Meg Cabot

Heather Wellsová 01. Velikost L: Pár kil navíc nikoho nezabije

1

Jen kouknu na tebe

a jsem hned bez sebe.

To je ta sladká horečka.

Jsi sladkej jako med,

lásko tě sníst chci hned,

to je ta sladká horečka.

Kašlu na diety,

Teď jsi tu se mnou ty,

To je ta sladká horečka.

„Sladká horečka“

Zpěv: Heather Wellsová

Text/Hudba: Valdez/Caputo

Z alba Sladká horečka

Cartwright Records

„Ehm, promiňte. Je tu někdo?“ Dívka v kabince vedle mě má hlásek jako veverka. „Haló?“

Zní to přesně, jako by mluvila veverka.

Slyším, jak se k ní blíží prodavač, klíče na řetízku mu při každém kroku melodicky zacinkají. „Už jsem tady. Můžu vám nějak pomoct?“

„Jo.“ Dívčin hlas zbavený těla, i když pořád zní jako hlásek veverky, přeletí přepážku mezi našimi dvěma kabinkami. „Poslyšte, máte tady nějaký džíny ve velikosti menší, než je tahle nejmenší?“

Strnu, v džínách, do nichž se snažím nasoukat, mám zatím jen jednu nohu. Páni. Zdá se mi to, nebo právě zazněla hluboká existenciální otázka? Protože co může být menší než to, co je nejmenší? To se dostáváme do záporných hodnot, no ne?

No dobře, už je to nějaký ten pátek, co jsem měla na škole matiku. Ale i tak si pamatuju, že jsme si kdysi kreslili takovou osu a ta měla uprostřed nulu a…

„Protože,“ vysvětluje veverčí hlásek Menší než nejmenší prodavači, „já normálně u tyhle značky nosím XS. Jenže vy tady píšete velikost XXS a ty džíny na mně totálně plandaj. Přijde mi to nějaký divný. Vím naprosto jistě, že jsem od tý doby, co jsem tu byla naposledy, nezhubla.“

Menší než nejmenší má pravdu, dojde mi, když se dosoukám do džin, které si právě zkouším. Už se ani nepamatuju, kdy jsem se do kalhot velikosti S narvala naposledy. Nojo, dobře, tak teda pamatuju. Ovšem na to období nevzpomínám zrovna s láskou.

Čím to jenom bude? Normálně nosím dvaačtyřicítku, tedy velikost L… jenže tady jsem si velikost L zkusila a z těch kalhot jsem málem vypadla. A totéž se mi stalo i s velikostí M. Je to vážně zvláštní, protože poslední dobou jsem rozhodně žádnou dietu nedržela, leda byste počítali to, že jsem si dneska při snídani do svého obvyklého ranního latté nasypala místo cukru umělé sladidlo.

Je mi ale naprosto jasné, že ta bageta se smetanovým sýrem a slaninou, kterou jsem k tomu přikusovala, účinky umělého sladidla hravě vyrušila.

Do tělocvičny jsem poslední dobou taky ani nepáchla. Ne že bych necvičila, to samozřejmě ano. Jenom prostě necvičím v tělocvičně. A vůbec, člověk spálí chůzí stejný počet kalorií jako běháním. Takže proč běhat? Už dávno jsem si spočítala, že když kolem oběda zajdu do sýrařského obchodu Murray’s o pár ulic dál, abych zjistila, jaké sendviče tam zrovna mají, trvá mi ta procházka přesně deset minut.

A procházka od Murray’s k butiku Betsey Johnsonové na Wooster Street, kde se chci podívat, na co jsou slevy (miluju její věci ze strečového sametu!), to máme dalších deset minut.

A pak se od butiku na Broadwayi vydám do Dean & Deluca, abych si tam dala po obědě kapucino a abych zjistila, jestli mají tu pomerančovou kůru v čokoládě, co ji tak miluju, to máme dalších deset minut.

A tak dále, a než se člověk vzpamatuje, má za sebou celých šedesát minut cvičení. Kdo říká, že se ta nová vládní doporučení, že se člověk má denně alespoň hodinu hýbat, dají jenom těžko dodržovat? Když to dokážu já, dokáže to každý.

Na druhou stranu je možné, abych díky všem těm procházkám dokázala ode dne, kdy jsem si naposledy kupovala džíny, zhubnout o celé dvě velikosti? Jistě, od té doby, co musely čokoládové pralinky v plechovce na cukroví na mém stole uvolnit místo bezplatným prezervativům ze Studentského zdravotního střediska, omezila jsem svou denní dávku tuků o dobrou polovinu. Ale stejně je to divné.

„Víte, slečno,“ říká prodavač veverce Menší než nejmenší, „tyhle džíny jsou elastické. To znamená, že si musíte zkusit kalhoty o dvě velikosti menší, než normálně nosíte.“

„Cože?“ Menší než nejmenší zní naprosto zmateně.

Vůbec se jí nedivím. Jsem na tom stejně. Znovu se mi před očima objevuje číselná osa.

„Víte, to je tak,“ vysvětluje prodavač trpělivě, „jestli normálně nosíte strečové džíny velikosti XS, u těchhle byste si měla zkusit XXXS.“

„Tak proč tam prostě nenapíšete tu normální velikost?“ vyptává se Menší než nejmenší, vcelku logicky, alespoň podle mého názoru. „Jako že když je XXXS ve skutečnosti XS, proč na ty kalhoty prostě nedáte cedulku XS?“

„My tomu říkáme ‚zeštíhlující číslování‘,“ ztiší prodavač dramaticky hlas.

„Jakýže číslování?“ diví se Menší než nejmenší, dokonce promluví i hlubším hlasem. Tedy alespoň do té míry, do jaké je veverka schopná hlubším hlasem promluvit.

„Však víte,“ špitá prodavač Menší než nejmenší do ouška. Ale já ho stejně slyším. „Ty korpulentnější zákaznice jsou blahem bez sebe, když se vejdou do velikosti S. Ve skutečnosti ale samozřejmě pořád mají velikost L, chápete?“

Tak počkat. Cože to řekl?

Rozrazím dveře své kabinky, ještě než mám čas si to pořádně promyslet.

„Já mám taky elko,“ slyším sama sebe vybafnout na prodavače, který vypadá vyplašeně. A není divu, řekla bych. Ale stejně… „Co je na tom špatnýho, když má člověk velikost L?“

„Nic!“ zpanikaří prodavač. „Vůbec nic. Chtěl jsem jenom říct…“

„Velikost L je totiž velikost, kterou nosí většina Američanek,“ poučím ho. Tohle vím, protože jsem si to právě přečetla v časopise People. „Chcete tím snad naznačit, že my všechny nemáme průměrnou postavu, ale že jsme tlustý?“

„Ne,“ vyhrkne prodavač. „Ne, nic takového jsem tím nemyslel. Já jenom…“

Dveře kabinky vedle té mojí se otevřou a já poprvé spatřím majitelku veverčího hlasu. Je ve stejném věku jako děti, které potkávám v práci. Ona nejenže jako veverka zní, všimnu si. Ona jako veverka tak trochu i vypadá. Víte, jak to myslím. Roztomilá. Energická. Dost malá na to, aby se vešla normálně velké holce do kapsy.

„A jak si to představujete, že její velikost ani nevyrábíte?“ navážím se dál do prodavače a trhnu palcem směrem k Menší než nejmenší. „Víte, řekla bych, že to už je lepší mít průměrnou postavu než vůbec neexistovat.“

Menší než nejmenší vypadá, že jí ta myšlenka vyrazila dech. Ale pak se vzpamatuje. „Hm. To teda jo!“ zamračí se na prodavače.

Prodavač nervózně polkne. Je to dokonce i slyšet. Není pochyb o tom, že má dneska fakt mizerný den. Po práci určitě zapadne do nějakého baru a tam bude všem vyprávět: „A pak se do mě ty ženský začaly navážet kvůli zeštíhlujícímu číslování… Bylo to příšerný!“

Nám teď řekne jenom: „Já, ehm, já se teď, ehm, půjdu podívat, jestli ty džíny, o které máte zájem, ehm, nemáme vzadu ve skladu.“

A žene se pryč.

Podívám se na Menší než nejmenší. Ona se podívá na mě. Je jí asi tak dvaadvacet a má velmi světlé vlasy. I já mám světlé vlasy, trochu mi v tom pomáhá Lady Clairol, ovšem dvacítku jsem už před pár lety nechala za sebou.

Nicméně je jasné, že když odhlédneme od rozdílů ve věku a objemu, Menší než nejmenší a já jsme svázány poutem, které se nikdy nepřetrhne: obě nás pekelně vytočilo zeštíhlující číslování.

„Vezmete si je?“ zeptá se mě Menší než nejmenší a bradou ukáže na džíny, které mám na sobě.

„Asi jo,“ odpovím. „Nový džíny prostě potřebuju. Ty starý mi v práci někdo poblil.“

„Proboha,“ vyděsí se Menší než nejmenší a svraští svůj veverčí čumáček. „Kde to pracujete?“

„Ale,“ odvětím, „na koleji, teda v domově studentů. Dělám tam zástupkyni vedoucí.“

„Fáákt?“ Menší než nejmenší to očividně zaujalo. „Na New York College?“ Když přikývnu, Menší než nejmenší vypískne: „Já věděla, že vás odněkud znám! Já dokončila studia na New York College vloni. Na který děláte koleji?“

„Ehm,“ pronesu nejistě. „Začala jsem tam pracovat teprve letos v létě.“

„Fáákt?“ Menší než nejmenší vypadá zmateně. „To je divný. Protože vy mi připadáte děsně povědomá…“

Než mám šanci jí vysvětlit, proč jí asi připadám tak povědomá, rozezní se můj mobilní telefon úvodními tóny refrénu písničky Vacation (Dovolená) od skupiny Go-Go (zvolila jsem si ji do mobilu jako bolestnou připomínku toho, že mně nikdo žádnou nedá, tedy dovolenou, dokud si v práci neodbudu šest měsíců zkušební lhůty, což znamená, že si počkám ještě další tři měsíce). Podle čísla na displeji mobilu zjistím, že mi volá šéfová. A to je, prosím, sobota.

Což znamená, že to bude něco vážného. Nebo ne?

Problém je, že to asi nic vážného nebude. Víte, je pravda, že mám svoji novou práci moc ráda, a tak dále, mít na starosti studenty z bakalářského programu je prima, protože ty děti jsou strašně nadšené pro věci, na které spousta lidí ani nepomyslí, například pro osvobození Tibetu nebo pro to, aby tovární dělnice měly placenou mateřskou dovolenou.

Jenže práce ve Fischer Hall má jednu zásadní nevýhodu: bydlím totiž hned za rohem. Takže jsem neustále o dost víc po ruce, než by bylo podle mého názoru záhodno. Jedna věc totiž je, když vám mimo pracovní dobu volají domů, protože jste doktor a potřebuje vás některý z vašich pacientů.

Ovšem když vám mimo pracovní dobu volají domů proto, že automat na kolu někomu sežral drobné, nikdo nemůže najít formuláře žádosti o náhradu škody a vy máte dorazit do práce a pomoct je hledat, je to něco jiného.

Ačkoli uznávám, že někteří lidé by ve stejné situaci mohli mít pocit, že se jim splnil životní sen. Znáte to, někomu může připadat úžasné, že to má do práce tak blízko, že tam může bez problémů zaskočit, kdykoli dojde k nějaké drobné krizi. A zvlášť neuvěřitelné je tohle v New Yorku. Moje cesta do práce totiž trvá dvě minuty, a to pěšky (takže ke svému dennímu objemu cvičení můžu připsat další čtyři minuty).

Lidé by si ale měli taky uvědomit, že zas až takový zázrak to není, protože vydělávám pouhých 23 500 dolarů za rok (po odečtení městských a státních daní je to zhruba 12 000 dolarů) a v New Yorku si za 12 000 dolarů ročně koupíte tak akorát občas slušné jídlo a možná džíny jako tyhle, za které teď hodlám utratit hromadu peněz, ať už podléhají zeštíhlujícímu číslování nebo ne. Rozhodně bych si s tímhle platem nemohla dovolit bydlet na Manhattanu, kdybych neměla vedlejšák, který mi pokryje nájem. Nemám šanci dostat ubytování přímo na koleji, tedy ve studentském domově, protože právo bydlet zadarmo na koleji, kde člověk pracuje, získávají pouze vedoucí koleje, a nikoli jejich zástupci.

Nicméně stejně to mám z domova do Fischer Hall tak blizoučko, že má moje šéfová pocit, že mi může zavolat a požádat mě, abych se „stavila“, kdykoli ji napadne, že by mě mohla potřebovat.

Jako například tohohle jasného a slunečného nedělního odpoledne v polovině září. Zrovna jsem si vyrazila koupit džíny, protože ty staré vzaly za své včera, když jsem seděla na bobku a měřila puls jednomu prvákovi, který v hospodě Zhulená vrána vypil nepřiměřené množství limonády obohacené alkoholem. A on si zrovna tenhle okamžik vybral k tomu, aby se převalil na bok a pozvracel mě.

Přemítám, jestli mám ten telefon vzít, a zvažuju důvody pro a proti, pro: možná mi Rachel volá, že mi zvyšuje plat (nepravděpodobné); proti: možná mi Rachel volá, abych dopravila do nemocnice nějakého ožralého adolescenta, který je napůl v bezvědomí (pravděpodobné), když vtom Menší než nejmenší vyjekne: „No páni! Já už vím, proč mi připadáte tak známá! Už vám někdo řekl, že vypadáte úplně jako Heather Wellsová? Víte, ta zpěvačka?“

Tato okolnost mě donutí k rozhodnutí nechat šéfovou přesměrovat do hlasové schránky. Víte, když vezmu v úvahu tu velikost L, všechno jde i tak od deseti k pěti, a teď ještě tohle. Je mi naprosto jasné, že jsem měla dneska zůstat doma a nové džíny si koupit přes internet.

„Vážně si to myslíte?“ zeptám se Menší než nejmenší ne zrovna nadšeně. Jenže ona si nedostatku elánu na mé straně vůbec nevšímá.

„No páni!“ vypískne znovu. „Vy dokonce i zníte jako ona. To je tak úžasná náhoda. Jenže,“ dodá se smíchem, „jak by mohla Heather Wellsová pracovat někde na koleji, co říkáte?“

„Ve studentském domově,“ opravím ji automaticky. Protože tak máme kolejím říkat, když jim prý budeme říkat studentský domov, má to takový domáčtější nádech a mělo by to u jejich obyvatel vzbuzovat hřejivý pocit sounáležitosti. Kdyby totiž bydleli v něčem, čemu se říká kolej, mohlo by jim jejich bydlení připadat příliš chladné a nedůstojné.

Jako kdyby skutečnost, že jsou ledničky přišroubované k podlaze, neprozrazovala sama o sobě dost.

„Teda, vlastně,“ Menší než nejmenší najednou vystřízliví, „ne že by na tom bylo něco špatnýho. Jako že někdo dělá zástupkyni vedoucí koleje. A neurazila jsem vás, víte, když jsem říkala, že vypadáte jako Heather Wellsová, že ne? Já jsem totiž kdysi měla úplně všechny její alba. A obrovskej plakát s její fotkou na zdi. Když mi bylo jedenáct.“

„Neurazilo mě to,“ řeknu, „ani trošku.“

Zdá se, že Menší než nejmenší spadl kámen ze srdce. „Prima,“ oddechne si. „Tak jo, asi bych se radši měla jít podívat po nějakým obchodě, kde mají moji velikost fakt na skladě.“

„Jasně,“ opáčím. Mám sto chutí jí navrhnout, ať si zajde do Gap Kids, že tam mají dobrý výběr dětských velikostí, ale nakonec se ovládnu. Koneckonců ona za to nemůže, že je tak hubeňoučká. Stejně jako já nemůžu za to, že jsem dorostla do velikosti průměrné Američanky.

Teprve ve frontě u pokladny si pustím vzkazy v hlasové stránce, abych zjistila, co že to Rachel, moje šéfová, vlastně chtěla. Uslyším v telefonu její hlas, obyčejně tak dokonale ovládaný, jak na pokraji hysterie zajíkavě drmolí: „Heather, já ti volám, abych ti dala vědět, že tady v budově došlo k úmrtí. Až tenhle vzkaz dostaneš, co nejdřív mi zavolej, prosím.“

2

Objímal ses s jinou,

včera jsem vás viděla,

že prej tvoje sestřenka,

co z venkova přijela.

Jak chceš,

jak chceš,

jak chceš!

Jestli mě máš rád,

tak mi nelži víc

nebo z mojí lásky

nezůstane nic!

Jak chceš,

jak chceš,

jak chceš!

„Jak chceš“

Zpěv: Heather Wellsová

Text/Hudba: Valdez/Caputo

Z alba: Sladká horečka

Cartwight Records

Nechám džíny velikosti S na pultě a dalších patnáct minut ze své doporučené denní dávky pohybu běžím, ano, slyšeli jste dobře, běžím, z obchodu až k Fischer Hall. První, co uvidím, když zahnu za roh na Washington Square West, je hasičský vůz zaparkovaný na chodníku. Hasičské auto parkuje na chodníku, a nikoli ve vozovce proto, že silnici blokuje nějaký stánek, kde prodávají tanga s tygřím vzorem za pět dolarů jedna, děsně výhodná cena, no vážně, jenže když se na ty kalhotky podíváte zblízka, vidíte, že jsou lemované černou kraječkou, která vypadá, že když se zařízne, no však víte kam, bude to pěkně škrábat.

Městská správa ulici Washington Square West, kde stojí náš studentský domov nazvaný Fischer Hall, v podstatě nikdy neuzavírá. Ale zdá se, že zrovna tuhle sobotu spolek lidí ze sousedství uprosil nějakého městského radního nebo něco podobného, protože docílili toho, že celá jedna boční část parku je pro auta uzavřená a koná se tu jakýsi pouliční trh. Víte, jaký druh trhu mám na mysli, ne? Takový ten, jak se na něm prodávají vonné tyčinky, stojí tam stánky s ponožkami, karikaturisté vám za pár babek nakreslí portrét a někdo vytváří z drátů figurky klaunů.

Když jsem pouliční trh na Manhattanu zažila poprvé, byla jsem asi stejně stará jako ty děti, se kterými teď pracuju. Tehdy jsem byla samé: „Páááni, pouliční trh! To je paráda!“ Tehdy jsem ještě nevěděla, že v obchodním domě Macy‘s člověk koupí ponožky ještě za míň, než kolik za ně chce ten chlapík u stánku.

Pravda je taková, že když člověk zajde na jeden pouliční trh na Manhattanu, na ty druhé se už nemusí obtěžovat, protože nic nového tam stejně neuvidí.

Nic by nemohlo působit nepatřičněji než stánek prodávající tanga postavený před Fischer Hall. Fischer Hall prostě není ten typ budovy, před kterou by se mohla prodávat tanga. Kolej se majestátně tyčí nad parkem Washington Square Park a byla postavená z červených cihel někdy kolem roku 1850. Z nějakých papírů, které jsem první den po nastoupení do nové práce našla na stole, jsem se dozvěděla, že každých pět let musí kolej na pokyn městské správy najmout firmu a nechat vyvrtat starou maltu a nahradit ji novou, aby cihly z Fischer Hall nevypadávaly a nebouchaly kolemjdoucí do hlavy.

Což je podle mého vcelku dobrý nápad. Tedy až na to, že ať se město snaží, jak se snaží, z Fischer Hall stejně pořád něco padá a bouchá to lidi do hlavy. To ovšem nemluvím o cihlách. Na stůl se mi dostávají hlášení o padajících lahvích, plechovkách, kusech oděvu, knihách, cédéčkách, zelenině a bonbonech, jednou vypadlo dokonce celé pečené kuře.

No vážně, můžu vám říct, že kdykoli procházím kolem Fischer Hall, vždycky se podívám nahoru, čistě pro jistotu.

Dneska ale ne. Dneska nemůžu odtrhnout pohled od předního vchodu do budovy. Snažím se nějak vymyslet, jak se tím vchodem asi dostanu dovnitř, když se u něj tlačí takový dav lidí, a taky tam stojí příslušník městské policie. Vypadá to, že kromě mraků turistů, kteří bloumají mezi stánky pouličního trhu, se před kolejí shromáždila dobrá polovina studentů, kteří tu bydlí a kteří se nemůžou dostat dovnitř.

Nemají nejmenší tušení, co se to tu děje. To je mi jasné z otázek, které na sebe navzájem bez přestání hulákají ve snaze překřičet tóny Panovy flétny, jež sem doléhají od dalšího stánku před budovou. Tenhle pro změnu prodává, ehm, kazety se skladbami hranými na Panovu flétnu.

„Co se to vlastně děje?“

„Netuším. Možná hoří?“

„Někomu zas utekl z hrnce guláš.“

„Ba né, to je kvůli Jeffovi. Zase má nějakej průser s hašišem.“

„Jeffe, ty jseš ale vůl!“

„Tentokrát jsem to nebyl já, no na mou duši!“

Určitě nevědí, že v budově někdo umřel. Kdyby to věděli, tak by přece nevtipkovali o hašiši. Alespoň myslím. No dobře, tak v to spíš doufám.

Vtom zahlédnu známou tvář patřící osobě, která ZARUČENĚ ví, co se to tady děje. Poznám to z jejího výrazu. Není nešťastná jenom kvůli tomu, že jí hasiči nechtějí dovolit vejít do budovy. Je nešťastná, protože TO ví.

„Heather!“ Magda si mě v davu všimne a máchne dokonale namanikúrovanou rukou směrem ke mně. „Ach, Heather! To je hrůza!“

Magda je pokladní z naší menzy. Teď stojí před budovou ve svém růžovém pracovním plášti a legínách s leopardím vzorem, potřásá kudrnatou hřívou a dlouze a nervózně potahuje z cigarety značky Virginia Slim, kterou drží mezi dvěma pěticentimetrovými nehty. Na každém nehtu se skví miniaturní replika americké vlajky. Protože ačkoli Magda jezdí do rodné Dominikánské republiky, kdykoli se jí k tomu naskytne příležitost, ke své adoptivní zemi chová značně vlastenecké city a svou lásku k ní vyjadřuje prostřednictvím uměleckých děl, jež si nechává vytvářet na nehtech.

Díky tomu jsem se s ní vlastně seznámila. Už je to skoro čtyři měsíce a bylo to na manikúře. Od ní jsem se taky doslechla o té práci na koleji (tedy ve studentském domově). Předešlou zástupkyni vedoucí koleje, Justine, vyrazili, protože z pokladny na drobná vydání zpronevěřila sedm tisíc dolarů, což Magdu, pokladní v kolejní menze, tedy vlastně v menze studentského domova, pořádně rozzuřilo.

„No věřili byste tomu?“ stěžovala si každému, kdo jen byl ochoten ji poslouchat, zrovna když mi pedikérka lakovala nehty na nohou sexy odstínem Rudé chilli, protože, víte, i když jde všechno ostatní ve vašem životě do háje, což byl tehdy můj případ, alespoň vaše nehty na nohou můžou vypadat pěkně.

Magda seděla o pár stolků dál, nechávala si na nehty na palcích u rukou nastřikovat miniaturní sochu Svobody na počest Dne obětí války a přitom barvitě líčila zločiny mé předchůdkyně Justine.

„Objednala si ze skladu sedmadvacet keramickejch ohřívačů a rozdala je kamarádkám jako svatební dary!“

Dodnes nemám tušení, jak vlastně takový keramický ohřívač vypadá nebo proč by ho někdo měl chtít dostat jako svatební dar. Nicméně když jsem zjistila, že u Magdy v práci někoho vyhodili a že je to místo, které nabízí kromě dalších výhod, k nimž patří například dvacet dní dovolené za rok a plně hrazené zdravotní pojištění včetně pojištění na zubní péči, i to, že bych mohla studovat a nemusela platit školné, hned jsem po té informaci skočila.

Jsem Magdě zavázaná za hodně věcí. Nejsem jí vděčná jen za to, že mi píchla s tou prací (ani proto, že se u ní v menze můžu kdykoli zadarmo najíst, což zřejmě alespoň zčásti vysvětluje, proč už se do velikosti 38 vejdu jedině tam, kde používají „zeštíhlující číslování“). Především se z Magdy stala jedna z mých nejlepších kamarádek.

„Magdi,“ proderu se k ní. „O koho jde? Kdo to umřel?“

Protože se nemůžu zbavit strachu, že jde o někoho, koho znám, že je to například jeden z těch laskavých údržbářů, kteří nikdy nenadávají, když mají uklízet louže různých nevábných tělesných tekutin, ačkoli to nemají v popisu práce. Nebo že to je jeden z vypomáhajících studentů, na které mám údajně dohlížet, slovo ÚDAJNĚ je důležité, protože za ty tři měsíce, co ve Fischer Hall pracuju, se ze studentů, kteří mi mají pomáhat, řídila mými pokyny jenom hrstka (převážná většina zůstává oddána dlouhoprsté Justine).

A když někdo ze studentů skutečně udělá, o co jsem ho požádala, je to jenom proto, že součástí úkolu je i kontrola všech pokojů poté, co se jejich dosavadní obyvatelé vystěhovali, a vyklizení všeho, co si zapomněli, což obvykle bývají především poloprázdné lahve likéru Jägermeister.

Takže když následující den dorazím do práce, nedokážu žádného z pomocníků přimět, aby sešel dolů a roztřídil poštu, protože všichni mají příšernou kocovinu.

Je tu ovšem pár dětí, které jsem si postupem času zamilovala, studenti se stipendiem, kteří do školy nedorazili s Visa kartou v kapse a jejichž rodiče za ně každý měsíc celí šťastní nezaplatí účty, studenti, kteří musí opravdu pracovat, aby si mohli koupit učebnice a zaplatit různé poplatky, a kteří si vezmou službu na recepci v sobotu mezi čtvrtou odpoledne a půlnocí, aniž bych je o to musela nějak zvlášť prosit.

„Ach, Heather,“ šeptá mi Magda. Až na to, že ona to vyslovuje Hejdr. Šeptem mluví proto, že nechce, aby studenti slyšeli, co se to vlastně děje. Ať už je to cokoli. „Je to jedna z mejch filmovejch hvězdiček!“

„Nějakej student?“ Vidím, že pár lidí v davu na Magdu udiveně civí. Ne snad proto, že by vypadala divně, no dobře, tak trochu divně vypadá, protože má na sobě tolik mejkapu, že by vedle ní Christina Aguilera vypadala, že je nenalíčená, a taky má ty svoje dlouhatánské nehty a tak vůbec.

Ale vzhledem k tomu, že se tahle část města hemží studenty, mohl by být Magdin vzhled považován za vcelku krotký.

Lidi spíš mate ten termín „filmová hvězdička“. Jakmile do menzy ve Fischer Hall vejde někdo ze studentů, Magda pokaždé vezme jeho nebo její elektronickou stravovací kartu, projede ji čtečkou a zahlaholí: „Jen se podívejte na všechny ty báááječný filmový hvězdičky, který sem choděj na jídlo. Máme my to ale štěstí, že tady ve Fischer Hall máme takovou spoustu báááječnejch filmovejch hvězdiček.“

Napřed jsem si myslela, že se Magda jenom snaží zalichotit té spoustě studentů dramatického oboru, kteří studují na New York College, a že jich tu jsou mraky, je jich daleko víc než mediků nebo budoucích ekonomů.

Ale jednoho dne, když v menze probíhala akce, během níž si studenti mohli nechat namíchat pohár podle vlastní chuti, přišla Magda se senzací, že totiž Fischer Hall je docela slavná budova. Ovšem ze zcela jiného důvodu, než by člověk očekával. Fischer Hall není slavná proto, že se nachází na proslulém Washingotonově náměstí, kde kdysi žil Henry James, ani proto, že přes ulici roste ten pověstný strom, na němž v osmnáctém století věšeli lidi. A není slavná ani proto, že přilehlý park kdysi sloužil jako hřbitov pro chudé, takže je vám jasné, jak to je se všemi těmi lavičkami a stánky s párky v rohlíku, že? Správně, všechny ve skutečnosti stojí na mrtvolách.

Nic z toho není ten pravý důvod. Podle Magdy je totiž Fischer Hall slavná proto, že se tu kdysi natáčela jedna scéna z filmu Teenage Mutant Ninja Turtles. Donatello nebo Rafael nebo některá z dalších dvou želv, už si nepamatuju, která to byla, v té scéně přeskočila ze střešní nástavby naší koleje na vedlejší budovu a všichni naši studenti dělali kompars, dívali se nahoru a ohromeně zírali na želví kaskadérský kousek.

No vážně. Takže Fischer Hall má docela vzrušující minulost.

Až na to, že studenti, kteří účinkovali v tom filmu jako kompars, už dávno dostudovali a z koleje se odstěhovali.

Podle mého lidem nejspíš připadá divné, že se k tomu Magda pořád vrací i po tolika letech.

Když se nad tím zamyslíte, je vám jasné, že člověk jako Magda musí skutečnost, že se přímo u něj na pracovišti natáčela scéna z populárního filmu, považovat za jednu z dalších věcí, které z Ameriky dělají tu nejúžasnější zemi na světě.

Je vám však také jasné, že někomu, kdo nezná pozadí té záležitosti, musí celá ta věc s „filmovými hvězdičkami“ připadat trochu… no, však víte, trhlá.

