrá plechovka od kávy plná nevyřízených dopisů. v komoře mám obrovskou papírovou krabici plnou nevyřízených dopisů. kdypak se tihle lidé opíjejí, kdy píchají, vydělávají peníze, spí, koupají se, serou, žerou a stříhají si nehty na nohou?

a meggy v čele smečky: měj mě rád, měj mě rád, měj mě rád.

kdybych měl pětatřiceticentimetrového čuráka, možná

bych se z toho dostal, možná bych se dostal pod každou sukni, a možná taky do pěkného průseru. ale i s tím, co mám, už

bylo problémů víc než dost.

tenkrát jsem u sebe na kvartýru lidi míval, ať už jsem doma byl, nebo nebyl. člověk normálně ani nevěděl, kdo přijde a kdo nepřijde. chodil tam prostě kdokoli. jak dobří lidi, tak

nic moc svatoušci. neustále tam probíhal nějaký večírek. smysl večírku: zkusit ještě štěstí, a možnosti: za dva dolary a nějaké drobné pokoj plný řečí a bzučení zářivky pro šest až

sedm lidí.

tak ať to frčí. jednou v noci, tma jak v pytli, procitl jsem

opilý, ležím doma v posteli, ale s hlavou čistou, víte, nečekaně čistou. nečisté zdi. všecko na nic smutek všecko. opřel jsem se o loket a rozhlédl se okolo a jak se zdálo, nikde nikdo. jen prázdné láhve od vína se rýsují ve světle měsíce. hrubé a drsné je čekání na ráno, a ohlédnu se do postele a vidím obrysy lidského těla. nějaká kunda se rozhodla se mnou zůstat, tak to je láska, to je statečnost. kurva, kdo by to se mnou mohl dokázat vydržet? takový člověk musí být opravdu

z duše shovívavý. taková sladká, rozkošná srnka srdnatá

a chápavá a odvážná, že se mnou zůstala, za to se jí prostě

musím ODMĚNIT.

jak se jí lépe odměním, než že ji opíchám do prdele?

v životě jsem natrefil na zvláštní ženskou odrůdu, na

zvláštní druh žen, a žádná z nich to nechtěla zezadu, tudíž

jsem si to nikdy nevyzkoušel a pořád mi to vrtalo hlavou.

o ničem jiném jsem se nedokázal bavit, když jsem byl opilý.

říkával jsem jim:

„udělám ti to do prdele a udělám to do prdele tvojí mámě

a udělám to do prdele tvojí dcerunce.„ a odpověď pokaždé

zněla: „ne, to nepůjde!„ udělaly všechno, prostě všechno, jenom to ne. možná to bylo čistě dobou nebo počasím, možná

jen záležitost matematiky, protože o mnoho let později to bylo pořád, kolem mě ženský a ty prosily: „Bukowski, proč mi ho nenarveš do komína? hele, jakou mám velkou a kulaťounkou a měkkou prdýlku.“ a já na to: „o tom nepochybuji, drahoušku, ale já se bez toho obejdu.“

ale tenkrát jsem to ještě ani jednou takhle nedělal a byl

jsem tak trochu praštěnej, jako obvykle, a namlouval jsem si,

že když opíchám JEJICH prdel, že tím vyřeším spousty

SVÝCH duchovních a mentálních problémů.

našel jsem poslední sklenku vína smíchaného s doutníkovým popelem a smutkem. pak jsem se vrátil do lůžka, mrkl jsem na měsíc a šoupnut svého mrňouse do té napěchované

chrápající neposkvrněné zadnice. zlodějíček si necení ceny

tolik jako samotného kradení. já jsem zbožňoval obojí. můj

klacíček se ocitl na vrcholu svého šílenství. pane bože, jak

hnusné a jak dokonalé. jako kdybych se mstil celému světu

za to, jaký je, starému zmrzlináři s šílenýma holubíma očima

i své mrtvé matce ještě živé, jak si natírá krém po celé své nezaujaté a fádní plechové držce. pořád ještě spinká, pomyslel jsem si. tím líp. asi to bude

Mici. možná Betty. co na tom záleží? zvítězil jsem, můj sklíčený, nezaměstnaný a strádající pták vklouzl do bran navěky zapovězených! SKVĚLE! bylo to vskutku napínavé, vrcholná

část dramatu, něco jako když bandita Jesse James chytne kulku, něco jako Ježíš na kříži pod světlem reflektorů a rachejtlí, makal jsem naplno.

začala sténat a chroptět a hekat tušil jsem, že pouze

předstírá spánek. snažila se neztratit počestnost notoričky,

která byla stejně tak strašná a stejně tak skutečná jako všechny, co jsem poctil. mrdal

jsem ji, až z ní málem lezly střeva, plný své šílené a překroucené pýchy.

jenom PŘEDSTÍRÁ, že spí, a já jsem CHLAP A NIC, Ó NIC

MĚ NEPORAZÍ!

po dlouhé době jsem asi měl parádně tvrdý klacek. byl

jsem posedlý pýchou a magickou býčí divokostí sebe sama

a toho, toho všeho. prorážel jsem a přirážel a narážel a vše

bylo tak čisté a dokonalé.

v tom návalu vzrušení se odkryla pokrývka. jasně se přede

mnou ukázala hlava. zátylek a ramena, byl to nějaký Plešoun M., jeden z amerických MUžů! totálně jsem zvadl, zděšeně a nezdvořile jsem vycouval a znechuceně sebou praštil na záda a zíral do stropu. nikde ani loka. Plešoun M. se ani nepohnul, nepromluvil ani slůvko. nakonec jsem se rozhodl

jít spát a vyčkat na ráno.

ráno po probuzení se o tom nikdo z nás ani nezmínil. pak

se někdo zastavil na návštěvu a bylo pár drobných na víno.

dny ubíhaly a já jsem čekal, kdy vypadne. děvčata po mně

začala divně pokukovat. byl tam dva týdny, tři týdny. a vůbec

se nestaral o to, aby byl byteček jako klícka, jak se říká. jednou večer při vykládání beden zmražených ryb z dodávky jsem si fest pořezal ruku a pak jsem si málem zlomil nohu,

když mi na ni spadla bedna. s ochromenou nohou jsem se

přibelhal domů na večírek. večírek byl v pohodě, chlastání vína mě nikdy neprudilo. ale dřez už vypadal katastrofálně. vyjedli mi všechny konzervy, zašpinili všechny sklenice a nádobí a příbory a všechno to plavalo ve dřezu, ve smradlavé vodě, dřez byl ucpaný, ale i to bylo v pohodě, to bylo skoro

normální, ale když jsem se tam podíval pořádně, zjistil jsem,

že taky objevili moje papírové talíře a použili je a naházeli je do dřezu a nechali plavat, to už bylo zlé, ale na vrchol všeho

se tam někdo VYZVRACEL, a když jsem uviděl tohle, nalil

jsem si vrchovatou sklenici vína, vypil jsem ji na ex, sklenici

jsem roztříštil o zeti a zařval jsem: „.A KONEC! VŠICHNI VEN!

A HNED!“

jedem za druhým odpochodovali, kurvy i chlapi, i ta ucouraná Helena, s kterou jsem si to taky jednou rozdal, blond vlasy a všechno. vytratili se s vážným a zasmušilým výrazem.

odešli všichni kromě Plešouna.

seděl na okraji postele a divil se: „Hanku, Hanku, co je,

vole? co jako je, Hanku, vole?„

šel jsem na chodbu k telefonu. našel jsem si číslo jeho matky. byl to jeden z těch bezúhonných a skvělých, stupidních parchantů s vysokým ÍKVÉ, kteří navždy zůstávají žít se svou

matkou.

„prosím vás, paní M., přijeďte si vyzvednout syna. tady

Hank.“

„ale, a já POŘÁD, kde je? myslela jsem si to, ale nevěděla

jsem, kde žijete. nahlásili jsme ho jako pohřešovaného. vy mi

ho kazíte, Hanku. poslyšte, Henry, proč nenecháte mého

chlapečka na pokoji?„ (její „chlapeček“ měl 32 let.)

„budu se snažit, paní M., ale proč si pro něho nepřijedete?“

„to prostě nechápu, proč tam teď zůstal tak DLOUHO. obvykle se mi do jednoho, do

dvou dnů vrátí.“

„přijeďte si pro něho.„

dal jsem jí adresu a vrátil se do pokoje.

„tvoje matka si pro tebe brzo přijede,“ oznámil jsem mu.

„ne, já nechci jít pryč. ne! hele, Hanku, máme ještě víno?

musím se napít, Hanku.“

nalil jsem mu víno a sobě taky.

loknul si vína. „já nechci jít pryč,“ naléhal.

„hele, několikrát jsem tě žádal; ať odejdeš. tys neodešel.

měl jsem dvě možnosti na vybranou. bud z tebe vymlátit duši a vyhodit tě před barák, anebo zavolat tvojí matce. zavolal jsem matce.„

„ale já jsem CHLAP! JSEM CHLAP, COPAK TO NECHÁPEŠ!

ÚČASTNIL JSEM SE OPERACÍ V ČÍNĚ. NA BOJIŠTI JSEM STÁL

V ČELE ČÍNSKÝCH JEDNOTEK! BYL JSEM NADPORUČÍKEM

AMERICKÉ ARMÁDY V DOBĚ OHROžENÍ!“

byla to pravda. to všechno měl za sebou. propustili ho

s veškerou úctou. znova jsem dolil sklenice.

„na operace v Číně!“ připil jsem.

„na operace v Číně!“

vypili jsme je až do dna.

a pak si začal zase: „jsem CHLAP! do hajzlu. copak to nechápeš, že jsem CHLAP. kristepane, copak nechápeš, žE JSEM

CHLAP?“

dorazila asi čtvrthodinku na to. řekla jedno jediné slovo:

„WILLIAME!“ přistoupila k posteli, natáhla se a vzala ho za

ucho. byla to stará shrbená paní, určitě jí táhlo na 60. popadla ho za UCHO a zvedla ho z postele a pořád za ucho ho odtáhla z bytu ven a zastavila se a přivolala výtah, on byl skoro do půl pasu ohnutý a plakal, skutečně plakal. obrovské OPRAVDICKÉ slzy mu tekly kapaly klouzaly po tvářích. a ona

ho odtáhla za ucho do výtahu, a když se výtah rozjel, slyšel

jsem, jak naříká: „JÁ JSEM CHLAP! JÁ JSEM CHLAP! JÁ JSEM

CHLAP!“ a pak jsem přešel k oknu a sledoval jsem, jak vycházejí na chodník. pořád ho ještě držela za UCHO, tahle šedesátiletá bába. a na místě ho strčila do auta a nastoupila z opačné strany a on tam ležel v sedadle. a na místě šlápla na plyn a odjela s jedinou mou kulatou kakaovou dírkou v slzách: „JSEM CHLAP! JSEM CHLAP!“

v životě už jsem ho neviděl, ostatně jsem ani nevyvíjel žádné kromobyčejné úsilí, abych ho našel.

večer, co tam vešla ona 140kilová kurva, jsem byl připraven.

nikdo jiný nebyl připraven, ale já ano. byla strašlivě bachratá, samý špek, a čistá taky moc nebyla. odkud jsi sakra přišla

a co chceš a jaks to přežila až doteď, byla otázka, kterou jste

mohli položit kterékoli lidské bytosti, a tak jsme popíjeli spolu a smáli se a já jsem si k ní přisedl, přimáčknu) jsem se k ní, ohrnoval jsem nad ní nos a chechtal jsem se a popichoval.

„hele brouku, klidně na tebe vytáhnu něco, z čeho ti bude

spíš do řevu než do smíchu!“

„á hahahahahahá, ha!“ smála se.

„až ho do tebe vrazím, žaludem ti projedu až do hlavy, postupně přes žaludek, jícen a přes celou průdušnici!“

„á hahahahahahá, ha!„

„dám krk na to, že když sereš, tak ti půlky visí od prdele

až po zem, co? a když se vysereš, brouku, tak ucpeš trubky

aspoň na měsíc. co?“

„á hahahahahahá, ha!“

po zavíračce jsme šli spolu, já se svými 180 cm a 75 kg

a ona 150 cm a 140 kg. osamělý a směšný svět šly spolu po

chodníku. tak jsem si nakonec sehnal kundu lepší než díru

po suku.

přišli jsme k zadním dveřím mého činžáku. sáhl jsem pro

klíč.

„ježíšmarjá,“ vyjekla, „co to je?“

ohlídl jsem se. za námi stála malá budova ve velice prostém stylu a s velice prostým nápisem: INTERNÍ ODDĚLENÍ.

„jo tohle? a ted‘ se směj, brouku, líbí se mi tvůj smích, ted‘

ukaž, jak se směješ, brouku!“

„to je mrtvola, oni vynášejí ven mrtvolu!“

„to je můj kamarád, kdysi hrával fotbal, hrál v obraně za

Red Grange. dneska odpoledne jsem se na něho byl podívat.

vypadal dobře. dal jsem mu cigára. v noci tajně vynášej mrtvoly. každou noc je vidím táhnout jednu nebo dvě mrtvoly ven. ve dne se to dělá blbě.“

„jak to víš, že je to tvůj kamarád?“

„kostra a tvar hlavy pod plentou. jednou v noci, když jsem

byl v náladě, jsem se málem rozhodl, že jak zajdou dovnitř,

že jim čmajznu jedno tělo. jenže nevím, co bych s tím krámem dělal. asi bych si ho postavil do komory.“

„kam jdou?“

„pro další. co žaludek?“

„dobrý, dobrý!“

vyšli jsme po schodech, nevím jak, i když jednou se zapotácela a málem s sebou vzala celou západní zeď. svlíkli jsme se a já jsem na ni vlezl.

„ježíšmarjá!“ zařval jsem, „ukaž mi, jak se umíš HÝBAT!“

„NELEž tady jak bedna kytu! zvedni ty svoje gigantický

mamutí stehniska matko, já tě nemůžu NAJÍT!“

začala se hihňat: „ó hehehehehé, ó, hehehehehehehehé.“

„kurva, co to je!“ zavrčel jsem, „POHYB! HNI TOU PRDELÍ!“

a pak začala skutečně přirážet a kroužit prdelí. držel jsem se

a snažil se najít rytmus: prdelí kroužila parádně, ale ono to bylo dokola, pak nahoru a dolů a pak zase dokola. rytmus kroužení jsem chytl, ale při tom nahoru a dolů mě několikrát vyhodila ze sedla. myslím takhle, paluba šla nahoru, když jsem přirazil, což je naprosto v pohodě za normálních podmínek, ale s ní to vypadalo tak, že když šla paluba nahoru a já přirazil, tak jsem prostě úplně vyletěl ze sedla a častokrát mě to málem hodilo z postele až na zem. vzpomínám, že jednou jsem se chytil za gigantickou bradavku těch jejích kozinek, což byla ovšem nanejvýš obscénně vyhlížející ohavnost, a zůstal jsem

tam viset na boku té matrace jako nějaká hladová štěnice, než

jsem se zase přiškubl zpátky a vrhl se na ni jako nějaký čokl,

vrazil jsem ho doprostředka těch 140 kilogramů, znovu jsem se

vnořil doprostředka toho „ó hehehehehé, ó hehehehehe“, a jel

jsem a nevzdával jsem se, a ani jsem nevěděl, jestli jsem šoustající nebo ošoustávaný, ale to člověk nikdy neví.

„pámbu s námi,„ zašeptal jsem jí do tlustého horkého špinavého ucha. oba jsme byli hodně namol, dřeli jsme a dřeli, zas a znova

mě to vyhazovalo ven, ale pokaždé jsem znova naskočil a bojoval dál. jsem si jistý, že jsme si oba přáli, aby už byl konec, ale tak nějak nebylo východiska. sex se někdy může stát tou

nejnepříjemnější povinností. jednou jsem dokonce v zoufalství popadl jeden z těch obludných prsů a nabral ho jako těsto na palačinky a cecek jsem si vecpal do huby. chutnal po smutku, po gumě a utrpení a zkaženém jogurtu. znechuceně jsem ho vyplivnul z huby a opět jsem se dal do toho.

nakonec jsem ji utahal. ne že by přestala makat, to ne, neležela jako mrtvola, to jí musím přiznat, ale utahal jsem ji, dostal jsem se do rytmu, chytl jsem ho, přirazil jsem, přirazil jsem jaksepatří stokrát a nakonec jako odbojové hnutí, které se dlouho nechtělo poddat, poddalo se to, poddala se, chytl

jsem ji za rohy. konečně začala sténat a kňourat jako malé dítě, a já jsem to do ní napálil. nádhera. pak jsme usnuli. když jsme se ráno probudili, ukázalo se, že postel se stožila na podlahu. při té naší pošukané šukačce jsme polámali všechny čtyři nohy.