Což asi vysvětluje, proč se tolik lidí zvědavě ohlédlo naším směrem, když zaslechli Magdin vzrušený šepot.

Protože nechci, aby těm dětem došlo, že se děje něco vážného, popadnu Magdu za ruku a odvleču ji k jednomu z těch velkých květináčů před budovou, v nichž jsou zasazené mladé borovice, a které bohužel studenti s oblibou využívají jako své soukromé popelníky, abych nám zajistila trochu soukromí.

„Co se stalo?“ zeptám se Magdy tiše. „Rachel mi nechala zprávu, že v budově došlo k nějakýmu úmrtí, ale nic víc mi neřekla. Víš, o koho šlo? A jak se to stalo?“

„Já nevím,“ zašeptá Magda a zavrtí hlavou. „Normálně sedím u kasy, když vtom uslyším výkřik, pak někdo říká, že na dně výtahový šachty leží nějaká holka a že je mrtvá.“

„Panebože!“ Jsem naprosto vyvedená z míry. Čekala jsem, že se dozvím něco o předávkování drogami nebo o násilné smrti, v budově je ochranka, která má službu čtyřiadvacet hodin denně, to ovšem neznamená, že i přesto sem občas nepronikne nějaký nežádoucí vetřelec. Koneckonců jsme v New Yorku.

Ale smrt ve výtahové šachtě?

Magdě se lesknou oči, ale statečně se snaží neplakat, protože to by napovědělo studentům, kteří mají i tak sklon všechno dramatizovat, že se děje něco OPRAVDU vážného (a navíc by slzy nijak zvlášť neprospěly několikanásobné vrstvě maskary na Magdiných řasách). Dodá ještě: „Zaslechla jsem, že to děvče prý, jak že tomu ty děti říkají? Když se vozí na střeše výtahu?“

„Surfovala?“ Teď jsem vyvedená z míry ještě víc. „Ona surfovala na střeše výtahu?“

„Jo.“ Magda opatrně vsune koneček jemně opracovaného nehtu do koutku oka a vymáčkne odtamtud slzu. „Proto taky nepouští nikoho dovnitř. Moje filmový hvězdičky potřebujou výtah, aby se dostaly do těch svejch hereckejch šatniček, ale napřed je potřeba odstranit…“

Magda vzlykne, nemůže dál. Oběma rukama ji obejmu a rychleji obrátím k sobě, jednak proto, abych ji utěšila, jednak abych utlumila zvuk jejího pláče. Studenti po nás zvědavě pokukují. Nechci, aby jim došlo, že se děje něco vážného. I když se to stejně dříve či později dozvědí.

Až na to, že oni asi nebudou mít takový problém tomu uvěřit, jako jsem měla já.

Jenže já bych zase tak strašně překvapená být neměla. Surfování na střeše výtahu představuje problém na všech kolejích, nejenom u nás, ale na středních a vysokých školách po celé zemi. Někteří studenti nemají nic lepšího na práci než se opít nebo zkouřit a pak se vzájemně hecovat, kdo naskočí na střechu výtahové kabiny a bude se na ní temnými a nebezpečnými výtahovými šachtami vozit nahoru a dolů. Pořád přicházejí další a další zprávy o puberťácích, kteří si v rámci opileckého chvástání urazili hlavu.

Takže podle mě se to jednou muselo stát i u nás ve Fischer Hall.

Ale nehraje tu jedna maličkost.

Magda přece použila ženský rod. Říkala, že se zabila nějaká studentka.

A to je divné, protože jsem do téhle chvíle nikdy neslyšela, že by do surfování na střeše výtahu byla zapletená nějaká dívka. Tedy alespoň ve Fischer Hall.

V tu chvíli Magda oddálí hlavu od mého ramene a vydechne: „No nazdar.“

Ohlédnu se, a když zjistím, co má na mysli, prudce nasaju vzduch do plic. Protože po chodníku k nám kráčí paní Allingtonová, manželka Phillipa Allingtona, který byl minulé jaro uveden do úřadu jako šestnáctý rektor naší školy.

Vím toho o Allingtonových spoustu, protože další věcí, kterou jsem našla v Justininých papírech, hned potom jsem je všechny vyhodila, byl novinový článek vystřižený z New York Times, kde se toho strašně moc nadělalo se skutečností, že se nově jmenovaný rektor rozhodl bydlet ve studentském domově, a nikoli v jednom z těch luxusních domů, které škola vlastní.

„Phillip Allington,“ psalo se v tom článku, „je akademik, který nechce ztratit kontakt se studenty. Když se ze své kanceláře vrací domů, jezdí stejným výtahem jako studenti, vedle nichž bydlí…“

Timesům ovšem nestálo za zmínku, že rektor a jeho rodina ve skutečnosti obývají střešní nástavbu, která tvoří celé dvacáté patro, a že si tak dlouho stěžovali na to, že když jedou nahoru, výtahy se na každém patře zastavují kvůli nastupujícím a vystupujícím studentům, že jim Justine nakonec vydala zvláštní, takzvané průjezdní klíče od výtahu, které blokují používání ostatních tlačítek, takže se s jejich pomocí Allingtonovi dostanou rovnou nahoru a nemusí nikde zastavovat.

Kromě stížností ohledně výtahů toho Eleanora, manželka profesora Allingtona, zjevně příliš na práci nemá. Pokaždé když ji vidím, se zrovna vrací z luxusního obchodního domu Saks na Páté Avenue, nebo tam právě míří. Věnuje se svým nákupům se zvláštní horlivostí, chová se tak trochu jako olympijská běžkyně posedlá tréninkem.

Ovšem naprosto nejoblíbenějším sportem paní Allingtonové, tedy vedle nakupování, je očividně konzumace hektolitrů vodky. Když se spolu s manželem vrací z pozdních večeří se správci majetku, ztropí dole v hale pokaždé nějakou výtržnost, obvykle to má co dělat s jejími milovanými papoušky kakadu. Tak mi to alespoň vyprávěl Pete, můj nejoblíbenější člen univerzitní ostrahy.

„Ty ptáci,“ sdělila mu paní Allingtonová při jedné takové příležitosti důvěrně, „ty ptáci tě nemůžou ani cejtit, ty tlusťochu.“

Když se to tak vezme, nebylo to od ní zrovna hezké. A navíc to nebyla pravda, protože Pete není tlustý ani trochu. Je jenom průměrně urostlý, jestli víte, co tím myslím.

Opilecké slovní útoky paní Allingtonové jsou zdrojem velkého pobavení dole na recepci, kde je po celých čtyřiadvacet hodin přítomná služba z řad studentů, z těch studentských pomocníků, na které mám údajně dohlížet. Když profesor Allington není doma, paní Allingtonová občas volá dolů na recepci, aby nahlásila různé podivné jevy: že jí někdo snědl všechny plněné artyčoky, že jsou na terase kojoti nebo že jí do čela buší kladívky malí neviditelní trpaslíci.

Podle Peteho byli studenti z jejích stížností napřed dost zmatení a sháněli interní asistenty, studenty vyšších ročníků, kteří výměnou za bezplatné ubytování a stravu mají zastávat funkci jakýchsi správců. Každý z nich má na povel jedno patro. No a interní asistenti zase dali celou věc na vědomí tehdejší vedoucí koleje a ta pak vyrážela výtahem do dvacátého patra, aby zjistila, co že se to vlastně děje.

Jenže když paní Allingtonová přišla se skelným zrakem otevřít, na sobě šaty z aksamitu, Já vím! Aksamit! Ten je skoro tak parádní jako strečový samet, řekla k tomu vždycky jenom: „Nevím, o čem to mluvíš, ty oplácaná nádhero.“

A za zády jí přitom (alespoň podle vyprávění několika interních asistentů) hystericky pokřikovali papoušci.

Pěkně hrůzostrašné historky.

Ale paní Allingtonové evidentně nepřipadají ani zdaleka tak hrůzostrašné jako nám ostatním, asi proto, že si druhý den nic nepamatuje a nese se do Saksu jako královna, královna z Fischer Hall.

Tak například právě teď. Paní Allingtonová, obtížená několika taštičkami s nakoupenou parádou, nepřátelsky hledí na policistu hlídajícího přední vchod do budovy a říká mu: „Dovolte. Já tady bydlím.“

„Je mi líto,“ odpovídá jí policista. „Dovnitř smí jenom lidi ze záchranné služby. Zdejší obyvatelé do budovy ještě nesmějí.“

„Ale já nejsem zdejší obyvatel.“ Vypadá to, jako by se paní Allingtonová mezi svými taškami nadmula. „Já jsem… já jsem…“ Zdá se, že si paní Allingtonová nemůže tak úplně vybavit, kdo že vlastně je. Tedy ne že by to tomu policistovi nebylo jedno.

„Je mi líto,“ opakuje. „Zajděte si na chvilku na ten pouliční trh, co vy na to? Anebo tamhle o kousek dál v parku jsou prima lavičky. Můžete se tam posadit a trochu si odpočinout, než zrušíme pohotovost a začneme sem zase pouštět lidi, oukej?“

Když se dostanu až k nim, tváří se paní Allingtonová poněkud ztrápeně. Magdu jsem na chvíli opustila, protože to vypadá, že mě paní Allingtonová bude potřebovat naléhavěji. Jen tam tak stojí, na sobě příliš těsné značkové džíny, hedvábnou blůzičku a tuny zlatých šperků, v rukou jí zplihle visí nákupy, zmateně otvírá a zavírá ústa. Působí tak trochu jako ryba na suchu, kolem žaber má zelenkavý nádech.

„Slyšela jste mě, madam?“ ptá se jí policista. „Dovnitř nikdo nesmí. Vidíte všechny ty děti kolem? Ty tady taky musí čekat. Takže buď tady čekejte s nimi, nebo jděte někam jinam.“

Jenže to vypadá, že paní Alligtonová v téhle chvíli prostě není způsobilá kamkoli odejít. Mám-li říct svůj skromný názor, řekla bych, že se na nohách drží poněkud nejistě. A tak se propracuju až k ní a vezmu ji za paži. Vůbec nedá najevo, že by si všimla, že tu jsem. Dost pochybuju, že vůbec ví, co jsem zač. Každý všední den mi sice pokývne na pozdrav, když cestou na další flám, tedy vlastně nákupní expedici, prochází od výtahu kolem dveří mé kanceláře, obvykle mi taky řekne: „Dobré ráno, Justine“ (ačkoli jsem ji už mnohokrát opravila), nicméně mám pocit, že ji skutečnost, že mě vidí o víkendu, pořádně rozhodila.

„Její manžel je rektorem školy,“ vysvětlím policistovi a škubnu hlavou směrem k paní Allingtonové, která právě upřeně zírá na jednu studentku s purpurově rudými vlasy a piercingem v obočí postávající opodál. „Phillip Allington, víte? Mají byt nahoře ve střešní nástavbě. Mám pocit, že jí není zrovna dvakrát dobře. Mohla bych… mohla bych jí pomoct dovnitř?“

Policista se na mě pátravě zadívá.

„Neznám vás odněkud?“ zeptá se. Nemá to být seznamovací fráze. V mém případě to nikdy není seznamovací fráze.

„Asi tady ze sousedství,“ vysvětlím mu s přehnanou bodrostí. „Já v téhle budově pracuju.“ Mávnu mu před očima zaměstnaneckým průkazem, to je ten, kde na fotce vypadám pěkně opile, i když jsem v době vzniku snímku opilá nebyla. Tedy alespoň ne do té chvíle, než jsem tu fotku uviděla. „Vidíte? Jsem zástupkyně vedoucí koleje.“

Nezdá se, že by policistu moje pracovní zařazení nějak zvlášť ohromilo, nicméně pokrčí rameny. „Jak myslíte. Vezměte ji dovnitř, jestli chcete. Akorát nevím, jak ji dostanete nahoru. Výtahy jsou mimo provoz.“

Ani já nevím, jak dostanu paní Allingtonovou nahoru. Vzhledem k tomu, jak vratké má nohy, ji asi budu muset celou cestu nést. Vrhnu přes rameno prosebný pohled na Magdu, která, když vidí, do jakých nesnází jsem se dostala, zvedne oči v sloup. Nicméně típne cigaretu a energicky se vydá naším směrem, připravená poskytnout mi veškerou pomoc, jaká bude v jejích silách.

Ještě než se dostane až k nám, vyhrnou se z budovy dvě mladé dívky, v oblečení, které považuji za typický oděv univerzitních studentek, tedy v nízkých bokových džínách a s kroužkem v pupíku, a lapají po dechu.

„Panebože, Jeffe,“ křikne jedna na mladého muže, který už měl jisté problémy v souvislosti s přechováváním a konzumací hašiše. „Co se to děje s těma výtahama? Právě jsme musely sejít sedmnáct pater pěšky.“

„Umírám,“ prohlásí druhá dívka.

„No fakt,“ hlasitě oddechuje první dívka. „Když už musíme platit tak šílený školný a kolejný, člověk by si řek‘, že by REKTOR moh‘ bejt schopnej něco investovat do výtahů, který by nebyly v jednom kuse porouchaný.“

Neujde mi nepřátelský pohled, který dívka vrhne na paní Allingtonovou, jež se dopustila té chyby, že dovolila, aby její fotografii otiskli ve školním časopise, a tak ze sebe udělala pro obyvatele koleje, pardon, studentského domova, dobře rozeznatelný terč.

„Tak pojďte, paní Allingtonová,“ řeknu rychle a mírně ji zatáhnu za paži. „Půjdeme dovnitř.“

„No, už je na čase,“ ucedí paní Allingtonová a mírně se zapotácí, když ji Magda popadne za druhou paži. Společnými silami ji prostrkáme předním vchodem, za námi znějí výkřiky studentů: „Hele! Jak to, že tyhle dovnitř můžou a my ne? My tady taky bydlíme!“ a: „Tohle není fér!“ a: „Fašisti!“

Z toho, jak opatrně paní Allingtonová klade jeden elegantní podpateček před druhý, nabývám téměř stoprocentní jistoty, že je už mírně namazaná, i když není ještě ani poledne. Mé podezření se potvrdí, když naše trojka projde dovnitř do budovy a paní Allingtonová se zničehonic nahne a do jednoho z ozdobných květináčů v hale vyklopí snídani.

Je nad slunce jasnější, že si paní A. dala k ranním vajíčkům taky pár koktejlů Bloody Mary.

„Santa Maria,“ vydechne Magda zděšeně. A kdo by jí to mohl vyčítat.

Nevím, jak to mají ostatní lidé, ale když zvracím já (a s lítostí přiznávám, že se mi něco takového stává pravidelně o každém Silvestru), dělá mi dobře trocha té účasti, a to i přesto, že to celé bývá jen a jen moje chyba.

A tak poplácám paní Allingtonovou po ovycpávkovaném rameni a řeknu jí: „No vidíte. Že už je vám líp?“

Paní Allingtonová na mě podezíravě zamžourá, jako kdyby mě viděla poprvé v životě.

„Kdo k sakru jste?“ zavrčí.

„Ehm,“ řeknu. „Jsem zástupkyně vedoucí koleje. Heather Wellsová. Vzpomínáte? Seznámily jsme se už před pár měsíci.“

Paní Allingtonová vypadá zmateně. „A co se stalo s Justine?“

„Justine si našla jinou práci,“ vysvětlím jí, i když je to lež, Justine přece vyhodili. Je ovšem pravda, že neznám její verzi toho příběhu. Víte, jak to myslím, možná ty peníze vážně potřebovala. Možná má příbuzné někde v Bosně nebo v oblasti, kde je příšerná zima a oni nemají topení, a ty keramické ohřívače jim umožnily přežít zimu. Člověk nikdy neví.

Paní Allingtonová na mě úkosem hledí dál.

„Heather Wellsová?“ Několikrát zamrká. „Ale nejste vy… nejste vy tamta holka? Taková ta, jak zpívala po všech těch nákupních centrech?“

V tu chvíli mi dojde, že mě paní Allingtonová konečně doopravdy poznala…

… ovšem nepoznala ve mně zástupkyni vedoucí budovy, ve které bydlí.

No páni! Nikdy bych nehádala, že se z paní Allingtonové vyklube fanynka puberťackého popu. Působí spíš jako ten typ, co poslouchá Barryho Manilowa, tedy představitele podstatně staršího pubertálního popu.

„Ano, to jsem byla já,“ přisvědčím laskavě, protože je mi jí líto kvůli tomu zvracení a tak vůbec. „Ale teď už nevystupuju.“

„Proč ne?“ chce vědět paní Allingtonová.

Podíváme se s Magdou po sobě. Zdá se, že se Magdě vrací smysl pro humor, protože koutky jejích úst obkroužených tužkou na rty se nepatrně, ale přece jen zvednou.

„Ehm,“ začnu, „je to taková dost komplikovaná historie. V podstatě jsem přišla o smlouvu s nahrávacím studiem…“

„Protože jste tolik ztloustla?“ zeptá se mě paní Allingtonová neomaleně.

A v tom okamžiku, musím se vám přiznat, ji tak nějak přestanu litovat.

3

Když řeknu: „Nemůžu!“,

ani mě nevnímáš.

Když řeknu: „Já nechci!“,

tak si mě nevšímáš.

Nemůžu a nechci

o lásce dál jen snít,

máš šanci poslední

říct mi svý vyznání

nebo mě nechat jít.

„Nemůžu“

Zpěv: Heather Wellsová

Text/Hudba: Valdez/Caputo

Z alba: Sladká horečka

Cartwight Records

Naštěstí na poznámku paní Allingtonové o mé tělesné hmotnosti nemusím nijak reagovat, protože v tu chvíli k nám přispěchá moje šéfová Rachel Walcottová, podpatky jejích elegantních kožených pantoflíčků klapají o mramorovou podlahu vstupní haly.

„Heather,“ vyhrkne Rachel, když mě spatří. „Jsi strašně hodná, že jsi přišla.“ Vážně vypadá, jako kdyby se jí trochu ulevilo, když jsem teď tady, a já z toho mám dobrý pocit. Znáte to, je to takový ten hřejivý pocit, že vás potřebují, i když vám za to platí jenom 23 500 dolarů ročně.

„To nic,“ řeknu. „Je mi to líto. Byl to, teda je to, někdo, koho známe?“

Rachel ke mně místo odpovědi vyšle varovný pohled, čtu jí v očích: „O rodinných záležitostech se před cizími lidmi nebudeme bavit,“ přičemž cizí lidi v téhle skupince představují paní Allingtonová s Magdou, protože personál z menzy není považován za plnohodnotné zaměstnance studentského domova a manželky rektorů univerzity do této kategorie nespadají už vůbec. Pak se obrátí na paní Allingtonovou.

„Dobré ráno, paní Allingtonová,“ téměř křičí Rachel, jako kdyby mluvila s nějakou stařenkou, ačkoli paní Allingtonové nemůže být mnoho přes šedesát. „Je mi to všechno moc líto. Jste v pořádku?“

Paní Allingtonová v pořádku rozhodně není, nicméně, i když mě její netaktní poznámka o mé postavě pořádně vytočila, nemám chuť tuhle informaci vybreptat. Koneckonců je to pořád manželka našeho rektora.

A tak řeknu jenom: „Paní Allingtonová se necítí zrovna nejlíp.“

Doprovodím toto tvrzení významným pohledem směrem ke květináči, do nějž si paní A. ulevila, a jenom doufám, že Rachel moji narážku pochopí. Ještě spolu, Rachel a já, nepracujeme tak dlouho. Nastoupila sem jenom týden nebo dva přede mnou jako náhrada za předešlou vedoucí koleje, která dala výpověď těsně poté, co dostala Justine padáka, solidarita s padlou zástupkyní s tím ovšem neměla co dělat. Vedoucí odsud odešla proto, že její manžel dostal práci jako lesník a ona s ním odjela do Oregonu.

Já vím. Mít za manžela lesníka. Hmmm. To bych taky dala výpověď a odjela s ním.

Nicméně pro Rachel je sice novinkou místo vedoucí Fischer Hall s výsadou bydlet přímo na koleji, ovšem oblast vyššího vzdělávání (tak říkají tomu, když člověk v rámci univerzity pracuje se studenty, ale přitom neučí, spíš se zabývá poradenstvím, to jsem se alespoň dočetla v jednom z Justininých materiálů) pro ni ničím novým není. Poslední kolej, tedy vlastně studentský domov, kterou Rachel řídila, byla při univerzitě Earlcrest College v Richmondu ve státě Indiana.

Rachel mi vyprávěla, že to pro ni byl pořádný kulturní šok, přesídlit do New Yorku z místa, jako byl Richmond, kde lišky dávají dobrou noc a lidi ani nemusejí zamykat dům. Nicméně pokud to já můžu posoudit, Rachel ze svého pracovního pobytu v srdci Indiany neutrpěla žádnou trvalou újmu na zdraví. Je vybavená šatníkem, který by jí mohla závidět kdejaká zaměstnaná Newyorčanka, má pěkných pár kousků od Armaniho a botek od Manoly, což je, vzhledem k jejímu platu (a ten není o mnoho vyšší než ten můj, protože součástí platového balíčku vedoucí kolejí je ubytování přímo na koleji zdarma), docela slušný výkon. Rachel každý týden věrně navštěvuje popřehlídkové výprodeje značkových obchodů, a tak se jí daří držet krok se špičkami módního průmyslu. Navíc přísně dodržuje dietní program a dvě hodiny denně cvičí, takže má pořád velikost XS a vejde se do všech těch hadříků, které ze sebe modelky po přehlídce sundají.

Rachel tvrdí, že kdybych se tak necpala karbohydráty a strávila každý den půl hodinky v posilovně, zanedlouho bych se zase dostala na skutečnou, „nezeštíhlenou“ velikost M. A že by to pro mě neznamenalo žádnou finanční zátěž, protože součástí výhod, které nám poskytuje zaměstnavatel, je i permanentka do školního fitcentra.

Jenže já jsem ve školním fitku jednou byla a přišlo mi to tam děsivé. Hejna takových těch vychrtlých děvčat tam při hodinách aerobiku a jógy rozhazují těmi svými vyzáblými končetinami, tenoučkými jako klacíky, a tak dále. No fakt, jednou některá z nich někomu vypíchne oko.

Ovšem kdybych dostatečně zhubla, tvrdí Rachel, určitě bych ulovila nějakého strašně sexy mužského, tak to alespoň hodlá udělat ona, jen co v přilehlém okolí najde chlapa, který by nebyl homosexuál, měl komplet vlasy a vydělával alespoň sto tisíc ročně.

Ale jak se proboha někdo dokáže vzdát studených těstovin se sezamovými semínky? I kdyby ten vysněný chlap opravdu vydělával sto tisíc ročně?

A navíc, ehm, neustále Rachel připomínám, že když někdo nosí velikost L, tedy dvaačtyřicítku, ještě není tlustý. Tuhle velikost přece nosí většina Američanek. Nazdar bazar. A spousta z nás (nás eLek) má přítele, díky za optání.

Tedy, já zrovna čirou náhodou ne. Ale má ho spousta jiných děvčat, která nosí stejnou velikost jako já, anebo ještě větší.

Nicméně i když máme s Rachel odlišné priority, ona si chce najít přítele, já chci v tuhle chvíli jenom studovat a získat alespoň titul bakaláře, a i když to vypadá, že se neshodneme v tom, co se dá zařadit do kategorie jídlo, u ní je to salát bez zálivky, u mě falafél s pořádnou porcí omáčky ze sezamových semínek, jako předkrm pita chleba s cizrnovým hummusem a jako moučník možná něco zmrzliny, vycházíme spolu, podle mě, docela dobře. Přinejmenším je jasné, že si teď Rachel smysl mého významného pohledu na paní Allingtonovou vysvětlila naprosto správně.

„Paní Allingtonová,“ navrhne, „doprovodíme vás teď domů, ano? Vezmu vás po schodech nahoru. Ano, paní Allingtonová?“

Paní Allingtonová chabě přikývne. Na to, že se tak zajímala o zvrat v mé kariéře, už dočista zapomněla. Rachel ji vezme za paži a Pete, který do té doby postával opodál, pozdrží skupinku hasičů a nechá obě vejít do výtahu, který byl spuštěn výhradně kvůli rektorově manželce. Nemůžu si pomoct, ale když se dveře otevřou, nervózně zaletím pohledem dovnitř do kabiny. Co jestli je tam krev? Já vím, že říkali, že tu mrtvou dívku našli na dně výtahové šachty, jenže co když jí kousek zůstal vevnitř v kabině?

Ale žádná krev tam není. Výtah vypadá stejně jako kdykoli předtím, panely z falešného mahagonu s mosaznou výzdobou, kam stovky studentů za pomoci klíčů od pokoje vyryly vlastní monogram nebo nejrůznější sprosťárny.

Když se dveře od výtahu zavřou, zaslechnu ještě, jak paní Allingtonová potichoučku říká: „Moji ptáci.“

„Panebože,“ vzdychne Magda, když sledujeme blikající číslice nade dveřmi výtahu, jak kabina stoupá vzhůru ke střešní nástavbě. „Doufám, že se tam nepoblije nanovo.“

„To já taky,“ souhlasím s ní. To by pak jízda o dvacet pater výš byla pořádně nechutná záležitost.

Magda se otřese, jako kdyby si vzpomněla na něco nepříjemného, pravděpodobně na to, jak paní A. zvracela, a rozhlédne se kolem sebe. „Je tady takový ticho,“ špitne a obejme se pažemi. „Takový ticho tady bylo naposledy ještě předtím, než se tu ubytovaly všechny ty moje filmový hvězdičky.“

Má pravdu. Na to, že stojíme v budově, která poskytuje domov tolika mladým lidem, sedmi stovkám, většině z těch dětí ještě nebylo dvacet, je teď v hale podivný klid. Nikdo nenadává, že pomocníkům z řad studentů trvá tak dlouho, než roztřídí poštu (zhruba sedm hodin. Slyšela jsem, že je Justine dokázala přimět, aby to zvládli za míň než dvě hodiny. Někdy si tak říkám, že možná podepsala nějakou tajnou dohodu s ďáblem); nikdo si nestěžuje, že jsou automaty na drobné ve společenské místnosti rozbité; nikdo se po mramorové podlaze neprojíždí na kolečkových bruslích; nikdo se nehádá s Petem o to, jestli se návštěvy mají zapisovat nebo ne.

To ovšem neznamená, že tu nikdo není. V hale se to hemží lidmi. Policie, hasiči, činovníci školy, členové univerzitní ochranky ve svých bleděmodrých uniformách i hrstka studentů, všechno jsou to interní asistenti, bloudí po mramorové a mahagonové hale s ponurým výrazem ve tváři…

… ale nemluví. Nikdo nevydá ani hlásku.

„Pete,“ oslovím člena ochranky stojícího u stolku bezpečnostní služby. „Víš, kdo to byl?“

Členové ochranky vždycky přesně vědí, co se v budově, kde pracují, děje. Nemůžou si pomoct. Mají to všechno před očima na monitorech, vidí studenty, jak kouří na schodišti, vidí děkany, jak se ve výtahu dloubou v nose, vidí pracovníky knihovny, jak se ve studijních kójích oddávají sexu…

Senzační podívaná.

„Jo, jasně.“ Pete jako obvykle jedním okem sleduje halu, druhým tu řadu malých monitorů na svém stole, z nichž každý ukazuje jinou část koleje (vlastně studentského domova), od vchodu do bytu Allingtonových nahoře ve střešní nástavbě až po prádelnu dole ve sklepě.

„Takže,“ připojí se ke mně nervózně Magda, „kdo to byl?“

Pete ostražitě pohlédne k recepčnímu pultu o kus dál, aby se ujistil, že ho nezaslechne některý z vypomáhajících studentů, a pak řekne: „Kellogová. Elizabeth. První ročník.“

Ulehčené si oddechnu. Nikdy jsem to jméno neslyšela.

Pak si za ten pocit úlevy v duchu vynadám. Je to pořád mrtvá osmnáctiletá holka. Jestli patřila k mým studentským pomocníkům nebo ne, to na věci nic nemění!

„Jak se to stalo?“ zeptám se.

Pete po mně vrhne pohled plný sarkasmu. „Jak asi myslíš?“

„Jenže,“ nedám se odbýt. Nemůžu si prostě pomoct. Něco mě na tom strašně mate. „Holky tohle přece nedělají. Teda jako že nesurfujou na střeše výtahu.“

„Tahle zjevně jo,“ pokrčí Pete rameny.

„Proč by něco takovýho dělala?“ chce vědět Magda. „Takovou blbost? Byla zfetovaná?“

„Jak to mám vědět?“ Vypadá to, že Peteho ta záplava otázek pěkně otravuje, ale já vím, že se tak popudlivě chová jenom proto, že je stejně vyvedený z míry jako my. Což je divné, protože člověk by řekl, že už toho zažil docela dost: tady na koleji pracuje už dvacet let. Podobně jako já tu práci vzal kvůli zaměstnaneckým výhodám: je vdovec a má čtyři děti, kterým tak zajistil prvotřídní univerzitní vzdělání, a zadarmo. To byl taky hlavní důvod, proč když po úrazu kolena musel v rámci newyorské policie přejít čistě na kancelářskou práci, začal místo toho pracovat v akademické instituci. Jeho nejstarší dcera, Nancy, chce být dětskou lékařkou.

To ovšem nic nemění na tom, že Peteho tvář nabude odstínu červené řepy, kdykoli ho některý ze studentů, kterého naštve například tím, že mu nedovolí vzít si na kolej nějakou tu nejmodernější halogenovou lampu (kvůli nebezpečí požáru), nazve „najatým fízlem“. Není to fér, protože Pete svoji práci dělá vážně skvěle. Chlápci, co roznášejí pizzu, můžou ve Fischer Hall cpát lidem pod dveře nevyžádané letáčky s nabídkou jen ve chvílích, kdy Pete zrovna nemá službu, jindy se sem nedostanou.

A přitom má ten člověk úžasně měkké srdce. Studenti občas přijdou ze svých pokojů dolů a v ruce znechuceně drží pastičku i s živou myší, která se tam přilepila, a není žádné tajemství, že Pete pak ty pastičky odnáší ven do parku, kápne na ně trochu oleje, aby se myškám odlepily tlapky, a pak zajatce propustí na svobodu. Nesnesl by představu, že by kdokoli, jakýkoli živý tvor, přišel během jeho služby o život.

„Koronér určitě nařídí, aby jí provedli testy na alkohol a drogy,“ prohlásí teď rádoby lhostejně. Moc přesvědčivě jeho nezúčastněný tón hlasu ale nezní. „Teda pokud se sem vůbec někdy dostane.“

Vyděsím se.

„To myslíš… jako že… že je pořád tady? Teda myslím, to tělo?“

Pete přikývne. „Dole. Na dně výtahový šachty. Tam ji taky našli.“

„A kdo ji tam našel?“ vyzvídám.

„Hasiči,“ odpoví Pete. „Když někdo ohlásil, že ji tam viděl.“

„Že viděl, jak padá?“

„Ne. Že viděl, jak tam leží. Někdo se podíval škvírou, však víte, tou škvírou mezi podlahou a kabinou výtahu, a zahlídnul ji tam dole.“

Tahle informace mnou otřese. „Chceš tím říct, že to nikdo neohlásil rovnou ve chvíli, kdy se to stalo? Nikdo z těch lidí, co tam byli s ní?“

„Jakejch lidí?“ chce vědět Pete.

„No, jeden z těch lidí, který surfovali na střeše výtahu spolu s ní,“ upřesním. „Musel tam s ní někdo bejt. Takovýhle pitomosti nikdo nedělá sám. Copak nikdo z nich nepřišel, aby to ohlásil?“

„Mně nikdo nic neřekl,“ opáčí Pete, „až do dnešního rána, kdy ji nějakej student zahlídl tou škvírou.“

Jsem v šoku.

„Chceš tím říct, že tam dole klidně mohla ležet i několik hodin?“ trochu se mi zachvěje hlas.

„Rozhodně ne živá,“ Petemu hned dojde, kam mířím. „Sletěla dolů hlavou napřed.“

„Santa Maria,“ pokřižuje se Magda.

Mé zděšení ustoupí jen nepatrně. „Takže… jak vlastně zjistili, o koho vůbec jde?“

„Měla v kapse studentskej průkaz,“ vysvětlí mi Pete.

„No paráda, alespoň myslela trochu dopředu,“ ušklíbne se Magda.

„Magdo!“ vyjeknu pohoršeně, ale ona jen pokrčí rameny.

„Je to pravda. Když už jdeš provozovat takhle pitomou zábavu, alespoň měj u sebe nějakej průkaz, aby tvoji mrtvolu mohli pozdějc identifikovat, no ne?“

Než se já nebo Pete zmůžeme na odpověď, vystrčí z menzy hlavu její vedoucí Gerald a shání se po své zatoulané pokladní.

„Magdo,“ houkne, když ji uvidí. „Kde se flákáte? Policajti říkají, že nám každou chvíli dovolí zase otevřít, a já nemám nikoho ke kase.“

„Aha, hned tam budu, zlato,“ křikne na něj Magda. Vzápětí, hned poté, co Gerald oddusá z doslechu, dodá: „Kretén jeden.“ Pak na mne a na Peteho omluvně zatřepe dlouhatánskými nehty a odchází zpátky na své místo za pokladnou v menze nacházející se hned za rohem od stanoviště bezpečnostní služby.

„Heather?“

Rozhlédnu se kolem sebe a vidím jednu ze studentek vypomáhajících na recepci, jak na mě zoufale mává. Recepce je srdcem celé budovy. Třídí se tu pošta obyvatel koleje, návštěvníci odsud volají své přátele na pokoj a také se tady mají hlásit všechny maléry, které v budově nastanou.

Jeden z prvních úkolů, které jsem dostala hned poté, co jsem nastoupila, bylo napsat na počítači dlouhý seznam telefonních čísel, na něž mají lidi z recepce volat, kdyby došlo k jakékoli mimořádné události (Justine zřejmě příliš zaměstnávalo odčerpávání peněz z univerzitních fondů na nákup keramických ohřívačů pro přátele, takže jí na tohle nějak nezbyl čas).

Požár? Na seznamu je číslo na požární stanici. Znásilnění? Na seznamuje číslo na univerzitní horkou linku pro pomoc znásilněným. Krádež? Číslo na Šestý okrsek.

Lidé padající ze střechy výtahové kabiny? Ne, na to tu žádné číslo není.

„Heather!“ Hlas vypomáhající studentky jménem Tina dnes zní stejně kvílivě jako při našem prvním setkání, když jsem jeho majitelce sdělila, že nemůže nechat lidi čekat jenom proto, aby si v klidu dohrála digitální partii Tetrisu (bylo mi řečeno, že Justine s tímhle nikdy problém neměla). „Kdy si odvezou tu mrtvolu? Jsem z toho celá špatná, když vím, že ona tam… prostě že tam dole pořád ještě je.“

„Mluvili jsme s její spolubydlící.“ Brad, to je kluk, který má tu smůlu, že má jako interní asistent tenhle víkend službu, což znamená, že musí být neustále v budově, kdyby ho náhodou bylo někde zapotřebí… třeba kdyby se některý ze studentů čirou náhodou zabil, důvěrně ztiší hlas a nahne se ke mně přes stůl. „Říká, že ani nevěděla, že Beth, to je ta mrtvá, že prý ani netušila, že Beth vůbec ví, že něco jako surfování na výtahu existuje. Říká, že neměla ponětí, že by se Beth tahala zrovna s touhle partou. Říkala, že Beth byla spíš slušňačka.“

„Aha,“ řeknu nepřesvědčivě. Je mi jasné, že ode mne ty děti očekávají, že je nějak utěším. Jenže co já vím o tom, jak jim pomoct vyrovnat se se smrtí spolužačky? Nejsem o nic míň vyděšená než jeden každý z nich. „Vidíte, asi nikdy nikoho neznáme tak dobře, jak by se nám mohlo zdát, co říkáte?“

„Nojo, jenže vyjet si jen tak pro srandu na střeše výtahu?“ Tina potřese hlavou. „Ta holka musela bejt cvok.“

„Kandidátka na koňskou dávku prozaku,“ přitaká Brad ponuře a předvede tak ukázku té ohleduplnosti a citlivosti, kterou do hlav interních asistentů v průběhu speciálního výcviku vtloukli odborníci z oddělení správy kolejí.

„Heather?“

Ohlédnu se a vidím, že se ke mně s jakousi tlustou složkou papírů blíží Sarah, Rachelina starší asistentka, která už absolvovala bakaláře a teď studuje v magisterském programu. Jako obvykle má na sobě nejžhavější módní novinku, která právě frčí mezi staršími studenty New York College, kalhoty s laclem a boty značky Ugg. Popadne mě za paži a důkladně mi ji zmáčkne.

„Panebože,“ pronese a ani v nejmenším se nesnaží ztišit hlas, takže ji zřetelně slyší všichni, kdo jsou zrovna v přízemí. „No věřila bys tomu? V kanclu zvoní všechny telefony jako o život. Volá spousta rodičů, chtějí se ujistit, že nešlo o jejich potomka. Ale Rachel říká, že totožnost tý holky nemůžeme potvrdit, dokud nepřijede koroner. I přesto, že víme, kdo to je. Víš, Rachel mě požádala, abych našla složku tý mrtvý a předala ji Flynnovi. No jen se na tu složku podívej!“

Sarah zamává naditými papírovými deskami. Elizabeth Kelloggová měla složku v kanceláři vedoucí koleje, takže buď měla někdy v průběhu školního roku nějaký průšvih, nebo byla nemocná…

… Což je zvláštní, protože byla teprve v prváku a zimní semestr začal teprve nedávno.

„Je tam toho spousta.“ Sarah je celá žhavá se o všechny své vědomosti se mnou, s Bradem a s Tinou podělit. Ti druzí dva jí visí na rtech s očima rozšířenýma zvědavostí. Pete se o kousek dál u stolku bezpečnostní služby tváří, jako by měl plné ruce práce se sledováním monitorů. Ovšem vím naprosto jistě, že i on špicuje uši. „Její máti volala celá bez sebe Rachel, že prý slyšela, že si sem studenti, kteří tu bydlí, můžou přivést kohokoli na návštěvu, a chtěla zařídit, aby si sem Elizabeth nesměla zvát na návštěvu kluky. Zjevně toužila po tom, aby její dcera zůstala panna až do svatby. Chtěla po Rachel, aby nějak zařídila, že si sem Elizabeth bude smět brát na návštěvu jenom holky. Očividně mají v tyhle rodině docela dost problémů, ale ať už je to…“

Úkolem asistentů absolventů, tedy asistentů z řad studentů, kteří dokončili bakalářské studium a pokračují v magisterském programu, je pomáhat vedoucí koleje s každodenním chodem budovy. Na oplátku mají zadarmo byt a stravu, navíc získají praktické zkušenosti v oblasti vyššího vzdělávání, což bývá zpravidla i obor, v němž se později chtějí uplatnit.

Sarah tady ve Fischer Hall získává podstatně víc praktických zkušeností v oboru, než původně očekávala, když vezmeme v úvahu tu mrtvou a všechny ty věci okolo.

„Evidentně tam byl nějakej zásadní konflikt mezi matkou a dcerou, ty dvě spolu soupeřily,“ informuje nás Sarah. „Víte, jak to myslím, člověk by řekl, že paní Kelloggová žárlila, protože už začínala pociťovat projevy stárnutí, zatímco její dcera…“

Sarah má bakaláře v oboru sociologie. O mně si myslí, že trpím nedostatkem sebeúcty. To mi řekla hned první den, kdy jsme se setkaly, to znamená při registraci studentů před dvěma týdny. Tehdy ke mně přišla, potřásla mi rukou a pak vykřikla: „Panebože, že vy jste ta Heather Wellsová?“

Když jsem neochotně přiznala, že jsem to opravdu já, a když jsem jí pak vysvětlila, protože se zeptala, co u všech všudy dělám u registrace ve studentském domově (na rozdíl ode mě se Sarah nikdy nezapomene a neřekne prostě kolej), že bych si časem ráda udělala bakaláře, Sarah pravila: „Ale vy přece vůbec nechcete jít na univerzitu. Vy prostě potřebujete něco udělat s tím pocitem opuštěnosti a vlastní nedostatečnosti, kterej určitě zažíváte a kterej je následkem toho, že vás odkoplo nahrávací studio a okradla vlastní matka.“

Což zní trochu zvláštně, když si člověk uvědomí, že jediné, s čím potřebuju něco dělat, je pocit, že mám Sarah plné zuby.

Naštěstí se k nám právě v tu chvíli vrhne doktor Flynn, psycholog z oddělení správy kolejí, s kufříkem přetékajícím papíry.

„Je tohle složka té mrtvé?“ oboří se na nás místo pozdravu. „Rád bych se na ni podíval, ještě než se budu bavit s její spolubydlící a než budu volat rodičům.“

Sarah mu složku předá. Doktor Flynn v ní zběžně zalistuje, ale najedou se zarazí, nakrčí nos a zeptá se: „Co to tady tak smrdí?“

„Ehm,“ řeknu, „paní Allingtonová, ehm, víte, ehm, ona prostě…“

„Poblila se,“ nebere si servítky Brad. „Támhle do toho květináče…“

Doktor Flynn si povzdychne. „Už zase?“ Začne mu vyzvánět mobilní telefon a on se omluví a vytáhne ho z kapsy.

V té chvíli zazvoní i telefon na recepčním pultu. Všichni se na něj podívají. Když po sluchátku nesáhne nikdo jiný, zvednu ho já.

„Fischer Hall,“ zahlásím.

Hlas na druhém konci drátu nepatří nikomu, koho bych znala.

„Haló, to je ta kolej na Washington Square West?“

„Ano, tady je studentský domov Fischer Hall,“ odpovím, alespoň pro jednou nezapomenu, co mě učili.

„Říkal jsem si, jestli bych si mohl s někým promluvit o té tragédii, která se u vás dnes odehrála,“ pokračuje neznámý hlas.

Tragédie? Okamžitě se mě zmocní podezření.

„Vy jste novinář?“ zeptám se. V tomhle období svého života poznám novináře na míle daleko.

„No, ano, pracuji pro deník Post…“

„Tak to se budete muset spojit s oddělením pro styk s médii. Tady vám nikdo nic neřekne. Na shledanou.“ Prásknu sluchátkem do vidlice.

Brad a Tina na mě jen zírají.

„Páni,“ vydechne Brad. „Ty jsi vážně dobrá.“

Sarah si narovná brýle, které jí začaly sjíždět z nosu.

„Ještě aby nebyla,“ pokrčí rameny. „Když vezmeme v úvahu, čím vším si musela projít. Ti paparazziové nebyli dvakrát příjemný, viď, Heather? Zvlášť když jsi tehdy přišla domů a našla tam Jordana Cartwrighta, jak si užívá orálního sexu s… jakže se ta holka jmenovala? Jo, jasně. Tania Traceová.“

„Páni,“ zírám na Sarah v nefalšovaném úžasu. „Ty tu svoji fotografickou paměť ale umíš využít pro dobrou věc, to se musí nechat.“

Sarah se skromně usměje a Tině spadne čelist.

„Heather, ty jsi chodila s Jordanem Cartwrightem?“ vyjekne.

„Tys ho nachytala, jak si ho nechává kouřit od Tanii Traceový?“ Brad vypadá tak nadšeně, jako by mu někdo do klína právě upustil stodolarovou bankovku.

„Hm,“ zabručím zdráhavě. Moc jiných možností mi nezbývá. Stejně by si to snadno našli na internetu. „Jo. Ale už je to dávno.“

Pak se od nich s omluvou vzdálím, abych si někde koupila kolu, doufám totiž, že společné působení kofeinu a umělého sladidla mi třeba pomůže zbavit se té neodbytné touhy násilnou cestou sprovodit ze světa ještě další představitelku studentské populace nacházející se právě v budově.

4

Jen to neprozraď,

a to tě prosím,

je to tajemství,

co v srdci nosím.

Když ho uchováš,

moji lásku máš

moji lásku máš.

Je to mý tajemství,

jenom ty o něm víš,

mý velký tajemství,

před světem uhájíš,

moji lásku máš

moji lásku máš.

„Tajemství“

Zpěv: Heather Wellsová

Text/Hudba: Valdez/Caputo

Z alba: Sladká horečka

Cartwight Records

Nejbližší automat na kolu se nachází v televizní místnosti, kde se taky shromáždil celý krizový štáb koleje. Nechci vystavit Magdu nebezpečí tím, že bych zkoušela kolu vyloudit zadarmo v menze, její šéf už je na ni naštvaný i tak dost.

Z lidí ze správy kolejí shromážděných v tuhle chvíli v televizní hale znám jenom pár jednotlivců, a to ještě jenom proto, že jsem u nich byla na pohovoru, když jsem se o tohle místo ucházela. Jedna ze známých tváří patří doktoru Jessupovi, vedoucímu oddělení správy kolejí, který se poté, co mě zahlédne, odpoutá od dalšího člena správy kolejí a zamíří přímo ke mně. Ve svém víkendovém oblečení, skládajícím se z polosportovní značkové košile a kalhot, vypadá jinak než ve svém obvyklém antracitově šedém obleku.

„Heather,“ osloví mě doktor Jessup, jeho hluboký hlas zní poněkud chraptivě. „Jak to jde?“

„Docela dobře,“ odpovím. Už jsem do toho automatu nacpala dolar, takže na útěk je v tuhle chvíli pozdě, i když bych zmizela docela ráda, protože na mě všichni v místnosti civí a v očích se jim zračí otázky: Co je to za ženskou? Neviděli jsme ji už někde? A co tady vůbec dělá?

Nakonec neuteču a místo toho zmáčknu tlačítko se zvoleným nápojem. Zvuk plechovky, která dopadne do výstupního otvoru v dolní části automatu, zazní v televizní místnosti jako rána z děla. Všichni tu totiž s ohledem na mrtvou i na zármutek mluví potichu. Televize, kde normálně běží MTV 2 na plné pecky, jak je den dlouhý, je vypnutá.

Vylovím z automatu plechovku s pitím a držím ji v rukou, bojím se ji tady otevřít, abych tím hlukem nepřilákala ještě víc nežádoucí pozornosti.

„Jak vám připadá, že to ty děti berou?“ chce vědět doktor Jessup. „Obecně vzato.“

„Právě jsem přišla,“ odpovím. „Ale všichni vypadají pěkně otřeseně. Což je, abych tak řekla, dost pochopitelný, když uvážíme, že na dně výtahový šachty leží mrtvá holka.“

Doktor Jessup vyvalí oči a posunkem mi naznačí, abych ztlumila hlas, i když jsem tu poslední větu nepronesla hlasitěji než šeptem. Rozhlédnu se kolem sebe a všimnu si, že v televizní místnosti je i pár velkých zvířat z ředitelství. Doktor Jessup projevuje až přehnanou starost o to, aby jeho oddělení bylo vnímáno jako tým všemožně pečující o blaho studentů. Pyšní se tím, že to s mladou generací umí. To mi došlo už během mého přijímacího pohovoru, když přimhouřil své šedé oči a položil mi onu nevyhnutelnou otázku, která mě vždycky vytočí tak, že mám chuť něčím prásknout o zem, nicméně které stejně neuteču: „Neznám vás odněkud?“

Každý má pocit, že mě už někde viděl. Jenom si nikdy nemůže vzpomenout, kde to bylo. Hodně slýchám: „Nebyla jste na školním plese s mým bráchou?“ Nebo: „Nebyli jsme spolu na univerzitě v jednom ročníku?“

Což je obzvlášť pikantní, protože já jsem v životě na žádném školním plese nebyla, o univerzitě ani nemluvě.

„Kdysi jsem zpívala.“ To jsem alespoň odpověděla doktoru Jessupovi v ten den, kdy jsem u něj byla na přijímacím pohovoru. „Byla jsem, ehm, popova zpěvačka. Teda před časem. To mi ještě nebylo dvacet.“

„Jistě, už vím,“ přikývl tehdy doktor Jessup. „‘Sladká horečka‘. Myslel jsem si to, ale nebyl jsem si jistý. Můžu se vás na něco zeptat?“

Nejisté jsem se na židli zakroutila, věděla jsem dobře, co bude následovat: „Jasně.“

„Proč vlastně žádáte o práci ve studentském domově?“

Odkašlala jsem si.

Kéž by tak se mnou VHl natočila životopisný pořad. Protože pak už bych se k tomu nemusela vracet. Nemusela bych to všechno pořád dokola vysvětlovat.

Jenže já pro ten jejich pořád Za scénou nejsem ten pravý materiál. Na to jsem nikdy nebyla dost slavná. Nikdy jsem nebyla žádná Britney ani Christina. Taktak jsem to možná dotáhla alespoň na Avril. Byla jsem prostě jenom mladá holka se zdravými plícemi, která náhodou byla ve správný čas na správném místě.

Doktor Jessup se tvářil, jako že mě chápe. Přinejmenším o celé té věci přestal mluvit, když jsem mu vylíčila, jak moje máti vycestovala ze země spolu s mým manažerem, jistě, a málem jsem zapomněla, taky s mými celoživotními úsporami, a jak se na mne vykašlali nahrávací společnost i přítel, a to přesně v tomto pořadí. Když mi pak ve Fischer Hall nabídli místo zástupkyně vedoucí koleje s nástupním platem odpovídajícím částce, kterou jsem si na koncertním turné vydělala za týden, přijala jsem bez sebemenšího zaváhání. Práce servírky se mi nejevila jako dobrá dlouhodobá perspektiva, pro děvče, jemuž vadí stát, i když si myje vlasy, by to byl dost těžký úděl, a možnost získat univerzitní diplom mě docela lákala. Budu sice muset počkat, až jak dopadne moje šestiměsíční zkušební lhůta, teď už mi zbývají jenom tři měsíce, ale pak se můžu zapsat na tolik předmětů, na kolik jen budu chtít chodit.

A první přednáška, na kterou se chci zapsat, jsou Základy psychologie, abych zjistila, jestli skutečně trpím všemi těmi neurózami, které mi připisují Rachel a Sarah.

Doktor Jessup se mě momentálně vyptává na Rachelino duševní zdraví.

„Jak to zvládá?“ chce vědět.

„Řekla bych, že je v pohodě,“ odpovím.

„Měla byste jí koupit nějaké květiny nebo tak něco,“ vybídne mě doktor Jessup. „Něco, co by jí zvedlo náladu. Možná něco sladkého.“

Odvětím: „Jasně, to je dobrej nápad,“ i když nemám nejmenší tušení, o čem to ten chlap vlastně mluví. Proč bych kupovala kytky nebo nějaké sladkosti zrovna Rachel? Dotýká se smrt Elizabeth Kelloggové Rachel víc než třeba takového vrchního údržbáře Julia? Koneckonců Elizabethinu krev ze dna výtahové šachty bude pravděpodobně později hadicí smývat právě on. A kupuje někdo sladkosti Juliovi?

Možná bych prostě měla koupit kytku oběma.

„Rachel si ještě nestačila zvyknout na život ve městě,“ pokouší se mi to doktor Jessup vysvětlit. „Tohle jí přirozeně muselo dost otřást. Ještě to není otupělá Newyorčanka jako někteří z nás. Je to jasný, Heather?“ Mrkne na mě.

„Jasný,“ odpovím, i když pořád nemám nejmenší tušení, jak to vlastně myslí. Stačí normální čokoláda, nebo chce, abych se vypravila až do Dean & Deluca a koupila tam nějaký ty jejich speciální pralinky? To by bylo celkem fajn, protože to bych si tam taky rovnou mohla koupit pár kousků té báječné pomerančové kůry v čokoládě.

Má to ovšem háček… Rachel totiž sladké nejí. Sladkosti nespadají do kategorie dietních potravin. Co kdybych jí koupila nějaké ořechy?

Naše konverzace s doktorem Jessupem je ale náhle přerušena, protože do televizní místnosti vepluje dlouhými kroky rektor školy, profesor Allington.

Řeknu vám to po pravdě. Na první pohled Phillipa Allingtona nikdy nepoznám, ačkoli ho už od června, kdy jsem ve Fischer Hall nastoupila, každý všední den po ránu vídám vystupovat z výtahu.

Důvod, proč rektora školy nikdy nepoznám, je prostý, on se totiž jako rektor školy neobléká. Jeho oblíbeným modelem jsou bílé kalhoty, které nosí i dlouho po zářijovém Dni práce bez ohledu na dobré mravy, zlaté univerzitní tričko s nápisem New York College (když je venku obzvlášť parno, nosí tričko bez rukávů), adidasky, a když je pošmourno, zlatobílou univerzitní sportovní bundu, kde se opět skví nápis New York College. Podle dalšího novinového článku, který jsem našla v Justininých papírech, má rektor údajně pocit, že když se bude oblékat jako student, bude mít ke studentům blíž.

Až na to, že jsem v životě neviděla žádného zdejšího studenta, který by se oblékal do univerzitních barev. Všichni chodí v černém, aby splynuli s davem ostatních Newyorčanů.

Dnes dal pan rektor před nátělníkem bez rukávů přednost tričku s krátkým rukávem, ačkoli venku je přes dvacet stupňů. No, zřejmě se musel zúčastnit nějaké schůze představenstva univerzitní rady a chtěl na ostatní svým oblečením udělat dojem.

Takže teprve když se k rektorovi vrhnou všichni ti lidé ze správy kolejí, aby mu připomněli, jak důležitou úlohu zrovna oni hrají v řešení toho, co se v pondělním vydání studentského časopisu bude bezesporu nazývat „tragédií“, mi to dojde a já si řeknu: „No jasně. Vždyť je to náš rektor.“

Profesor Allington všechny ostatní ignoruje a osloví přímo doktora Jessupa: „Něco bys s tím měl dělat, Stane. Tohle nevypadá dobře. Vůbec to nevypadá dobře.“

Doktor Jessup v té chvíli vypadá, že by tam dole na dně výtahové šachty nejradši ležel on sám. Ani se mu moc nedivím.

„Phile,“ odpoví rektorovi, „takové věci se občas stávají. V takhle velké skupině lidí občas k nějakému tomu úmrtí dojde. Jen za minulý rok umřeli tři a rok předtím dva…“

„V mojí budově tedy ne,“ pronese přísně rektor. Nemůžu se zbavit pocitu, že se snaží mluvit jako Harrison Ford ve filmu Air Force One („Okamžitě vypadněte z mýho letadla!“).

Zní to ale spíš trochu, jako kdyby mluvil hrdina z nějaké přihlouplé komedie z vojenského prostředí.

Zdá se mi, že je nejvyšší čas uchýlit se do své kanceláře. Najdu tam Sarah, jak sedí u mého stolu a s někým telefonuje. Nikdo jiný není v dohledu, ale v místnosti pořád vládne napětí. Zdá se, že vyzařuje ze Sarah, která prudce položí sluchátko a zabodne se do mě pohledem.

„Rachel tvrdí, že budeme dneska muset zrušit ten taneční večírek.“ Sarah se tváří vysloveně nasupeně.

„No a?“ Připadá mi to jako zcela rozumný požadavek „Tak ho jednoduše zrušte.“

„Ty tomu nerozumíš. Sehnali jsme doopravdickou kapelu. Když to zrušíme, budeme na tom tratit zhruba patnáct set dolarů.“ Šokované na ni zírám.

„Sarah,“ namítnu. „Jedna vaše kolegyně je mrtvá. Mrtvá.“

„A tím, že se odchýlíme od normálního života kvůli jejímu sobeckýmu jednání,“ odsekne mi Sarah, „docílíme jenom toho, že studentům bude její smrt připadat náramně romantická.“ Potom na chvíli sestoupí z výšin držitelky bakalářského titulu a dodá: „No, doufám, že nám ušlej zisk vynahradí prodej triček. Ale stejně nechápu, proč bychom měli rušit ples jenom proto, že se nějaká kráva rozhodla po hlavě skočit do výtahový šachty.“

Páni, a to lidi říkají o showbyznysu, že je to džungle. Evidentně nikdy nepracovali na koleji.

Tedy promiňte, chtěla jsem říct ve studentském domově.

5

Nechápu jak se to stalo,

že jsme si náhle tak vzdálení,

vždyť ještě včera

šeptals mi něžně: „Rád tě mám.“

Teď jsem tu sama

a slzy tu polykám.

Jen vrátit čas

teď chci, má lásko,

jen vrátit čas

nemám dost sil

nechat tě navždy odejít.

„Vrátit čas“

Zpěv: Heather Wellsová

Text/Hudba: Valdez/Caputo

Z alba: Sladká horečka

Cartwight Records

Vzhledem k tomu, že žijeme v New Yorku, kde jsou násilné smrti na denním pořádku, nakonec to dopadne tak, že se koroner dostane k Elizabethinu tělu až po dalších čtyřech hodinách.

Koroner na místo dorazí ve tři třicet a ve tři třicet pět už je Elizabeth Kelloggová úředně prohlášena za mrtvou. Jako příčina smrti je předběžně, před dalším vyšetřováním a pitvou, uvedeno akutní trauma ve formě zlomeného vazu, zlomené páteře a rozdrcené pánve doplněné mnohačetnými frakturami obličeje a končetin.

Klidně mě považujte za snílka, ale stejně si nemyslím, že by, až se tahle zpráva roznese, připadala Elizabethina smrt komukoli ze studentů romantická. Ještě horší je, že podle koronera je Elizabeth mrtvá už téměř dvanáct hodin. Což znamená, že ležela na dně výtahové šachty už od minulé noci.

Jistě, koroner taky říká, že umřela, hned jak narazila na betonovou podlahu, že smrt nastala okamžitě. Takže tam dole neležela polomrtvá celou noc.

Ale stejně.

Koronerova dodávka se nedá nijak zamaskovat, všichni vidí i tělo, které nakonec zřízenci vynesou z budovy a naloží do dodávky. Ve čtyři hodiny už celá studentská populace z Fischer Hall ví, že někdo umřel. A když jsou výtahy zase uvedeny do provozu a můžou studenty konečně zase rozvézt do příslušných poschodí, všichni taky už vědí, jak Elizabeth zemřela. Jsou to přece univerzitní studenti: nemají v hlavě piliny. Dokážou si dát dvě a dvě dohromady a dospět k výsledku čtyři.

Já se ovšem nemůžu zabývat tím, jak zprávu o Elizabethině smrti nese sedm set studentů bydlících ve Fischer Hall. Mám totiž plné ruce práce s tím, jak zprávu o Elizabethině smrti ponesou její rodiče.