„panebože,“ vykřikl jsem, „panebože! Panebože!“

„co se stalo, Hanku?“

„rozbili jsme postel.“

„to se není čemu divit.“

„jo, ale jsem švorc. nemám na to, zaplatit novou.“

„já jsem taky švorc.“

„ale já bych ti měl něco zaplatit, Anno.“

„ale ne, nech to být prosím tě, jseš první chlap za posledních několik roků, díky kterému jsem z toho něco měla.“

„no tak díky, ale ted mi leží v hlavě ta posraná postel.“

„chceš, abych šla?“

„nic proti, ale běž. to ta postel. mám starosti.“

„jasně, Hanku. můžu si ještě zajít na záchod?“

„samozřejmě.“

oblékla se a odešla na hajzl. když byla hotová, zůstala stát

ve dveřích.

„sbohem, Hanku.“

„sbohem, Ani.“

cítil jsem se mizerně, že jsem se na ni takhle vykašlal, ale

ta postel. pak jsem si vzpomněl na provaz, co jsem si koupil,

když jsem se chtěl oběsit. byl to dobrý pevný provaz. zjistil

jsem, že všecky nohy mají podélnou prasklinu. stačilo je svázat jako zlomené lidské nohy. svázal jsem je zase dohromady. pak jsem se oblíkl a šel dolů.

čekala tam bytná. „viděla jsem tu ženskou, jak od vás odchází. byla to ženská z ulice, pane Bukowski. jsem přesvědčena, že byla u vás na návštěvě. ostatní nájemníky znám moc

dobře.“

„Matko,“ řekl jsem, „jen málokteří z nás se bez toho obejdou.“

a vyrazil jsem do ulic. namířil jsem k baru. panáky mi chodíly v pohodě, ale pořád jsem musel myslet na tu postel. to je pakárna, napadlo mě, že chlap, kterej se chce zabít, si dělá

starosti s postelí, ale bylo to tak. tak jsem si dal ještě trochu do nosu a šel jsem zpátky. bytná už na mě čekala.

„pane Bukowski, mě tím provazem neoklamete! vy jste tu

postel rozbil! můj ty světe, tam se včera musely dít věci, že

jste zlomili všechny ČTYŘI nohy!“

„je mi to líto,„ omlouval jsem se, „nemám to jak zaplatit.

ztratil jsem místo sběrače nádobí a z Harperu a Atlantic Monthly mi všechny povídky vrátili zpátky.“

„no, dáme vám novou postel.„

„novou postel?“

„ano, Lila ji právě dává dohromady.“

Lila byla krásná barevná služka. viděl jsem ji jenom jednou

nebo dvakrát, protože pracovala ve dne, a ve dnech jsem

obyčejně nasával dole v baru.

„no,“ řekl jsem, „jsem unavenej, asi bych měl jít nahoru.“

„ano, není divu, že jste unavený.“

společně jsme vyšli po schodech nahoru. prošli jsme kolem nápisu vyvedeného na kusu látky na zdi: BůH žEHNEJ

TOMUTO DOMU.

„Lilo!“ ozvala se bytná, když už jsme byli skoro na konci

schodiště před mým bytem.

„ano?“

„jak to vypadá s tou postel?“

„krucinál, ten pitomej krám mi dává zabrat! já tam snad tu

poslední nohu nenandám! vono to tam snad ňák nepasuje!“

oba jsme stáli za dveřmi.

„milé dámy,“ řekl jsem, „já si s dovolením musím odskočit

na toaletu“

šel jsem na záchod a vysrat jsem dobře pomalé, ale souvislé pivně, whiskově, vínově, vodkové hovno. to byl smrad!

spláchl jsem to a vydal se do pokoje. když jsem byl před prahem, uslyšel jsem poslední bouchnutí kladiva a pak se moje bytná rozesmála a pak se smály obě dohromady. vešel jsem

dovnitř. smích ustal. obě nahodily přísný a řekl bych možná

i nazlobený výraz. moje krásná barevná služka vyběhla ven

a seběhla ze schodů a pak bylo zase slyšet, jak se směje. potom se bytná postavila do dveří a podívala se na mne.

„chovejte se prosím slušně, pane Bukowski. u nás bydlí

jen ti nejslušnější nájemníci.“

vzala za kliku a pomalu za sebou zavřela dveře.

podíval jsem se na postel. byla z oceli.

svléknut jsem se a nahý jsem vlezl do nových peřin mé nové postele. Philadelphie, jedna hodina odpoledne, nebe se rozprostíralo nad celým tím venkovním světem, přikryl jsem

se čistou bílou peřinou a přitáhl si ji až k bradě a pak jsem

usnul, o samotě, v klidu, vlídně naladěný a dojatý tím zázrakem. bylo to v pohodě.

„Milý pane Bukowski,

tvrdíte, že jste začal psát v 35. copak jste tedy dělal předtím?

E. R.“

„Milý E. R.,

nepsal.“

Mary na mně zkoušela všechny fígle. vůbec se jí nechtělo

ten večer odejít. vyšla z koupelny s vlasy shrnutými na jednu

stranu. „podívej!“ nalil jsem si ještě víno. „ty kurvo, ty kurvo mizerná“ potom vylezla silně nalíčená, s obrovskými rty.

„podívej! už‘s někdy viděl paní prezidentovou Johnsonovou?„

„ty kurvo, kurvo mizerná„

šel jsem si lehnout na postel, v ruce cigárko, na nočním

stolku sklenice vína málem na spadnutí. byl jsem bosý, v týden starých trenkách a nátělníku. přiběhla a postavila se nade mne.

„SEŠ TA NEJVĚTŠÍ KRYSA NA SVĚTĚ!“

„á, chachachachacha,“ rozřehtal jsem se.

„já odcházím!“

„to mě nezajímá! ale před jedním tě varuju!“

„no před čím?„

„nepráskej za sebou dveřma. mám plný zuby toho práskání dveřma. jestli to uděláš, tak ti střelím takovou, že se nevzpamatuješ.“

„to by ses NEODVÁžIL!“

skutečně jimi při podchodu práskla. byla to taková rána,

že mě to uvedlo do stavu šoku. jakmile se přestaly třást zdi,

vyskočil jsem, dopil víno a otevřel dveře. nebyl čas na obléknutí. když mě uslyšela otevřít dveře, dala se do běhu, jenže měla vysoké podpatky. v trenýrkách jsem přeběhl chodbu

a chytl jsem ji na okraji schodiště. otočil jsem ji k sobě a přes 171

celou tvář jsem jí vrazil takovou přiměřenou facku. zaječela

a poroučela se k zemi. jak padala, nohy šly poslední a já jsem

se jí podíval pod sukni na ty její dlouhé, pěkné nohy opředené nylonem, viděl jsem daleko, a pomyslel jsem si, hergot, já

jsem přece Magor! ale nebylo východiska. otočil jsem se a pomalu šel zpátky ke dveřím, otevřel jsem je, zavřel, sedl jsem si a nalil víno. slyšel jsem, jak buli na chodbě. pak bylo slyšet, jak se otevřely další dveře.

„co se stalo, zlatíčko?“ nějaká žena.

„UHODIL MĚ! můj manžel mě UHODIL!„

(MANžEL?)

„tak ukaž, ty můj chudáčku malá, pomůžu ti vstát.“

„děkuji vám.“

„a co ted budeš dělat?„

„nevím. nemám kde spát.‚

(děvka prolhaná)

„tak hele, přes noc si něco seženeš a pak, jak půjde do

práce, pak se sem můžeš vrátit.„

„DO PRÁCE!“ zařvala, „DO PRÁCE! VžDYŤ TEN ZMRD

V žIVOTĚ ANI JEDNOU NEBYL V PRÁCI!“

připadlo mi to velice legrační. přišlo mi to tak legrační, že

jsem se mohl umlátit smíchy. musel jsem se otočit a vrazit hlavu do polštáře, aby mě Mary neslyšela. když jsem se konečně dochechtal a zvedl hlavu z polštáře a vstal a podíval se na chodbu, nikdo tam nebyl.

o pár dní později byla zpátky a bylo to znova to samé, já

v trenýrkách a čím dál rozmrzelejší a ona se celá vystrojovala

a chystala k odchodu a snažila se mi ukázat, o co přijdu.

„tentokrát už se nevrátím! už toho mám fakt po krk! mám

toho po krk! je mi to líto, ale s tebou se to nedá vydržet. jseš

skrz naskrz hnusnej a sprostej člověk a víc k tomu nemám co

dodat.“

„seš kurva, seš akorát kurva mizerná“

„jasně že jsem kurva, protože jak jinak bych s tebou mohla žít.“

„hmmm, takhle jsem o tom nikdy nepřemýšlel.„

„tak se nad tím zamysli.„

vypil jsem celou sklenici vína na ex. „tentokrát s tebou PůJDU ke dveřím, otevřu je a SÁM zavřu a popřeju ti všechno nejlepší. už jseš, drahoušku?“

šel jsem ke dveřím a zůstal tam stát, v ruce opět plná sklenice, a čekal jsem. „jen pojď, nebudu na tebe čekat celou noc. jednou provždy to vyřešíme, vid‘ že ano? Mmmmm?“

to se jí nelíbilo. vyšla ze dveří, otočila se, zůstala stát naproti mně.

„no, jen do toho, seber se a odpajdej. dneska v noci se ti

při troše štěstí podaří střelit tu tvoji ucouranou pudu za dolar a čtvrt tamtomu kamelotovi, co mu chybí pravý palec a co má

držku jak gumovou masku. pá pá, drahoušku.„

už jsem chtěl zavřít dveře, ale ona se rozpřáhla kabelkou:

„ty ZASRANÝ zmrde!„ viděl jsem, jak na mě ta kabelka dopadá. jen tak jsem tam stál a klidně jsem se usmíval. už jsem se párkrát rval s hodně drsnými hochy, dámská kabelka bylo

to poslední, čeho bych se obával. dopadla. pocítil jsem to.

fest. byla dost napěchovaná a v předním rohu, kterým mě

vzala přes hlavu, měla krabičku s plesovým mlékem. byla jako šutr.

„holka,“ řekl jsem. pořád jsem se křenil a držel kliku, ale

pohnout jsem se nemohl. stál jsem tam jako Přimrazený.

znovu na mě zaútočila kabelkou.

„hele holka,“

a znova.

„holka.„

nohy se mi začaly podlamovat. jak jsem se pomalu skládal,

její rány do temene měly větší účinek. pořádně se do toho

obula, třícskala mě pořád rychleji a rychleji, jako kdyby mi

chtěla rozkřápnout lebku. byl to třetí knokaut v mé poněkud

zpackané kariéře, ale první od ženské.

když jsem se probral, dveře byly zabouchnuté a já jsem tam

byl sám. rozhlédl jsem se kolem sebe. na podlaze byla tak palec hluboká kaluž krve. naštěstí jsem měl po celém bytě linoleum. přebrodil jsem se kaluží a namířil do kuchyně. schovával jsem si flašku whisky pro zvláštní příležitost. teď nastala. otevřel jsem ji a pořádně si jí spláchl temeno hlavy, pak jsem si nalil plnou skleničku a rovnou jsem ji do sebe kopl. ta zasraná děvka se mě pokusila

ZABÍT! neuvěřitelné. uvažoval jsem, že ji udám na policii, ale to nemělo smysl. pravděpodobně by z toho vytřískali co nejvíc a šoupli by do chládku i mě. bydleli jsme ve čtvrtém poschodí. dal jsem si ještě kapku whisky a šel jsem do komory. vzal jsem její šaty, boty, kalhotky, kombiné, podprsenky, střevíčky, kapesníky, podvazkové pásy, všechny tyhle krámy a naskládal jsem je pod okno, jeden za druhým, a přitom jsem upíjel whisky. „ta mizerná kurva mě chtěla zabít“ a už to plachtilo dolů. pod náma byla prázdná parcela a vedle menší domek. činžák byl

postavený hned velkého výkopu, takže ve skutečnosti jsme

bydleli ve výšce osmého patra. kalhotky jsem se snažil hodit

na elektrické vedení, ale netrefil jsem se. pak jsem se nasrat

a začal jsem to všechno vyhazovat bez míření. boty a kalhotky a šaty ležely všude kolem baráku na keřích, na stromech, přes plot nebo jen tak na trávníku. pak jsem se cítil líp, pustil jsem se do whisky, našel jsem nějaký hadr a vytřel jsem podlahu.

ráno mě hlava bolela jako čert. nemohl jsem se učesat,

musel jsem si namokro ulíznout vlasy dozadu. na hlavě se mi

udělal obrovský osmicentimetrový strup. bylo asi 11 dopoledne. sešel jsem ze schodů do přízemí a vyšel zadním vcho dem z baráku, abych posbíral ty šaty a tak. všechno bylo

pryč. nechápal jsem to. vzadu na zahradě u toho menšího

domku pracoval nějaký prďola. hrabal se tam v zemi malou

lopatkou.

„poslyšte,“ zeptal jsem se prďoly, „neviděl jste tady náhodou nějaký šaty?“

„jaký šaty?“

„ženský šaty.“

„všude tady kolem se válely. posbíral jsem je pro armádu

spásy. zavolal jsem jim, ať si pro to přijedou.“

„to byly šaty mojí ženy.“

„ono to vypadalo, jako by je někdo zahodil.“

„omyl.“

„no pořád je ještě mám, tamhle v krabici.“

„fakt jo? můžete mi je prosím vrátit?“

„jasně, akorát to vypadalo, že je někdo zahodil.“

prďola odešel do domku a vrátil se s krabicí. podal mi ji

přes plot. „dík,“ řekl jsem.

„to je v pořádku.“ otočil se, klekl si a vrazil lopatku do země. zanesl jsem je zpátky nahoru. večer se vrátila s Eddiem a Vévodkyní. měli víno. rozlil

jsem ho dokola. „máte to tady čistý,“ poznamenal Eddie.

„hele, Hanku, přestaňme se hádat. už toho mám plný zuby, toho hádání! víš přece, že tě miluju, fakt tě miluju,“ usmála se Mary.

„jo.

Vévodka tam seděla s vlasy rozpuštěnými do obličeje.

punčochy měla celé roztrhané a po stranách úst jí stékaly

štůčky slin. předsevzal jsem si, že ji dostanu. měla takový

chorobný sexy pohled. Marii a Eddieho jsem poslal ven pro

další víno a v okamžiku, kdy za nimi zapadly dveře, jsem Vévodku popadl a hodil na postel. byla samá kost a ve tváři vypadala velice vzrušeně. chudinka pravděpodobně tak dva

týdny nedostala najíst. vsunul jsem ho do ní. nebylo to špatné. rychlovka. seděli jsme na židli, když se vrátili. asi tak hodinku jsme popíjeli, když Vévodka vykoukla

zpod těch vlasů a namířila na mě ten svůj kostnatý smrťácký

prst. konverzace utichla. stále na mně držela namířený prst

a pak vydechla: „von mě znásilnil, znásilnil mě, když jste byli pro víno.„

„hele, Eddie, tohle jí přece nebudeš věřit!“

„ale to si piš, že budu.“

„tak hele, když nevěříš kámošovi, tak se doprdele spakuj

a mazej pryč!„

„Vévodkyně nelže. když řekla, žes ji„

„SPAKUJTE SE A VEN! DO HAJZLU S VÁMA, VY ZMRDI!“

zvedl jsem se a plnou sklenkou vína jsem mrštil o severní zeď‘.

„já taky?“ špitla Mary.

„TY TAKY!„ namířil jsem na ni svůj prst.

„ale Hanku, já jsem myslela, že už to je za náma, já už se

nechci rozcházet“

vypochodovali ven. Eddie jako první, Vévodkyně druhá,

za ní Mary. Vévodkyně pořád opakovala: „von mě znásilnil, já

vám povídám, von mě znásilnil. von mě znásilnil, já vám povídám, von mě znásilnil„ byla šílená. byli zrovna za prahem, když jsem Mary popadl za zápěstí.

„pojď sem, čubko!“

odtáhl jsem ji zpátky do pokoje a na dveře jsem hodil řetízek. pak jsem ji vzal a dal jsem jí pořádného sexy francouzáka, rukou jsem jí zajel na zadek a pevně jsem jí zmáčknul

celou hýždi.

„ale Hanku“

měla to ráda.

„Hanku, Hanku, že jsi ji nepíchal, takovou kostitřasku, že ne?„

neříkal jsem nic. jen jsem na ní dál pracoval. zaslechl jsem,

jak jí spadla kabelka na zem. jednou rukou mi zajela na koule a zmáčkla je. byl jsem v pytli, potřeboval jsem si oddechnout, asi tak na hodinku.

„vyhodil jsem ti všecky šaty z okna.“

„COžE?“ ruka jí klesla, oči vytřeštila dokořán.