Doktor Jessup totiž dospěl k rozhodnutí, které podpořil i doktor Flynn, že vzhledem k tomu, že Rachel už s paní Kelloggovou jednou jednala v té záležitosti s návštěvami u Elizabeth na pokoji, měla by teď rodičům zesnulé zavolat a zpravit je o dceřině smrti právě ona.

„Bude to pro ně menší šok,“ ujišťuje všechny doktor Flynn, „když tu zprávu uslyší od někoho, koho už znají.“

Když k tomuto rozhodnutí dospějí, je Sarah bez okolků vykázána z kanceláře, mne ale doktor Jessup požádá, abych zůstala.

„Pro Rachel to bude jistě útěcha,“ zní jeho vysvětlení.

Evidentně nikdy neviděl Rachel v akci v menze, když ječí na obsluhu u pultu se saláty za to, že se plnotučná majonézová zálivka nedopatřením ocitla v zásobníku určeném pro odtučněnou zálivku, jako jsem ji jednou viděla já. Neřekla bych, že je Rachel ten typ, co by potřeboval nějakou útěchu.

Ale kdo jsem já, abych mu odporovala?

Celý ten rozhovor je strašlivě smutný, a když Rachel položí sluchátko, jde na mě migréna a mám pořádně sevřený žaludek.

Samozřejmě by to taky mohlo být z těch jedenácti cucavých bonbonů a pytlíku křupek, které jsem do sebe naházela místo oběda. Ale člověk nikdy neví.

Doktor Jessup tomu, aby se moje příznaky patřičně rozvinuly, ještě pomáhá. Popuzen poznámkami profesora Allingtona odhodil zástupce prorektora stranou opatrnost i ohledy na zdravotní směrnice města New York stranou, ze všech sil kouří a sedací částí těla se přitom opírá o kraj Rachelina stolu. Nikdo nenavrhne, že by mohl otevřít okno. To proto, že se naše kancelář nachází v přízemí, takže pokaždé, když otevřeme okno, přijde k němu nějaký idiot a zavříská nám do něho: „Mohli byste mi k tomu dát hranolky?“

Právě v tu chvíli mi dojde, že Rachel už s telefonováním skončila a že tedy už není zapotřebí, abych tu zůstávala a byla jí útěchou. Už tady nejsem nic platná.

A tak vstanu a řeknu: „No, já teď vyrazím domů.“

Všichni se na mě podívají. Naštěstí profesor Allington už dávno odešel, on a jeho žena totiž mají dům v Hamptons a jezdí tam, kdykoli se jim naskytne příležitost.

Až na to, že dneska paní Allingtonová nemohla odejít hlavním vchodem, ne když tam na chodníku před budovou parkovala hned za hasičským vozem koronerova dodávka. Musela jsem vypnout poplašné zařízení, aby mohla rektorova manželka odejít nouzovým východem vedle menzy. Týmiž dveřmi ochranka vodí do budovy některé významnější hosty Allingtonových, například Schwarzeneggerovy, když rektor pořádá nějakou tu slavnostní večeři a nechce, aby jeho hosty obtěžoval styk se studenty.

Když se Allingtonovi konečně vypravili na cestu, seděl za volantem jejich temně zeleného mercedesu jejich jediný syn Christopher. Je to moc hezký mladík, táhne mu na třicítku, s oblibou nosí oblečení renomované firmy Brooks Brothers, studuje na naší univerzitě práva a bydlí na koleji pro studenty magisterského programu. Profesor Allington svou ženu starostlivě usadil na zadní sedadlo, naskládal jejich zavazadla s věcmi na víkend do kufru a uvelebil se na předním sedadle vedle syna.

Christopher Allington vystartoval tak rychle, že lidé z pouličního trhu… No jistě! Pouliční trh běžel vesele dál, hasičské auto ani koronerova dodávka nikoho nerušily. Tak tedy Christopher vystartoval tak rychle, že lidé z pouličního trhu vyděšeně uskakovali na chodník, protože měli za to, že se je někdo pokouší přejet.

Něco vám povím: kdyby Allingtonovi byli moji rodiče, taky bych měla chuť pár lidí přejet.

Doktor Flynn se vzpamatuje ze šoku zapříčiněného mým prohlášením, že hodlám odejít dřív než všichni ostatní. Pokyne mi: „Jistě, Heather. Běžte domů. Nebudeme ji tady už potřebovat, že ne, Stane?“

Doktor Jessup vyfoukne oblak modrošedého dýmu.

„Běžte domů,“ řekne mi. „Dejte si panáka. A pořádnýho.“

„Ach, Heather,“ vykřikne Rachel. Vyskočí ze svého otáčivého křesla a k mému naprostému úžasu mě obejme. Ještě nikdy se vůči mně takhle otevřeně fyzicky neprojevila. „Děkuju ti mockrát, že jsi přišla. Nevím, co bych si bez tebe počala. Dokážeš si v krizi zachovat úžasně chladnou hlavu.“

Nemám nejmenší tušení, o čem to mluví. Neudělala jsem vůbec nic. Rozhodně jsem jí nekoupila ty kytky, jak mi radil doktor Jessup. Jenom jsem možná uklidnila vypomáhající studenty a rozmluvila Sarah ten její ples, ale to je všechno, no vážně. Nic světoborného.

Když mě Rachel objímá, bloudím očima po místnosti ve snaze vyhnout se pohledům ostatních. Rachelino objetí, no, je to trochu, jako by člověk objímal nějakou tyčku. To je tím, že je tak hubená. Je mi jí tak nějak líto. Protože komu by se chtělo objímat tyčku? Já vím, třeba všem těm chlapům, kteří jedou po modelkách. Ale když mluvíme o normálních lidech? Koho láká objetí se spoustou špičatých kostí? Jiná věc by byla, kdyby Rachel byla tak špičatá od přírody. Já ale čirou náhodou vím, že se kvůli tomu, aby takovéhle špičatosti dosáhla, moří hlady.

A to přece není v pořádku.

K mé velké úlevě mě Rachel téměř okamžitě pustí a já hned poté vyletím bez jediného dalšího slova z místnosti, protože se bojím, že jak bych otevřela pusu, okamžitě bych se rozbrečela. Ne kvůli tomu, jak je Rachel kostnatá, spíš proto, že mi to celé připadá tak strašně zbytečné a hloupé. Víte, co tím myslím: mrtvá studentka, zlomení rodiče. A kvůli čemu? Kvůli pitomé adrenalinové zábavě, projížďce na střeše výtahu?

Prostě mi to nedává smysl.

Protože je poplašné zařízení stále ještě vypnuté, dostanu se z budovy tím požárním východem vedle menzy. Dost se mi uleví, že nemusím projít kolem recepce. Je mi totiž více než jasné, že kdyby na mě teď někdo jen slovíčkem promluvil, složím se. Abych náhodou nepotkala nikoho známého, musím to obejít po Šesté avenue a kolem celého bloku, míjím i obchod značky Banana Republic, která oblečení v mojí velikosti sice vyrábí, ale její obchody je málokdy mají na skladě, protože vzhledem k tomu, že je to ta nejobvyklejší velikost, nemůžou jí mít na regálech dost pro každého, ale za tu zacházku mi to stojí. Rozhodně nejsem ve stavu s někým jen tak zdvořile konverzovat.

Proto mě ani v nejmenším nepotěší, že když dorazím ke vchodu do svého bytu, zjistím, že zdvořilé konverzaci se přece jenom nevyhnu. Na schodech před bytem se totiž utábořil můj bývalý snoubenec Jordan Cartwright.

A to jsem byla ještě před chvilkou skálopevně přesvědčená, že dnešek už prostě horší být nemůže.

Když mě Jordan zahlédne, narovná se a schová mobilní telefon, do kterého právě mluvil. Podvečerní sluneční paprsky zdůrazňují zlaté odlesky v jeho plavých vlasech a já si nemůžu nevšimnout, že ačkoli máme parné babí léto, puky na rukávech jeho bílé košile i na, a to říkám jen nerada, dokonale padnoucích bílých kalhotách vypadají perfektně nažehlené.

V tom bílém modelu se zlatým řetězem na krku vypadá, jako kdyby dezertoval z nějaké obzvláště stylové chlapecké kapely.

Což je v jeho případě bohužel pravda. „Heather,“ řekne, když se k němu blížím.

V jeho bleděmodrých očích si nemůžu nic přečíst, protože je schovává za skly tmavých brýlí od Armaniho. Ale tipla bych si, že jeho oči budou, jako obvykle, plné vřelého zájmu o mé blaho. Jordan má totiž talent vzbuzovat v lidech dojem, že mu na nich skutečně záleží. To je taky jeden z důvodů, proč jeho první pokus o sólové album, nazvaný „Bejby, buď má“, dostal dvakrát platinovou desku. Videoklip titulní písně se na prvním místě hitparády udržel několik týdnů.

„Tady jsi,“ dodá. „Snažil jsem se tě všude sehnat. Řekl bych, že Coop není doma. Jsi v pohodě? Rozjel jsem se za tebou, hned jak jsem se o tom doslechl.“

Jenom překvapeně zamrkám. Co se to tu děje? Přece jsme se rozešli, nebo ne? Copak na to zapomněl?

Možná že ano. A očividně poslední dobou posiloval. A to pořádně. Dokonce mu jsou vidět vyrýsované bicepsy.

Třeba mu přitom spadla činka na hlavu, nebo tak něco.

„Bydlela přece na té tvé koleji, nebo ne?“ pokračuje Jordan. „Ta holka, co o ní mluvili v rádiu? Ta, co se zabila?“

Je naprosto nefér, že někdo, kdo vypadá tak úžasně sexy, může být tak… no, že prostě může postrádat cokoli, co by byť jen vzdáleně připomínalo normální lidské cítění.

Z přední kapsy džin vylovím klíče.

„Neměl jsi sem chodit, Jordane,“ vytknu mu. Lidé na nás zírají, i když většinou jsou to jen drogoví dealeři. Tady v okolí je jich spousta, protože univerzita ve snaze kvůli studentům (a co je ještě důležitější, kvůli jejich rodičům) park u Washingtonova náměstí „vyčistit“ tlačí ze všech sil na místní policejní stanici, aby všechny ty drogové dealery a bezdomovce vykázala z parku do okolních ulic… jako například do té, kde bydlím já.

Samozřejmě když jsem přijala nabídku Jordanova bratra, abych se nastěhovala k němu, netušila jsem, že je to tady tak děsné. Chápete, jak to myslím, koneckonců jsme tady v Greenwich Village a ta už dávno není přístavem hladovějících umělců. Nastěhovali se sem totiž mladí a úspěšní yuppies, celé to tu přebudovali na luxusní bytové jednotky a ceny nájmů vyhnali do závratných výšek. Připadalo mi, že to bude zhruba na stejné úrovni jako Park avenue, kde jsem předtím bydlela s Jordanem a kde se „tenhle typ lidí“, jak jim říká Jordan, prostě nepotlouká.

Což je dobře, protože „tenhle typ lidí“ z Jordana evidentně nemůže spustit oči, a není to jenom kvůli tomu okázale vystavenému zlatému řetězu.

„Hej ty!“ houkne teď na mého bývalého jeden z nich. „Nejseš ty ten chlápek? Hej ty, nejseš ty ten chlápek?“

Jordan je zvyklý na to, že ho otravují paparazziové, a tak nehne ani brvou.

„Heather,“ promluví na mě svým nejjemnějším tónem, který používal i v duetu s Jessikou Simpsonovou na jejich posledním letním turné s názvem „Funk žije“. „No tak. Měj rozum. Sice nám to spolu nefungovalo po romantický stránce, ale to přece neznamená, že nemůžeme zůstat přáteli. Tolik jsme toho spolu zažili. Vlastně jsme spolu i vyrůstali.“

Alespoň v tomhle má tedy pravdu. Poznala jsem se s ním, když jsem poprvé podepsala smlouvu s Cartwright Records, nahrávací společností jeho otce. To jsem byla naivní patnáctka a Jordanovi bylo celých osmnáct. Tehdy jsem vážně věřila celému tomu Jordanovu divadýlku, jaký že je trpící umělec. Věřila jsem mu, když tvrdil, že stejně jako já nesnáší písničky, které ho společnost nutí zpívat. Věřila jsem mu, když tvrdil, že stejně jako já se na ně jednou vykašle a začne zpívat svoje vlastní songy. Věřila jsem mu až do té chvíle, kdy jsem společnosti oznámila, že buď budu zpívat svoje písničky, nebo nebudu zpívat vůbec, a kdy se společnost rozhodla, že tedy nebudu zpívat vůbec… a Jordan, místo aby společnost (což je vlastně jeho tatík) postavil před stejnou volbu jako já, jenom řekl: „Možná bychom si o tom měli ještě promluvit, Heather.“

Rozhlédnu se kolem sebe, abych se ujistila, že svůj poslední výstup nesehrál pro nějakou skrytou kameru. Podle mě by byl rozhodně schopen přihlásit se do nějaké reality show. Patří k těm lidem, kterým nevadí, když jejich soukromý život vysílá televize po celé Americe.

Proto si taky všimnu, že u hydrantu před naší honosnou rezidencí parkuje stříbrný kabriolet značky BMW.

„Tohle je nějaký nový,“ podotknu. „Od taťuldy? Odměna za to, že se věnuješ Tanie Traceový?“

„No tak, Heather,“ pokárá mě Jordan, „přece jsem ti to říkal. Ta věc s Taniou, to nebylo tak, jak si myslíš.“

„Jo, jasně,“ ušklíbnu se. „Hádám, že chuděra zakopla a čirou náhodou ti dopadla akorát hlavou do rozkroku.“

V tu chvíli Jordan udělá něco překvapivého. Prudce si sundá sluneční brýle a velmi upřeně se mi zadívá do očí. Připomene mi to naše první setkání, na pódiu v obřím nákupním centru Mali of America. Nahrávací společnost, tedy jmenovitě Jordanův otec, zařídila mně a Jordanově kapele Easy Street společné turné, aby přilákala co nejvíc předpuberťáků, a jejich rodičů (tedy hlavně peněženek jejich rodičů).

Jordan se mi tehdy podíval do očí stejně upřeně jako teď. A když řekl: „Kotě, ty máš ty nejmodřejší oči na světě,“ neznělo to ani trochu jako balicí klišé.

Jenže co jsem tehdy věděla? V prváku mě vytáhli z gymplu a od té doby jsem z toho kolotoče nevystoupila, neustále jsem měla v patách garde, takže jediný kontakt s kluky svého věku jsem měla, když si ke mně nějací přišli pro autogram. Jak jsem mohla tušit, že „Kotě, ty máš ty nejmodřejší oči na světě“ není nic jiného než balicí klišé?

Došlo mi to až za pár let, když se z věty „kotě, ty máš ty nejmodřejší oči na světě“ stal verš jedné z písniček na Jordanově prvním sólovém albu. Jak se zdá, měl v opakování těch slov dost velkou praxi. A dokázal je říkat i dost působivě.

Alespoň na mě to tedy rozhodně zapůsobilo.

„Heather,“ praví Jordan teď, sluneční paprsky filtrované korunami stromů a činžáky na západní straně ulice skotačí na pravidelných rysech jeho hezkého, stále ještě spíš chlapeckého než mužného obličeje. „Něco mezi náma bylo. Něco hezkýho. Vážně se k tomu chceš jen tak obrátit zády? Víš, mně je jasný, že na tom nejsem bez viny. Ta věc s Taniou… no, je mi jasný, jakej to na tebe muselo udělat dojem.“

Nevěřícně na něj zírám.

„Ty myslíš to, jak ti kouřila péro? Protože přesně to na mě dělalo takovej dojem.“

Jordan sebou škubne, jako kdybych ho uhodila.

„Vidíš?“ zkříží si paže na hrudi. „Vidíš, přesně tohle mám na mysli. Když jsme se prvně setkali, Heather, tak bys takovou hrubost vůbec nevypustila z pusy. Změnila ses. Copak to nevidíš? A v tom je ten problém. Už nejsi ta samá holka, se kterou jsem se před lety poznal…“

Jestli mi očima sjede k pasu, kde jsem se za posledních deset let změnila nejvíc, jsem pevně odhodlaná ho praštit.

Ale on to neudělá.

„Hroznější… nevím, jak to říct. Zdrsněla, to je možná ten správnej výraz,“ pokračuje. „A po tom, čím jsi musela projít se svou matkou a svým manažerem, kdo by ti to taky mohl mít za zlý? Jenže, Heather, ne každej ti chce ukrást prachy a uletět s nima do Argentiny, jako to udělali oni. Musíš mi věřit, že jsem ti nikdy nechtěl ublížit. Jenom jsme se jeden druhýmu vzdálili. Každej chceme něco jinýho. Ty chceš zpívat svoje vlastní písničky a evidentně je ti fuk, jestli ti to zničí kariéru, nebo to, co z ní zbylo. A já… víš, já bych chtěl…“

„Hej ty!“ zahuláká znovu ten neodbytný drogový dealer. „Ty jseš natuty JORDAN CARTWRIGHT!“

To je vážně neuvěřitelné. Napřed Elizabeth, teď tohle.

Co po mně ten Jordan vlastně vůbec chce? Pořád tomu nemůžu přijít na kloub. Vždyť tomu chlapovi je jedenatřicet, je úspěšný, má hromadu peněz, daleko víc než nějakých ubohých sto tisíc ročně, které Rachel požaduje u svého vysněného životního partnera. Samozřejmě je mi jasné, že jeho rodiče nebyli zrovna dvakrát nadšení, když jsme se my dva dali dohromady a začali spolu žít. Nevypadalo to moc dobře, víte, že spolu dva z jejich nejpopulárnějších puberťáckých popových interpretů žijí na hromádce…

Ale byl vážně celý náš vztah jenom komplikovaným pokusem pomstít se ctihodnému panu Grantu Cartwrightovi a jeho choti za to, že svému nejmladšímu synovi dovolili, aby se zúčastnil konkurzu do klubu Mickey Mouse, když mu bylo devět a on je o to, ke své neodčinitelné hanbě, úpěnlivě prosil? Protože samozřejmě opravdický rockeři se neobjevují každých čtrnáct dní v časopisu pro puberťáky Teen People na fotkách, na nichž mají na hlavě navlečené mikymauzovské uši…

„Jordane,“ přeruším ho, jak tak vyjmenovává věci, které od života chce, přičemž většina z nich má co dělat s vnášením slunečního jasu do života obyčejných lidí, a co je na tom špatného? Jako bych já někdy říkala, že na tom něco špatného je. „Prosím tě, mohl bys prostě odejít?“

Proderu se kolem něj, klíče připravené v ruce. Můj plán byl asi takový: odemknout a dostat se dovnitř, než mi v tom stihne zabránit.

Když ovšem máte na odemykání tři zámky, je to s tím rychlým odchodem ze scény poněkud těžší.

„Já vím, že mě jako umělce nebereš vážně, Heather,“ pokračuje v monologu Jordan. A mluví a mluví. „Ale já tě ujišťuju, že jenom proto, že si písničky, který zpívám, sám nepíšu, nejsem ještě o nic míň kreativní než ty. Dělám si teď sám prakticky veškerou choreografii. Víš, třeba ten pohyb, jak jsem udělal v tom klipu ‚Jsme tu teď jen ty a já‘. Tenhleten.“ Provede na předním schodišti našeho paláce jednoduchou a rychlou krokovou variaci doprovázenou houpavým pohybem pánve. „Ten je celej můj. Já vím, že tobě to možná nepřipadá jako nic zvláštního, ale nemyslíš si, že je nejvyšší čas, aby ses pořádně koukla na svůj vlastní život? Víš, jak to myslím. Cos poslední dobou dělala tak úžasně umělecky stimulujícího? Ta debilní kolej…“

Už mám odemknuté dva zámky. Zbývá ještě jeden.

„… a to, že žiješ tady, kde máš hned na prahu plno feťáků… a že tu bydlíš s Cooperem! Zrovna s Cooperem! Ty víš, co si o Cooperovi myslí naše rodina, Heather.“

Samozřejmě že vím, co si o Cooperovi myslí jejich rodina. Myslí si o něm totéž, co si mysleli o Cooperově dědečkovi, který ve věku šedesáti pěti let přiznal barvu, koupil si ve Village jasně růžovou štukovanou honosnou rezidenci, kterou posléze odkázal další černé ovci rodiny, svému vnukovi. Ten se nastěhoval do zahradního bytu, z prostředního patra si udělal detektivní kancelář a vrchní patro nabídl zadarmo k bydlení mně (místo placení nájmu mu vedu účetnictví), když se dozvěděl, v jaké situaci jsem načapala Jordana s Taniou.

„Teda já vím, že mezi váma dvěma nic není,“ dodá Jordan. „Kvůli tomu si starosti nedělám. Ty nejseš Cooperův typ.“

To má teda sakra pravdu. Bohužel.

„Ale mě by zajímalo, jestli si vůbec uvědomuješ, že má Coop zápis v trestním rejstříku. Vandalismus. Jasně, byl tehdy ještě mladistvej, ale stejně, proboha, Heather, vždyť on nemá vůbec smysl pro veřejný vlastnictví. Abys věděla, musel zdemolovat ten baldachýn nad vchodem zrovna v ulici Easy Street. Je mi jasný, že to udělal ze závisti ke mně, protože ho můj talent vždycky štval, ale není přece moje chyba, že jsem dostal do vínku takovej dar…“

Poslední zámek je odemčený. Jsem volná!

„Sbohem, Jordane,“ vklouznu dovnitř a pečlivě za sebou zavřu. Protože, víte, nerada bych mu těmi dveřmi třískla do obličeje, nechci mu ublížit nebo tak. Ne snad proto, že bych o něj ještě stála, ale nechci se prostě chovat nezdvořile.

Navíc by mě jeho tatík mohl dát k soudu, nebo něco podobného. Člověk nikdy neví.

6

Tajně tě miluju,

ty ani netušíš,

že každým pohledem

srdce mi rozbušíš.

Zůstávám ve skrytu,

vím, že rád jinou máš,

mou lásku nešťastnou

z očí mi nepoznáš.

Jen si tak říkám,

kdybys měl tušení,

jak by ses zachoval,

znát moje soužení?

Kdybys mou lásku znal,

jak by ses zachoval,

jak by ses zachoval?

„Tajná láska“

Zpěv: Heather Wellsová

Text/Hudba: Valdez/Caputo

Z alba Sladká horečka

Cartwight Records

Jordan buší do dveří, ale já to neberu na vědomí.

Uvnitř domu je příjemný chládek, voní to tu převážně tonerem z kopírky v Coopově kanceláři. Začnu stoupat po schodech do svého bytu, myslím přitom na Lucy, už jsem se vám o ní zmínila? Lucy je moje fenka, a bude chtít pustit ven. Vtom mi pohled zalétne na druhou stranu vstupní haly a já vidím, že francouzské dveře na zadní terasu jsou otevřené.

A tak místo abych šla nahoru, projdu halou, Cooperův dědeček ji nechal vytapetovat černými a bílými pruhy, což byla zřejmě mezi homosexuální komunitou v sedmdesátých letech úžasná móda, a najdu pána domu, jak sedí na zahradní sedačce na zadní terase, v ruce láhev piva, u nohou mého psa a po boku malý červený chladicí box.

Poslouchá, jako obvykle, když je doma, rádio naladěné na nějakou stanici, kde hrají jazz. Cooper je jediným členem své rodiny, který se vyhýbá vřískání Easy Street a Tanii Traceové a místo toho poslouchá podmanivé tóny v podání Colemana-Hawkinse a Sarah Vaughnové.

„Už je pryč?“ chce vědět Cooper, když si všimne, že stojím ve dveřích.

„Už brzo bude,“ ujistím ho. Pak mi to dojde. „Ty se tady schováváš?“

„Tys na to kápla,“ odvětí Cooper. Otevře chladicí box a vytáhne odtamtud další pivo. „Na,“ nabídne mi, „říkal jsem si, že bys to mohla potřebovat.“

Vděčně přijmu studenou láhev a unaveně dopadnu na zelené čalouněné sedátko židle z tepaného železa, která stojí o kousek dál. Lucy okamžitě přiběhne, strčí mi hlavu mezi kolena a radostně nasává nosem vzduch. Drbu ji za ušima.

To je na psech fajn. Vždycky mají strašnou radost, že vás vidí. A navíc to prospívá zdraví, jestli to náhodou nevíte. Když si lidi pořídí psa, klesne jim krevní tlak. Anebo kočku. To je dokázané. Četla jsem o tom v časopise People.

Samozřejmě že domácí mazlíčci nejsou to jediné, co vám může snižovat krevní tlak. Další možností je posedávat v doopravdy klidném prostředí. Jako například na terase domu po Cooperově dědečkovi nebo na zahradě pod ní, což jsou dvě nejlépe utajená místa na Manhattanu. Zelená se tu tráva a listí, kolem jsou vysoké zdi pokryté břečťanem, je to tu jako maličká oáza vyčarovaná ze stájí, které tu stály v osmnáctém století. V zahradě je dokonce miniaturní fontánka, kterou Cooper, jak vidím, zapnul. V tichu pozdního odpoledne fontánka útěšně zurčí. Když hladím Lucy uši, cítím, že se mi srdeční činnost vrací do normálu.

Možná že až budu mít ten svůj pohovor po šesti měsících práce na koleji za sebou a až se konečně budu moct zapsat do školy, začnu studovat úvod do medicíny. Jasně, s prací na plný úvazek to bude pořádný záhul, a to ani nemluvím o Cooperově účetnictví. Ale já už nějak zařídím, aby to fungovalo.

Později možná někde získám stipendium nebo tak něco, abych mohla vystudovat opravdickou medicínu. A potom, až budu mít diplom v kapse, budu s sebou Lucy brát na návštěvy k pacientům a ona je všechny zklidní. Dokonale vymýtím srdeční choroby jen díky tomu, že nechám pacienty, aby se pomazlili s mým psem. Budu slavná! Jako Marie Curieová!

Až na to, že já nebudu nosit kolem krku kus uranu a neumřu na nemoc z ozáření jako ona, alespoň jsem to o ní někde četla.

Se svým novým plánem se Cooperovi zatím nesvěřím. Mám takový nejasný pocit, že by s některými z jeho mnoha stránek nesouhlasil. Ačkoli je jinak vcelku nepředpojatý. Arthura Cartwrighta, Cooperova dědečka, rozzuřilo, jak se k němu chovali ostatní členové rodiny poté, co se veřejně přiznal ke své homosexuální orientaci, a tak odkázal většinu svého obrovského jmění na výzkum v oblasti AIDS; celou svou světově uznávanou sbírku umění předal aukční síni Sotheby’s, aby ji vydražila a veškerý výtěžek z prodeje věnovala jedné nadaci pro pomoc lidem postiženým AIDS s názvem Rozdáváme boží lásku; a většinu nemovitého majetku, který vlastnil, dostala jeho alma mater, univerzita New York College…

… tedy až na jeho milovaný růžový palác ve Village, který odkázal Cooperovi, a s ním i fantastický milion babek, protože Cooper byl jediným členem té slavné Cartwrightovic famílie, který, když se doslechl o dědečkově novém příteli jménem Jorge, prohlásil: „Jenom jdi, kam tě srdce táhne, dědo.“

Tedy ne že by Jordan a zbytek Cartwrightových byli nějak zvlášť zničení z toho, že je Arthur s dědictvím vynechal. V cartwrightovském rodinném bankovním trezoru zůstala i tak pro ostatní ještě pěkná hromádka peněz.

Nicméně stejně to dědictví Cooperovi, v kterém už rodina beztak viděla černou ovci kvůli tomu, že se nechal vyhodit z několika středních škol a že šel radši na univerzitu než zpívat do kapely Easy Street, a to ani nemluvím o jeho sklonech chodit s vysoce atraktivními majitelkami galerií a kardiochiruržkami jménem Saundra či Yokiko, v tom, aby se stal se nejoblíbenějším členem Cartwrightovic klanu, nikterak nepomohlo.

Ovšem abych pravdu řekla, nezdá se, že by mu to nějak zvlášť vadilo. Ještě nikdy jsem nepotkala nikoho, kdo by si tak vystačil sám se sebou jako Cooper Cartwright.

Dokonce se zbytku své rodiny ani nepodobá. Má tmavé vlasy, zatímco ostatní členové rodiny jsou světlovlasí, sdílí však s nimi neodmyslitelnou cartwrightovskou přitažlivost a ledově modré oči.

A očima veškerá jeho podobnost s bratrem taky končí. Tedy ještě jsou oba vysocí, mají urostlou atletickou postavu.

Jenže zatímco o Jordanovy svaly pečuje v jeho soukromé domácí tělocvičně několik hodin denně osobní trenér, Coop ty svoje získal tím, že hrává agresivní utkání jeden na jednoho nedaleko odsud, na veřejných basketbalových hřištích na Šesté, a taky, i když to asi nikdy nahlas nepřizná, ze závratně rychlých pěších sledovaček kolem Grand Central z pověření klientů, pro něž v té které době právě pracuje. Tohle vím, protože vzhledem k tomu, že mu dávám dohromady účetnictví, mám přístup k různým stvrzenkám. A není možné, aby se někdo z taxíku, jízda za šest dolarů, zaplaceno v 5:01, dostal do pokladny na lístky ve stanici Metro North, zpáteční lístek do Stamfordu, odjezd 5:07, aniž by přitom běžel.

A díky tomuhle všemu, díky přívětivému vystupování, modrým očím, víkendovým turnajům v basketbalu… a to ani nemluvím o tom jazzu, jsem se do Coopera pochopitelně šíleně zamilovala.

Ale je mi naprosto jasné, že to mám marné. Cooper se ke mně chová s kamarádskou nenuceností, kterou si člověk obvykle vyhrazuje pro přítelkyně svého mladšího brášky, a osud mi zjevně nedopřeje, abych pro něj kdy byla i něco jiného, protože ve srovnání se ženami, s nimiž chodí a které jsou všechny překrásné, štíhlounké jako bezprizorné děti a navíc mají docenturu v oboru renesanční literatury nebo mikrofyziky, já působím jako vanilkový pudink nebo tak něco.

A kdo by chtěl vanilkový pudinky, když si může dát cr?me br?lée?

Hodlám se zamilovat do někoho jiného, jen co se mi naskytne příležitost. Přísahám. Ale do té doby… je na tom snad něco špatného, že si užívám jeho společnosti?

Cooper se dlouze napije piva a upřeně pozoruje střechy okolních budov… z nichž jedna je Fischer Hall. Odsud ze zahrady na zadním dvorku domu Arthura Cartwrighta je vidět dvanácté až dvacáté patro včetně střešní nástavby, kde bydlí rektor Allington se svou ženou.

Jsou odsud vidět i větrací otvory výtahové šachty.

„Tak co,“ zeptá se Cooper. „Bylo to zlý?“

A nemyslí tím moje setkání s Jordanem. To je mi jasné z toho, jak pokývne hlavou směrem k univerzitnímu areálu.

Nepřekvapí mě, že o té mrtvé studentce ví. Určitě slyšel všechny ty sirény a viděl ty davy lidí. Co já vím, možná má někde schovaný odposlech policejních vysílaček.

„Nebylo to nic hezkýho,“ usrknu si piva a volnou rukou hladím Lucy po špičatých uších. Lucy je pouliční směs, vybrala jsem si ji z útulku krátce poté, co zmizela moje máti. Nepochybuju, že by Sarah řekla, že jsem Lucy adoptovala jako jakousi náhradní členku rodiny v reakci na to, že mě moje vlastní rodina opustila.

Pravda je ovšem taková, že vzhledem k tomu, jak jsem byla v jednom kuse na nějakých turné, jsem si nikdy nemohla pořídit žádné zvířátko, a v tu chvíli mi prostě přišlo, že pro to nastal ten pravý čas. Lucy v sobě má trochu z kolie a zřejmě i něco z lišky a její rozesmáté tlamičce jsem prostě nedokázala odolat, ačkoli Jordan chtěl něco čistokrevného, nejlépe kokršpaněla. Moc ho nepotěšilo, když jsem domů místo vznešené psí dámy Lady přinesla Trampa.

Ale nakonec se ukázalo, že je všechno v nejlepším pořádku, protože Lucy Jordana stejně neměla ráda a okamžitě svou nelibost dala najevo tím, že mu sežrala semišové kalhoty.

S Cooperem kupodivu problémy nemá. Tuhle skutečnost připisuju tomu, že po ní Cooper nikdy nehodil časopisem za to, že mu žvýká cédéčka skupiny Dave Matthews Band. Cooper totiž ani žádná cédéčka skupiny Dave Matthews Band nemá. Je milovníkem Wyntona Marsalise.

„Ví někdo, jak se to stalo?“ chce vědět Cooper.

„Ne,“ odpovím. „Teda pokud to někdo ví, rozhodně se s tou informací nijak nadšeně nehlásí.“

„Nojo,“ lokne si Cooper znovu piva. „Jsou to ještě děti. Asi se bojí, že se dostanou do maléru.“

„Já vím,“ řeknu. „Já jenom že… jak jí tam mohli jenom tak nechat? Vždyť tam musela ležet několik hodin. A oni ji tam prostě jenom tak nechali.“

„Kdo ji tam nechal?“

„No ty lidi, co tam byli s ní.“

„Jak víš, že tam s ní vůbec někdo byl?“

„Surfování na střeše výtahu nikdo nechodí podnikat sám. Celá ta zábava spočívá v tom, že se banda puberťáků protáhne tím panelem pro údržbu ve stropě výtahový kabiny nahoru na střechu a pak se vzájemně hecujou, kdo ze střechy kabiny, na který jedou, přeskočí na střechu kabiny druhýho výtahu, kterej jede proti nim. Když tam nemáš nikoho, kdo by tě hecoval, celý to ztrácí smysl.“

Cooperovi se věci vysvětlují snadno, protože umí poslouchat. Nikdy nikoho nepřerušuje a to dává vzniknout dojmu, že ho doopravdy zajímá, co máte na srdci. To je další povahový rys, který ho odlišuje od zbytku rodiny.

A tahle vlastnost mu taky, jak se domnívám, pomáhá při výkonu povolání. Když necháte ostatní mluvit a jenom posloucháte, co vám chtějí říct, můžete se toho spoustu dozvědět.

Alespoň to takhle před časem psali v jednom časopise.

„Celý to spočívá v tom, že se ty děcka vzájemně hecujou k co největším a nejodvážnějším skokům,“ řeknu. „Člověk by nikdy nešel surfovat na výtahu sám. Takže tam s ní někdo musel bejt. Ledaže…“

Cooper na mě pozorně pohlédne. „Ledaže co?“

„No, ledaže by ta holka vůbec nesurfovala,“ řeknu konečně nahlas něco, co se mi neodbytně honí hlavou celý den. „Víš, holky tohle obvykle nedělají. Na střechách výtahů nesurfujou. Alespoň jsem o žádný takový nikdy neslyšela, určitě ne na New York College. Je to zábava typická pro ožralý kluky.“

„Takže,“ Cooper se ve své zahradní sedačce nakloní dopředu, „jestli nesurfovala na střeše výtahu, jak se stalo, že skončila na dně výtahový šachty? Myslíš si, že se dveře výtahu normálně otevřely, a jak tam nebyla kabina, ta holka se nepodívala a našlápla rovnou do prázdný výtahový šachty?“

„Já nevím. Takový věci se prostě nestávají, nebo jo? Když tam není kabina, dveře se prostě neotevřou. A i kdyby se otevřely, kdo by byl tak pitoměj, že by se napřed nepodíval a nevšimnul si toho?“

A v tu chvíli Cooper řekne: „Třeba ji tam někdo strčil.“

Překvapeně zamžikám. Tady, v zadní části Cooperova honosného obydlí, je ticho, nedoléhá sem pouliční ruch ze Šesté avenue ani cinkání láhví, které vyluzují bezdomovci na Waverly Place, když se probírají našimi popelnicemi. Stejně mám ale pocit, že jsem Cooperovi špatně rozuměla.

„Někdo do ní strčil?“ zopakuju jako ozvěna.

„To si přece myslíš, nebo ne?“ Cooperovy modré oči nevyjadřují sebemenší emoci. Proto taky slaví takové úspěchy jako soukromé očko. A proto taky i nadále věřím, že by mě i jeho koneckonců ještě mohla čekat nějaká ta romantická budoucnost, protože jsem v jeho očích nikdy nezahlédla nic, co by mě přinutilo věřit něčemu jinému. „Možná že neuklouzla a nespadla. Možná do ní někdo strčil.“

Úžasné na tom je, že přesně tohle mě taky napadlo.

Jenže mě taky napadlo, že to zní trochu… no, trochu šíleně na to, abych to vůbec kdy vyslovila nahlas.

„Nesnaž se to popřít,“ řekne mi Cooper. „Vím, že si přesně tohle myslíš. Máš to napsaný na nose.“

S úlevou vyhrknu: „Holky na střeše výtahu prostě nesurfujou, Coope. Prostě to nedělaj. No, třeba v jinejch městech jo, ale tady, na New York College, určitě ne. A tahleta holka, ta Elizabeth, vždyť to byla slušňačka!“

Teď na oplátku zmateně zamrká Cooper. „Cože byla?“

„Slušňačka,“ zopakuju. „Však víš. Jak z dívčího penzionátu. A slušňačky na střeše výtahu nesurfujou. A i kdyby náhodou jo. Vždyť oni ji tam prostě NECHALI. Kdo by něco takovýho svý kámošce udělal?“

„Puberťáci,“ pokrčí Cooper rameny.

„Už to nejsou žádný puberťáci,“ trvám na svém. „Je jim osmnáct.“

Cooper znovu pokrčí rameny. „Podle mě je osmnáctiletej fracek pořád ještě puberťák,“ řekne. „Ale řekněme, že máš pravdu, že to byla příliš velká, ehm, slušňačka na to, aby šla surfovat na střeše výtahu. Dokážeš přijít na někoho, kdo by měl nějakej důvod k tomu, aby ji srazil dolů do výtahový šachty… teda když už by vůbec přišel na to, jak to udělat?“

„Jediná věc, kterou jsem našla v její složce,“ začnu, „je to, že její máti volala a chtěla po nás, aby její dceru mohly na pokoji navštěvovat jenom holky.“

„Proč?“ chce vědět Cooper. „Měla snad ta holka násilnickýho bejvalýho přítele, ze kterýho chtěla její máti udělat PNG?“

PNG, nebo taky persona non grata, je interní směrnice, kterou dostane kolejní ochranka, kdykoli některý z ubytovaných studentů, nebo někdo z jejich rodičů, nebo někdo ze zaměstnanců koleje, požádá, aby jisté osobě byl odepřen přístup do budovy. Když se chcete dostat dovnitř, musíte se prokázat studentským nebo zaměstnaneckým průkazem, řidičákem nebo pasem, a tak může ochranka lidem nacházejícím se na seznamu PNG přístup snadno odepřít. Před časem, to jsem ve Fischer Hall pracovala první týden, si vypomáhající studenti s PNG trochu pohráli a dostali na ten seznam mě. Prý to měl být vtip.

Vsadím se, že Justine něco takového nikdy neudělali.

A taky nemůžu uvěřit, že Cooper věnoval mému žvanění o té bláznivé práci na Fischer Hall takovou pozornost, že si dokonce pamatuje, co je to PNG.

„Ne,“ řeknu a mírně se začervenám. „O žádným agresivním bejvalým tam nic nebylo.“

„To ještě neznamená, že žádnej není. Studenti musejí svoje návštěvníky zapisovat, že jo?“ vyptává se Cooper. „Podíval se někdo, jestli za Elizabeth byl nějakej přítel, možná takovej, o jakým její máti ani neví, – minulou noc?“

Zavrtím hlavou, nespouštím oči ze zadního traktu Fischer Hall, který v paprscích zapadajícího slunce rudě září.

„Měla spolubydlící,“ vysvětlím Cooperovi. „Nebude si přece zvát na noc přítele, když v posteli přímo přes místnost leží spolubydlící.“

„Protože slušňačky takovýhle věci nedělají?“

Poněkud nejisté se zavrtím. „No… prostě je nedělají.“

Cooper pokrčí rameny. „Její spolubydlící mohla přespat u někoho jinýho.“

Na to jsem nepomyslela. „Projdu knihu návštěv,“ rozhodnu se. „Tím ničemu neublížím.“

„Chtělas asi říct, že navrhneš policii, aby prošla knihu návštěv.“

„Policii?“ vylekám se. „Myslíš, že se tím bude zabejvat policie?“

„Zřejmě ano,“ odvětí Cooper klidně. „Tedy pokud v nich zahlodá stejný podezření ‚slušňačky tohle nedělají‘, jako evidentně hlodá v tobě.“

Udělám na něj obličej zrovna v tu chvíli, kdy zazvoní zvonek u dveří a my zaslechneme, jak Jordan ječí: „Heather! No tak, Heather! Otevři!“

Cooper k přednímu vchodu ani neotočí hlavu.

„Jeho oddanost k tvé osobě je až dojemná,“ poznamená.

„Se mnou to nemá co dělat,“ vysvětlím mu. „Jenom se snaží tě naštvat. Snaží se tě přimět, abys mě vyrazil. Nebude spokojenej, dokud nebudu bydlet v lepenkový krabici uprostřed Houston Street.“

„Tak to teda rozhodně vypadá, že vy dva jste spolu definitivně skončili,“ ušklíbne se Cooper sarkasticky.

„Ale ne, takhle to vůbec není. On ne že by mě měl pořád ještě rád. Chce mě jenom pořádně potrestat za to, že jsem od něj odešla.“

„Nebo,“ dodá Cooper, „za to, žes měla dost odvahy jít svou vlastní cestou. Tu on mít nikdy nebude.“

„Hezky řečeno.“

Cooper není zrovna upovídaný, ale když už někdy pronese pár slov, vždycky jsou to ta pravá. Když se doslechl, jak jsem načapala Jordana s Taniou ve značně choulostivé situaci, zavolal mi na mobil a řekl mi, že kdybych hledala nové bydlení, byt v horním patře jeho domu, v tom bytě předtím bydlel sluha jeho dědečka, je volný. Když jsem mu vysvětlila, že jsem švorc, díky své drahé máti, Cooper přišel s návrhem, že bych si mohla na bydlení vydělat tím, že mu budu vést účetnictví a že mu budu naťukávat do počítače údaje z různých stvrzenek, které se mu všude povalují. Nebude tak prý alespoň muset za tuhle práci platit svému účetnímu 175 dolarů na hodinu.

A tak jsem jednoduše vypadla z luxusního půdního bytu na Park avenue, který jsem sdílela s Jordanem, a nastěhovala jsem se ke Cooperovi. Po jediné noci v jeho domě nám s Lucy připadalo, že jsme nikdy ani nikde jinde nebydlely.

Ta práce samozřejmě není dvakrát jednoduchá. Coop říkal, že podle jeho odhadu mi to celkem zabere takových deset hodin týdně, ale ve skutečnosti je to spíš dvacet. Obvykle trávím celou neděli a pár pozdních večerů během týdne tím, že sedím v jeho kanceláři a pokouším se ty hromady papírů, poznámek zapsaných na krabičky od sirek a pomačkaných stvrzenek nějak uspořádat.

Ale stejně, pokud jde o nájem, je těch dvacet hodin týdně, které trávím tříděním papírů a datlováním údajů do počítače, úplná prkotina. Mluvíme tu totiž o bytě přes celé patro, který se navíc nachází v domě situovaném v honosné West Village, takže tržní nájem by se klidně mohl vyšplhat i na tři tisíce měsíčně.

A jasně, samozřejmě že vím, proč to Cooper udělal. A není to proto, že by někde v hloubi srdce choval vášeň pro bývalé rockové hvězdičky s velikostí L. Vlastně to se mnou nemá vůbec nic společného, stejně jako to Jordanovo bušení do dveří, které provozuje právě teď. Cooper má pro to, že mě u sebe nechal bydlet, jiný motiv. Pekelně tím totiž naštval svoji rodinu, především svého mladšího bratra. Coop Jordana dráždí k smrti rád a Jordan na oplátku Coopera nenávidí. On tvrdí, že je to proto, že je Coop nezodpovědný a nezralý.

Já se ovšem domnívám, že pravým důvodem bude závist: když se Coopera rodiče snažili dotlačit, aby se přidal k Easy Street, a on jejich návrhy odmítl, zastavili mu přívod financí, ale on si očividně nedělal vůbec nic z toho, že je chudý, a našel si v životě vlastní cestu i bez pomoci Cartwright Records. Vždycky jsem měla podezření, že Jordan, ačkoli vystupování šíleně miluje, lituje, že rodiče tehdy neposlal do háje jako Cooper, a nakonec i já.

Cooper mé podezření evidentně sdílí.

„Hm,“ podotkne, zatímco k nám jako zvukový podkres doléhá Jordanovo hulákání „No tak, já vím, že jste tam“. „Sice mě fakt úžasně baví tady sedět a poslouchat, jak mi Jordan předvádí na schodišti nervový zhroucení, jenže musím taky začít něco dělat.“

Neubráním se tomu, abych na něj, když odkládá prázdnou láhev od piva a vstává, nezírala. Cooper je vážně parádní exemplář chlapa. Ve slábnoucím slunečním světle vypadá obzvlášť krásně opálený. Jenže to není, abych tak řekla, takové to opálení ze solárka, jako má jeho bratr. Coop se opálil, když celé hodiny vysedával za nějakým křovím s foťákem s teleobjektivem namířeným na dveře do pokoje v nějakém motelu…

Tedy ne že se by mi Cooper vůbec někdy svěřil, čím se to vlastně celý den zabývá.

„Máš nějakou práci?“ zašilhám na něj. „V sobotu večer? Co děláš?“

Cooper se uchechtne. Hrajeme spolu takovou hru. Já se snažím lstí docílit, aby mu ujelo, na jakém typu případu zrovna pracuje, a on mi na to odmítá skočit. Bere totiž právo svých klientů na soukromí velmi vážně.

A navíc si myslí, že jsou jeho případy příliš divoké na to, aby o nich mohl vyprávět zrovna bývalé přítelkyni svého mladšího brášky. Řekla bych, že Cooper ve mně bude už navždycky vidět tu patnáctku v tričku s holými zády a s culíkem, která z pódia v nákupním centru oznamuje světu, že trpí sladkou horečkou.

„Dobrej pokus,“ zašklebí se Cooper. „A co budeš dělat ty?“

Zamyslím se. Magda má u pokladny v menze dvojitou směnu a pak bude chtít jít rovnou domů, aby si z vlasů smyla pach bramboráčků. Zavolala bych své kámošce Patty, během turné Sladká horečka byla jednou z tanečnic, které doplňovaly vystoupení, je to jedna z hrstky přátel, kteří mi z dob mé pěvecké kariéry zbyli.

Jenže ta se teď vdala, má dítě a na svobodné kamarádky jí nezbývá moc času.

Uvědomím si, že dnešní večer asi strávím stejně jako většinu ostatních večerů, buď budu pracovat na Cooperově účetnictví, nebo si budu trochu hrát s kytarou, tužkou a notovým papírem ve snaze napsat písničku, která mi na rozdíl od „Sladké horečky“ nebude, kdykoli ji uslyším, vyvolávat žaludeční nevolnost.

„Ale,“ odvětím bezstarostně, „nic zvláštního.“

„No dobře, tak ať tě to nic zvláštního nedrží vzhůru moc dlouho,“ usměje se Cooper. „Jestli bude Jordan, až budu odcházet, pořád ještě šaškovat přede dveřma, zavolám policajty a nechám mu ten jeho bourák odtáhnout.“

Dojatě se na něj usměju. Až jednou dostanu ten lékařský diplom, jedna z prvních věcí, které udělám, bude, že pozvu Coopera na rande. No co, koneckonců působí dojmem, že nemůže odolat supervzdělaným ženám, takže kdo ví? Možná to pozvání dokonce přijme.

„Díky,“ řeknu.

„To nestojí za řeč.“

Cooper zajde dovnitř do domu, rádio si vezme s sebou a nechá nás s Lucy v nenápadně se dloužících stínech samotné. Když odejde, ještě chvíli zůstanu sedět, dopíjím svou láhev piva a dívám se nahoru na Fischer Hall. Ten dům vypadá tak pohodlně, tak poklidně. Je těžké uvěřit, že byl před pouhými pár hodinami dějištěm tak smutných událostí.

Teprve když se setmí natolik, že se v oknech Fischer Hall začnou objevovat světla, odhodlám se zajít dovnitř do domu.

A po cestě mi náhle dojde, že Cooperovo varování, které vyslovil, když jsem mu řekla, že dneska večer nebudu dělat nic zvláštního, zavánělo sarkasmem. Je možné, aby věděl, že jsem to tak vlastně nemyslela, že jsem to jenom tak řekla? Je možné, aby věděl, čím se to každý večer zabývám… a že to vlastně je něco zvláštního? Mohl by o patro níž moji kytaru zaslechnout? Ani náhodou.

Ale proč potom vyslovil ta slova nic zvláštního tímhle tónem? Tak… jak bych to řekla… významně? Nedokážu si to v hlavě srovnat.

Jenže, přiznejme si to, chlapi pro mě vždycky byli tak trochu záhada.

Ale stejně, když ten večer vezmu do ruky kytaru, hraju pro jistotu ještě tišeji než jindy, čistě pro případ, že by se Cooper nečekaně vrátil domů. Nechci, aby kdokoli, dokonce ani Coop ne, moje nejnovější věci slyšel. Rozhodně ne po tom, jak se mi Cooperův tatík vysmál, když jsem mu je zahrála. Krátce nato jsem se pak rozešla s Jordanem.

Bláboly nějaký běsnící mladý rockerky, tak nazval Grant Cartwright moje písničky. Proč nepřenecháš psaní písniček profíkům, dodal, a nezůstaneš u toho, co umíš nejlíp, to jest nevyřváváš hitovky z Top40 a pořádný balady? Jo a mimochodem, nepřibralas?

Jednoho dne Grantoví Cartwrightovi ještě ukážu, jak vypadá opravdická běsnící mladá rockerka.

Později, když si před spaním myju obličej, vyhlédnu z okna a vidím Fischer Hall, všechna okna září proti noční obloze. Rozeznávám droboučké postavičky studentů, jak přecházejí po svých pokojích, slabounce ke mně doléhá zvuk hudby, kterou si na některých pokojích pouštějí.

Je pravda, že v té budově dneska někdo umřel. Jenže je taky pravda, že pro všechny ostatní jde život dál.

Jde dál i v tuhle chvíli, když se děvčata parádí před zrcadly v koupelně a chystají se, že si někam vyrazí, a když si kluci zkracují čekání na ně tím, že usrkávají lahvové pivo.

A ve stejné chvíli vidím větracími šachtami na jedné straně budovy přerušované poblikávání výtahů, které ve výtahových šachtách jezdí nahoru a dolů.

A nemůžu se ubránit myšlenkám na to, co se stalo Elizabeth. Co ji přimělo něco takového udělat?

Nebo spíš…

Kdo?

7

Lízátko

sladký jak nektar je, / co lítaj včely pít,

Lízátko

drží mě nad vodou, / dává mi sílu žít,

Lízátko

vím, že ho taky chceš, / jenom nezapírej,

Lízátko

Když ho mám nablízku, / srdce mě zabolí,

Lízátko

ten lízátkovej kluk, / nejsladší v okolí.

„Lízátko“

Zpěv: Heather Wellsová

Text/Hudba: Dietz/Ryder

Z alba Lízátko

Cartwight Records

V pondělí si já a Sarah odemkneme Elizabethin pokoj, abychom zabalily její věci.

To proto, že její rodiče jsou příliš rozrušení na to, aby to udělali sami, a tak o to požádali kancelář vedoucí koleje.

Naprosto tomu rozumím. Víte, když svoje dítě posíláte do školy, ani ve snu byste neočekávali, že vám o tři týdny později někdo zavolá, aby vás informoval, že je vaše dcera mrtvá a že si máte zajet na kolej a vyzvednout si tam veškerý její majetek.

A obzvlášť když je vaše dcera tak puritánsky vedená, jako zřejmě byla Elizabeth… tedy alespoň podle jejích věcí (když jsem je balila, Sarah udělala seznam, takže kdyby Kelloggovi později zjistili, že něco chybí, nebudou nás moci obvinit z krádeže, podle doktora Jessupa se něco takového bohužel v souvislosti s úmrtími studentů už stalo). Ta holka měla sedm originálních kousků značky Izod. Sedm! A neměla jedinou černou podprsenku. Všechny spodní kalhotky jsou bílé a bavlněné, rozhodně spíš pohodlné než sexy.

Je mi líto, ale děvčata, která nosí takovéhle prádlo, prostě na střechách výtahu nesurfují.

Jenže jsem s tímhle názorem v naprosté menšině. Sarah zapisuje na seznam každý kousek oblečení, jejž vytáhnu z Elizabethina prádelníku, a poučuje mě o zajímavějších rysech schizofrenie, nemoci, kterou právě probírají na přednáškách z psychologie. Příznaky schizofrenie se na lidech trpících touto chorobou zpravidla projevují až ve chvíli, kdy je jim tolik let, jako bylo Elizabeth, když zemřela, informuje mě Sarah. Pak se rozhovoří o tom, že pravděpodobně právě tohle probudilo v Elizabeth té noci, co zemřela, netypickou míru odvahy. Tedy jako ty hlasy, co slyšela ve své hlavě.

Sarah by mohla mít pravdu. Rozhodně za tím nebyl žádný Elizabethin domnělý přítel, jak to naznačoval Cooper. To vím jistě, protože když jsem v pondělí přišla do práce, napřed jsem, dokonce ještě před tím, než jsem v menze popadla hrnek kafe a bagetu, zkontrolovala v knize návštěv páteční večer.

A nic tam nebylo. Elizabeth si žádnou návštěvu nezapsala.

Zatímco já a Sarah balíme celý den Elizabethiny věci, s její spolubydlící se ale nesetkáme, vypadá to, že když tahle mladá dáma zrovna nespí, je v jednom kuse někde na přednáškách, Rachel má plné ruce práce s organizováním obřadu na uctění památky zesnulé a taky s přemlouváním kvestora, aby Elizabethiným rodičům vrátil školné a kolejné za tenhle školní rok.

Nezdá se ovšem, že by to Kelloggovi nějak zvlášť ocenili. Během obřadu na uctění Elizabethiny památky, který se koná o pár dní později (a já na něj nejdu, protože Rachel prohlásí, že když je pryč, potřebuje, aby byl v kanceláři někdo dospělý, kdyby nějaký student potřeboval s něčím poradit, nebo tak něco, vedení studentského domova totiž značně znepokojuje obava, jak se Elizabethina smrt může dotknout ostatních studentů na koleji, ačkoli zatím se nezdá, že by to kteréhokoli z nich nějak traumatizovalo), paní Kelloggová rektora značně ostrým tónem ujistí, že se škola ze zodpovědnosti za smrt její dcery jen tak nevykroutí a že ona si nedá pokoj, dokud všechny zúčastněné strany nebudou potrestány (tak mi to alespoň říkal Pete, který si vzal dvojitou službu a hlídal tou dobou u vchodu do univerzitní kaple).

Paní Kelloggová odmítá uvěřit, že by si Elizabeth mohla přivodit smrt sama nějakým lehkomyslným jednáním, a trvá na tom, že až za čtrnáct dní budou hotové výsledky krevních testů její dcery, přesvědčíme se, že měla pravdu: Elizabeth nikdy nepila a už vůbec nebrala žádné drogy, a taky v tu noc, kdy zemřela, nepodnikala žádné eskapády s nějakou bandou nafetovaných výtahových surfařů.

Ne, podle paní Kelloggové Elizabeth do té výtahové šachty někdo shodil, jí se nikdo nebude pokoušet namlouvat něco jiného.

Nicméně pan a paní Kelloggovi nebyli jediní, kdo v důsledku Elizabethiny smrti procházeli těžkým obdobím. Když jsem viděla, co všechno si ten týden zažila Rachel, začala jsem chápat, co měl na mysli doktor Jessup. Tedy to o těch květinách. Rachel si rozhodně nějaké zasloužila.

I když především by si zasloužila zvýšení platu.

Jenže vzhledem k tomu, že dobře vím, jací jsou ve vedení univerzity skrblíci, od devadesátých let je zastaveno přijímání dalších zaměstnanců, výjimka se dělá jen ve výjimečných případech, například když potřebovali nahradit Justine a přijali mě, tak docela pochybuju, že by nějaké zvýšení platu bylo na cestě.

A tak ve čtvrtek, den po smutečním obřadu, zapadnu do lahůdkářství za rohem, a místo abych si koupila pytlík ovocných karamelek, svůj odpolední životabudič v podobě latté a taky lístek do loterie, jako to dělám každý den, vyberu tu nejkrásnější kytici růží a posléze ji dám do vázy na Rachelině stole.

Je to až strašidelné, jak je nadšená, když po nějaké té schůzi vejde do kanceláře a ty kytky tam uvidí.

„Ty jsou pro mě?“ zeptá se a do očí jí, a to si nedělám legraci, téměř vhrknou slzy.

„No, víš,“ řeknu. „Jo. Když jsem tak viděla, čím vším si teď musíš projít…“

Po tomhle upřesnění slzy rychle oschnou.

„Aha, tak ty jsou od tebe,“ prohlásí Rachel změněným hlasem.

„Ehm,“ řeknu, „nojo.“

Tak se zdá, že si Rachel asi myslela, že jí ty kytky věnoval nějaký chlap, nebo tak něco. Možná se s nějakým potkala nedávno v tělocvičně. I když si říkám, že kdyby tomu tak bylo, určitě bychom o tom se Sarah už něco slyšely. Rachel to všechno totiž bere strašlivě vážně, tedy to, že si hodlá najít nějakého partnera a usadit se. Zvládá každý týden chodit na manikúru a pedikúru a dvakrát do měsíce si nechává dobarvovat odrosty (je brunetka, takže jsou na ní podle jejího tvrzení šediny opravdu hodně vidět). A pochopitelně cvičí jako blázen, a když zrovna není v univerzitní tělocvičně, chodí si zaběhat vedle do parku. Tipla bych si, že když člověk park oběhne čtyřikrát, má v nohách přes kilometr a půl. Rachel dokáže během půl hodiny zvládnout nějakých dvanáct koleček.

Upozorňovala jsem ji, že zdraví jí stejně utuží i to, když nebude po parku běhat, ale jenom se procházet, a že si navíc v pokročilejším věku ušetří naštípnuté holeně a problémy s koleny. Jenže pokaždé, když se o tom před ní zmíním, jenom se na mě beze slova podívá.