„ale šel jsem ven a posbíral je. povím ti o tom.“

šel jsem ke stolu a nalil další dvě sklenice. „a to víš, žes mě

málem zabila?“

„cože?“

„chceš říct, že si to napamatuješ?“

sedl jsem si do křesla a ona přistoupila a podívala se mi na

temeno hlavy. „ty můj bobečku. bože, promiň.“

naklonila se a něžňoučce políbila krvavý strup. natáhl jsem

ruku a zajel jí pod sukni a už jsme byli zase v sobě. potřeboval jsem asi třičtvrtě hodiny. pak jsme stáli uprostřed pokoje a zápasili spolu mezi bídou a střepy skla. dneska v noci se

hádat nebudeme, dneska tady nebudou žádné kurvy ani flákači. láska nad námi zvítězila. a na čistém linoleu se zmítaly naše stíny.

bylo to v New Orleans, ve francouzské čtvrti, já tam stál na chodníku a díval jsem se na opilce opírajícího se o zeď‘, a ten

opilec plakal, a Ital se ho vyptával: „jsi Francouz?“, a Francouz přikývl: „ano, jsem Francouz,“ a Ital mu dal pěstí do obličeje

takovou ránu, až mu hlava třískla o zeď, a pak se ho zeptal

znovu: „jsi Francouz?“, a žabožrout řekl, že ano, a makaron

mu dal zase pěstí a neustále opakoval: „já jsem tvůj přítel,

jsem tvůj přítel, jen se ti snažím pomoct, copak to nechápeš?“,

a Francouz na to, že ano, a Ital mu dal zase ránu. druhý Ital

seděl v autě a holil se ve světle zavěšené baterky. vypadalo to

dost podivně. seděl tam s holicím krémem rozpatlaným po

celém obličeji a holil se dlouhou otevřenou břitvou. vůbec si

nevšímal, co se vedle děje, a pečlivě se holil uprostřed noci.

což bylo v pořádku, dokud se ale Francouz neodtrhl od zdi

a nepřipotácel k autu. chytl se za dveře a zanaříkal: „pomoc!“,

a Ital ho opět udeřil. „jsem tvůj přítel, jsem tvůj PŘÍTEL!“

a Francouz přepadl přes auto a celé ho rozhoupal a Ital sedící uvnitř se evidentně řízl a vyskočil z auta s holicím krémem na bradě a s rostoucí řeznou ránou a zasyčel: „ty svině!“ a začal Francouze řezat po tváři, a když zvedl ruce, řezal ho po rukou. „ty svině, ty zkurvená svině!“

byla to má druhá noc v tomhle městě a bylo těžké to překousnout, a tak jsem šel do baru a sedl jsem si a chlápek sedící vedle se otočil a povídá: „jsi Francouz nebo Ital?“ a já na to: „vlastně jsem se narodil v Číně, táta byl misionář a sežral ho tygr, když jsem byl ještě hodně malej.“

vzápětí začal někdo za mnou hrát na housle a to mě

uchránilo od dalších otázek. věnoval jsem se pivu. když housle dohrály, někdo ke mně přistoupil z druhé strany a sedl si.

„jmenuji se Sunderson. určitě potřebujete prací.“

„potřebuji peníze. na práci nijak žhavej nejsem.“

„stačí akorát, abyste tak o hodinku víc v noci seděl na takovéhle židličce.“

„a podmínky?“

„osmnáct babek týdně a ruce pryč od pokladny.„

„jak mi v tom zabráníte?“

„druhému maníkovi platím osmnáct babek za to, aby vás

hlídal.“

„jste Francouz?“

„Sunderson. skotskoanglický původ. vzdálený pňbuzný

od Winstona Churchilla.“

„jsem si říkal, že jste nějakej divnej.“

bylo to místo, kam taxikáři z jeho taxíkářské firmy jezdili

pro benzin. já jsem natankoval, vzal peníze a hodil je do pokladny. většinu noci jsem seděl na židli. první dvě nebo tři noci všechno probíhalo v pohodě. menší hádka s taxikáři,

kteří chtěli, abych jim vyměnil ojeté pneumatiky. nějaký mladý Talián si zavolal šéfa a nabonzoval mu, že mu nechci posloužit, ale já jsem věděl, proč tam jsem, abych hlídal prachy, a šéf mi vysvětlil, kde mám bouchačku a jak se používá, a abych si dával bacha, aby mi taxikáři platili za všechen benzin a olej, který si vezmou. ale já jsem pranic netoužil hlídat jeho $$$$$$ za 18 babek na týden, a právě v tom se Sunderson přepočítal. já bych ty prachy shrábnut všechny pro sebe, ale morálka byla komplet v prdeli. někdo mi nasadil do hlavy šílenou představu, že krást se nemá, a mně se špatně překonávaly vlastní předsudky. prozatím jsem na tom pracoval, proti nim a s nima, to víte.

asi tak čtvrtou noc se ve dveřích objevila černošská holka.

stála tam a usmívala se na mě. koukali jsme se na sebe dobré 3 minuty. „jak se máš?“ zeptala se. „jmenuji se Elsie.“

„mám se nic moc. jmenuji se Hank.“

vešla dál a opřela se o takový starý pultík. vypadala, jako

kdyby na sobě měla holčičí šaty. měla holčičí pohyby a v očích

smích, ale byla to žena, vzrušující a zázračná, elektřinou nabitá žena v hnědých a čistých holčičích šatičkách. „můžu si koupit nějaký nealko?“

„jasně.“

dala mi peníze. pozoroval jsem, jak otevírá víko mrazicího

boxu s nealkem a jak si po zralé úvaze vybírá láhev, pozoroval jsem, jak si sedá na židličku a jak pije až do dna. bublinky vzduchu se vznášely v elektrickém světle, v její láhvi. díval jsem se na její tělo, na její nohy, byl jsem plný její hřejivé hnědé laskavosti. cítil jsem se tam sám, noc za nocí sedět na židli za osmnáct babek týdně. podala mi prázdnou láhev.

„díky.“

„jo“

„neva, když si sem zítra večer přivedu nějaký svý kámošky~“

„jestli jsou jako ty, lásko, přiveď je všecky.“

„všecky jsou jako já.“

„přiveď je všecky.„

příští noc tam byly tři nebo čtyři, povídaly si a smály se

a kupovaly si limonády. ježíši, ty vám byly tak líbezné, mladinké, byly toho plné, všechna mladá barevná děvčátka, všechno bylo legrační a krásné, a to myslím doopravdy, díky

jim jsem to tak cítil. příští večer jich přišlo osm nebo deset,

a večer na to třináct čtrnáct. začaly si tam nosit gin nebo

whisky a míchaly si to s limonádami. já jsem si nosil svoje.

ale Elsie, ta první, byla z nich nejparádnější. sedla si mi do

klína a pak najednou vyskočila a rozkřikla se: „hej, kristova

noho, co děláš, esli mi nepřestaneš strkat tady tím svým PRUTEM na ryby do VARLEČNÍKů, tak mi vyletěj z hlavy ven!“

dělala, jako by byla nasraná, fakt nasraná, a ostatní holky se

smály. a já jsem tam jenom zmateně seděl a usmíval se, ale

v určitém slova smyslu jsem byl šťastný. měly toho na mě až

příliš, ale byla to radost se na ně koukat. časem jsem se tam

trochu odvázal. když na mě zatroubil řidič, tak trochu poťouchle jsem vstal, dopil skleničku, našel bouchačku a podal ji Elsie se slovy: „tak hele Elsinko, teďka budeš hlídat tu posranou pokladnu místo mě, a esli se k ní některá z holek přiblíží, tak to vem a napal jí to mezi nohy, uděláš to pro mě, viď?“

a nechal jsem ji tam zírat na ten kanon v klíně. byla to divná kombinačka, on i ona, klidně by to zabilo člověka, nebo zachránilo, podle toho, jak by se to zvrtlo. dějiny muže, ženy

a světa. a já jsem šel ven tankovat benzin.

a pak se tam jednou v noci zastavil pro něco na pití ten taliánskej taxikář Pinelli. jeho jméno se mi líbilo, ale on už ne. právě on na mě nejvíc nadával, že neměním gumy. rozhodně

jsem neměl nic proti Italům, ale zvláštní bylo, že co jsem přistál v tomhle městě, tak italská frakce stála v popředí mých průserů. ale mně bylo jasné, že to je věc matematické náhody, nic rozumového. ve Friscu mi nějaká italská stařenka pravděpodobně zachránila život. ale to byl jiný příběh. Pinelli

vpochodoval dovnitř. opravdu VPOCHODOVAL. děvčata posedávala po celé místnosti, povídala si a smála se. on přešel k mrazicímu boxu s nealkem a otevřel víko.

„DO HAJZLU, TADY NENÍ ANI JEDNA LIMONÁDA A JÁ

MÁM žÍZEŇ! KDO TO VŠECHNO VYCHLASTAL!„

„já,„ řekl jsem mu.

rozhostilo se tam ticho. všechny holky koukaly, co se děje. Elsie stála hned vedle mě a koukala se na něho. Pinelli byl fešák, když jste se na něho nedívali moc dlouho nebo moc

do hloubky. orlí nos, černá kštice, těsné kalhoty, chlapecká

zuřivost. vykračoval si jako pruský oficír.

„TYHLE DĚVČATA VYPILY VŠECHNY LIMONÁDY, A PŘITOM TADY TYHLE DĚVČATA NEMAJÍ CO POHLEDÁVAT, A TYTO NÁPOJE JSOU ZDE POUZE PRO ŘIDIČE TAXIKů!“

pak ke mně přistoupil blíž, zastavil se a rozkročil se asi jako kuře, když se mu chce srát.

„A TO VÍTE, CO JSOU TYHLE DĚVČATA ZAČ, KDYž JSTE

TAK CHYTREJ?„

„jasně, to jsou moje kámošky.„

„NE, TYHLE DĚVČATA JSOU KURVY! PRACUJÍ VE TŘECH

BORDELECH TAMHLE PŘES ULICI! TOHLE JSOU TO, KURnikdo ani nehlesl. jen jsme tam všichni seděli a dívali se na toho Itala. patrně jsme se dívali dlouho. pak se otočil a odešel. zbytek noci už nebyl to co dřív, Elsie mi dělala starosti. měla bouchačku. šel jsem k ní a vzal jsem si ji.

„málem jsem tomu zmrdovi udělala ještě jeden pupek,„ prohlásila, „jeho matka byla kurva!“

najednou tam bylo prázdno. sedl jsem si a namíchal jsem

si drink. pak jsem vstal a mrkl se na pokladnu. nic nechybělo.

kolem páté ráno přišel starý.

„Bukowski.“

„ano, pane Sundersone.“

„musím vás propustit.“ (známá slova)

„kvůli čemu?„

„chlapi povídali, že tady na to kašlete, že si sem taháte samý kurvy a špásujete s nima. prej je to tu samá koza a kunda a vy se s nima cucáte a volizujete a děláte si to jazykem. vopravdu to tady k ránu TAKHLENC vypadá?„

„no, ne tak úplně.“

„no teď to vezmu za vás, než si najdu někoho spolehlivějšího. musím to vomrknout, jak se věci dovopravdy maj.“

„v pohodě, však je to váš cirkus, Sundersone.“

počítám tak dvě noci na to jsem šel z baru a rozhodnut

jsem se vzít to kolem staré benzinky. stály u ní dva tři policejní vozy. zahlédl jsem Martyho, jednoho z taxikářů, s kterými jsem

vycházel. přešel jsem k němu:

„co se děje, Marty?‚

„podřízli Sundersona a jednoho taxikáře vodpráskli jeho

pistolí.“

„ježíš, to je jak z filmu. a ten zastřelenej taxikář, není to Pinelli?“

„jo, jak to víš?“

„dostal to do břicha?“

„jo, jo, jak to víš?“

byl jsem opilý. vydal jsem se na cestu domů. neworleánský měsíc stál vysoko na obloze. šoural jsem se ulicí a záhy mi vytryskly slzy, obrovský příval slz ve světle měsíce. a pak

mi téct přestaly a já jsem cítil, jak mi schnou na tváři a napínají kůži. když jsem došel k sobě, ani jsem se neobtěžoval rozsvítit, shodil jsem ze sebe boty a ponožky a natáhl se do

postele, bez Elsie, bez své krásné černé kurvy, a pak jsem

spal, prospal jsem se celým tím smutným světem, a když jsem

se ráno vzbudil, zauvažoval jsem, co to bude příště za město,

co za práci. vstal jsem, natáhl jsem si ponožky a obul se a šel

jsem si koupit láhev vína. ulice nevypadaly nijak povzbudivě,

jako téměř vždy. byla to struktura projektovaná krysami a lidmi a vy jste v ní museli žít a v ní zemřít. ale jak to jednou vyjádřil jeden můj přítel: „nic nemáš nikdy slíbené, na nic nemáš

smlouvu.‚ vešel jsem do obchůdku pro víno.

zmrd za pultem se mírně předklonil. čekal na svoje špinavé mince. (31)

během dvoudenní opice jsem si čmáral na kartony od košil:

když Láska stane se příkazem, Nenávist může se stát potěšením.

nevsadíšli, nevyhraješ.

krásné myšlenky a krásné ženy netrvají věčně.

držte tygra v kleci, ale nikdy nebudete mít jistotu, že jsteho zlomili. s lidmi je to snazší. chcešli vědět, kde je Bůh, zeptej se opilce.

v zákopech nejsou žádní andělé.

necítit bolest znamená necítit už nic; každá z našich radostí je smlouvou s ďáblem. rozdíl mezi životem a Uměním je ten, že Umění je snesitelnější. raději uslyším o živém americkém tulákovi než o mrtvém řeckém bohu.

nic není nudnější než pravda.

vyrovnaný jedinec je šílený.

skoro každý se rodí jako génius a pohřben je jako idiot.

odvážnému člověku chybí představivost. Zbabělost je obvykle způsobena nedostatkem vhodné diety. mít pohlavní styk znamená kopat smrt do prdele a při tom

si zpívat.

jakmile lidé ovládnou vlády, přestanou je potřebovat; do té

doby nás nepřestanou mrdat.

intelektuál je člověk, který vyjadřuje prosté věci složitým

způsobem; umělec je člověk vyjadřující složité věci jednoduše.

pokaždé, když jdu na pohřeb, mám pocit, jako bych snědl

klíčky nafouknuté pšenice.

kapající kohoutky, prdy z vášně, ušlé pneumatiky, jsou

veskrze smutnější než smrt.

chceteli vědět, kdo jsou vaši přátelé, nechte se poslat do

vězení.

nemocnice jsou místa, kde se vás pokouší zabít bez udání

důvodu. chladná a odměřená krutost Americké Nemocnice

není způsobována lékaři, kteří jsou přepracovaní anebo jsou

na smrt zvyklí a znudění. její příčinou jsou lékaři, KTEŘÍ DOSTÁVAJÍ MAXIMÁLNÍ

PLAT ZA MINIMÁLNÍ PRÁCI a kteří

sklízejí obdiv od nevzdělanců, jako kdyby to byli zdraví přinášející medicinmani, a přitom většinou nerozeznají vlastní

chlupy na prdeli od zbytků celerové nati.

dříve než celostátní deník odhalí zlo, sám si změří pulz.

kartony došly.

pojďte ke mně, milé děti, tady je vaše vánoční pohádka.

„a jo,“ vykřikl můj kamarád Lou, „myslím, že už to mám.“

„jo?“

„jo.“

nalil jsem další víno.

„jdem do toho společně.“

„jasně.“

„tak ty seš dobrej vypravěč, máš fůru zajímavejch historek.

to je fuk, jestli jsou pravdivý, nebo ne.“

„jsou pravdivý.“

„povídám, že to je fuk. a teď poslouchej, co uděláme. na

týhle ulici je jeden takovej lepší bar, víš kterej, U Molina.

teďka tam půjdeš a potřebovat budeš akorát prachy na první

sklenku. na to se složíme. teďka si sedneš a budeš jen tak

ucucávat a porozhlídneš se po chlápkovi, z kterýho koukaj

pěkný prachy. chodě] tam zazobanci. jednoho si vytipuješ.

půjdeš za ním. najdeš si nějakou záminku. sedíš vedle něho

a teď to na něho vybalíš. začneš do něj hustit ty svý žvásty.

bude se bavit. v náladě máš dokonce i slovní zásobu. jednou

v noci jsi mi dokonce tvrdil, žes byl chirurg. popsal jsi mi celou operaci mezenkolonu. oukej. takže von ti bude cele] večer kupovat pití, cele] večer bude pít. dohlídneš, aby pil. teďka bude zavíračka. povedeš ho na západ k Alvaradově ulici, povedeš ho na západ podél tý aleje. nakecáš mu, že mu

seženeš nějaký pěkný mladý kundičky, nakecej mu cokoli,

ale veď ho směrem na západ. já tam budu čekat v aleji s tímhletím. „

Lou sáhl za dveře a vytáhl baseballovou pálku. byla to

hodně hrubá pálka. mohla mít skoro půldruhého kilogramu.

„ježíšmarjá, Lou, vždy ho zabiješ!“

„neé, NEÉ, opilce přece nezabiješ, to znáš, ne? možná kdyby byl střízlivej, tak ho zabiju, ale ožralýho akorát uzemním. shrábnem peněženku a berem roha každej jinam.“

„a poslední; co si bude pamatovat,„ podotkl jsem, „bude,

že šel se mnou.“

„to je fakt.“

„povídám, že si mě bude PAMATOVAT, takže ten, kdo bude máchat pálkou, to má v klidu.„

„já budu s pálkou, jinak to nepůjde, protože já neumím

žvanit tak jak ty.“

„já nežvaním.“

„takže tys BYL chirurg, já si“

„pust to z hlavy, řekněme to takhle, něco takovýho já nedokážu, stavět ti někoho na ránu, protože já jsem v podstatě

hodnej chlap, já nejsem zlej.“

„ty seš hovno hodnej chlap. ty seš ten nejpodlejší zmrd, jakýho jsem kdy potkal. proto tě mám rád. chceš se bít? já chci. máš

první ránu. když jsem dělal v dolech, bil jsem se jednou s maníkem, který měl v každý ruce násadu vod krumpáče. první ranou mi zlomil ruku, všichni si mysleli, že mě dostal. zmlátil jsem ho tou druhou. po tý rvačce už nebyl jako dřív. hráblo mu, začal mluvit koutkem huby, úplně o ničem. máš první ránu.“

„ne, ty máš první,“ řekl jsem mu, „POJĎ, TY KURVO!“

šel. převrhlo mě to i s židli. zvedl jsem se a vrazil jsem mu

jednu do břicha. tou příští mě přizdil ke dřezu. nádobí popadalo na zem a rozbilo se. hrábl jsem po prázdné flašce od vína a hodil jsem mu ji po hlavě. sehnul se a flaška se roztnštila o dveře. dveře se vzápětí otevřely. byla to naše mladá blonďatá bytná, její postava, vzhled, mládí. úplně nás to zmátlo. oba jsme tam stáli a zírali na ni.

„to by snad stačilo,“ řekla.

pak se obrátila ke mně. „viděla jsem vás včera v noci.“

„ne, včera v noci jste mě neviděla.‚

„viděla jsem vás u vedlejšího baráku.“

„tam jste nebyl.“

„byl jste tam, ale nepamatujete si to. byl jste opilý, svítil

měsíc a já jsem vás viděla.“

„dobře, a co!“

„chcal jste. svítil měsíc, a tak jsem vás viděla, jak jste tam

chcal uprostřed trávníku.„

„to nevypadá na mě.„

„byl jste to vy. ještě jednou a letíte. tohle tady nemůžem trpět.“

„kotě,“ usmál se Lou, „já tě miluju, já tě strašně miluju, vem

mě s sebou do postele a já si uříznu vobě ruce, přísahám!“

„sklapni, ožralo pitomej.“

zavřela dveře a my jsme si sedli a dali si víno.

jednoho jsem tam našel. takového vypaseného zazobance.

vypasené idiotství jako on mi dávalo vyhazov celý život. ze

zbytečných, špatně placených a nezajímavých zaměstnání.

vypadalo to bezva. rozkecal jsem se. ani nevím, o čem jsem

kecal. myslím tím, že jsem pouze cítil, jak se mi otevírají ústa, ale on poslouchal a smál se a přikyvoval a kupoval pití. měl

náramkové hodinky, ruce samý prsten, nabitou stupidní peněženku. byla to dřina, nicméně alkohol mi to usnadňoval. povyprávěl jsem mu něco o vězení, něco o gangu na dráze,

něco o bordelu. líbilo se mu to o bordelu. vyprávěl jsem mu

o jednom chlápkovi, který si vlezl nahý do vany, tak hodinku

si počkal, kurva si zatím vzala projímadlo, pak na něho vlezla a postříkala ho celého hovnama a on se udělal až na strop.

„ale ne, fakt jo?“

„ale jo, fakt.“

potom jsem mu povyprávěl o chlápkovi, který chodil do

bordelu každé dva týdny a dobře platil. chtěl akorát kurvu

k sobě na pokoj. oba se svlékli a hráli karty a povídali si. jenom tam seděli. pak za dvě holky se oblíkl, rozloučil a šel pryč. té kurvy se nikdy ani nedotkl.

„sakra,„ řekl.

„jo.“

rozhodl jsem se, že mi nebude vadit, až ho Lou tou svou pálkou jebne přes lebku a udělá home run. takovej vypasenej ojeti. taková zbytečná kupa sraček, která jen vycucává život svému

bližnímu a sobě samému. hověl si tam s těžkopádnou majestátností a věděl akorát jak si užívat ve vyšinuté společnosti.

„máš rád mladý holčičky?“ zeptal jsem se.

„ale jó, jó, jó!“

„tak okolo 15 a půl?“

„ježíš, jo.‚

„jedna taková za mnou přijíždí o půl druhý v noci z Chicaga. bude u mě asi tak ve čtvrt na tři. je to čistá a inteligentní

holka a je celá žhavá. hodně tím riskuju, tak mi musíš věřit.

chci deset babek předem a deset, až skončíš. je to moc?“

„ale ne, to je v pořádku.“ sáhl do kapsy a vytasil se s jednou ze svých špinavých desítek.

„oukej, až to tady zavřou, pojil se mnou.“

„jistě, jistě.“

„a teďka ona má takový stříbrný ostruhy posázený rubínama, může si je nasadit a bodat tě do stehen, jak jí tam budeš

šťouchat koule. co ty na to? ale je to pět doláčů navíc.“

„ne, já raději bez těch ostruh,“ řekl.

ručičky konečně doběhly ke druhé ráno a já jsem ho vyprovodil ven, dolů k aleji. možná že tam Lou ani nebude. možná ho sejmulo víno, anebo prostě vycouval. taková pecka by člověka mohla zabít anebo mu udělat zmatek v bedně až do konce života. tak jsme spolu vrávorali v měsíčním světle, nikde nikdo, na ulici nebyl ani živáček. vypadalo to v pohodě.

přešli jsme do aleje. Lou tam byl.

ale tlusťoch ho zahlídl. zvedl ruku a sklonil hlavu, když se

Lou rozmáchl, a já to chytl pálkou rovnou za ucho.

seknut jsem sebou v té aleji plné krys (ještě mi blesklo hlavou: mám tu desítku, mám tu desítku:), seknut jsem sebou v té aleji plné použitých gum, cárů starých novin, ztracených

podložek pod matice, hřebíků, ohořelých zápalek, krabiček

od zápalek, uschlých červů, seknut jsem sebou v té aleji lepkavých felací a sadistických vlhkých stínů, vyhladovělých koček, vagabundů, buzerantů, pak to na mě přišlo, štěstí

i osud stáli na mé straně:

pokorným budiž země za dědictví

zdrhajícího tlusťocha už jsem slyšel jenom vzdáleně, cítil jsem, jak Lou šmátrá po mé peněžence. a pak už jsem byl mimo.

byl to prachatý hajzl a fňukal v parní lázni. měl všecky desky

J. S. Bacha a stejně z toho nic neměl. měl okna z barevného

skla plus fotku čurající jeptišky. stejně: nic z toho. jednou si nechal na vlastní oči zavraždit taxikáře za úplňku v Nevadské

poušti. odeznělo to do půl hodiny. psy přivazoval ke kříži

a vypaloval jim oči svými tlustými doutníky. nic novýho. opíchal už tolik pěkných mladých děvčátek se zlatavýma nožkama, že, že z toho nic neměl. nic.

během koupele si nechával pálit cizokrajné kapradiny,

drinky házel svému majordomovi do ksichtu.

prachatý hajzl, zákeřné lepidlo to bylo. fakt hnusák. někdo, kdo plive růžím do bříška. bez ustání pofňukával na stole a já jsem kouřil jeden z jeho dolarových doutníků.

„pomoz mi, JEžÍŠ, pomoz mi!“ křičel.

už bylo na čase. „okamžik,“ řekl jsem mu. šel jsem do

skříňky pro řemen a on se sehnul ze stolu, všecko to jeho bílé kašovité maso, jeho ohavná chlupatá prdel, a já jsem se rozmáchl a vší silou jsem ho přetáhl sponou od opasku, a řezal jsem ho a řezal.: PRÁSK! PRÁSK!

PRÁSK! PRÁSK! PRÁSK!

spadl ze stolu, jako když krab hledá moře. plazil se po podlaze a já jsem ho pronásledoval s řemenem: PRÁSK!

PRÁSK!

PRÁSK!

dvakrát třikrát ještě zaječel a já jsem se sehnul a spálil jsém

ho doutníkem.

s úsměvem se složil na zem.

odešel jsem do kuchyně, kde seděl jeho právník a popíjel

kávu.

„hotovo?“

„jo.“

vyplázl pět desítek, hodil mi je přes stůl. nalil jsem si kafe

a sedl jsem si. pořád jsem ještě držel ten doutník. odhodil jsem ho dřezu.

„kristepane,“ řekl jsem, „kristepane.“

„jo,“ řekl právník, „ten minule vydržel jen měsíc.“

seděli jsme tam a usrkávali kafe. měli pěknou kuchyň.

„přijďte zas příští středu,„ řekl.

„proč to neuděláte místo mě?“ zeptal jsem se.

„JÁ? jsem příliš citlivý!“

oba jsme se zasmáli a já jsem si tam hodil dvě kostky cukru.

sjel prádelní šachtou a jen co vyklouz, Maxfield ho pra štil topůrkem od sekyry a přerazil mu vaz. projeli jsme mu kapsy. nebyl to ten prav ý. „ach jo, do hajzlu,“ zaklel Maxfield. „ach

jo, do hajzlu,“ řekl jsem já.

šel jsem nahoru a zvedl telefon.

„králík tlouk ká strejda remus. těžký,“ řekl jsem.

„picni sodomu kurva kripl,“ řekl Steinfelt.

„bubu huby,“ řekl jsem, „bubu huby až do uněžnění.“

„di do řitě,„ řekl Steinfelt. zavěsil.

když jsem scházel dolů, Maxfield si zrovna klekal nad mrtvolu.

„odjakživa jsi mi byl podezřelý,„ poznamenal jsem.

„sodo sodomo kozomrd,“ zdvihl hubu.

„co TOHLE má s tím společnýho?“ zeptal jsem se.

„slurp,“ usrknul.

sedl jsem si na odstavenou pračku. „hele, jestli máme žít

v lepším světě,“ řekl jsem mu, „nebude stačit bojovat na ulicích, budeme muset bojovat uvnitř našich myslí a s nimi. podobně když si naše ženy nedokážou pohlídat, aby neměly špínu za nehtama u nohou, tak je na beton jistý, že nebudou mít čistý pipiny. dřív než ženskou štípneš do zadku, požádej

ji, ať si sundá botky.„

„slurp,“ srknul. ukojil se, vstal a vyloupl mrtvole oči. zavíracím nožem. na střence hákový kříž. vypadal jako Celme na vrcholu sil. spolkl je.

seděli jsme spolu a čekali.

„četls Odpor, Vzpouru a Smrt?“

„bohužel ano.“

„maximální nebezpečí s sebou nese maximální naději.“

„máš cigáro?“ zeptal jsem se.

„jasně,“ řekl.

jakmile mě obdaroval a zapálil mi, předklonil jsem se

a přitiskl žhavý konec k jeho chlupatému zápěstí.

„do hajzlu,“ zaklel, „tohle mi NEDĚLEJ!“

„máš štěstí, že jsem ji nestrčil do tý tvý chlupatý prdele.“

„to mám fakt štěstí.“

„svlíkni se.“

poslechl mě.

„roztáhni nohy.“

„zavazuji se,“ prohlásil, „věrností“

v rádiu na stěně začali hrát šehrezádu od RimskéhoKorsakova. vrazil jsem ho tam, ne, vrazil jsem mu tam ten rudý konec.

„jéžiš,“ hlesl.

podržel jsem ho tam. „proč udělali zátah v Hullabaloo?“

„jéžiš,„ řekl.

„na něco jsem se tě ptal! proč to udělali?“

„udělali to,„ zasténal, „udělali to, protože to udělali. jsem

dítě své neznalosti!„

„zajímavé. pojďme tedy do hloubky,„ navrhl jsem a zapálený konec cigarety jsem mu tam zastrčil co nejdál.

KOKTEJLY

„ježršmarjá,„ zasténal, „panenko skákavá!“

„skoro každý přesně ví, nakolik je slabomyslný, ale kdo

dokáže přežít ďábelskou bělostnost nedbalek do mdlob jdoucího bodroucího génia Bukowského?“

„jenom ty, Charles Bukowski!“

„jsi hlavička, Maxfielde.„ vyndal jsem cigaretu, přičichl

jsem k ní, ne, přičichl a zahodil ji.

„u všech chlupatých, teďka jsi mě převezl,“ řekl jsem mu,

„sedni si.„

„fakt že jo,“. řekl.

sedl jsem si.

„ted vlastně,“ začal jsem, „snadno pochopíš Camuse, budešli mě poslouchat. bruka,

benko, sestinavik, takhle nějak, brilantní spisovatel, ale napálili ho.“

„o čem to bruka, o čem to kurva mluvíš?“ podivil se.

„myslim dopisy určené pro COMBAT. myslím projevy pro

L‘Amitie Francaise. myslím výroky v dominikánském klášteru

v LatourMaubourg z roku 1948. myslím odpověď Gabrielu

Marcelovi. Myslím projev, který přednesl na pracovním úřadě

v SaintEtienne 10. května 1958. myslím projev pronesený 7.

prosince 1955 na večírku na počest prezidenta Eduarda Santose, vydavatele Il Tiempa, vyštvaného z Kolumbie tehdejším diktátorským režimem. myslím dopis M. Aziz Kessousovi.

myslím interview v Demainu, číslo z 24. 30. října 1957.“

„podle mě napálenej, odpálkovanej, podle mě ho ojebali,

ošulili. zemřel v autě, který už dávno neřídil. je moc pěkné

být prima chlap a vstoupit na pole záležitostí celého lidstva;

něco jiného je vidět malýho sráče jako ty, jak se snaží sejmout

mrtvé velikány lidských záležitostí. z velikých se stávají velké

terče pro mrňouse, pro mrňouse s puškami, psacími stroji,

anonymními dopisy ve schránce, odznaky, kluby, psy, pro

všecko to, co dělají mrňousi.“

„proč se kurva nesereš sám do sebe?“ zeptal jsem se ho.

„nicotný zlosti a nicotný kundy se rozplynou na říjnovým

slunci,“ odvětil.

„to zní dobře. a co ty ostatní?“

„to samý.“

„jéžiš,“ řekl jsem. „jéžiš.“

„upřímně,“ řekl a dal mi pusu, ne, pracku na koleno.

„opravdu ti nemůžu říct, proč udělali zátah v Hullabaloo.“

„a Camus by mohl?“

„co?“

„udělat zátah na Hullabaloo.“

„hergot ne!“

„měl by na to svůj názor?“ zeptal jsem se.

„hergot jo!“

oba jsme dlouho mlčeli.

„co jako uděláme s tou mrtvolou?“ zeptal jsem se.

„už jsem to udělal,“ odpověděl Maxfield.

„ale já myslím jako TEĎ.“

„teď je řada na tobě.“

„na to zapomeň.“

oba jsme se odmlčeli a dívali se na mrtvolu.

„proč pán nezavolat Steinfelt?“ zeptal se Maxfield.

„proč pán nezavolat‚?“

„jo. ,proč pán nezavolat‚?“

„fakt mi lezeš na nervy.“

šel jsem nahoru a zvedl sluchátko visící z vidlice nástěnného telefonu. všecky ostatní sluchátka v Americe ležely ve vidlici na telefonu, všechny je vyměnili, žádné visuté vidlice, tady ta blbost visela na háku jako obrovské odpočívající péro nějakého negra. zvedl jsem ho, podržel jsem ho v ruce. samozřejmě se potila. a byla zamaštěná od suchých špaget nebo jak to chcete, od suchých červů, kteří projeli poslední závod.

„Steinfelte,“ ozval jsem se.

„kdo vyhrál 9. dostih?“ zeptal se.

„klusáckej nebo Del Mar?“

„klusáckej.“

„Jonboy Star, pro vítěze pět litrů. ve Spokane doběhl 6.

v sedle s Asaphrem, startoval z 8. pozice, 2 a půl délky na vítěze. dali ho na 2. pozici, šoupli na něj Jacka Williamse. ráno pak byl na 4. lajně sázek. dali mu poměr 7 ku 2. v poslední

minutě sázky, srazilo se to na 2 ku jedné. vyhrál v pohodě.“

„koho‘s měl?“

„Začouzenej koncert.„

„tak co jako sakra je? “ zeptal se.