„Je to teď těžké pro nás pro všechny, Heather,“ řekne teď a ovine mi ruku kolem ramen. „Ani tys to neměla lehké. Jen to přiznej.“

Má pravdu, jenže u mě je to z jiných důvodů, než si myslí. Ona se totiž domnívá, že je to pro mě těžké proto, že jsem musela splnit spoustu protivných úkolů, však to znáte, vyžebrat na oddělení údržby nějaké krabice, abych do nich mohla dát Elizabethiny věci, potom všechno zabalit, odvléct balíky na poštu k odeslání, a to ani nemluvím o tom, že jsem musela změnit termíny veškerých Racheliných jednání a poradit si s ukňouranými vypomáhajícími studenty (kteří nepřestávají tvrdit, že by měli dostat pár dní volna od třídění pošty, aby se z Elizabethiny smrti vzpamatovali, ačkoli nikdo z nich mrtvou vlastně ani osobně neznal, Justine by jim prý to volno určitě dala).

Ale abych řekla pravdu, žádná z těchhle věcí pro mě nebyla tak těžká jako to, že jsem si musela přiznat, že budova Fischer Hall, o níž jsem si od té doby, co jsem tu začala pracovat, utvořila názor, že je to jedno z nejbezpečnějších míst na světě, vlastně bezpečná… není.

Jistě, ne že bych měla sebemenší důkaz, že Elizabeth do té šachty někdo strčil, jak si to myslí paní Kelloggová. Jenže už to, že vůbec umřela… to mě naprosto dostalo. Studenti, kteří chodí na New York College, jsou zpravidla pěkně rozmazlení. Ta děcka ani netuší, jak skvělý mají život… milující rodiče, stálý zdroj příjmů, žádné starosti až na to, jestli zvládnou pololetní zkoušky a jestli se jim podaří někoho přesvědčit, aby je, až pojedou na těch pár dní volna kolem Díkuvzdání domů, kus cesty svezl.

Já osobně jsem takhle bezstarostná byla naposledy v… hm, no vlastně v prváku na střední škole.

A skutečnost, že jedno z těch dětí udělá něco tak neuvěřitelně pitomého, jako že se vydrápe na střechu výtahové kabiny a pokusí se na ní povozit, nebo ještě hůř, že zkusí za jízdy přeskočit ze střechy jedné kabiny na střechu kabiny druhé, a že někdo jiný, někdo z téhle budovy, byl u toho a viděl to, viděl, jak Elizabeth uklouzla noha a ona se zřítila dolů a zabila se, ale stejně to nikde neohlásil…

Právě tohle mě pořádně děsí.

Samozřejmě že má asi pravdu Cooper. Pravděpodobně ten, kdo byl s Elizabeth v době, kdy zemřela, ať už to byl kdokoli, nechtěl nic ohlásit, protože měl strach, že by se dostal do průšvihu.

A třeba je dokonce možné, že má pravdu Sarah a že Elizabeth trpěla raným stadiem schizofrenie či dokonce klinické deprese, kterou v ní vyvolala hormonální nerovnováha nebo něco takového, a že to udělala kvůli tomu.

Jenže to už se nikdy nedozvíme. To je ten problém. Nikdy se to nedozvíme. A to prostě není správné.

Ovšem nezdá se, že by to vrtalo hlavou i někomu jinému než paní Kelloggové. A mně.

V pátek, skoro týden po Elizabethině smrti, sedíme se Sarah v kanceláři vedoucí koleje a objednáváme nějaký materiál ze zásobovacího skladu. Nikoliv keramické ohřívače, které bychom pak rozdávali přátelům, ale věci, které vážně potřebujeme, například tužky a papíry do kopírky a tak podobně.

No dobře, objednávám to já, Sarah mě mezitím poučuje, že můj přírůstek na váze je pravděpodobně projevem podvědomé touhy být pro opačné pohlaví co nejméně přitažlivá, aby mi už žádný muž nemohl ublížit tak, jako to udělal Jordan.

Udržím se a nepoučím ji, že já přece vlastně vůbec nejsem tlustá. Už jsem jí několikrát vysvětlovala, že velikost L je velikost, jakou nosí většina Američanek, což by ostatně zrovna Sarah měla dobře vědět, protože sama nosí velikost L taky.

Jenže teď už mi dávno došlo, že Sarah se prostě ráda poslouchá, a tak ji nechám mluvit, protože nikoho jiného svými řečmi oblažovat nemůže, Rachel je v menze, účastní se tam slavnostní snídaně na počest basketbalového týmu New York College, který si říká Macešky.

Jo, tak se vážně jmenují. Macešky. Kdysi se jim říkalo Kuguáři nebo tak nějak, ale zhruba před dvaceti lety bylo pár členů týmu přistiženo při podvádění, takže národní univerzitní atletická asociace NCAA Kuguáry přeřadila z první do třetí skupiny a vyzvala je, aby si změnili jméno.

A jako kdyby nebyla pro sportovní oddíl dost velká potupa už to, že se jmenují Macešky, je rektor, profesor Allington, natolik odhodlán letos vyhrát mistrovství v rámci třetí skupiny, že do oddílu naverboval ty nejvyšší hráče, které dokázal sehnat. Ale protože všechny dobré hráče si rozdělily školy, které hrají v první a ve druhé skupině, na něj zbyly jen „vejškrabky“, například studenti s těmi nejhoršími studijními výsledky v celé zemi. No vážně. Když mi někteří tihle kluci občas napíší pár slov o tom, že se v jejich pokoji vyskytl nějaký problém, dá se jejich rukopis sotva přečíst a vzkaz je prošpikovaný pravopisnými chybami. Můžu uvést příklad:

„Mylá Heter. Blbne mě tojleta. Blbě splachuje a vidává divný zvuki. Pomoc, prosim.“

Nebo další:

„Na vědomý: věc: Postel je mě krátká. Chcy novou. Zařiťte. Dík.“

No vážně, přísahám, že jsem si to nevymyslela.

Ten výkřik se Sarah neslyšíme, i když později se dozvíme, že prý ta dívka ječela celou tu dobu, co se řítila dolů.

Zato slyšíme dupot běžících nohou v hale a pak k nám do kanceláře vtrhne jedna z interních asistentek, Jessica Brandtlingerová.

„Heather!“ vyhrkne. I za normálních okolností je bledá, teď je bílá jako stěna a zprudka oddechuje. „Už zase. Výtahová šachta. Slyšeli jsme výkřik. Mezerou mezi podlahou a kabinou jsou vidět její nohy…“

Ještě než ze sebe dostane půlku té věty, jsem na nohou.

„Zavolej záchranku,“ houknu na Sarah, když rozrážím dveře kanceláře. „A pak sežeň Rachel!“

Běžím s Jessicou halou ke stolku ochranky a ke schodům do suterénu. Vidím, že Pete u svého stolu nesedí. Potkáme se s ním dole v suterénu, stojí před výtahem a něco křičí do vysílačky. Carl, jeden z správců, se zatím snaží otevřít dveře výtahu páčidlem.

„Jo, další,“ řve Pete do vysílačky. „Ne, nedělám si srandu. Pošlete sem co nejrychlejc sanitku!“ Když nás uvidí, oddálí vysílačku od úst, ukáže prstem na Jessiku a vyštěkne na ni: „Ty tam, utíkej nahoru a přivolej tenhle výtah,“, bouchne do dveří kabiny, kterou má po levé ruce, „do prvního patra a tam ho pohlídej. Nedovol nikomu, aby nastoupil nebo vystoupil, udělej to, jak chceš, ale ty dveře se nesměj zavřít, dokud sem nedorazej hasiči a celou tu věc nevypnou. Heather, sežeň klíče.“

V duchu si vynadám, že jsem klíč nesebrala už po cestě sem. U recepčního pultu máme jednu sadu klíčů od výtahu: je tam i „průjezdní“ klíč, jaký dostali Allingtonovi, když se sem nastěhovali, ten klíč jim umožňuje zablokovat všechna ostatní tlačítka a projet všemi patry až nahoru do střešní nástavby bez zastavení. Na recepci máme i klíč od strojovny výtahů pro případ oprav a taky klíč, kterým se dají dveře výtahu odemknout zvenčí, i když tam zrovna není kabina.

„Jasně!“ zaječím a letím po schodech nahoru hned za Jessikou, která běží do prvního patra, aby odtamtud výtah přivolala a pohlídala, aby neodjel nikam jinam.

Když doběhnu k recepci, rozrazím dveře a vrhnu se okamžitě ke skříňce s klíči, která má být podle předpisů neustále zamčená, klíč od ní má mít u sebe pouze zaměstnanec, který má na recepci právě službu.

Jenže znáte to, klíče si pořád půjčují údržbáři a interní asistenti, potřebují provádět opravy, uklízet, pouštět studenty, kteří si zabouchli dveře, zpátky do pokoje, takže skříňka s klíči je předpisově zamčená jenom málokdy, pokud vůbec někdy. Teď, když prosvištím kolem Tiny, která má v tuhle chvíli službu, jsou dvířka skříňky dokořán.

„Co se děje?“ vyptává se mě Tina nervózně. „Je pravda, že se to stalo znova? Ze zas někdo sletěl do výtahový šachty?“

Neodpovím jí. To proto, že se snažím soustředit. Snažím se soustředit, protože jsem našla „průjezdní“ klíč k výtahu a klíč ke strojovně. Zato klíč ke dveřím výtahu zmizel.

A když se podívám na papír na dveřích skříňky s klíči, na nějž se zapisuje, kdo si klíče vypůjčil, není tam žádný podpis, žádný záznam o tom, že by si ten klíč vůbec někdo vypůjčil.

„Kde je ten klíč?“ obrátím se zprudka k Tině. „Kdo si půjčil klíč od dveří výtahu?“

„Já-já-já nevím,“ vykoktá Tina. „Když mi začala služba, už tady nebyl. Můžeš si to ověřit na mým zápisu!“

Další změnou, kterou jsem po svém nástupu na Justinino místo zavedla, kromě zapisování, kdo si zrovna půjčil ten který klíč, bylo to, že jsem donutila studenty pracující na recepci, aby si vedli záznamy, co se během jejich služby stalo. Když si někdo vypůjčí klíč, dokonce i když se dotyčná osoba podepíše na papír na dveřích skříně s klíči, musí to člověk, který má službu, navíc napsat do svého služebního zápisu. A každý student, který nastupuje službu na recepci, má ze všeho nejdřív zkontrolovat a odškrtnout si, které klíče jsou ve skříňce a které ne.

„Tak kdo ho teda má?“ houknu a obrátím v sešitě se služebními zápisy stránku na záznam předchozí služby.

Jenže tam jsou sice uvedeny informace o všech ostatních klíčích, které si po dobu Tininy služby někdo bral, avšak o klíči ode dveří výtahu tam není ani slovo.

„Já nevím!“ Tinin hlas šplhá do výšek nebezpečně připomínajících hysterii. „Já ho nikomu nedávala, přísahám!“ Věřím jí. Ale to situaci nijak neusnadňuje.

Obrátím se na podpatku a běžím zpátky do suterénu říct Carlovi, aby, jestli to jinak nepůjde, ty dveře vylomil. Cestu mi ale zablokuje profesor Allington, který spolu s dalšími důležitě se tvářícími členy správní rady univerzity právě vychází z menzy, aby zjistil, proč je všude takový zmatek.

„My se tady snažíme o něčem jednat, víte?“ vyštěkne na mě.

„Jo?“ slyším se, jak odsekávám. „Fajn, to my se tady zase snažíme někomu zachránit život, víte?“

Nezůstanu na místě tak dlouho, abych slyšela, co mi na to odpoví. Popadla jsem v recepci lékárničku a teď letím po schodech do suterénu… v půlce narazím na Peteho, který po nich celý bledý stoupá vzhůru.

„Nemůžu ten klíč najít,“ vysvětlím mu. „Někdo si ho půjčil. Carl bude muset ty dveře vypáčit…“

Ale Pete jen zavrtí hlavou.

„Už to udělal,“ řekne a vezme mě za paži. „Pojď zpátky nahoru.“

„Ale já mám lékárničku,“ namítnu a zamávám mu červenou plastovou krabičkou pod nosem. „Je…“

„Je mrtvá,“ potvrdí Pete. Táhne mě nahoru. „No tak pojď. A nedívej se tam. Tohle nechceš vidět.“

Věřím mu.

Nechám se od něj vyvést nahoru po schodech. Když vejdeme do haly, vidím, že rektor tam pořád ještě stojí, kolem sebe má pár basketbalistů a členy správní rady v šedých oblecích. Magda, která vyběhla od pokladny v menze, aby se podívala, co se děje, tu ve své růžové zástěře a zářivě fialových legínách působí jako jasně barevná skvrna na šedém pozadí.

Jen zahlédne můj výraz, tvář se jí nakrabatí. „Ale ne! Jenom ne další z mejch filmovejch hvězdiček!“

Pete si jí nevšímá a zamíří k telefonu na stanovišti ochranky, v ruce drží řetízek na klíče, na němž je připevněná studentská průkazka, a taky malá gumová replika té figurky z kreslených seriálů zvané Ziggy, a začne svým nadřízeným na oddělení bezpečnostní služby diktovat údaje uvedené na průkazu.

„Roberta Paceová,“ čte monotónním hlasem. „Ubytovaná na koleji Fischer Hall. První ročník. Číslo průkazu pět pět sedm, tři devět…“

Postávám osamoceně kus od stanoviště ochranky i od recepce, cítím, že se začínám třást. To jméno mi nic neříká. Nechci vidět fotografii na průkazce. Nechci vědět, jestli jsem ten obličej znala.

Právě v tu chvíli se z dámských toalet za rohem vynoří Rachel.

„Co se děje?“ zeptá se, pohled jí bloudí z mé tváře na Peteho a na profesora Allingtona.

První promluví Tina zpoza recepčního pultu.

„Z výtahu spadla další holka,“ řekne tichounce. „Je mrtvá.“

Z Rachelina obličeje vyprchá pod pečlivě naneseným mejkapem MAC veškerá barva.

Ale když o pár vteřin později otevře ústa, hlas se jí ani nezachvěje. „Předpokládám, že na příslušná místa jste to ohlásili? Dobře. Máme její průkaz? Á, díky, Pete. Tino, brnkni na údržbu, aby vypnuli všechny výtahy. Heather, můžeš zavolat do kanceláře doktora Jessupa a říct mu, co se děje? Pane rektore, je mi to moc líto. Prosím, vraťte se zase na snídani…“

S vědomím, ze se celá klepu a že mi srdce buší s frekvencí milion tepů za minutu, vklouznu zpátky do své kanceláře a začnu telefonovat.

Až na to, že tentokrát místo abych napřed zavolala doktorovi Jessupovi, volám Cooperovi.

„Cartwrightova detektivní kancelář,“ ohlásí se Cooper, protože jsem vytočila jeho číslo do práce v naději, že tam ho zastihnu spíš.

„To jsem já,“ řeknu. Mluvím tiše, protože v Rachelině kanceláři hned vedle je Sarah a obvolává všechny interní asistenty, aby jim sdělila, k čemu došlo, a požádala je, aby se co nejrychleji dostavili zpátky na svá přidělená patra. „Máme tu další.“

„Co dalšího?“ zeptá se Cooper. „A proč šeptáš?“

„Další holka ve výtahový šachtě,“ špitnu.

„To myslíš vážně?“

„Jo,“ ujistím ho.

„Je mrtvá?“

Vzpomenu si, jak se Pete tvářil. „Jo,“ vydechnu.

„Proboha, Heather. To je mi líto.“

„Jo,“ řeknu potřetí a naposled. „Poslyš… nemohl bys sem zajít?“

„Zajít tam? A proč?“

Kolem naší kanceláře v tu chvíli procházejí hasiči, na sobě helmy a ohnivzdorné obleky. Jeden z nich drží v ruce sekeru. Výkvětu newyorského hasičstva evidentně ten, kdo jim volal, opomněl sdělit, o jaký druh krizové situace se to vlastně jedná.

„Po schodech dolů,“ ukážu jim na schody do suterénu. „Další, ehm, nehoda ve výtahu.“

Velitel se zatváří překvapeně, ale přikývne a odvádí své muže, z nichž se náhle stalo značně zachmuřené procesí, kolem recepce a po schodech do suterénu.

Cooperovi do telefonu zašeptám. „Chci přijít na kloub tomu, co se to tady děje, a docela by mi bodla pomoc profesionálního detektiva, Coopere.“

„Pomalu,“ řekne Cooper. „Zvolni trochu a nebuď zbrklá. Policajti tam jsou? Copak to nejsou profesionální detektivové?“

„Policajti zase řeknou totéž, co říkali o tý minulý oběti,“ odseknu. „Že surfovala na střeše výtahu a ujela jí noha.“

„Protože tak se to s největší pravděpodobností taky stalo, Heather.“

„Ne,“ odpovím pevně. „Ne, tentokrát ne. Tentokrát určitě ne.“

„Pročpak? Tahleta je taky vyhlášená slušňačka?“

„To tedy nevím,“ řeknu. „A není na tom nic, z čeho by sis měl dělat srandu.“

„Nechtěl jsem si z toho dělat srandu. Já jenom, že…“

„Ta holka měla ráda Ziggyho, Coope.“

Hlas se mi maličko zlomí, ale je mi to jedno. „Cože měla ráda?“

„Ziggyho. Tu kreslenou postavičku.“

„V životě jsem o ní neslyšel.“

„Protože je to ta nejnemožnější a nejmíň frajerská kreslená postavička na světě. Má několik domácích mazlíčků a je to děsnej smolař. Nikdo, kdo má rád Ziggyho, se ti nepůjde předvádět na střechu výtahu, Coopere. Nikdo.“

„Heather…“

‚A to není všechno,“ šeptám, ve vedlejší kanceláři Sarah s pocitem vlastní důležitosti do telefonu halasí: „Potřebujeme, abys dorazil zpátky do budovy co nejdřív. Došlo k dalšímu úmrtí. Nemám povoleno zacházet do podrobností, ale je naprosto nutný, abys…“

„Někdo sebral klíč,“ sdělím Cooperovi.

„Jakej klíč?“ chce vědět.

„Klíč, kterým se dají odemknout dveře výtahu zvenčí.“ Ztrácím sebekontrolu, to je mi jasné. Už skoro brečím. Ale snažím se, aby se mi hlas netřásl. „Nikdo se nepodepsal, že by si ten klíč vypůjčil, Coope. Když si ho bereš, musíš se zapsat. Ale nikdo se nezapsal. A to znamená, že ať už si to půjčil kdokoli, nechce, aby to někdo věděl. A to znamená, že ten, kdo ten klíč vzal, si může kdykoli odemknout dveře výtahu… i tehdy, když v tom patře není kabina.“

„Heather?“ pronese Cooper mé jméno tónem, který mi i v tomhle rozrušení prostě nemůže nepřipadat neobyčejně uklidňující. A sexy. „Tohle musíš říct policii. A to hned.“

„Oukej,“ přitakám tichounce. V Rachelině kanceláři do toho Sarah rozkládá: „Je mi jedno, že má tvoje babička narozeniny, Alexi. V budově došlo k úmrtí. Co je pro tebe důležitější, nějaký babiččiny narozeniny, nebo práce?“

„Běž a řekni policii přesně to samý, co jsi řekla mně,“ zní mi do ouška Cooperův uklidňující sexy hlas. „A pak si kup obrovský kafe se spoustou cukru a mlíka a vypij ho, dokud bude ještě horký.“

Ta poslední věta mě překvapí. „Proč?“ zeptám se.

„Protože jsem při svý práci zjistil, že když není po ruce whisky, fungujou na šok sladký horký nápoje s mlíkem. Jasný?“

„Jasný. Ahoj.“

Zavěsím, pak zavolám doktorovi Jessupovi a vysvětlím jeho asistentce, dozvím se od ní totiž, že její šéf je někde na schůzi, co se stalo. Když asistentka Jill zjistí z mého vyprávění, o co jde, vyhrkne patřičně vyděšeně: „Ach, panebože. Hned mu to řeknu.“

Poděkuju jí a zavěsím. Pak chvíli bez hnutí zírám na telefon.

Cooper má pravdu. Musím to o tom klíči nahlásit policii.

Řeknu Sarah, že budu za chviličku zpátky, a vyrazím ven z kanceláře. Když dojdu do haly, zjistím, že tam panuje zmatek nad zmatek. Basketbalisté se smísili s hasiči. Všech telefonů v dosahu včetně toho, který patří Petemu, a toho na recepci se zmocnili členové správní rady a zjišťují rozsah škod. Rachel reaguje na něco, co jí říká velitel hasičů, pokyvováním hlavy.

Pohlédnu k hlavnímu vchodu do budovy. Stojí tam tentýž policista, který tady byl i v den Elizabethiny smrti, a odmítá vpustit studenty do budovy.

„Dovnitř můžete jít, až vám řeknu,“ vrčí na nějakého skinheada s piercingem ve rtu, který se domáhá vstupu se slovy: „Ale já se musím dostat do svýho pokoje pro ten projekt! Když ho neodevzdám do dvanácti, neuznaj mi ho a vyrážej mě od zkoušky!“

„Promiňte,“ oslovím policistu. „Můžete mi říct, kdo tady tomu velí?“

Policista se na mě podívá a pak mávne palcem směrem k Rachel.

„Co já vím, tak támhleta,“ informuje mě.

„Ale ne,“ namítnu, „já myslím, jestli tu je nějakej vyšetřovatel nebo…“

„Jo, jasně.“ Policista ukáže bradou na vysokého šedovlasého muže v hnědém manšestrovém saku a kostkované kravatě, který se opírá o zeď, a i když to asi neví, nalepuje si na celý zadní díl saka maličké třpytivé plíšky, protože se otírá o plakát vybízející studenty, aby se dostavili na konkurz na inscenaci Pippin, a ten plakát je celý polepený drobounkými lesklými flitry. Muž žvýká zjevně nezapálený doutník, který má v koutku úst, jinak se zdá, že nedělá vůbec nic. „To je detektiv Canavan,“ sdělí mi policista.

„Díky,“ řeknu, ale policista se už věnuje dalšímu studentovi: „Je mi úplně fuk, jestli ti teče krev z vočí. Do tyhle budovy prostě nevkročíš, dokud neřeknu, že můžeš dovnitř.“

Kráčím k detektivovi a srdce mi buší až v krku. S žádným policejním detektivem jsem ještě nikdy nemluvila. Tedy až na tu dobu, kdy jsem soudně stíhala svou matku pro krádež a zpronevěru.

„Detektiv Canavan?“ oslovím ho.

Okamžitě mi dojde, že můj první dojem, totiž že ten člověk nic nedělá, byl dokonale mylný. Detektiv Canavan totiž přece jen něco dělá. Fascinovaně zírá na nohy mojí nadřízené, jejichž tvar pod rovnou úzkou sukní obzvláště pěkně vyniká.

Když uslyší svoje jméno, odtrhne oči od Racheliných nohou a zaboří pohled do mě. Má ježatý šedivý knír, který mu vlastně docela sluší. Přitom vousy mužům na vzhledu přidají jen velmi zřídka.

„Copak?“ zeptá se hlasem zdrsnělým kouřem.

„Dobrý den,“ pozdravím ho. „Jmenuju se Heather Wellsová. Jsem asistentka vedoucí téhle koleje. A, ehm, jenom bych ráda někomu nahlásila, že se ztratil klíč od výtahu. Nemusí to nic znamenat, tady se klíče ztrácejí v jednom kuse. Ale říkala jsem si, že by o tom měl někdo vědět. Protože mi to připadá fakt divný, víte, že se nějaký holky zabijou při surfování na střeše výtahový kabiny. Protože, víte, holky tohle prostě nedělají. Teda jako že nesurfujou na výtahu. Teda alespoň pokud já vím.“

Inspektor Canavan, který celou mou tirádu pozorně vyslechl, nechá můj hlas doznít, teprve pak si vyndá doutník z úst a ukáže jím na mě. „Sladká horečka, je to tak?“ zavrčí.

Jsem tak překvapená, že mi spadne čelist. Konečně vykoktám: „Ehm, ano.“

„Myslel jsem si to.“ Doutník putuje zpátky mezi zuby. „Moje holka měla váš plakát na dveřích svýho pokoje. Musel jsem na vás a na tu vaši zatracenou minisukni koukat pokaždý, když jsem jí šel vynadat, aby ztlumila ten svůj přiblblej kazeťák.“

Protože se na podobné prohlášení nedá nijak smysluplně odpovědět, zůstanu zticha.

„Jak je sakra možný,“ vyptává se detektiv Canavan, „že děláte tady?“

„To je dlouhá historie,“ mávnu rukou a jenom doufám, že mě nebude nutit, abych mu ji převyprávěla.

Nenutí mě.

„Jak by řekla moje dcera,“ řekne místo toho, „v době, kdy ještě bejvala vaše velká fanynka, to sou věci. Tak jak je to s tím ztraceným klíčem?“

Znovu mu to vysvětlím. Taky se mu jen tak mimochodem zmíním o tom, že Elizabeth byla „slušňačka“ a že Roberta měla ráda Ziggyho a jak tyhle okolnosti přispívají k tomu, že obě dívky jsou jako kandidátky na surfování na střeše výtahu vrcholně nepravděpodobné. Především ale mluvím o tom chybějícím klíči.

„Takže si to shrneme,“ praví inspektor Canavan, když skončím. „Vy si teda myslíte, že ty holky, který obě byly, jestli tomu dobře rozumím, v prvním ročníku, v New Yorku žily teprve krátce a byly plný toho, čemu moje dcera, která studuje jako hlavní obor francouzštinu, říká joi de vivre, se žádnejch zábavnejch projížděk na střeše výtahový kabiny neúčastnily. Vy si myslíte, že si na ně někdo počkal, otevřel dveře od výtahu, když v tom patře nebyla kabina, a ty holky strčil do výtahový šachty, aby sletěly dolů a zabily se. Říkám to dobře?“

Když to slyším takhle přeformulované, uvědomím si, jak hloupě moje teorie zní. Ještě hůř než hloupě. Dokonce idiotsky.

Až na to, že… až na toho Ziggyho!

„Na chvíli připusťme, že máte pravdu,“ pokračuje detektiv Canavan. „Jak vůbec mohl ten člověk, ať už je to kdokoli, získat klíč od výtahu? Říkala jste, že ho máte v zamčený skříňce, kdeže to? Támhle za tím pultíkem?“

„Přesně tak,“ přitakám.

„A kdo tam má přístup? Kdokoli?“

„Ne,“ řeknu. „Jenom studenti, který tam pracují, a zdejší zaměstnanci.“

„Takže vy si myslíte, že nějakej z vašich zaměstnanců si tu špacíruje po budově a vraždí holky? A kterej, co?“ Ukáže na Peteho, který stojí u stolku ochranky a mluví s jedním z hasičů. „Támhleten? A co třeba támhleten?“ Mávne rukou směrem ke Carlovi, který je stále ještě nápádně bledý, nicméně už líčí to, co viděl na dně výtahové šachty, policejnímu důstojníkovi v uniformě.

„Oukej,“ nadechnu se a zmocňuje se mě pocit, že chci umřít. Protože mi dochází, jak jsem pitomá. V nějakých pěti vteřinách mi tenhle chlápek do mé teorie nastřílel tolik děr, že teď připomíná pravý švýcarský ementál.

Ale stejně.

„Oukej, dobře, asi máte pravdu. Ale možná…“

„Možná byste mi radši měla ukázat, kde ten chybějící klíč obvykle míváte,“ řekne detektiv Canavan a narovná se. Když za ním jdu k recepci, s potěšením zjišťuju, že jsem se nemýlila: na ramenou se mu usadila spousta růžových flitrů, vypadá to, jako kdyby ho kmotřička víla poprášila kouzelným práškem.

Když dorazíme k recepci, vidím, že Tina zmizela. Tázavě se podívám na Peteho.

„Balíky,“ přeruší Pete rozhovor s hasičem, aby mě informoval, že Tina právě doprovází listonoše na druhý konec haly do místnosti, kam zamykáme doručené balíčky, dokud nedáme studentům zprávu, aby si je přišli na recepci vyzvednout.

Přikývnu. Ať je bláto nebo zima, pošta musí dorazit k adresátovi… dokonce i když na dně výtahové šachty leží mrtvé děvče.

Vklouznu za recepční pult, a aniž bych si všímala telefonů, které zvoní jako o závod, se vrhnu rovnou ke skříňce na klíče.

„Tak tady ty klíče obvykle máme,“ vysvětlím detektivovi Canavanovi, který se mnou vešel do recepce a teď stojí vedle mě za recepčním pultem. Skříňka na klíče je dost velká, je vyrobená z kovu a připevněná na zeď. V ní jsou háčky s klíči, pěkně jeden vedle druhého. Klíčuje tři sta, ke každé místnosti v budově je ve skříni jeden náhradní, pak je tu několik různých klíčů, které smějí používat jenom zaměstnanci. Všechny vypadají víceméně stejně, tedy až na klíč ke dveřím od výtahu, který vypadá spíš jako klíč na matice než jako běžný klíč.