„králic tlouk ká strejda remus. těžký.“

„pícní sodomu kurva kripl.“

„hubu huby,“ řekl jsem, „hubu huby až do uněžnění. co

nejněžněji.“

„di do řitě řiťoucí,“ prohlásil Steinfelt.

zavěsil.

a já, já jsem šel zpátky dolů, já, já, já šel. a že jsem šel,

benko banko sestinavink vik. v rádiu dávali Copelandovu

Fanfáru pro obyčejného člověka. Maxfield už zase na té zahmyzené mrtvole. pozoroval jsem ho. pozoroval jsem ho chvíli.

„můj příteli,“ řekl jsem mu, „nemáme lehkou práci a naše

osudy dosud nejsou završeny. pomysli na Afriku, pomysli na

Vietnam, pomysli na Watts a Detroit. pomysli, jak to prosrali

bostonští Red Sox, a pomysli na losangeleské mauzoleum,

chci říct muzeum. pomysli na cokoli. pomysli, jak mizerně vypadáš v zrcadle života.“

„slurp,“ usrknut Maxfield.

Úpadek a pád Západu ležel přede mnou. dejte mi jen

o deset let více, deset let. milý Spenglere. Oswalde? OSWALDE???? Oswald Spengler. přešel jsem k pračce, sedl si a čekal.

sedněte si, Stirkoffe.

děkuji vám, pane.

natáhněte si nohy.

jste velmi laskav, pane.

Stirkoffe, slyšel jsem, že píšete články o spravedlnosti a o rovnosti a také o právu na radost a přežití. Stirkoffe? ano, pane?

myslíte si, že jednou na celém světě zavládne moudrá spravedlnost?

ani ne, pane.

pak proč tedy píšete tyto sračky? není vám dobře? poslední dobou se cítím divně, pane, skoro jako kdybych měl zešílet.

pijete hodně, Stirkoffe?

samozřejmě, pane.

a děláváte si dobře?

neustále, pane.

jak?

nerozumím vám, pane.

myslím, jak si to děláte?

čtyři pět syrových vajec a půl kila sekané hodím do mísy

na květiny se zúženým hrdlem a poslechnu si Vaughna Williamse nebo Daria Millhauda. to jako do skla?

ne, jako do klína, pane.

já myslím, ta váza, ta je skleněná?

samozřejmě nikoliv, pane.

byl jste někdy ženatý?

mnohokrát, pane.

co se pokazilo?

všechno, pane.

jaká byla nejlepší kundička, jakou jste kdy měl?

čtyři pět syrových vajec a půl kila sekané dáte do

fajn, fajn!

ano, je to fajn.

uvědomujete si, že vaše touha po spravedlnosti a lepším

světě je pouhou zástěrkou, jež má skrýt rozklad a pocit hanby a úpadek, jenž v sobě máte?

jo.

měl jste zlého otce?

nevím, pane.

jak to myslíte, že nevíte?

myslím, že je to těžko srovnávat. víte, měl jsem jen jednoho.

děláte na mě chytrého, Stirkoffe?

ale kdepak, pane. jak řl~áte, spravedlnost není možná.

bil vás otec?

střídali se.

myslel jsem, že jste měl jen jednoho.

každý má jen jednoho. chtěl jsem říct, že matka přispěla se

svou troškou do mlýna.

milovala vás?

pouze jako nastavení sebe samotné.

co jiného by mohla být láska?

něco prostého, jako když máte moc rád něco moc dobrého. nemusí se to vztahovat k pokrevní linii. může jít o červený nafukovací míč anebo o topinku s máslem. chcete říct, že můžete MILOVAT topinku s máslem?

jenom některé, pane. určité ráno. v určitých paprscích

slunce. láska přijíždí a odjíždí bez předběžného upozornění.

je možné milovat lidskou bytost?

samozřejmě, zvláště když ji neznáte přliš dobře. lidské bytosti rád pozoruji z okna, jak chodí po ulici. Stirkoffe, vy jste zbabělec.

samozřejmě, pane.

jak byste definoval zbabělce?

člověk, který si dvakrát rozmyslí rvát se se lvem, když má

holé ruce.

a jak definujete odvážného člověka?

je to člověk, který neví, co to je lev.

každý předpokládá, že to ví.

a jak definujete hlupáka?

je to člověk, který si neuvědomuje, že Časem, Strukturou a Masem se plýtvá nejvíc.

a kdopak je moudrý?

na světě nesjou moudří lidé, pane.

tím pádem tady nejsou ani hlupáci. když neexistuje noc, nemůže existovat den, když neexistuje bMá, nemůže existovat černá.

promiňte, pane. já jsem si myslel, že vše je to, co to je, že to nezávisí na něčem jiném.

měl jste ptáka v příliš mnoha vázách. to nechápete, že VŠECHNO je v pořádku, že nic nemůže být špatně? já to chápu tak, pane, že co se stane, to se stane.

co byste řekl, kdybych se rozhodl nechat vás zkrátit o hlavu? nemohl bych říct nic, pane.

mám na mysli, že kdybych se rozhodl nechat vás zkrátit o hlavu, zůstal bych Vůlí a vy byste se stal Ničím. stal bych se něčím jiným.

podle toho, jak já ZVOLÍM.

podle toho, jak oba zvolíme.

uvolněte se! uvolněte se! natáhněte si nohy!

jste velmi laskav, pane.

ne, oba jsme velmi laskavi.

samozřejmě, pane.

říkáte, že často máte pocit jakéhosi šílenství. co děláte, když to na vás přijde?

píšu poezii.

je poezie šílenství?

nepoezie je šílenství.

co je šílenství?

šílenství je něco ošklivého.

co je ošklivé?

pro každého něco jiného.

patří sem ošklivé věci?

jsou tady.

patří sem?

nevím, pane.

předstíráte poznání. co je poznám?

znát co nejméně.

jak si to představujete?

nevím, pane.

umíte postavit most?

ne, pane.

umíte vyrobit pistoli?

ne, pane.

toto jsou plody poznání.

jsou to mosty a pistole.

nechám vás zkrátit o hlavu.

děkuji vám, pane.

proč?

jste mou motivací, když už skoro žádnou nemám.

jsem Spravedlnost.

možná.

jsem Vítěz. pošlu vás na mučidla a když budu chtít, budete naříkat. když budu chtít, budete žadonit o Smrt. samozřejmě, pane.

cožpak nechápete, že vám vládnu?

manipulujete se mnou. ale neexistuje nic, co mi nem ůžete

udělat.

myslíte si, že mi odpovídáte chytře, ale až budete řvát, nebude v tom nic chytrého. pochybuji, pane.

mimochodem, jak můžete poslouchat Vaughna Williamse

a Daria Millhauda? to jste ještě neslyšel o Beatles?

ale ano, pane, každý už slyšel o Beatles.

cožpak je nemáte rád?

ne že bych je měl nerad.

existuje zpěvák, kterého máte nerad?

zpěváka nelze mít nerad.

tak kohokoli, kdo se pokouší zpívat?

Franka Sinatru.

proč?

vyvolává jednu chorobnou společnost za druhou.

čtete nějaké noviny?

jenom jedny.

kterépak?

OPEN CITY.

STRÁžE! OKAMžITĚ VEZMĚTE TOHOTO MUžE DO MUČÍRNY A ZAHAJTE MUČENÍ!

pane, poslední přání?

ano.

smím si s sebou vzít svou mísu na květiny?

ne, ta je pro mne!

pane?

chci říci, že ji hodlám zkonfiskovat. stráže, odvelte toho

idiota! a stráže, ještě mi přineste, přineste mi

ano, pane?

půl tuctu syrových vajec a tak kilo pomleté svíčkové

stráž a vězeň mizí ze scény. král se předklání a zle se šklebí. na monitoru se objevuje Vaughn Williams. venku jde život dál a psisko s kožichem plným dotěrných vší chčí na překrásný citronovník chvějící se na slunci.

s Miriam jsme měli takový baráček ve středu města, docela

slušnej, před ním jsem vysadil řádku hrachoru a hrachor jsem

obklopil spoustou tulipánů. nájem nás stál pakatel a nikdo

vás neprudil, když jste chlastali. bytného jsme museli najít,

když jste chtěli zaplatit nájem, a když jste se o jeden dva týdny zpozdili, tak řekl, že je to v pohodě. patřily mu nějaké

prodejny s ojetými auťáky a s náhradními součástkami, a tak

měl peněz, co chtěl. „akorát ty prachy nedávejte manželce, je

to pěkná mazavka, a tak se snažím držet ji zkrátka.“ připadal

jsem si tehdy jako v pohádce. Miriam pracovala. dělala písařku na stroji v nějaké velké nábytkářské firmě. ráno jsem nebyl schopen ji doprovodit k autobusu, protože jsem míval kocovinu, ale vždycky jsem ji čekal spolu se psem na autobusové zastávce, když jela domů. měli jsme auto, ale ona ho neuměla nastartovat, a to se mi hodilo. budíval jsem se kolem půl jedenácté, pomaličku jsem se dával dohromady, zkontroloval jsem kytky, dal jsem si kafe, potom pivo, potom

jsem vyšel na zápraží a postavil se na sluníčko a drbal si pupek, potom jsem si pohrál se psem, bylo to pěkné hovado, větší než já, a když nás to přestalo bavit, šli jsme do baráku

a já jsem to tam dal pomalu do pořádku, ustlal jsem postel,

posbíral láhve, umyl nádobí; další pivo, kontrola ledničky,

jestli tam je něco pro ni na večeři. to už byl čas nastartovat

auto a zamířit na dostihy. mohl jsem se vrátit tak akorát,

abych ji uvítal na autobusové zastávce. ano, lepšilo se to, a že na mě ženy nikdy nijak moc neletěly, byl to fajn pocit, že si

mě jedna vydržuje, i když to nebylo úplně Monte Carlo, kromě toho, že jsem byl jejím milencem, jsem musel dělat úklid a jiné potupné úkoly.

tušil jsem, že to nepotrvá věčně, ale prozatím jsem se cítil

lépe, vypadal lépe, mluvil lépe, chodil lépe, seděl lépe, spal

lépe a šoustal lépe než kdy předtím. bylo to prima, opravdu

prima.

a pak se přihodilo, že jsem se před barákem seznámil se ženou, co žila ve velkém domě naproti. sedával jsem na schodech a popíjel pivo a házel psovi míček a ona vycházela z baráku a roztahovala si deku na trávník a opalovala se. měla na sobě bikini, akorát pár proužků látky. „ahoj,„ říkával jsem.

„ahoj,“ odpovídala. takhle to probíhalo několik dopolední. nijak zvlášť jsme se nezakecali. já jsem si totiž musel dávat majzla. všude kolem byli sousedi a Miriam se se všemi znala. ale tahle ženská měla TĚLO, pánové, tu a tam se příroda nebo bůh nebo co rozhodne složit JEDNO TAKOVÉ TĚLO, jenom JEDNO TAKOVÉ pro změnu. podívejte se na většinu těl a zjistíte, že mají příliš krátké nebo příliš dlouhé nohy nebo ruce, anebo

krk mají příliš silný nebo příliš hubený, anebo boky mají příliš

vysoko nebo nízko posazené, a to nejdůležitější, prdel. prdel

skoro vždycky nesedí, k vašemu zklamání: buď je příliš velká,

příliš plochá, příliš boubelatá, anebo jim visí, jakoby tam nepatřila, jakoby si ji tam přilepily, když už bylo příliš pozdě. prdel je tvář duše sexu.

téhle ženské prdel ladila se zbytkem celého těla. postupně

jsem zjistil, že se jmenuje Renie a že dělá striptérku v nějakém malém klubu na Západní ulici. ale obličej měla tvrdej jak Los

Angeles, tvrdej jak svět. měli jste z něj pocit, že byla párkrát podvedená, obelhaná a zneužitá pracháčema, když byla o něco mladší, a teď už měla nasazenou masku a já tě mrdám, brácho, taky z toho chci něco mít.

jednou dopoledne mi řekla: „teď se musím chodit opalovat

dozadu za barák. ten parchant odvedle ke mně jednou přišel,

když jsem ležela před barákem, a štípnut mě do zadku a ošahával mě!“

„fakt jo?“

„jo, je to stará zrůda, má nejmíň sedumdesát. štípnut mě.

má prachy a nemá je zač utratit. jeden chlápek mu tam každej den vodí manželku. každej den mu ji přenechává, voní

tam vylehávaj a chlastaj a píchaj, a večer si pak manžílek přijde a vezme ženušku domů. mysle] si, že brzo chcípne a nechá jí ty prachy. z lidí se mi dělá nanic. tam ve městě, kde pracuju, to patří jednomu chlápkovi, je to takovej velkej tlustej Talián, Gregario, a von povídá, ,hele, kotě, děláš pro mě, tak to musíš zmáknout všecko, na pódiu i za pódiem.‚ a já mu povídám, ,hele Džordži, já jsem umělkyně, a když se ti moje

číslo nelíbí, tak teda končím!‚ a brnkla sem svýmu kámošovi

a sebrali jsme vodtamtad všecky moje hadry a hned jak sem

dojela domů, zazvonil telefon. byl to Gregario. a povídá mi,

,hele, zlato, potřebuju, aby ses vrátila! už to tady není vono,

je to tu mrtvý. každej tě chce dneska vidět. prosím tě, vrah se, beru tě jako Umělkyni a jako dámu, seš vopravdická dáma!“‚

„máš ráda pivo?“ zeptal jsem se.

„jasně.“

šel jsem domů a sebral pár piv a Renie si sedla na schody

od verandy a pili jsme.

„co děláš?“ zeptala se.

„teď zrovna nic.“

„máš pěknou přítelkyni.“

„je v pohodě.“

„cos dělal předtím, než si nedělal nic?“

„samou blbou práci. to nestojí za řeč.“

„bavila jsem se s Miriam. říkala, že maluješ a píšeš, že seš

umělec.„

„umělcem bývám jen zřídka. povětšinou nejsem nic.“

„ráda bych ti ukázala svoje číslo.“

„nemám rád kluby.“

„v ložnici mám pódium.„

„cože?„

„pojď, ukážu ti to.“

vešli jsme zadním vchodem. posadila mě do ložnice. jasně,

že měla tam takové zvýšené pódium víceméně do kruhu. zabíralo většinu ložnice. hned za pódiem měla prostor oddělený závěsem. přinesla mi whisky a vodu a pak vylezla na pódium. vlezla za závěsy. seděl jsem a usrkával ze sklenice. pak se ozvala hudba. „Masakr na Desáté ulici.“ závěsy se rozhrnuly. plížila se ven, klouzavým, klouzavým krokem. dopil jsem a rozhodnut se, že dnes na dostihy nepůjdu.

pomalu se začala zbavovat šatů. začala přirážet a vrtět zadkem. whisky nechala stát vedle mě. natáhl jsem se a nalil si trošku, a ona se dostala k tenounkému řemínku se šňůrkami

korálků. když odhodila korálky, viděli jste jí na tu kouzelnou

skříňku. kroutila s ní až do posledního tónu. byla dobrá.

„bravo! bravo!“ tleskal jsem.

slezla dolů a zapálila si cigaretu.

„fakt se ti to líbilo?“

„jasně. už vím, co myslel Gregario, když říkal, že jseš

třída.“

„dobře, tak co myslel?“

„já si ještě naliju, jo?“

„jasně. dám si s tebou.„

„no, třída je něco, co spiš vidíš a cítíš, než popíšeš, můžeš

to vidět u lidí i u zvířat. je to vidět u artistů na visuté hrazdě, když vejdou do arény. něco v jejich chůzi, něco v chování.

mají něco uvnitř A venku, ale většinou je to uvnitř a jen tak

to funguje i venku. tak to vypadá u tebe, když tancuješ: díky

tomu uvnitř to funguje i venku.“

r‘ „jo, cítím to taky takhle. u mě nejde jen o sexy pohyby, jde

o pocit. já zpívám, já mluvím, když tančím.„

„to si piš, že jo. já jsem si toho všiml.“

„ale poslechni, já chci, abys mě kritizoval, abys mi dal nějakou radu, já se chci zlepšovat. proto tady mám pódium, proto cvičím. teď budu tančit a ty na mě mluv, neboj se něco

mi říct. „

„v pohodě, ještě pár panáků a já se rozvážu.„

„posluž si.“

vrátila se na pódium, ale zalezla za závěsy. když vyšla, měla na sobě nový ohoz.

„když v New Yorku ti holka

řekne dobrou noc,

je brzo ráno, miláčku, jó, dobrou noc.“

musel jsem překřikovat hudbu. připadal jsem si jako nějaký

režisér, jako velké zvíře se zaostalým hollywoodským mozkem. ,

„NEUSMÍVEJ SE, KDYž VYCHÁZÍŠ. JE TO VULGÁRNÍ.

JSEŠ DÁMA. MAJÍ ŠTÍGRO, žE JSEŠ TADY TY. KDYBY BůH

MĚL KUNDU, BYLA BYS BůH, JEN TROCHU ŠTĚDŘEJŠÍ.

JSEŠ SVATÁ, JSEŠ TŘÍDA, UKAž JIM TO!„

pracoval jsem na whisky, na posteli jsem našel nějaké cigarety, začal jsem si odpalovat jednu od druhé.

„TO JE ONO, TO JE ONO. JSEŠ SAMA V POKOJI! NENÍ

TADY ANI JEDEN DIVÁK. CHCEŠ LÁSKU, CHCEŠ JI PŘES

SEX, PŘES AGONII!“

začaly z ní odpadávat části kostýmu.

„A TEĎ, TEĎ NAJEDNOU NĚCO ŘEKNI! OTOČ SE! USTUPUJ Z PŘEDKU PÓDIA, ZASYČ NĚCO, HOĎ TO PŘES RAMENO, ŘEKNI COKOLI, CO TĚ NAPADNE, JAKO TŘEBA

,BRAMBORY VRHAJ PůLNOČNÍ CIBULE‚!“

„brambory vrhají půlnoční cibule!“ zasyčela.

„NE, NE! ŘEKNI NĚCO TY SAMA, NĚCO SVÝHO!“

„štětky lížou lížou koule!“ zasyčela.

málem jsem se udělal. ještě whisky.

„A TEĎ DO TOHO! DO TOHO! SERVI ZE SEBE TY ZASRANÝ KALHOTKY! UKAž MI TVÁŘ VĚČNOSTI!“

ukázala. celá ložnice byla v plamenech.

„A TEĎ TO ROZJEĎ, RYCHLEJI, RYCHLEJI, JAKO SMYSLů

ZBAVENÁ, JAKO KDYBYS TOMU ÚPLNĚ PROPADLA!“

propadla. na několik vteřin jsem ztratil řeč. od cigarety

jsem si popálil prsty.

„ZAČERVENEJ SE!‚ zařval jsem.

zčervenala.

„A TEĎ ZPOMAL, ZPOMAL, POMALU SE VYDEJ DOPŘEDU, SMĚREM KE MNĚ! POMALU, POMALOUNKU, ZTOPOŘILA JSI CELOU TURECKOU ARMÁDU! KE MNĚ, POMALU, JEžÍŠMARJÁ!“

už už jsem chtěl vyskočit na pódium, když zasyčela: „štětky lížou lížou koule.“

pak už bylo pozdě.

dal jsem si ještě skleničku, rozloučil se, šel jsem domů,

okoupal jsem se, oholil, umyl nádobí, vzal psa a šel s ním na

zastávku.

Miriam byla utahaná.

„to byl den,“ nadávala, „jedna kráva od nás šla a naolejovala všecky psací stroje. všecky přestaly fungovat. museli zavolat opraváře. ,kdo to sakra naolejoval?‚ řval na nás. pak po nás Conners chtěl, abysme odpracovaly ztracený čas, abysme vyřídily faktury. prsty ani necítím, jak jsem musela bušit do té

pitomé zasrané klávesnice.“

„stejně vypadáš dobře, lásko. vlez si do vany, napusť si ji

horkou vodou, dej si něco na pití, a budeš zase v pořádku.

v troubě mám hranolky, k tomu si dáme stejky a rajčata

a francouzské topinky s česnekem.“

„já jsem do prdele tak utahaná!“

sedla si do křesla, skopla střevíčky a já jsem jí přinesl něco na pití. zívla si, podívala se z okna a usmála se: „to je krása, jak se tam plazí ten hrachor a přes něj svítí sluníčko.“

byla to prostě prima holka z Nového Mexika.

s Renie jsem se potom ještě párkrát viděl, ale ani jednou

už to nebylo jako poprvé, a ani jednou jsme se spolu nevyspali. zaprvé jsem se snažil být opatrný kvůli Miriam, a za druhé jsem z ní udělal takovou Umělkyni a Dámu, až jsme tomu skoro uvěřili. jakákoli sexuální aktivita by narušila náš přísně nezaujatý vztah umělce a kritika a rozvinula by se

v půtku o vlastnění či nevlastnění. na druhou stranu to ovšem

byl úlet a o moc větší prdel. a nakonec mě nedostala Renie,

ale někdo jiný. byla to maličkatá baculatá hospodyňka, žena

automechanika, žijící v domě za náma. jednou ráno okolo 10

dopoledne se zastavila, aby si půjčila kafe nebo cukr nebo

tak něco. měla na sobě takový volný župan nebo co to bylo,

a když se předklonila, aby si dole z kredence vzala tu kávu

nebo co, prsa jí vylezly ven.

to byl nářez. zrudla a narovnala se. cítil jsem, jak se kolem

mne rozlil žár. bylo to, jako kdyby vás zamkli s několika tunami energie, které s vámi

nakládají dle své libostí. vzápětí

jsme si skočili do náruče. její manžel se válel někde pod autem na své podložce na kolečkách a klel a otáčel umaštěným francouzákem. byla to kyprá slaďounká buchtička. šli jsme do

ložnice a bylo to fajn. bylo to divný pocit, vidět ji jít do koupelny, kam vždy chodila Miriam. pak odešla. vůbec jsme se spolu nebavili, jenom na začátku, když mě poprosila, jestli si

může půjčit to, co si vlastně chtěla půjčit. nejspíš mě.

asi tak tři večery poté jsme seděli nad skleničkou a Miriam

povídá: „tak jsem slyšela, žes píchal tamtu tlusČošku odzadu.“

„zas tak tlustá není,“ namítl jsem.

„no dobře, ale já tohle nestrpím, zvlášť když jsem v práci.

mezi náma je konec.„

„můžu tady ještě dneska přespat?“

„ne.

„ale kam mám jít?“

„běž třeba k čertu!„

„po tom všem, co jsme spolu prožili?“

„po tom všem, co jsme spolu prožili.“

zkoušel jsem ji ukecat. nemělo to cenu. jenom se víc zatvrdila. sbalit se nebyl problém. patřilo mi pár hadrů, které zabraly půlku papírového kufříku. naštěstí jsme měl trochu peněz a našel jsem si pěkný pronájem na Kingsleyho bulváru za opravdu rozumnou cenu. akorát jsem nechápal, jak Miriam

přišla na Buchtičku, když na Renie neměla ani podezření. pak

jsem si to dal dohromady. všecko to byly kámošky. komunikovaly spolu, ať už přímo, nebo duchovně nebo jak to spolu vlastně ženy komunikují, když to chlapi nechápou. přidejte

k tomu nějakou menší informaci zvenčí a s chudákem chlapem je ámen. když jsem občas jel po Západní, mrknul jsem se na program klubu. byla tam, Renie Foxová. jenomže tam nevystupovala jako hvězda. jméno hlavní striptérky tam bylo vyvedeno výrazným neonovým nápisem a až pod ním byla Renie a ještě jedna dvě další. ani jednou jsem tam nešel. Miriam jsem ještě jednou potkal, venku před dragstórem.

měla s sebou psa. celého mě poskákal a já jsem se s ním pomazlil a pocuchal jsem ho.

„tak jak to vypadá,“ poznamenal jsem, „psovi chybím.“

„psovi jo. jednou jsem ho za tebou přivedla na návštěvu,

ale než jsem stačila zazvonit, zaslechla jsem nějakou couru, jak se tam chichotá. nechtěla jsem vás rušit, a tak jsme šli domů.“

„to se ti jenom zdálo. u mě určitě nikdo nebyl.“

„nic se mi nezdálo.“

„hele, někdy večer bych se měl zastavit.„

~“ „ne, nechoď. mám prima přítele. má dobrou práci. on pracuje! on se nebojí PRÁCE!„

‚ a s tím se otočili, žena a pes, a opustili mne a můj život

a mé strachy a kroutili při tom prdelema. já jsem zůstal stát

a pozoroval jsem, jak kolem chodí lidi. nikde nikdo nebyl.

stál jsem na rohu. na semaforu byla červená. díval jsem se.

když se ukázala červená, přešel jsem ji, drsnou ulici.

jeden z mých nejlepších přátel, alespoň ho považuji za přítele, jeden z nejskvělejších básníků naší Doby právě ted trpí

depresemi, v Londýně, je v tom, a Řekové to dobře znali, staří národové to znali, a ono to

na člověka padne v kterémkoli věku, ale nejlépe tak v pozdních čtyřiceti, bezmála padesáti, a já to vidím jako Nehybnost, neschopnost pohybu, narůstající nedostatek zájmu a údivu; vidím to jako Postoj Ledově Klidného Muže, ačkoli tomu sotva můžeme říkat POSTOJ, ale aspoň nám to umožní pohlížet na mrtvolu s JISTÝM

humorem; jinak by to bylo až přliš černé. všechny lidi to čas

od času postihuje, tenhle Ledově Klidný Postoj, a nejlépe to

naznačují otřepané fráze jako: „já to prostě nedokážu.“ anebo:

„do prdele s tím vším.“ anebo: „pozdravujte na Broadwayi.“

obyčejně se ale rychle oklepou a opět začnou mlátit manželky a píchat příchod a odchod v práci. avšak můj přítel, ten nedokáže odhodit onen Postoj Ledově Klidného Muže pod gauč jako nějakou dětskou hračku. kdyby to jen šlo! vyzkoušel už lékaře ze Švýcarska, Francie, Německa, Itálie, Řecka, Španělska a Anglie, a ani jeden mu

nedokázal pomoci. jeden ho léčil z nervů, druhý mu píchal

jehličky do rukou a do krku a do zad, tisíce jehliček. „tohle

by mohlo být ono,“ napsal mi, „s těma jehlama by to už sakra mohlo doopravdy vyjít.“ v příštím dopise stálo, že to zkouší u nějakého cvoka s voodoo. v příštím mi vysvětlil, že už

nezkouší nic. Definitivně Ledově Klidný Muž. jeden z nejskvělejších básníků naší doby tvrdne na svojí posteli v mrnavé a špinavé londýnské cimře, hladoví, při životě ho tak tak drží, co mu kdo dá k jídlu, zírá na strop a není schopen napsat nebo vyslovit jediné slůvko, a nakonec mu je jedno, jestli se mu to podaří nebo ne. jeho jméno znají po celém světě. dost dobře chápu a dokážu pochopit, že tento úžasný básník sebou žuchnut do bečky plné hoven, protože co si gamatuji, já jsem se jaksi NARODIL v tom Ledově Klidném Postoji. vybavuje se mi jedna taková situace, jak můj otec, zbabělé a zlé lidské hovado, mě řezal v koupelně takovým dlouhým

koženým opaskem, nebo páskou, jak se tomu taky ř1tá, na

broušení břitev. řezal mě celkem pravidelně; narodil jsem se

jako nemanželské dítě a věřím tomu, že mi dával za vinu

všecky své problémy. někdy se procházel a zpíval si: „dřív

než jsem byl pod pantofli, cinkalo mi ve šrajtofli.“ ale nezpíval často. byl plně zaměstnán mými výprasky. někdy řekněme před dosažením sedmého nebo osmého roku věku téměř

dosáhl toho, že jsem pocit viny cítil já sám. jelikož jsem nechápal, proč mě vlastně bije. velmi usilovně pátrával po důvodu k výprasku. každý týden jsem mu musel sekat trávu, jednou podélně, podruhé příčně, pak jsem musel velkýma nůžkama zastřihnout okraje a když jsem opomenul JEDINÉ

stéblo trávy kdekoli na trávníku před domem i za domem, vymlátil ze mě duši, ztřískal mě až k posrání. po výprasku jsem musel jít ven a pokropit trávníky. ostatní děcka venku hrála

baseball nebo fotbal anebo z nich vyrůstali normální lidé. velká chvíle vždy nastala, když se táta natáhl na trávník a přiložil oko na úroveň stébel. pokaždé se mu podařilo jedno najít. „tam, tam HO VIDÍM! JEDNO JSI VYNECHAL! JEDNO JSI VYNECHAL!“ pak se rozeřval směrem k oknu do koupelny, kde v této fázi vyšetřování vždy stávala má matka, jemná německá dáma: „JEDNO VYNECHAL! VIDÍM HO! VIDÍM HO!“

a pak jsem uslyšel matčin hlas: „ale, on jedno vynechal? á, to

je ale OSTUDA, to je OSTUDA!“ pevně věřím, že mi rovněž

dávala své problémy za vinu. „DO KOUPELNY!“ zařval otec.

„DO KOUPELNY!“ tak jsem odkráčel do koupelny a na scéně

se objevil opasek a začal výprask, ale i když to bolelo jako

čert, já sám jsem se cítil nezúčastněně. ano, skutečně mi to

bylo lhostejné. nic to pro mě neznamenalo. ke svým rodičům

jsem necítil žádnou náklonnost, takže jsem to nepociťoval jako narušení lásky ani důvěry ani vroucnosti. nejtěžší bylo se rozplakat. nechtělo se mi plakat. byla to dřina, jako střMání

trávníku. když mi třeba dali po výprasku a po kropení trávníku polštář, abych si mohl sednout, nechtěl jsem ani jej, a že jsem nechtěl plakat, jednoho dne jsem se rozhodl, že nebudu. slyšet bylo jenom kožený opasek šlehající o moji nahatou prdel. v tom tichu to byl zvláštní a masitý a strašidelný zvuk a já jsem čuměl na koupelnové kachličky. slzy mi vyhrkly, ale

nevydal jsem ani hlásku. přestal mě bít. obvykle mi vysolil tak

patnáct dvacet ran. tentokrát se zastavil u pouhých sedmi nebo osmi. vyběhl z koupelny: „Mámo, Mámo, ten náš kluk je snad ŠÍLENÝ, on nebrečí, když ho řežu!“ „myslíš, že je šílený,

Henry?“ „ano, mámo.“ „ale to je hrůza!“

bylo to teprve poprvé, co se ve mně ZŘETELNĚ projevil

Ledově Klidný Chlapec. bylo mi jasné, že se mnou něco není

v pořádku, ale nemyslel jsem si, že bych byl šílený. zkrátka

a dobře jsem nechápal, jak se lidi můžou tak snadno nasrat

a pak stejně snadno zapomenout na vztek a rozzářit se radostí, a jak můžou mít na VŠEM takový zájem, když všechno je tak nudné.

ve sportech a při hraní se svými vrstevníky jsem nijak nevynikal, protože jsem v tom neměl žádnou velkou praxi. ne že bych byl padavka, nebál jsem se a nebyl jsem tělesně

choulostivý a občas jsem dokonce byl v čemkoli, ve všem

lepší než kdokoli z nich, ale vždy jen nakrátko, prostě mi

na tom nijak nezáleželo. když jsem se bil na pěsti s jedním ze

svých kamarádů, nedokázal jsem se naštvat: bil jsem se ze samozřejmosti. nebylo na vybranou. byl jsem Ledově Klidný. VZTEK a ZUŘIVOST svého protivníka jsem nedokázal pochopit. zjistil jsem, že studuji jeho tvář a jeho chování, byl jsem tím spíš zmaten, než že bych se ho snažil přeprat. tu a tam jsem mu vrazil jednu pořádnou, abych si ověřil, jestli to dokážu, a pak jsem zase upadl do letargie. a na to, jako vždycky, otec vyskočil z domu: „A konec!

Přestaňte se rvát. Hotovo. Kaput! Konec!“

kluci se mého otce báli, rozutekli se do jednoho.

„Ty nejsi žádný chlap, Henry. Zase ses nechal zbít!“

nereagoval jsem.

„Mámo, náš kluk se nechal zbít od Chucka Sloana!“

„náš kluk?“

„ano, náš kluk.“

„ostuda!“

tuším, že nakonec ve mně otec rozpoznal Ledově Klidného Muže, ale celé situace využil jen ke svému prospěchu.