„Takže aby člověk získal klíč, musí se dostat sem,“ nadhodí detektiv Canavan. Neujde mi, jak jeho prošedivělé obočí při pohledu na všechny ty pytle s poštou bez ladu a skladu poházené po podlaze u našich nohou vylétne nahoru. Recepční pult by se jen těžko dal nazvat nejlépe zajištěným místem v budově. „A aby se sem člověk dostal, musí projít kolem stanoviště ochranky, kde celých čtyřiadvacet hodin denně někdo je.“

„Přesně tak,“ potvrdím mu. „Ochranka ví přesně, kdo za recepčním pultem má co dělat a kdo ne. Nepustí sem nikoho, kdo by tady nepracoval. A za recepčním pultem navíc obvykle někdo je a ten někdo by nevydal klíče nikomu, kdo by nebyl zdejší zaměstnanec. A i tak se musíte zapsat na listinu. Teda když si berete nějaký klíče. Jenže teď se nikdo nezapsal, že by si ten klíč od výtahu bral. Ten klíč prostě… zmizel.“

„Jo,“ praví zachmuřeně detektiv Canavan. „To jste říkala. Poslyšte, mám na krku pár opravdickejch zločinů, kterejma se musím zabejvat, včetně jednoho trojitýho pobodání v bytě nad jedním lahůdkářstvím na Broadwayi. Ale stejně mi, prosím vás, ukažte, kde ten váš slavnej mizející klíč, kterej by mohl dokázat, že ta mladá dáma neumřela nešťastnou náhodou, normálně visí.“

Přejíždím rukou po háčcích s klíčky a v duchu si umiňuju, že Coopera zabiju. Prostě nemůžu uvěřit, že jsem se od něj nechala umluvit, abych tohle udělala. Ten chlap mi nevěří. Je už dost velká smůla, že viděl můj plakát z doby, kdy jsem zpívala „Sladkou horečku“. Jestli člověka něco dokáže připravit o veškerou důvěryhodnost, je to plakát v životní velikosti, na kterém dotyčná stojí v tygrované minisukni v pastelových barvách v nákupním centru Mail of America a vříská do mikrofonu.

Dobře, moje přesvědčení, že holky nechodí surfovat na střeše kabiny výtahu, a že podobné zábavy už vůbec neprovozují „slušňačky“ nebo holky, co milujou Ziggiho, by se asi nedalo nazvat zrovna superpřesvědčivým důkazem. Ale co ten chybějící klíč? Jak vysvětlit TOHLE?

Až na to, že když se konečně propracuju k háčku, na kterém obvykle klíč od výtahu visívá, naskytne se mi pohled, při němž mi ztuhne krev v žilách.

Protože na příslušném háčku, přesně v místech, kde by být měl, a přesně v místech, kde ještě před pár chvílemi nebyl, visí klíč od výtahu.

8

Bude můj,

bude můj

ten kluk jednou

bude můj!

Můžete si být jistí,

že zblednete závistí,

až ten kluk bude můj.

Bude můj,

bude můj

ten kluk jednou

bude můj!

„Ten kluk“

Zpěv: Heather Wellsová

Text/Hudba: Valdez/Caputo

Z alba Lízátko

Cartwright Records

Slíbil, že dorazí za pět minut, ale v hale se objeví za necelé tři.

Nikdy předtím tady na koleji nebyl a působí tu podivně nepatřičně… možná proto, že nemá tetování ani piercing jako všichni ostatní, kteří kolem recepčního pultu projdou.

Nebo je to možná proto, že je daleko hezčí než všichni ostatní, když tam tak stojí s přeleželými vlasy (ačkoli vím jistě, že už je vzhůru několik hodin, chodí si totiž každé ráno zaběhat), v odrbané kožené bundě a v džínách.

„Nazdárek,“ řekne mi na pozdrav, jakmile mě uvidí.

„Nazdárek,“ pokusím se o úsměv, ale nedaří se mi to, a tak místo toho alespoň řeknu: „Díky, že jsi přišel.“

„Žádnej problém,“ odvětí Cooper a mrkne směrem k televizní místnosti, která je hned vedle vchodu do menzy a kde přechází z místa na místo Rachel s popelavě bledým doktorem Jessupem. Je tam i dalších pár vyděšených zaměstnanců. Rachel má stažený obličej a vypadá nešťastně.

„Kde jsou poldové?“ zeptá se Cooper.

„Odešli,“ vysvětlím mu a snažím se, aby mi z hlasu nezněla hořkost. „V bytě nad jedním lahůdkářstvím na Broadwayi mají tři pobodaný. Tady zůstal jen jeden, hlídá výtahovou šachtu, než sem dorazí koroner a odveze tělo. Rozhodli se, že ta holka umřela nešťastnou náhodou, takže si zřejmě řekli, že už tu nemají co dělat.“

Mám za to, že to bylo velmi diplomatické shrnutí situace, když uvážíme, co všechno bych o detektivovi Canavanovi a jeho lidech říct chtěla.

„Ale ty si myslíš, že se mýlí,“ dodá Cooper. Je to konstatování, nikoli otázka.

„Někdo ten klíč vzal, Coope,“ řeknu mu. „A když se nikdo nedíval, zase ho vrátil. Já si to nevymejšlím. Nejsem cvok.“

I když připouštím, že mi hlas při té poslední větě poněkud stoupne, takže by se o pravdivosti mého prohlášení dalo s úspěchem pochybovat.

Ovšem Cooper tady není proto, aby pochyboval o mém duševním zdraví.

„Já vím,“ řekne laskavě. „Já ti věřím. Jsem přece tady, nebo ne?“

„Já vím,“ přikývnu, je mi líto, že jsem tak vybuchla. „A díky, Tak jo. Můžeme jít.“

Cooper zaváhá. „Počkej. Kam to chceš vlastně jít?“

„Do Robertina pokoje,“ opáčím. Ukážu mu univerzální klíč, který jsem si tajně vypůjčila ze skříňky na klíče. „Myslím, že bychom měli ze všeho nejdřív prohlídnout její pokoj.“

„Proč?“

„Já nevím,“ pokrčím rameny. „Ale někde začít musíme.“

Cooper se podívá na klíč a pak zpátky na mě. „Chci, abys věděla,“ řekne pak, „že to nepovažuju za zrovna nejlepší nápad.“

„Já vím,“ vzdychnu. Protože je mi to jasné. „Tak proč to děláme?“

Ještě tak pět vteřin a rozbrečím se. Tenhle pocit mám od chvíle, kdy Jessica vtrhla do mé kanceláře se zprávou, že došlo k dalšímu úmrtí, navíc ponížení, které jsem zažila s detektivem Canavanem, mi taky na náladě zrovna nepřidalo.

Nicméně se zoufale snažím, aby mi z hlasu nezaznívala hysterie.

„Protože se to děje v mým baráku. Umírají moje holky. A já si chci bejt jistá, že je to všechno tak, jak poldové i všichni ostatní tvrděj, že to je, že to není… však víš. Co si myslím já, že to je.“

„Heather,“ namítne jemně Cooper, „vzpomínáš si, když tehdy vyšla ‚Sladká horečka‘, jak ti začaly do studia chodit ty hromady dopisů od fanoušků a jak jsi tehdy trvala na tom, že je budeš všechny číst a osobně na ně odpovídat?“

Celá se naježím. Nemůžu si pomoct.

„No tak,“ ušklíbnu se. „To mi bylo patnáct.“

„To je jedno,“ trvá na svém Cooper. „Protože ty ses za těch patnáct let vůbec nezměnila. Pořád cejtíš osobní zodpovědnost za každýho, s kým přijdeš do styku, dokonce i za lidi, se kterejma ses v životě ani nepotkala. Jako kdyby tě někdo seslal na zem jen proto, aby ses starala o všechny ostatní.“

„To není pravda,“ odseknu. „A navíc je to jenom třináct let.“

„Heather,“ pokračuje Cooper, mé námitky prostě ignoruje. „Puberťáci někdy dělají kraviny. A další puberťáci, právě proto, že jsou to jenom puberťáci, je napodobujou. A přitom můžou umřít. To se občas stane. Neznamená to, že by někdo spáchal nějakej zločin.“

„Jo?“ naježím se ještě víc než předtím. „A co s tím klíčem? Jak vysvětlíš tohle?“

Ještě pořád se tváří, že ho moje argumenty nepřesvědčily.

„Chci, abys věděla,“ řekne, „že to dělám jenom proto, abys v tom nenadělala ještě větší zmatek, než už v tom je, na to jsi mimochodem vyslovenej expert.“

„Víš ty co, Coope,“ odseknu. „Fakt mě těší, že mi tak věříš. Vážně to oceňuju.“

„Já jenom nechci, abys přišla o tuhle práci. Nemůžu si dovolit poskytovat ti kromě bytu a stravy taky nemocenský dávky.“

„Díky,“ zavrčím nakvašeně. „To ti teda vážně pěkně děkuju.“ Ale tohle všechno není tak podstatné. Protože se mnou nakonec jde.

Než se dostaneme do pokoje Roberty Paceové v šestnáctém patře, nějakou chvíli nám to trvá. Pochopitelně nemůžeme jet výtahem, protože výtahy jsou mimo provoz. Jediný zvuk, který slyším, když se konečně dostaneme do dlouhé a liduprázdné chodby, je zvuk našeho dechu. Zvlášť já pěkně funím.

Jinak je všude ticho. Mrtvé ticho. Ovšem taky je teprve dopoledne. Většina obyvatel koleje, tedy alespoň těch, které nevzbudilo houkání sanitky a hasičského auta, ještě vyspává včerejší pivní orgie.

Svazkem klíčů naznačím směr naší cesty a vydám se k pokoji číslo 1622. Cooper jde za mnou, rozhlíží se po plakátech pověšených na stěnách, které vybízejí studenty, aby pokud budou mít podezření, že se nakazili nějakou chorobou přenosnou pohlavním stykem, vyhledali lékařskou pomoc, neboje informují, že ve studentském středisku se zadarmo promítá nějaký film.

Interní asistent pro šestnácté poschodí má evidentně slabost pro Snoopyho. Vystřižené postavičky Snoopyho jsou všude. Je tu dokonce i lepenkový Snoopy, který má v packách malý papírový tácek se šipkou a nápisem: „Zdravotnické středisko New York College poskytuje studentům kondomy zdarma: za 40 000 dolarů ročně by student přece měl dostat alespoň něco zadarmo!“

Tácek je pochopitelně prázdný.

Na dveřích pokoje 1622 je žlutá mazatelná tabule na vzkazy, žádný vzkaz na ní ale není. Na dveřích je také nálepka se Ziggym.

Někdo ovšem přimaloval Ziggymu do nosu piercing a kdosi další nad jeho hlavu nakreslil bublinu a do ní napsal: „Kde mám kalhoty?“

Zvednu ruku se svazkem klíčů a zabuším důrazně na dveře.

„Vedení koleje,“ křiknu, „je tu někdo?“

Nikdo neodpovídá. Zavolám ještě jednou, pak strčím klíč do zámku a odemknu.

V pokoji hlasitě hučí elektrický větrák umístěný na prádelníku přesto, že tady funguje, stejně jako ve všech ostatních místnostech ve Fischer Hall, centrální klimatizace. Kromě větráku se v pokoji nic nehýbe. Po Robertině spolubydlící, kterou, až se vrátí na kolej a zjistí, že až do konce školního roku bude mít dvoulůžkový pokoj sama pro sebe, čeká pěkný šok, tu není ani stopy.

Je tu jen jedno okno metr osmdesát široké a zhruba metr padesát vysoké s dvojitými kličkami na otevírání. O kus dál za střechami, zahradami a vodárenskými věžemi vidím řeku Hudson, jak důstojně teče svým korytem, sluneční paprsky se odrážejí od zrcadla její hladiny.

Cooper si prohlíží nějaké rodinné fotografie na jednom z nočních stolků. Zeptá se mě: „Ta mrtvá, jak se jmenovala?“

„Roberta,“ sdělím mu.

„V tom případě je tahle postel její.“ Roberta si nechala svoje jméno vyhotovit od nějakého pouličního umělce v duhových barvách na kus čtvrtky. Jméno visí nad rozházenější z obou postelí, nad tou u okna. V obou postelích někdo spal a ani jedna ze spolubydlících si zjevně nedělala hlavu s nějakými domácími pracemi. Prostěradla jsou zmuchlaná a pokrývky, které se k sobě absolutně nehodí, jak už to tak u pokrývek dvou spolubydlících v jednom pokoji bývá, jsou nakřivo. Výzdobě na Robertině straně pokoje dominuje postavička Ziggyho. Všude se válí samolepicí papírky se Ziggym, na stěně visí kalendář se Ziggym, na jednom z psacích stolů psací potřeby s obrázky Ziggyho.

Obě dívky, povšimnu si, jsou fanynky Jordana Cartwrighta. Mají všechna cédéčka skupiny Easy Street a navíc i jeho sólové album Bejby, buď má.

Ani jedna z nich nevlastní jediné cédéčko s mojí maličkostí. Což by mě vlastně asi ani nemělo nijak zvlášť překvapovat. Mě vždycky braly spíš mladší věkové kategorie, tak do čtrnácti let.

Cooper si klekne na zem a nahlíží pod Robertinu postel. Dost mě to rozptyluje. Snažím se soustředit na vlastní slídění, jenže Cooperův zadek je fakt moc pěkně tvarovaný. A když ho tak vidím elegantně zahalený do odrbaných levisek, jak se jeho majitel natahuje pod postel, je dost těžké se soustředit na cokoli jiného, ačkoli jde o tak vážnou záležitost a tak dále.

„Podívej se na tohle,“ vytáhne Cooper hlavu a ramena zpod Robertiny postele, tmavé vlasy má celé rozcuchané. Rychle zaostřím pohled jinam, aby to nevypadalo, jako bych se mu celou dobu dívala na zadní část těla. Tiše doufám, že si ničeho nevšiml.

„Na co?“ pronesu inteligentně.

„Podívej.“

Na konci tužky s obrázkem Ziggyho, kterou Cooper vytáhl ze stojánku na tužky na Robertině stole, se houpe jakási světlá věc. Když se podívám blíž, dojde mi, co to je.

Použitý prezervativ.

„Ehm,“ řeknu.

„Není tam dlouho,“ řekne Cooper. „Tipnul bych si, že Roberta měla včera v noci dost vášnivý rande.“

Volnou rukou vytáhne z dopisní soupravy se Ziggym na Robertině stole obálku a prezervativ do ní upustí.

„Co to děláš?“ zeptám se polekaně. „Není tohle zatajování důkazů?“

„Důkazů čeho?“ Cooper obálku na několikrát přeloží a nacpe si ji do kapsy bundy. „Policie už přece došla k závěru, že žádnej zločin spáchanej nebyl.“

„Tak proč si to schováváš?“

Cooper pokrčí rameny a odhodí tužku. „Jednu věc jsem se v tyhle branži naučil: člověk nikdy neví.“

Rozhlédne se po Robertině pokoji a zavrtí hlavou. „Fakt to je nějaký divný. Kdo by šel po milování surfovat na střeše výtahu? Spíš bych pochopil, kdyby to bylo obráceně, víš, všechen ten adrenalin nebo něco takovýho, co se vyplavuje, když ti jde o život, v tobě může vyvolat chuť na sex. Ale v obráceným pořadí? Leda by to byly nějaký dost výstřední sexuální praktiky.“

Vyvalím oči. „To jako myslíš, že se nějakej kluk pomiluje s holkou a pak ji shodí do výtahový šachty?“

„Něco takovýho.“ Cooper vypadá znepokojeně. Nerad by se se mnou pouštěl do diskuse o podivných sexuálních praktikách, a tak radši rychle změní téma. „A co ta druhá holka? Teda vlastně ta první. Ríkalas, že ses dívala do záznamů a že na tu noc, kdy zemřela, neměla hlášenou žádnou návštěvu?“

„Neměla,“ potvrdím mu to. „Ale, těsně než jsi dorazil, jsem nakoukla do záznamů, a Roberta taky na minulou noc žádnou návštěvu nenahlásila.“ Vtom mě něco napadne. „Jestli…, jestli něco podobnýho bylo i v Elizabethině pokoji, myslím jako prezervativ, nebo tak něco, poldové by to přece našli, nebo ne?“

„Ne, pokud to nehledali. A jestli byli přesvědčení, že šlo o nešťastnou náhodu, jako si to myslí teď, ani by nedělali prohlídku.“

Zamyšleně se koušu do spodního rtu. „Do Elizabethina pokoje se nikdo další nenastěhoval. Její spolubydlící to tam teď má sama pro sebe. Mohli bychom se tam mrknout.“ Cooper se tváří pochybovačně.

„Přiznávám, že je divný, že ta holka umřela tak, jak umřela, Heather,“ řekne. „Zvlášť když uvážíme ten prezervativ a tu věc s tím klíčem. Ale to, co naznačuješ…“

„Tys to naznačil jako první,“ připomenu mu. „A navíc se přece můžeme jenom podívat, ne? To snad nikomu neublíží, nebo jo?“

„I kdybychom tam šli, od její smrti už uběhl celej tejden,“ upozorní mě Cooper. „Dost pochybuju, že bychom tam něco našli.“

„To nemůžeme vědět, dokud to nezkusíme,“ odseknu a vyrazím ke dveřím. „Jdeme.“

Cooper se ani nepohne, jen se na mě dívá.

„Proč je pro tebe tak důležitý dokázat, že ty holky neumřely vlastní vinou?“ zeptá se mě.

Překvapeně zamžikám. „Cože?“

„Slyšelas moji otázku. Proč jsi tak odhodlaná dokázat, že smrt těch dvou nebyla nešťastná náhoda?“

Což mu samozřejmě prozradit nemůžu. Už proto, že nechci vypadat jako psychopat, jak by mě určitě označila Sarah, kdyby moje vysvětlení slyšela. A je mi jasné, že by to vážně znělo šíleně, kdybych mu to řekla… kdybych mu řekla, že mám pocit, jako bych rozlousknutí té záhady, co že se to tady vlastně děje, dlužila téhle budově, samotné Fischer Hall. Protože Fischer Hall mi, stejně jako Cooper, svým způsobem zachránila život.

No dobře, tak mě Cooper i Fischer Hall zachránili jenom před tím, že nemusím až do konce života pracovat jako servírka v mexické restauraci Seňor Swanky‘s.

Ale copak to nestačí? Já vím, že to nedává zrovna dvakrát smysl, a že by mě Sarah obvinila z toho, že přenáším svou lásku k rodičům nebo ke svému bývalému na hromadu cihel postavenou v roce 1850, jenže já mám vážně pocit, že je mojí povinností dokázat, že za to, co se teď děje, Fischer Hall nemůže, že to není vina jejích zaměstnanců, kteří si nevšimli, že se ty holky dostaly na šikmou plochu, že to není vina těch děvčat, která podle mě měla dost rozumu na to, aby takovéhle hlouposti nedělala, že to není dokonce ani vina samotné budovy, že není dostatečně útulná nebo něco takového. Ve školním časopise už se objevila „hloubková“ reportáž o nebezpečích spojených se surfováním na střeše výtahu. Kdo ví, co tam otisknou zítra?

Tak vidíte. Já vám říkala, že to bude znít hloupě.

Ale stejně to tak cítím.

Jenže Cooperovi tohle nevysvětlím. Vím, že nemá ani cenu, abych to zkoušela.

„Protože holky prostě na střeše výtahu nesurfujou.“ Na jiné vysvětlení se nezmůžu.

Na chvíli mám dojem, že se Cooper prostě otočí a odejde, tak jako odešel detektiv Canavan, že už neřekne ani slovo a že bude celý naštvaný, že jsem ho pro nic za nic připravila o čas.

Místo toho si jenom povzdychne a řekne: „Tak dobře. Řekl bych, že nás čeká ještě jeden pokoj.“

9

Roztoč pompon,

roztoč pompon,

ať třásně vlají

celou noc

„Roztleskávačky“

Zpěv: Heather Wellsová

Text/Hudba: O’Brien/Henke

Z alba Lízátko

Cartwright Records

Spolubydlící Elizabeth Kelloggové otevře dveře pokoje 1412 hned po prvním zaklepání. Má na sobě volné bílé tričko a černé legíny, v jedné ruce drží mobil a ve druhé zapálenou cigaretu.

Nasadím úsměv a spustím: „Dobrý den, já jsem Heather. A tohle je…“

„Ahoj,“ přeruší mě Elizabethina spolubydlící, a když si všimne Coopera, oči se jí rozšíří.

A jak by ne? Koneckonců je to zdravá a vitální americká dívka. A Cooper vykazuje ne zrovna nejmenší podobu s jedním z nejpopulárnějších mužských idolů v Americe.

„Cooper Cartwright,“ představí se a vyšle k Elizabethině spolubydlící takový úsměv, že kdybych svého domácího neznala líp, klidně bych přísahala, že si ho nacvičuje před zrcadlem a schovává si ho jenom pro výjimečné případy, jako je například tenhle.

Jenže Cooper není typ chlapa, který by si úsměvy nacvičoval před zrcadlem.

„Marnie Villa Delgado,“ vydechne Elizabethina spolubydlící. Marnie má podobné proporce jako já, až na to, že má širší hrudník než zadek. Má velmi tmavé a velmi kudrnaté dlouhé vlasy. Je mi jasné, že mě právě hodnotí, jak už to některé ženy dělají, a že odhaduje, jestli ke Cooperovi „patřím“, nebo jestli je volný.

„Tak jsme si říkali, Marnie, jestli bychom si s vámi nemohli trochu promluvit o vaší bývalé spolubydlící, o Elizabeth,“ odhalí Cooper v úsměvu tolik zubů, že mě jejich lesk téměř oslepí.

Marnii však evidentně nikoli. Každopádně dospěje k závěru, že k sobě s Cooperem nepatříme (jak to může vědět? No vážně? Jak to, že ostatní holky, například Marnie nebo Rachel nebo Sarah, to dokážou a já ne?) a zamumlá do telefonu: „Musím končit,“ a zavěsí.

Pak s pohledem hypnoticky upřeným na Coopera pronese: „Pojďte dál.“

Protáhnu se kolem ní, Cooper jde za mnou. Marnie, jak si okamžitě všimnu, po Elizabethině smrti nezahálela a bleskurychle si pokoj upravila podle svého. Postele srazila dohromady, takže z nich je teď letiště přikryté obrovským tygrovaným přehozem. Prádelníky postavila na sebe, takže má k dispozici osm zásuvek místo čtyř. Elizabethin psací stůl momentálně slouží jako zábavní centrum, je na něm televize, přehrávač na dévédéčka a na cédéčka a na to vše se dá snadno dosáhnout z postele.

„Už jsem o ní mluvila s policií.“ Marnie oklepe popel z cigarety na tygrovaný kobereček pod svýma bosýma nohama a na okamžik přenese pozornost z Coopera na mě. „Teda o Beth. Hele, poslyšte, neznám já vás odněkud? Nejste herečka, nebo tak něco?“

„Já? Ne,“ odpovím po pravdě.

„Ale děláte v zábavním průmyslu.“ V jejím tónu hlasu není nejmenší pochybnost. „Poslyšte, že vy chcete natočit film o Bethině životě?“

Než stačí Cooper cokoli říct, vypálím otázku: „Proč? Vy si myslíte, že by se v Bethině životě našla vhodná látka pro film?“

Marnie se snaží působit jako dáma světa znalá, ale když potáhne z cigarety, zaslechnu, jak se zakucká. Rozhodně se na kouření dala jenom kvůli dramatickému efektu.

„No ovšem. Je mi naprosto jasný, z jakýho úhlu to budete chtít rozpracovat. Holka z malýho města přijde do New Yorku, nedokáže se s tím srovnat, nakonec se zabije, když se nechá vyhecovat k hloupý a riskantní zábavě. Nemohla bych hrát sama sebe? Rozhodně mám dost zkušeností…“

Cooper ovšem věci uvede na pravou míru, když řekne: „Ne, my v zábavním průmyslu neděláme. Heather je zástupkyně vedoucí koleje a já jsem její kamarád.“

„Ale já myslela…“ Marnie na mě teď upřeně zírá, snaží se rozpomenout, odkud že mě to zná. „Já myslela, že jste herečka. Už jsem vás určitě někde viděla…“

„To bylo asi při registraci,“ vyhrknu rychle.

„Vaše spolubydlící,“ odvrátí Cooper zrak od zběžného průzkumu miniaturního jídelního koutu, kam Marnie nacpala mikrovlnku, malou plotýnku, kuchyňský robot, kávovar a takové ty váhy, na jakých si lidé, kteří drží dietu, váží kuřecí prsíčka a tak podobně. „Odkud vlastně byla?“

„No,“ zaváhá s odpovědí Marnie, „z Mystiku. To je v Connecticutu, víte?“

Cooper teď otevírá skříňky, ale Marnie je tak zmatená, že ji ani nenapadne protestovat.

„Jé, já už vím. Že vy jste hrála v tom seriálu Konečně zazvonilo?“ vyzvídá.

„Ne,“ zklamu ji. „Říkala jste, že to tady Eliz, vlastně Beth, nesnášela?“

„No, to vlastně ani ne,“ zaváhá Marnie. „Beth sem prostě nezapadla, víte? Ona totiž chtěla bejt zdravotní sestra.“

Cooper se na ni udiveně podívá. Je mi naprosto jasné, že se studenty New York College moc do styku nepřijde, protože se Marnie zeptá: „A co je na zdravotních sestrách špatnýho?“

„No, proč by někdo jezdil studovat na zdravotní sestru zrovna na New York College?“ Marnie se do hlasu vkrade opovržení. „Proč platit takovou spoustu peněz za to, aby člověk mohl studovat tady, když na zdravotní sestru můžete studovat někde jinde, kde je to levný?“

„Co studujete vy?“ zajímá se Cooper.

„Já?“ Vypadá to, že Marnie by si nejradši pohrdavě odfrlda, ale nechce být nezdvořilá. Alespoň vůči Cooperovi ne. Místo toho odloží cigaretu do popelníku ve tvaru ruky a praví blazeovaně: „Herectví.“ Potom se usadí na své dvojnásobně široké posteli a znovu zabodne pohled do mě: „Jsem si fakt jistá, že jsem vás už někde viděla.“

Začnu se zajímat o popelník ve tvaru ruky, abych odvedla její pozornost, jednak nemám zájem, aby si vzpomněla, odkud že mě to zná, jednak nechci, aby si všimla, co provádí Cooper, který právě předvádí ukázku profesionálního čmuchání.

„Tohle je vaše, nebo to patřilo Elizabeth?“ zeptám se, ačkoli odpověď vím dopředu.

„Moje,“ odpoví Marnie. „Samozřejmě. Všechny Bethiny krámy odvezli. Navíc Beth nekouřila. Ona toho vůbec spoustu nedělala.“

„Jak to myslíte, že toho spoustu nedělala?“

„Tak jak to říkám. Spoustu věcí nedělala. Nechodila na mejdany. Nezvala si sem žádný návštěvy. A její máma, to teda bylo něco! Slyšeli jste, co vyváděla na tom smutečním obřadu? Myslím jako Elizabethina máti?“

Cooper právě prozkoumává koupelnu. Když se odtamtud ozve, jeho hlas zní zastřeně. „Co měla vyvádět?“ zeptá se.

Marnie se začne přehrabovat v černém koženém batohu na posteli.

„Celou tu dobu neustále říkala, že bude New York College žalovat, že ty výtahy líp nezajistili, aby se na nich nedalo surfovat. A co to vlastně děláte v mý koupelně?“

„Slyšela jsem, že Elizabethina matka chtěla, aby si sem její dcera směla zvát jenom holky a ne kluky,“ přejdu její otázku na Cooperovu přítomnost v její koupelně.

„O tom mi Beth nikdy nic neříkala.“ Marnie konečně vydoluje cigarety. Díkybohu je krabička prázdná. Marnie ji odhodí na zem a nasadí otrávený výraz. „Ale vůbec by mě to nepřekvapilo. Ta holka jako kdyby žila v jiným století. Skoro bych řekla, že se ani nikdy nelíbala s klukem, poprvý se jí to povedlo až tak tejden nebo dva předtím, než umřela.“

Cooper se vynoří z koupelny. Vypadá to, že se jeho urostlá postava ani nevejde do dveří, ale nějak se tam vtěsná.

„S kým?“ vyhrknu, než se stihne vmísit do rozhovoru. „Se kterým klukem?“

„To já nevím,“ pokrčí Marnie zbavená cigaret rameny. Pro roli zdrcené spolubydlící byly ty cigarety vážně vhodná rekvizita.

„O nějakým klukovi neustále mluvila, těsně předtím, než… však víte.“ Marnie hvízdne a mávne rukou směrem k podlaze. „Ale znali se jenom krátce. Vždycky, když o něm mluvila, jako by se celá… nevím, jak bych to popsala.“

„Vy jste toho kluka někdy viděla?“ ptám se dál. „Víte, jak se jmenuje? Byl na tom smutečním obřadu? To on Elizabeth přemluvil, aby si vyzkoušela surfování na výtahu?“

Marnie se zarazí. „Páni, vy teda máte otázek!“

Cooper mi přispěchá na pomoc. Jako vždycky.

„Marnie, tohle je vážně důležitý. Máte tušení, co to bylo za kluka?“

Když se ptám já, Marnie se do odpovídání moc nehrne. Když se zeptá Cooper, může se přetrhnout.

„Počkejte,“ soustředěně svraští čelo. Není hezká, ale má zajímavou tvář. Možná bude dobrá v charakterních rolích. Baculatá kámoška hlavní hrdinky.