„Děti mají být vidět, ne slyšet,„ prohlašoval. takže se mnou to

bylo v pohodě. neměl jsem co říct. nezajímalo mě to. byl jsem

Ledově Klidný. předtím, potom a nafurt.

v 17 jsem začal pít se staršími mládenci, kteří se potulovali po ulicích a vykrádali benzinky a obchody s kořalkou. mou nechuť ke všemu považovali za absenci strachu a moje nenaříkání měli za oduševnělé chvástání. byl jsem oblíbený a bylo mi to jedno, jestli jsem oblíbený nebo ne. byl jsem Ledově Klidný. stavěli přede mne obrovská kvanta whisky a piva

a vína. vypil jsem všechno. z ničeho jsem se nedokázal ožrat,

definitivně a opravdově ožrat. ostatní padali na zem, rvali se,

zpívali, frajeřili, a já jsem poklidně seděl u stolu a dopíjel další skleničku a cítil jsem se od nich vzdálenější a vzdálenější, cítil jsem se ztracený, ale ne že by to bylo nepříjemné. akorát zářivka a zvuk a těla a ještě něco.

jenomže stále jsem žil s rodiči a bylo to za krize, v roce 1937, pro 171etého nikdo práci neměl. z ulice jsem se vracel domů

stejně tak ze zvyku jako z reality. a klepal jsem na dveře.

jednou v noci máma nahlídla do kukátka a zaječela: „on je

opilý! už zase je opilý!„

a pak jsem uslyšel ten ohromný hlas zezadu z pokoje: „už

ZASE je opilý?„

otec přistoupil ke kukátku: „dovnitř tě nepustím. děláš

ostudu své matce i své zemi.“

„je tady zima. otevři nebo vylomím dveře. šel jsem sem,

abych se dostal pod střechu. to je všechno, co ti na to můžu

říct.“

„ne, synáčku, ty si nezasloužíš být v mém domě. děláš

ostudu své matce i své„

poodstoupil jsem na konec verandy, sklopil jsem rameno

a šel do toho. v mém jednání nebo pohybech nebyla ani špetka vzteku, bylo to takové čistě matematické, jako když se dopočítáte k určitému číslu, tak s ním dál pracujete. prudce

jsem narazil do dveří. nevyrazil jsem je, ale přímo uprostřed

se objevila dlouhá prasklina a zámek byl tak napůl vylomený.

vrátil jsem se na konec verandy a znova sklopil rameno.

„tak dobře, pojď dál,“ řekl otec.

vešel jsem dovnitř, ale z těch výrazů na jejich ksichtech,

z těch sterilních bezvýrazných ohyzdných hrůzných lepenkových výrazů v jejich ksichtech se mi žaludek plný chlastu vzedmul, udělalo se mi špatně, a tak jsem to hodil na ten jejich skvostný koberec ozdobený Stromem života. vybul jsem se, a to fest.

„víš, co se dělá se psem, který se vysere na koberec?“ zeptal se otec.

„ne,“ řekl jsem.

„strčí se mu DO TOHO ČUMÁK, to aby to už NIKDY neudělal!“

nereagoval jsem. otec ke mně přistoupil a chytil mě vzadu

za krk. „a ty jsi pes,“ řekl.

neřekl jsem na to nic.

„víš, co se dělá se psem, že ano?“

tlačil mi hlavu čím dál níž, dolů k mé louži zvratek na Stromu života.

„strčí se mu čumák do jeho sraček, aby se už nikdy, nikdy

neposral.“

moje matka, jemná německá dáma, tam stála ve své noční

košili a mlčky nás pozorovala. odjakživa mě pronásledovala

představa, že chtěla být na mojí straně, ale byla to naprosto

mylná představa, kterou jsem získal někdy v době, kdy jsem

jí cucal bradavky. kromě toho jsem žádnou stranu neměl.

„hele, otče,„ řekl jsem, „NECH TOHO.“

„ne, ne, však viš, co se dělá se PSEM!“

„prosím tě, nech toho.“

dál mi tlačil hlavu níž a níž a níž a níž. nos už jsem měl

málem ve zvratkách. byl jsem sice Ledově Klidný Muž, ale Ledově Klidný Muž znamená Ledově Klidný Muž a ne měkký. prostě jsem neviděl důvod, proč bych si měl nechat strčit nos

do vlastních zvratek. kdyby k tomu důvod byl, strčil bych si

ho tam sám. nešlo zde o ZÁJEM nebo o ČEST nebo o ZLOST,

stran mého nosu šlo mou specifickou MATEMATIKU. byl

jsem, abych použil svůj oblbený výraz, znechucen.

„nech toho,“ řekl jsem, „povídám ti naposled, nech toho!“

strčil mi nos skoro až do zvratek.

rozmáchl jsem se zespoda od země, držel mě pevně pod

sebou, a napálil jsem ho zespoda, přesným, plynulým a majestátním hákem, napálil jsem ho tvrdě a naplno a velmi přesně na bradu a on se těžce, těžkopádně skácel, celé brutální impérium rozstřílené na sračky, konečně, a spadl do pohovky, bác, ruce rozhozené, oči podobné očím nadopovaného zvířete. zvířete? pes se ukázal, a já jsem popošel ke gauči a čekal jsem, až se zvedne. nezvedl se. přes všechen svůj vztek to byl zbabělec. nepřekvapilo mne to. napadlo

mne, že když můj otec je zbabělý, tak pravděpodobně budu

zbabělý i já. ale jako Ledově Klidného Muže mě ani tohle

nezraňovalo. nezáleželo na tom, ani na tom, že mi matka začala nehty škrábat obličej a v jednom kuse vřeštěla: „ty jsi uhodil svého OTCE! ty jsi uhodil svého OTCE! ty jsi uhodil

svého OTCE!“

nezáleželo na tom. a nakonec jsem k ní otočil tvář naplno

a nechal ji, ať mi trhá ksicht a vřeští, drásá mě nehty, rve mi

kusy masa z ksichtu, ta zkurvená krev kapala a crčela a řinula se mi po krku a po košili, a kapky krve a kousky masa dělaly skvrny a fleky na tom zkurveném Stromu života. čekal jsem, už naprosto bez zájmu. pak to ustalo. pak zase znova, jednou nebo dvakrát: „ty jsi uhodil svého otce

svého otce“

„už jsi skončila?“ zeptal jsem se. byla to myslím první slova, která jsem jí řekl za posledních deset let, kromě „ano„

a „ne“.

„ano,“ řekla.

„běž do koupelny,“ ozval se otec z gauče. „ráno se uvidíme. zítra si s tebou promluvím!“

nicméně ráno byl ON Ledově klidným mužem, ale domnívám se, že on neměl na vybranou. často jsem nechával kurvy a kvartýrpichny, aby mi drásaly

obličej, a je to nanejvýš špatný zlozvyk; být ledový neznamená nechat si vládnout šakaly, a kromě toho děti, babičky i silní chlapi sebou nyní cukají, když mi pohlédnou do obličeje. měl bych ale pokračovat. jsem pevně přesvědčen, že tyhle příběhy o Ledovém klidu zajímají víc mě než vás (zájem: matematický způsob tabulace), a tak se je pokusím zkrátit. kristepane. myslím, že velmi zábavný byl (humor: matematický

způsob tabulace. a tohle myslím opravdu vážně.) čas strávený na losangeleské střední škole, někdy v roce 1938? 1937?

někdy v té době? 1936? vstoupil jsem tehdy do Výcvikového

tábora pro záložní důstojníky, aniž bych měl sebemenší zájem

na tom, co dělá armáda. měl jsem takové velikánské jebáky,

obrovské byly, jak grepfrujty, vyrážely mi po celém těle. tehdy měl každý chlapec na vybranou dvě možnosti, bucf vstoupit do výcvikového tábora, nebo dělat tělocvik. slušní a hodní hoši, opravdu jeden vedle druhého, šli do tělocvičny. sráči a podivíni a šílenci, jako já, Ledově Klidní Muži, co jich tam bylo, si zvolili výcvikový tábor. válka přece nebyla nic pro lidi. Hitler byl akorát Charlie Chaplin s divnou hatmatilkou, vyblbující se ve filmovém týdeníku. šel jsem do výcvikového tábora, protože v armádní uniformě mi nebyly vidět jebáky. v teplákové soupravě vidět byly, a to fest. a teď chápejte, nešlo o to, že by MNĚ na jebácích záleželo, šlo o JEBÁKY před NIMA. narušilo by jim to funkci žláz. kdybych byl s někým v jeskyni, Ledově Klidný Muž jako já, na jebácích by nezáleželo, ale něco jiného byly věci, které

se nedají spočítat, jako masy normálních lidí. být Ledově

Klidný neznamená být nerealistický, být Ledově Klidný znamená zůstat Ledově Klidný. cokoli jiného je šlenství. l nechávejte se opruzovat pokud možno co nejméně, abyste

mohli vstoupit do toho, do čeho máte vstoupit. já jsem se nechtěl nechat prudit pohledy lidských očí upřenými na mé zející jebáky. proto jsem se oděl do vojenské uniformy, abych zredukoval rentgenové paprsky. ale po výcvikovém táboře jsem netoužil. byl jsem Ledově Klidný.

tak tady to máme, celý ten zasraný prapor nebo jak se to

jmenuje byl nastoupený, já jsem stále ještě vojín, a na celé

škole teď probíhá jakási soutěž v zacházení s puškou, tribuny

jsou k prasknutí narvané hlupákama, a my stojíme uprostřed,

provádíme všechny ty pohyby, a je horko a já jsem Ledově

Klidný, člověče, je mi to fuk, a tak posloucháme povely a zanedlouho nás zbývá pouze desetina, a já tam pořád ještě stojím, na ksichtě mám obrovské červené nechutné jebáky, na ksichty nejsou uniformy, a je horké horko, a já se snažím vtlouct do hlavy myšlenku, udělej chybu udělej chybu udělej

chybu, ale automaticky jsem mistrem svého oboru, i když je

mi to fuk, ale chybu si nevynutím, a to TAKY proto, že jsem

Ledově Klidný. a zanedlouho zbývají už jen dva lidé, já a můj

kámoš Jimmy. tak Jimmy je srágora a on to POTŘEBUJE vyhrát, bude z toho mít prima pocit. právě tohle mě vlastně napadlo. ale Jimmy to zkurvil. bylo to u povelu „K noze zbraň!„

ne, ten povel proběhl takhle: „K noze“ a po odmlce:

„zbraň!“ už si ani nepamatuji správný manévr na tento povel,

já jsem byl mizerný voják, mělo to do činění něco s nacpáním

závěru pušky do zadnice. ale Jimmy, kterému to nebylo jedno a kterého spousta lidí milovala nebo aspoň měla ráda, tak Jimmy to s tím závěrem posral. a tak jsem tam stál sám, jebáky mi překypovaly přes svědivý tmavězelenošedý vlněný límec, jebáky mi naskakovaly po celé lebce, i ve vlasech na temeni hlavy, a na slunci bylo horko a já tam stál, bez zájmu, ani šťastný, ani nešťastný, nic, prostě nic. krasotinky na tribunách oplakávaly svého chudáčka Jimmyho a jeho matka a otec svěsili hlavy a nechápali, jak se to mohlo stát. mně se rovněž podařilo pomyslet si, chudák Jimmy, ale dál už jsem

přemýšlet nedokázal. šéfem výcvikového tábora byl nějaký

plk. Muggett, člověk, který prožil celou svou kariéru v armádě. přistoupil ke mně, aby mi připnul medaili na košili, která

kousala. měl velmi, velmi posmutnělý výraz. myslel si o mně,

že jsem ztracená existence, že mám v hlavě piliny, a já jsem

si zase myslel, že je šílený. připnul mi medaili a natáhl ke

mně ruku. potřásli jsme si a já jsem se usmál. dobrý voják se

nikdy neusmívá. tím úsměvem jsem chtěl vyjádřit, že je mi

jasné, že se to všechno posralo, a že nechápu, jak se to mohlo stát. pak jsem

odpochodoval zpátky ke své kompanii, ke své rotě, ke své četě, ke své kurva kdoví co. a pak nás podplukovník požádal o pozornost. Jimmyho příjmení bylo Hadford nebo tak nějak. asi tomu nebudete věřit, ale opravdu se to stalo. podplukovník oznámil mužstvu: „rád bych poblahopřál vojínu Hadfordovi, že se dostal tak

daleko v soutěži v ovládání zbraně.“

a potom: „pohov!„

a potom: „rozchod!“ nebo „četo odchod!“ nebo takovou

nějakou pitomost.

sledoval jsem, jak se všichni ostatní baví s Jimmym. mně

nikdo neřekl nic. pak jsem viděl, jak Jimmyho rodiče sešli

z tribuny a objali ho. moji rodiče tam nebyli. sešel jsem z placu a vydal se do ulic. sundal jsem si medaili a kráčel jsem po ulici, drže ji v ruce. a poté jsem ji bez zahořklosti, obav, radosti, beze zlosti nebo konkrétního důvodu odhodil do odvodňovacího kanálu před jedním obchodem. Jimmy byl o několik let později sestřelen nad kanálem La Manche. jeho bombardér dostal těžký zásah a on nařídil posádce, ať vyskočí padákem. sám se pokusil opatrně doletět se svým letadlem

zpátky do Anglie. nepodařilo se mu to. někdy v té době jsem

žil ve Philadelphii a měl jsem modrou knížku, a píchal jsem

140kilovou kurvu, která vypadala jako obrovitánské prase

a rozrazila mi všechny čtyři nohy u postele, a během celé akce sebou mlela a potila se a prděla. mohl bych pokračovat donekonečna a zahrnovat vás epizodami ze života Ledově Klidného Muže. není zas tak úplně pravda, že mi na ničem NEZÁLEžÍ anebo že se nikdy nezlobím ani nenávidím anebo že nikdy v nic nedoufám a nikdy nemám radost. rozhodně nechci tvrdit, že jsem ZCELA bez

vášní nebo pocitů nebo čehokoli. jenom je mi divné, že ve

svých pocitech, ve svých myšlenkách, svých způsobech jsem

tak podivně jiný a protichůdný, oproti svým bližním. podle

všeho zdání k nim nikdy nebudu moci patřit, a tak jsem ze

společnosti vytěsněn, na základě její volby a mých způsobů.

prosím nechoďte spát a dovolte mi to ukončit dopisem, dopisem od mého přítele básníka z Londýna, který popisuje svou zkušenost, jaké je to být Ledově Klidným Mužem. napsal mi:

„jsem v takovém kulatém akváriu, rozumíš, obrovském

akváriu a ploutve mám slabounké a nedokážu tak obeplout

tohle velké podmořské město. dělám, co mohu, ačkoli kouzlo bezpochyby pominulo. zatím se nezdá, že bych se dokázal sebrat a vymanit z téhle apatie & nabrat ,inspiraci‚, já nepíšu, já nemrdám, hovno dělám. nemohu ani pít, ani jíst, nemohu se nakopnout. nic než apatie. a také zádumčivost. nic snad

nyní nefunguje. bude to dlouhý zimní spánek, dlouhá černá

noc. zvykl jsem si na slunce, na jasné & oslnivé slunce Středozemí, na život na pitomém okraji sopky, jako v řecku, kde aspoň bylo světlo, kde byli lidé, bylo i to, čemu se říká láska. nyní, nic. ksichty čtyřicátníků. mladé ksichty, jež neznamenají nic, jež tě míjí, usmívají se, zdraví. ach jo, studená šedá tma. starej poeta v prdeli ztvrdl. do Styx sebou mrdl. do huby

si prdl. od doktorů do špitálů, vzorky hoven, vzorky chcanek,

& pořád ty samé zprávy, testy jater & slinivky břišní nedopadly dobře: jenomže nikdo neví, co s tím, jen já vím. nezbývá než dostat se z téhle džungle & narazit si nějakou mýtickou mladičkou krásku, nějakou roztomilou věc na doma, která se o mne bude starat, bude si klást minimální požadavky, bude vřelá & tichá, moc toho nenapovídá. kdepak je?

vždy bych ji sakra nemohl dost dobře dát, co by chtěla, nebo snad ano??? je zkrátka možné, pochopitelně, že to je vše, co potřebuji. ale jak a kde to najít? kéž bych byl tvrdší. mohl

bych si sednout & začít to všechno znova, od začátku, hodit

to všechno na papír, silnější, čistější, ostřejší než předtím. jenomže právě se něco vytratilo, a já se vykrucuji, snažím se získat čas. nebe je černorůžové a o tři čtvrtě na pět odpoledne se zardělo. město hlučí za oknem. v zoo se procházejí vlci. tarantule dřepí vedle štírů. trubci obsluhují včelí královnu.

mandril na větvi se zlomyslně šklebí a mrská špinavé banány

a jablka na šílené děti, které se mu posmívají. mámli na kahánku, chci se ještě vyjet do kalifornie, dolů pod 1. a., někam daleko, k pobřeží, někam na pláž, blízko Mexiku. ale to je

sen. ale rád rád bych ho nějak uskutečnil. avšak všechny ty

dopisy, které dostávám ze států, mi posílají básníci & spisovatelé; kteří už tady byli, na této straně Atlantiku, & všichni mi líčí, jak je to tam doma všechno prohnilé, jak je to nechutné

atd. já nevím, stejně si to nemohu dovolit, finančně, poněvadž všichni mí příznivci jsou zde, a kdybych se vrátil, zapomněli by na mne, jako že tady jsou víceméně rádi, že jsou mi nablízku. ano, tělo chátrá, ale držím se. odpust, strašně stupidní stránky. chybí mi inspirace, nedokážu se vyburcovat. jenom civím na účty od doktorů & na jiné účty & na černé nebe, černé slunce. snad se něco změní, brzy změní tak je to se mnou. tra la la, neklesejme na duchu. měj se, kamaráde.“

podepsáno „X“ (Známý básník vydavatel.)

tak můj přítel z Londýna to vyjadřuje mnohem lépe než já,

ale tak dobře, tak moc dobře vím, o čem hovoří. a svět plný

energických podnikavců, kterým se za pochodu kymácejí

mozky do stran, by jenom odsoudil naši zahálčivost či jakousi ostudnou lenost či nečinnou sebelítost. nejde však ani o jedno z toho. jenom člověk v kleci zledovění to zná. musíme ale do prdele udělat vše, co je v našich silách, a čekat. čekat na co? tak se mějte, kamarádi. i trpaslíkovi se může postavit, a já jsem Mataeo Platch a Nichlos Combatz zároveň, a jen Marina, moje dcerunka, mi může přinést světlo v pravé poledne, neb slunce nepromluví. a nahoře na náměstích mezi poslední přístavbou a vozovnou tramvají sedí v kruhu staříci a pozorují holuby, sedí v kruhu celé hodiny a pozorují holuby a pozorují hovno. jsem ledově klidný, ale plakat umím. a v noci se budeme potit během nesmyslných snů. jen jedním

směrem můžeme jít. tra la la la. la la. la.

seznámil jsem se s ní v jednom knihkupectví. měla hodně

krátkou přiléhavou sukni, extrémně vysoké podpatky, a prsa

jí byla dost zřetelně vidět i pod volným modrým svetrem. měla ostře řezaný obličej, strohý výraz, nebyla nalíčená a spodní ret jí jakoby nějak divně visel. ale díky tělu, jaké měla, byste jí odpustili leccos. nejdivnější ale bylo, že se kolem ní neochomýtal nějaký ramenatý samec, který by ji hlídal. a pak

jsem spatřil její oči, kristepane, vypadala, jako kdyby vůbec

neměla panenky, jen někde hluboko probleskovala taková

tma. stál jsem tam a pozoroval ji, jak se chvilku co chvilku

předklání a bere si knihy zespoda anebo jak se natahuje pro

knihy nahoru. krátká sukénka se jí vysunovala nahoru a ukazovala mi macatá a magická stehna. probírala se knihami o mystice. odložil jsem tu svou, Jak utahat koně, a šel za ní.

„promiňte,“ ozval jsem se, „jsem přitahován jako magnetem.

bojím se, že to bude vašima očima.“

„úděl je Bůh,„ řekla.

„vy jste Bůh, Vy jste můj Úděl,„ odvětil jsem. „mohu vás

pozvat na skleničku?“

„jistě.„

šli jsme vedle do baru a zůstali jsme tam až do zavíračky.

mluvil jsem s ní po jejím, usoudil jsem, že to bude nejlepší

metoda. byla. vzal jsem ji domů. v posteli byla parádní. naše

námluvy trvaly asi tři týdny. když jsem ji požádal o ruku,

dlouze se na mne zadívala. dívala se na mne tak dlouho, až

jsem myslel, že zapomněla otázku.

nakonec promluvila: „no, dobrá. avšak já tě nemiluji. já jen

cítím, že si tě musím vzít. kdyby to byla pouze láska, odmítla bych ji, pouhou lásku. protože rozumíš to by nedopadlo moc dobře, nicméně co musí být, to musí být.“

„v pohodě, prdýlko,“ řekl jsem.

po svatbě všechny ty krátké sukýnky a vysoké podpatky

zmizely a ona začala chodit v takových dlouhých rudých

manšestrových šatech až po kotníky. ty šaty nebyly nejčistší.

a k nim nosila roztrhané modré pantofle. v tomhle chodila

i na ulici, do kina, kamkoli. a hlavně u snídaně si oblíbila strkat rukávy těch svých šatů přímo do chleba s máslem.

„hej!“ upozorňoval jsem ji, „budeš celá od másla!“

nereagovala. podívala se z okna a vydechla: „ÓÓÓÓÓÓÓ!

ptáček! na stromě je ptáček! VIDĚL JSI ho, toho ptáčka?„

„jo.

anebo: „ÓÓÓÓÓÓÓ! PAVOUK! podívej na toho Božího

tvorečka! já pavouky prostě miluju! nechápu, jak se jich lidé

mohou štítit! štíUš se pavouků, Hanku?„

„nemám o nich věru valné mínění.“

po celém bytě jsme měli pavouky a brouky a mouchy

a šváby. Boží tvorové. hospodyňka to byla strašná. prohlásila, že starat se o domácnost nemá význam. podle mě byla prostě líná. a taky jsem si začal uvědomovat, že je trošku

praštěná. musel jsem si najmout služku na plný úvazek, Felicii. manželka se jmenovala Yvona.

jednou večer jsem přišel domů a našel jsem je, jak potírají

zrcadla zezadu jakousi mastičkou a mávají nad nimi rukama

a říkají divná slova. obě vyskočily, sebraly zrcadla, zaječely,

utekly a schovaly je.

„ničí zrak nesmí padnout na kouzelné zrcadlo, jen toho,

komu patří,„ řekla moje žena Yvona.

„je to tak,“ kývla služka, Felicie. Felicie přestala uklízet

v domě. prohlásila, že to nemá význam. musel jsem si ji ale

držet, protože v posteli byla skoro tak dobrá jako Yvona,

a kromě toho to byla skvělá kuchařka, i když jsem si někdy

nebyl úplně jistý, co mi to vlastně uvařila.

když čekala naše první dítě, tak jsem si povšiml, že se chová ještě podivněji než předtím. pravidelně mívala takové divné sny. prozradila mi, že se v ní pokoušel usadit démon. v jejím nitru. popsala mi ho, syčáka. ta šelma se jí objevila ve dvou podobách. první byl muž velmi podobný mně samotnému. to druhé bylo stvoření s lidskou tváří, kočičím tělem a orlími pařáty a netopýřími křídly. nemluvilo to s ní, ale když se na to dívala, zmocňovaly se jí divné představy. zmocnila se

a jí taková podivná představa, že já jsem zodpovědný za všechna její trápení, a to v ní vyvolávalo nepřekonatelnou potřebu ničit. už nešlo o šváby nebo mouchy nebo mravence nebo

špínu v koutech, ale o věci, které mě stály peníze. vytrhávala dveře ze skříní, strhávala rolety, pálila záclony a gauč, házela toaletní papír přes pokoj, nechala přetéct vanu a vytopíla celý kvartýr, vedla strašně dlouhé meziměstské hovory s lidmi, které sotva znala. když ji to popadlo, nezbývalo mi než jít do postele s Felicií, zkusit zapomenout, dát si 3 nebo

4 čísla a vyzkoušet všechny finty popsané v literatuře.

nakonec jsem ji donutil zajít k psychiatrovi. řekla na to:

„jistě, žádný problém, ale je to pěkný nesmysl. problém je

v tvojí hlavě: ty jsi démon a TY jsi šílený!“

„dobře, brouku, ale zajdeme se za ním podívat, jo?“

„počkej v autě. budu hned.“

počkal jsem. vyšla v minisukni, v lodičkách na vysokých

podpatcích, v nových nylonkách, dokonce se i naučila. poprvé od svatby se učesala.

„dej mi pusu, kotě,“ řekl jsem, „mám ho jako šutr.“

„ne. jedeme k psychiatrovi.“

u psychiatra se nemohla chovat normálněji. o démonovi

ani slovo. smála se stupidním vtípkům a ani jednou nezablouznila a nechala doktora, ať převezme iniciativu. prohlásil ji za tělesně i duševně zdravou. já jsem věděl, že tělo má zdravé.

dojeli jsme nazpátek a ona vběhla do domu a minisukni a lodičky vyměnila zpátky za špinavé rudé šaty. vrátil jsem se do postele za Felicií.

i po narození našeho prvního dítěte (mojeho a Yvoniho)

Y. nepřestávala z hloubi duše věřit v démona, a on se jí dál

zjevoval. schizofrenie postupovala. jédnu chvíli byla klidná

a hodná, vzápětí se z ní stala taková líná koza, užvaněná, tupá, bezohledná a dost nepříjemná. prostě ji to popadlo, blouznila, mlela nesmysly, nemělo to

hlavu ani patu.

někdy se postavila do kuchyně a najednou bylo slyšet takový škaredý řev, hodně hlasitý řev, znělo to jako mužský

hlas, hodně ochraptělý hlas.

šel jsem do kuchyně a zeptal se: „co se děje, miláčku?“

„no to jsem z toho kurva vůl.“ nalil jsem si pořádného panáka, šel jsem do obýváku a sedl si do křesla. jednoho dne se mi podařilo do domu propašovat psychiatra, když zrovna ujížděla. potvrdil, že se jedná o psychózu, a doporučil mi, abych ji svěřil do péče ústavu pro choromyslné. podepsal jsem potřebné papíry a vyžádal si slyšení. opět vyšla v krátké sukýnce a v lodičkách. jenomže tentokrát nehrála tuctovou přihlouplou holku. nahodila image intelektuálky. předvedla oslnivý projev na obhajobu svého duševního zdraví. vyučila mě jako ničemu snažícího se zbavit manželky.

podařilo se jí znevážit svědectví několika svědků. zmátla dva

soudní lékaře. soudce po konzultaci s lékaři prohlásil: „Soud

neshledává tyto důkazy jako dostatečné k hospitalizaci paní

Radowské. žádost se tedy zamítá.“

odvezl jsem ji domů a počkal, až se převlékne zpátky do

svých špinavých rudých šatů. když vyšla z ložnice, řekl jsem

jí: „ať se propadnu, jestli ze mne neděláš blázna!“

„ty JSI šílený,“ odvětila, „a proč už jsi dávno neskočil do

postele za Felicií a nepokusil se odreagovat své potlačené

pudy?“

poslechl jsem ji na slovo. tentokrát nás Y. sledovala, stála

u postele, usmívala se a kouřila stovku cigaretu ze slonovinové špičky. možná dospěla ke konečnému klídku. docela se mi to zamlouvalo.

ale den na to, když jsem přijel domů z práce, mě na cestě

před barákem čekal správce: „pane Radowski! pane Radowski, vaše žENA

vyprovokovala několik hádek a rvaček se sousedy. ve vašem domě vymlátila všechny okna. musím vás

požádat, abyste se odstěhovali!“

tak jsme se všichni sbalili, já, Yvona a Felicie, a odjeli jsme

k Yvonině mámě do Glendale. bábrle byla úplná pohodářka,

jenže všechno to zaříkávání a kouzelná zrcadla a pálení kadidla jí pěkně pocuchalo nervy, tudíž nám navrhla, abychom odjeli na farmu nahoře u Frisca, která ji patřila. dítě jsme nechali u babičky a vydali jsme se na cestu, ale jak jsme tam dorazili, ukázalo se, že stavení obývá takový velký chlápek s černým plnovousem, stál ve dveřích, jistý Poslední Benson, jak se nám představil, a řekl: „na týhle půdě jsem strávil celej život, a nikdo mě nedonutí vodtud vodejít, NIKDO!“ měl dobrý metr devadesát a skoro 150 kilo a nebyl to žádný starý prd, a tak jsme si pronajali barák hned za rohem a zahájili právní operace.

hned první noc se to stalo. hustil jsem to do Felicie, tentoval jsem novou postel, a tu jsem zaslechl příšerné sténání

a vzlykání odněkud odvedle a zvuky, jako kdyby někdo štípal pohovku v obýváku.

„Yvona je patrně rozrušená,“ podotkl jsem, „hned jsem

zpátky.“

byla rozrušená, v pohodě. Poslední Benson to do ní hustil, řítil se na konečnou. bylo to děsivé. měl ho jak za čtyři. vrátil jsem se do ložnice a přispěl svou troškou do mlýna.

ráno jsem Yvonu nemohl najít. „to by mě teda zajímalo,

kde se ta pitomá coura toulá?“

až když jsem seděl s Felicií u snídaně, vykoukl jsem z okna

a zahlédl Yvonu. měla na sobě takové džíny a pánskou zelenošedou flanelovou košili a hrabala se v hlíně a Poslední klečel hned vedle ní a oba něco vytahovali ze země a strkali do košíků. vypadalo to jako tuřín. Poslední si našel ženskou pro sebe. „ježišmarjá,“ vyjekl jsem, „padáme. pryč odsud, a rychle!“

spakovali jsme se. když jsme dorazili do L. A., zaplatili

jsme si pokoj v motelu, než si najdeme pronájem. „do prdele,

drahoušku,“ řekl jsem, „máme po starostech! to si nedokážeš

představit, co jsem si vytrpěl!“

na oslavu jsme si koupili litr whisky, pak jsme se pomilovali a šli jsme v klidu chrápat. vzbudil mě Feliciin hlas. „Ďáble ohavný, jenž mne sužuješ!“ křičela. „Cožpak nedáš pokoj na této

straně hrobu? Ty‘s uchvátil mou Yvonu, a nyní pronásleduješ mne až sem! Odejdi z tohoto světa, Démone! Odstup! Navždy opusy nás!“

posadil jsem se v posteli. podíval jsem se tam, kam zírala

Felicie, a asi jsem to uviděl, takový velký ksicht, tak nějak

rudě žhnoucí uprostřed a oranžově na okrajích, jako rozžhavené uhlí. mělo to zelené rty a z huby tomu trčely dva dlouhé zažloutlé zuby, hlavu to mělo hustě porostlou matně

žhnoucími vlasy, a navíc se to šklebilo. dívalo se to na nás

dole jako na sprostý vtip.

„kurva, to jsem z toho vůl,“ řekl jsem.

„kliď se!“ promluvila Felicie, „ve Svatém Jménu Všemohoucího Ja a ve jménu Buddhy a ve jménu tisíce bohů tě proklínám a vyhošťuji z našich duší ode dneška navěky a deset tisíc let navíc!“

rozsvítil jsem zářivku.

„to je tou whisky, brouku. hodně špatná whisky a navíc ta

únavná dlouhá jízda až sem.“

mrkl jsem se na hodinky. půl druhé ráno. potřeboval jsem

se napít, jako prase, a to hned. začal jsem se oblíkat.

„kam jdeš, Hanku?“

„koupit kořalku. ted‘ to bodne. musím tu držku vypláchnout z hlavy. co je moc, to je moc.“

už jsem byl s oblíkáním hotový.

„Hanku?“

„jo, prdýlko?“

„něco bych ti měla říct.“

„jasně, prdýlko. tak to vyklop. musím do krámu. hned

jsem zpátky.“

„jsem Yvonina sestra.“

„fakt jo?“

„ano.“

naklonil jsem se a políbil ji. pak jsem šel ven a nasedl do

auta a jel jsem. pryč. flašku jsem sehnal mezi Hollywoodem

a Normandii a pak jsem pokračoval na západ. motel byl vzadu na východě. skoro u Vermontské ulice. víte, na takového Posledního Bensona nenarazíte každý den, hlavně s takovým

utahovákem, občas se musíte na tyhle šílený ženský vykašlat

a dát se zase do kupy. prcina může mít cenu, jakou žádný

chlap nezaplatí. však on se najde nějaký trouba, který sbalí

tu, co jste pustili k vodě, takže nač se trápit pocity viny, že

jste ji opustili.

zastavil jsem u takového jako hotelu blízko Révové ulice

a pronajmul si pokoj. zatímco jsem čekal na klíč, všiml jsem

si takového kousku sedícího v hale. sukni měla vyhrnutou až

na prdel. to přehnala. nemohla odtrhnout pohled od flašky

v tašce. já jsem nemohl odtrhnout pohled od její prdele. to

přehnala. když jsem vlezl do výtahu, hupsla za mnou. „to vypijete celou tudle flašku sám, pane?“ „doufám, že nebudu muset.“ „nebudete.“ „skvěle.“

výtah dorazil až nahoru. vyhoupla se ven a já jsem pozoroval, jak se natřásá, jak klouže chodbou. celého mě roztřásla a rozechvěla.

„na klíči je pokoj 41,“ řekl jsem.

„o. k.

„mimochodem, nezajímáš se o mystiku, létající talíře, éterické armády, čarodějnice, démony, okultní učení a kouzelná

zrcadla?“

„vovo co esli se zajímám? co to jako má bejt?“

„pusť to z hlavy, kotě!“

nesla se přede mnou, podpatky jí klapaly, celé tělo se jí

kolébalo matně osvětlenou chodbou. nemohl jsem se dočkat.

našli jsme pokoj 41. odemkl jsem dveře, našel jsem vypínač,

našel jsem 2 skleničky, vypláchl jsem je, nalil jsem whisky,

podal jsem jí skleničku. sedla si na pohovku. ležérně si hodila nohu přes nohu a usmála se na mne přes skleničku. tak to bude v pohodě.

nakonec.

na chvilku.