Proč vlastně bývá nejlepší kámoška hlavní hrdinky vždycky baculatá? Proč není baculatá sama hlavní hrdinka? No dobře, nemusí být vysloveně baculatá, ale mohla by nosit alespoň velikost L, nebo dokonce XL. Proč se musí hlavní hrdinka vždycky vejít do velikosti S?

„Už to mám, říkala, že se jmenuje nějak jako Mark nebo tak něco,“ vpadne mi Marnie do úvah o předsudcích zábavního průmyslu o ženském těle a jeho proporcích. „Ale já ho nikdy neviděla. Víte, začali spolu chodit až tak týden nebo tak nějak před tím, než umřela. Bral ji do kina. Na nějaký klubový filmy do kina Angelika. Proto mi to taky připadalo tak divný…“

„Co?“ zavrtím nechápavě hlavou. „Co vám připadalo tak zvláštní?“

„No, přece že by se nějakej kluk, kterýho zajímaj klubový filmy, zabejval surfováním na výtahu. To je přece šíleně… dětinský. Dělaj to prváci. Takový ty týpci s plandavejma kalhotama, který vypadají tak na dvanáct. Ale tenhle kluk byl starší. Víte, jak to myslím. Byl kultivovanej. Teda tak to alespoň říkala Beth. Takže na co si to hrál, když ji pak hecoval, aby si šla zaskákat ze střechy výtahu?“

Usadím se na dvojité posteli vedle Marnie.

„To říkala?“ ujistím se. „Ona vám říkala, že ji ten kluk láká, aby s ním šla surfovat na střeše výtahu?“

„Ne,“ odvětí Marnie. „Jenže to tak muselo bejt, no ne? Přece by tam nešla sama. Mám dokonce pocit, že ani nevěděla, o co jde.“

„Třeba šla s nějakejma těma prvákama, o kterejch jste se zmiňovala před chvílí,“ navrhne Cooper.

Marnie se ušklíbne. „To ani náhodou,“ ucedí. „Tihle kluci by ji nikdy nepozvali, aby s nima šla. Na to jsou moc velký frajeři, teda alespoň si to o sobě myslej, holky jako ona je nezajímaj. A navíc kdyby byla s nima, tak by nespadla. Oni by ji nenechali. Oni to totiž vážně uměj.“

„Vy jste tady nebyla tu noc, co se to stalo, že ne?“ zeptám se.

„Já? Kdepak, já měla konkurz. V prváku teda vlastně na konkurzy ještě chodit nesmíme…“ spiklenecky na nás mrkne, „jenže jsem měla pocit, že tady mám docela šanci. Víte, jak to chodí. Tohle byla Broadway. Kdybych měla šanci zahrát si na Broadwayi, vypadla bych odsud natotata.“

„Takže Elizabeth měla tu noc pokoj sama pro sebe?“ vyzvídám dál.

„Jo. Měl sem za ní přijít. Ten kluk. Byla z toho celá pryč. Dokonce vařila večeři pro dva na tomhle pidisporáčku.“ Marnie se zatváří podezíravě. „Hele, neprásknete to, že ne? Že tady máme ten přenosnej vařič? Já vím, že je to proti požárním předpisům, ale…“

„Ten kluk, ten Mark,“ přeruším ji, „nebo jak se jmenuje, objevil se vůbec? Myslím tu noc?“

„Jo,“ přitaká Marnie. „Teda alespoň si myslím, že jo. Když jsem se dostala domů, byli už pryč, ale nechali ve dřezu talíře od večeře. Musela jsem je umejt, aby se sem kvůli nim nenatáhli nějaký brouci. Víte, člověk by řek, že když už za tuhle kolej platíme takový prachy, mohli byste to tu aspoň pravidelně odhmyzovat…“

„Setkal se s tím klukem ještě někdo jinej?“ vpadne jí do řeči Cooper. „S tím Markem? Někdo z vašich společnejch kamarádů?“

„Já a Beth jsme žádný společný kamarády neměly,“ praví Marnie poněkud kousavě. „Už jsem vám říkala, že Beth byla divná. Byla jsem její spolubydlící, to jo, ale jinak jsme spolu moc nepekly. Dokonce i to, že je mrtvá, jsem zjistila až nějakejch čtyřiadvacet hodin po tom, co se to stalo. Tu noc se nevrátila na pokoj. Tak jsem si prostě řekla, že je u toho kluka.“

„Řekla jste tohle všechno policii?“ ujišťuje se Cooper. „Myslím to, že tady Elizabeth měla toho kluka tu noc, kdy se zabila?“

„Jo,“ pokrčí Marnie rameny. „Nevypadali, že by je to dvakrát zajímalo. Koneckonců ten kluk ji přece nezabil. Umřela následkem vlastní blbosti. Přece ať už do sebe člověk nalije vína, kolik chce, nechodí pak hopsat na střechu výtahu…“

Prudce vtáhnu vzduch. „Oni něco pili? Ten Mark a vaše spolubydlící?“

„Jo,“ přikývne Marnie. „Našla jsem v koši prázdný láhve. Dvě. Navíc pěkně drahý. Musel je přinýst ten Mark. Každá mohla stát tak dvacet dolarů. Na někoho, kdo musí žít v díře, jako je tahle, ten Mark docela umí utrácet.“

Znovu popadnu dech.

„Počkat! Copak on bydlí tady ve Fischer Hall?“

„Jo. To je přece jasný. Proto ho taky Beth nikdy nemusela zapisovat dole na recepci.“

Panebože! To mě vůbec nenapadlo! Že by si mohla Beth přivést nějakého kluka na pokoj, a přitom by o tom v knize návštěv nic nebylo, protože ten kluk by se prostě zapisovat nemusel. On bydlí přímo tady v budově! Je taky ubytovaný ve Fischer Hall!

Pohlédnu na Coopera. Nejsem si jistá, kam tohle všechno ukazuje, zato jsem si vcelku jistá, že nás to k něčemu zavede… k něčemu podstatnému. Není mi ale jasné, jestli to Cooper vidí stejně.

„Marnie,“ řeknu, „nevzpomenete si ještě na cokoli dalšího o tom klukovi, co s ním vaše spolubydlící chodila?“

„Můžu vám říct jenom to,“ odsekne Marnie otráveně, „co už jsem vám řekla, že se jmenuje Mark nebo tak nějak, že má rád klubový filmy, že mu chutnaj drahý vína a že jsem si skoro jistá, že bydlí tady na koleji. Jo, a Beth taky pořád říkala, že je strašně úžasnej. Ale jak asi tak může bejt úžasnej? Co by nějakej úžasnej kluk dělal zrovna s Beth? Víte, ona byla dost šeredná.“

Noviny Washington Square Reporter, které vydávají studenti, v pondělí po Elizabethině smrti otiskly její obrázek z prvácké ročenky, a nerada to přiznávám, ale Marnie nepřehání. Elizabeth vážně nebyla ani trochu hezká. Nenalíčená, silné brýle, staromódní účes ve stylu Farrah Fawcettové a úsměv, v němž předváděla skoro celé dásně.

Ovšem fotky vyhotovené fotografem, kterého platí škola, nikdy nejsou nijak zvlášť lichotivé a já jsem předpokládala, že Elizabeth byla ve skutečnosti hezčí, než její obrázek naznačoval.

Nicméně se zdá, že můj předpoklad byl mylný.

Na druhé straně je možné, že Marnie žárlila, protože její spolubydlící měla nějakého kluka a ona ne.

No fakt, tak to někdy chodí. Aby vám tohle došlo, nepotřebujete doktorát ze sociologie, a ani průkaz soukromého detektiva.

Já i Cooper Marnie poděkujeme a opustíme pokoj, i když se nám nepodaří zmizet bez toho, aby se Marnie znovu neponořila do vzpomínek já-jsem-vás-určitě-už-někdy-viděla. Než se dostaneme na chodbu, proklínám, stejně jako téměř každý den, své rozhodnutí, nebo bych spíš měla říct rozhodnutí mé matky, že nechám plavat střední školu a vrhnu se do hudebního průmyslu.

Mlčky se plahočíme ze schodů a já přemítám, jestli má Cooper pravdu. Jsem vážně blázen? Víte, jak to myslím, opravdu jsem přesvědčená, že se po Fischer Hall pohybuje nějaký psychopat, vybírá si prvačky a poté, co si s nimi užil, je vyláká na projížďku na střeše výtahu, během které je shodí dolů do výtahové šachty?

Když dojdeme na odpočívadlo v desátém patře, zkusmo prohodím: „Kdysi jsem v jednom časopise četla něco o lidech, který vraždí, protože je vzrušuje nebezpečí. Víš, lidi, co vraždí proto, že je to baví.“

„Jasně,“ opáčí Cooper suše. „Ve filmech je jich plno. V běžným životě jich zas tolik není. Většina zločinů jsou zločiny z vášně. Lidi nejsou zas až takový magoři, jak si s oblibou představujeme.“

Koutkem oka na něj pohlédnu. Nemá ani tušení, jak divnou představivost mám já. Například že si právě v tuhle chvíli představuju, jak se na něj vrhám a zubama z něj strhávám oblečení.

Což není pravda. Tedy, ne tak docela. Ale mohla by.

„Někdo by si asi měl promluvit i se spolubydlící tý druhý holky,“ rezolutně podacím představu, v níž hraje hlavní roli Cooperovo oblečení a moje zuby. „Teda tý, co se zabila dneska. A zeptat se tý její spolubydlící na ten kondom. Možná by mohla vědět, kdo ho tam nechal.“

Cooper do mě zavrtá svůj ultramodrý pohled.

„Zkusím hádat,“ řekne. „Ty si myslíš, že ho tam nechal jistý kluk jménem Mark, kterýho berou klubový filmy a kterej má finančně náročnou zálibu v Bordeaux.“

„Za zeptání nic nedáme.“

„Máš mezi svejma zaměstnancema někoho, na koho by tenhle popis seděl?“ chce vědět Cooper.

„No,“ zamyslím se, „vlastně ani ne.“

„Tak jak se ten kluk dostal k tomu klíči z recepce?“

Zamračím se.

„Tohle jsi ještě nevymyslela, co?“ zeptá se Cooper, než stihnu odpovědět. „Poslyš, Heather, soukromej detektiv nemá v popisu práce jenom pátrání a vyptávání se. Musí si taky ujasnit, po kterejch věcech vůbec stojí za to pátrat. A já bohužel v tomhle případě nic takovýho nevidím.“

Prudce se nadechnu. „Ale… ten prezervativ! Ten záhadnej milenec!“

Cooper zavrtí hlavou. „Těch holek je mi líto. Vážně. Ale vzpomeň si, jaký to bylo, když bylo osmnáct tobě, Heather. Takys dělala pěkný voloviny. Možná že ses z hecu nevozila na střeše výtahový kabiny, ale…“

„Ty holky taky ne,“ odseknu zuřivě. „Já ti říkám, že to tak nebylo.“

„No, nějakým způsobem se ocitly na dně výtahový šachty, nebo ne?“ namítne Cooper. „A i když vím, že bys ráda věřila, že tam spadly proto, že je tam shodil nějakej darebák, v tyhle koleji bydlí skoro tisíc lidí, Heather. Nemyslíš si, že by si někdo z nich asi všimnul, kdyby nějakej kluk strkal svoji holku do výtahový šachty? A nemyslíš si, že by si ten někdo něco takovýho nenechal pro sebe?“

Několikrát zamžikám. „Ale… ale…“

Ale nemůžu přijít na nic dalšího, co bych ještě řekla.

Cooper se podívá na hodinky. „Poslyš, už takhle přijdu pozdě na jednu schůzku s klientem. Co takhle hrát si na To je vražda, napsala zas někdy jindy? Teď už totiž musím letět.“

„Fajn,“ řeknu nepřesvědčivě. „Asi jo.“

„Oukej. Tak se měj,“ rozloučí se Cooper. A rozběhne se ze schodů takovým fofrem, že s ním prostě nedokážu držet krok.

Na odpočívadle o patro níž se ale zastaví, otočí se a vzhlédne ke mně. Má neuvěřitelně modré oči.

„A jenom pro tvoji informaci,“ začne.

„Ano?“ nakloním se dychtivě přes zábradlí. Nechci, aby ses do tohohle pátrání pouštěla na vlastní pěst, očekávám, no dobře, tak doufám, že řekne, protože se nedokážu smířit s myšlenkou, že by ses mohla dostat do nějakého nebezpečí Víš, Heather, já tě totiž miluji. Vždycky jsem tě miloval.

„Došlo nám mlíko,“ zmaří Cooper mé naděje. „Kup nějaký po cestě domů, jestli si vzpomeneš, jo?“

„Dobře,“ špitnu.

A je pryč.

10

Zmizíme spolu,

tam, kde slunce pálí

po celý den.

Když se mnou zůstaneš,

tak něco zažiješ.

No vážně:

zmizíme spolu,

všech starostí se zbavíme

nikdo nám říkat nebude,

co všechno dělat nesmíme.

V síti lásky zajatý,

budeme jen já a ty.

„Zmizíme spolu“

Zpěv: Heather Wellsová

Text/Hudba: Dietz/Ryder

Z alba Lízátko

Cartwight Records

„Kdo to byl?“ chce vědět Sarah. „Ten chlápek, co právě odešel?“

„Jo, ten?“ usadím se u svého stolu. „To byl Cooper.“

„To je ten, co s ním bydlíš?“ Sarah určitě špicovala uši, když jsem s ním někdy telefonovala, nebo tak něco.

„Ten, co u něj bydlím,“ opravím ji. „Vlastně je to můj domácí. Bydlím v horním patře jeho paláce.“

„Takže on je nejenom sexy, ale taky bohatej?“ Sarah téměř slintá. „Proč jsi po něm nevyjela?“

„Jsme jenom kamarádi,“ odvětím, každé to slovo mi připadá jako kopanec do hlavy. Jsme. Bum. Jenom. Bum. Kamarádi. Bum. „A navíc nejsem zrovna jeho typ.“

Sarah je v šoku. „On je teplej? Ale můj detektor přihřátosti ani nezapípal…“

„Ne, není teplej!“ vyjeknu. „Jenom… jemu se prostě líbí dokonalý a úspěšný ženský.“

„Ale ty jsi dokonalá a úspěšná,“ prohlásí Sarah rozhořčeně. „Tvý první album dostalo platinovou desku a to ti bylo teprve patnáct!“

„Jenže já myslím vzdělaný ženský,“ upřesním a z hloubi srdce si přeju, abychom mluvily o něčem, o čemkoli, jiném. „Líbí se mu ženský, který mají hromadu titulů. A který jsou oslnivě krásný. A hubený.“

„Aha,“ ztratí Sarah zájem. „Myslíš něco jako Rachel.“

„Jo,“ přitakám a z nějakého důvodu mě přitom píchne u srdce. „Něco jako Rachel.“

„Je to vážně pravda? Opravdu se Cooperovi líbí ženy, jako je Rachel, ženy, jejichž kabelka dokonale ladí se střevíčky? Ženy, které vědí, co je to PowerPoint a umějí ho používat? Ženy, které jedí salát bez zálivky a zvládnou několik stovek lehsedů, aniž by se vůbec zadýchaly? Ženy, které vystudovaly Yale? Ženy, které se sprchují, nekoupou se ve vaně jako já, protože na rozdíl ode mě nejsou líné tak dlouho stát?“

Než mám možnost o tomhle pořádně popřemýšlet, do místnosti vběhne Rachel, tmavé vlasy má trochu rozcuchané, ale stále vypadá sexy, a vyhrkne: „Á, Heather, tady jsi. Kdes byla?“

„Byla jsem nahoře s jedním z vyšetřovatelů,“ sdělím jí. Dokonce je to i pravda. Skoro. „Potřebovali se dostat do pokoje tý holky, co se zabila…“

„Aha,“ ztratí Rachel zájem. „No dobře, teď když jsi zpátky, mohla bys zavolat do psychologický poradny a zeptat se jich, jestli by teď hned někoho nevzali? Robertina spolubydlící je na tom dost špatně…“

V tu ránu ožiju.

„Jasně,“ sáhnu po telefonu, slib Cooperovi, že si přestanu hrát na To je vražda, napsala, je okamžitě zapomenut. „Žádnej problém. Potřebuješ někoho, kdo by ji tam odvedl?“

„Ano, jistě.“ Možná se Rachel musela vypořádat s tragédií, ale člověk by to na ní na první pohled rozhodně nepoznal. Zavinovací šaty od Diane von Furstenberg přiléhají k její pružné postavě všude, kde přiléhat mají (a nepřiléhají nikde, kde nemají, jako se to stává mně) a na tvářích má půvabný ruměnec. „Myslíš, že bys někoho mohla sehnat?“

„Ráda si to vezmu na starost,“ ujistím ji.

Je pravda, že když to vyslovím, zmocní se mě mírný pocit viny. Pramení z toho, že moje ochota pomáhat vychází spíš z touhy vyzpovídat spolubydlící mrtvé studentky než z toho, že bych doopravdy chtěla někomu pomoci.

Ale ten pocit viny rozhodně není natolik silný, aby mě odradil.

Zavolám do poradenského centra. Pochopitelně už slyšeli o naší „druhé tragédii“, takže mi řeknou, abych spolubydlící mrtvé dívky, Lakeišu Greenovou, hned přivedla. Součástí mé práce je totiž i to, že mám za úkol studenty, kteří se mají dostavit do psychologické poradny, osobně dovést do budovy, v níž se poradna nachází, protože se prý jednou jedna studentka, již tam poslali, po cestě ztratila a skončila na Washington Heights s podprsenkou na hlavě a se skálopevným přesvědčením, že je Kleopatra.

No vážně. Něco takového si prostě nevymyslíte.

Lakeiša sedí v rohu menzy pod plakátem s koťaty, který Magda pověsila na zeď, aby tu místnost trochu rozveselila, protože starožitná okna z barevného skla a mahagonové táflování jsou podle jejích slov na pohled „prostě děsné“. Když vejdu, Magda se právě pokouší Lakeišu přemluvit, aby snědla pár gumových medvídků.

„Jenom pár,“ přemlouvá ji a houpe jí sáčkem plným želatinových figurek před obličejem. „Prosím? Dám ti je zadarmo. Vím, že je máš ráda, včera večer sis tu s kamarády jeden pytlík kupovala.“

Lakeiša si čistě ze zdvořilosti, to se pozná, od Magdy sáček vezme. „Děkuju,“ zamumlá.

Magda se rozzáří a potom, když si všimne, že tam jsem, zašeptá: „Chudinka moje malá filmová hvězdička. Nechce vůbec nic jíst.“

Potom se mě ještě tlumenějším hlasem zeptá: „Co to bylo za člověka, se kterým jsme tě dneska s Petem viděli, Heather? Ten fešák?“

„To byl Cooper,“ řeknu, protože už jsem Magdě o Cooperovi všechno vyprávěla… je přece normální, že člověk o polední pauze nad sekanou probírá své nejnovější objevy.

„Tohle že byl Cooper?“ Magda vypadá ohromeně. „No zlato, to se teda vůbec nedivím, že…“

„Vůbec se nedivíš čemu?“

„Ale ničemu, nechme toho.“ Magda mě poplácá po ruce v útěšném gestu, které by možná účinkovalo o něco víc, kdybych se nebála, že se mi do ruky zabodne jeden z jejích dlouhatánských nehtů. „Všechno se v dobrý obrátí. Možná.“

„Ehm, díky.“ Nejsem si ani trochu jistá, o čem to vlastně mluví… ani jestli to chci vědět. Obrátím pozornost ke spolubydlící Roberty Paceové.

Lakeiša vypadá opravdu a nelíčené zdrcená. Vlasy má spletené do tenounkých copánků, na konci každého copánku je barevný korálek. Kdykoli Lakeiša pohne hlavou, korálky na sebe s chrastěním narážejí.

„Lakeišo,“ oslovím ji laskavým tónem. „Řekli mi, že byste si měla promluvit s někým z poradny. Já vás tam mám doprovodit. Můžeme jít?“

Lakeiša přikývne. Ale zůstane sedět. Pohlédnu na Magdu.

„Možná si potřebuje odpočinout,“ nadhodí Magda. „Chtěla by si moje malá filmová hvězdička trochu odpočinout?“

Lakeiša na okamžik zaváhá. Potom řekne: „Ne, to bude dobrý. Můžeme jít.“

„Jsi si jistá, že nechceš třeba nanuka v čokoládě? Mám DoveBar,“ láká ji Magda. Protože takový nanuk, jestli to nevíte, dokáže vyřešit skoro všechny problémy na světě.

Ale Lakeiša jenom zavrtí hlavou, až se korálky rytmicky rozezvučí.

Určitě právě díky tomuhle je tak hubená. Že dokáže odmítnout zmrzlinu, když jí někdo nějakou nabízí. Nevzpomínám si, že bych já kdy odmítla nanuka. A už vůbec ne DoveBar.

Z budovy vyjdeme zvolna a zachmuřeně. Ochranka pouští čekající studenty dovnitř po skupinkách a všem se dostane poučení, že mají do svých pokojů jít po schodišti. Jak se dá v tak malém společenství očekávat, zpráva o další smrti se šíří rychle, takže když studenti vidí, jak s Lakeišou společně opouštíme kolej, začnou si šeptat, „To je její spolubydlící,“ slyším, a někdo jiný na to odpovídá: „Ach, chudinka.“ Lakeiša to buď neslyší, nebo se rozhodla, že si těch řečí nebude všímat. Kráčí s hlavou vztyčenou, pohled ale upírá k zemi.

Teprve když stojíme na rohu ulice a čekáme na zelenou, seberu odvahu vyrukovat s otázkou, na kterou potřebuju znát odpověď.

„Lakeišo,“ začnu, „nevíte, jestli včera v noci neměla Roberta rande?“

Lakeiša se na mě podívá, jako kdyby mě viděla poprvé. Je to drobounká dívenka, samé lícní kosti a kolena. Pytlíček gumových medvídků, který si nechala vnutit od Magdy a který stále ještě svírá v ruce, jako kdyby ji svou tíhou stahoval k zemi.

„Prosím?“ pronese zmateně tichým hlasem.

„Vaše spolubydlící. Neměla včera večer náhodou schůzku?“

„Já myslím, že ano. Ale jistě to nevím,“ odpoví Lakeiša omluvným šepotem, který je přes hluk provozu sotva slyšet. „Já nebyla minulou noc doma, od osmi jsem měla taneční trénink. Když jsem se vrátila, Bobby už spala. Přišla jsem fakt pozdě, bylo už po půlnoci. A dneska ráno, když jsem šla na snídani, Bobby ještě nebyla vzhůru.“

Bobby. Jestlipak se Lakeiša a její spolubydlící se slabostí pro Ziggyho kamarádily? Zřejmě ano, když teď Lakeiša o Roberte mluví jako o Bobby. Co to vůbec dělám, že se té chudinky takhle vyptávám, když právě utrpěla tak strašný šok?

Že by měl Jordan pravdu? Vážně jsem taková, jako onehdy říkal? Opravdu se ze mě stala bezcitná drsňačka?

Zřejmě to tak bude, protože než se stačím nad sebou pořádně zamyslet, pokračuju ve vyptávání.

„Víte, Lakeišo, ptám se proto…“ teď se cítím jako naprostá a dokonalá bestie. Ale možná to s člověkem ještě není tak hrozné, když se přitom cítí hloupě, co říkáte? Četla jsem totiž, že blázni, pardon, mám na mysli duševně nevyrovnané jedince, sami sebe za duševně nevyrovnané nikdy nepovažují. Takže skutečné mizery asi ani nenapadne, že by mohli být mizerové. Což znamená, že když se já cítím jako bestie, ve skutečnosti přece taková bestie být nemůžu…

Nesmím zapomenout se na tohle vyptat Sarah.

„Ptám se proto, že policie…“, teď sice trochu lžu, ale co, účel světí prostředky, „že policie našla dneska ráno pod Robertinou postelí použitej prezervativ. A zdá se, že nebyl, ehm, použitej nijak dávno.“

Jako kdyby tahle informace Lakeiše trochu pročistila hlavu. Podívá se na mě a mně je jasné, že mě tentokrát opravdu vnímá.

„Prosím?“ zeptá se už hlasitěji.

„Prezervativ. U Roberty pod postelí. Musel se tam dostat včera v noci.“

„To není možný,“ prohlásí Lakeiša s jistotou. „To fakt není možný. Ne u Bobby. Ona nikdy…“ zmlkne uprostřed věty a sklouzne pohledem na své sportovní boty značky Nike. „Ne,“ řekne znovu a zavrtí hlavou tak vehementně, že korálky na konci jejích copánků připomínají kastaněty.

„No, někdo tam ten prezervativ zapomenout musel,“ namítnu. „Jestli to nemělo nic společnýho s Robertou, tak kdo…“

„Panebože,“ skočí mi Lakeiša náhle do řeči, z hlasu jí teď zaznívá skutečné vzrušení. „To musel bejt Todd!“

„Kdo je to Todd?“

„Todd je ten kluk. Bobbyin kluk. Chodili spolu teprve krátce. Ona předtím nikdy žádnýho neměla.“

„Aha,“ zajíknu se, protože mě tahle informace poněkud zaskočí. „Takže ona byla… ehm…“

„Panna, jo,“ přitaká Lakeiša roztěkaně. Snaží se strávit informaci, kterou jsem jí právě dala. „Museli… muselo k tomu dojít potom, co jsem odešla. Určitě za ní přišel! Musela z toho bejt úplně mimo.“

Pak Lakeišino nadšení opadne a ona znovu zavrtí hlavou. „A potom musí jít a udělat takovou hloupost…“

Prima. Teď se někam dostáváme.

Zvolním krok a Lakeiša podvědomě zpomalí taky. Do poradenského centra nám už zbývají jen dva bloky.

„Takže vaše spolubydlící se normálně surfováním na střeše výtahu nebavila?“ zeptám se, ačkoli znám odpověď dopředu.

„Bobby?“ zlomí se Lakeiše hlas. „A surfování na výtahu? Ne. Nikdy. Proč by vyváděla takový hlouposti? Je to, byla to rozumná holka,“ opraví se. „Rozhodně příliš rozumná na něco takovýho. A navíc,“ dodá, „Bobby měla strach z výšek. Odmítala se i kouknout z okna, připadalo jí, že bydlíme strašně vysoko.“

Já to věděla. Já to věděla. Někdo ji tam strčil. Jinak se to vysvětlit ani nedá.

„Takže ten kluk, ten Todd,“ začnu znovu a pokouším se přitom zakrýt svou nedočkavost. A taky to, že se mi srdce v hrudi rozběhlo mílovými kroky. „Kdy se s ním Roberta seznámila?“

„No, před týdnem. Na tom tanečním večírku.“

„Na tanečním večírku?“

„Na tom, jak se konal v menze.“

Dopadlo to totiž tak, že jsme ten taneční večírek, který se měl konat toho večera, kdy zahynula Elizabeth, nakonec nezrušili. Sarah nebyla jediná, koho už pouhý návrh, že by se měl večírek odložit, rozzuřil, vzbouřila se proti tomu i studentská rada a Rachel to nakonec vzdala. Na večírek pak dorazila spousta lidí a jediný nepříjemný okamžik nastal, když pár fandů Jordana Cartwrighta popudil výběr hudby a málem se pustili do obyvatel koleje, kteří prosazovali svého oblíbeného Justina Timberlakea.

„Todd tam byl,“ vysvětluje Lakeiša. „On a Bobby spolu od toho večírku začali chodit.“

„A tenhle Todd,“ vyzvídám dál, „víte, jak se jmenuje příjmením?“

„Ne,“ Lakeiša na chvilku vypadá ztrápeně. Ale pak se jí tvář rozjasní. „Ale určitě bydlí u nás na koleji.“

„Vážně? Jak to víte?“

„Protože ho Bobby nikdy nemusela zapisovat jako návštěvu.“

„A tenhle Todd…“ téměř nedýchám. „Vy jste se s ním někdy setkala?“

„Vlastně ne, ale Bobby mi ho na tom večírku ukázala. Jenže byl trochu moc daleko.“

„Jak vypadal?“

„Je vysokej.“

Když Lakeiša nepokračuje, netrpělivě jí napovím: „To je všechno? Je vysokej?“ Lakeiša pokrčí rameny.

„Je bílej,“ řekne omluvně. „Bílý kluci… všichni. Však víte.“

Jasně. Každý ví, že bílý kluci vypadají všichni stejně.

„Myslíte si, že tenhleten Todd,“, teď už o něm i Lakeiša mluví jako o „tomhletom Toddovi“, „má něco společnýho s… s tím, co se stalo Bobby?“

„To nevím,“ odpovím. A když to říkám, uvědomím si, že jsme došly ke komplexu budov, kde se nachází studentské poradenské centrum. Tak rychle! Pocítím zklamání. „Ach. No, Lakeišo, tak jsme tady.“

Lakeiša hledí na lítací dveře, jako by je ani neviděla. Pak se ke mně obrátí: „Nemyslíte si… nemyslíte si, že tenhleten Todd… že ji strčil, nebo něco takovýho, že ne?“

Srdce mi začne tlouct pomaleji, potom jako by se úplně zastavilo.

„Já nevím,“ řeknu opatrně. „Proč? Vy si to myslíte? Zmiňovala se vám Roberta o tom, že by byl… agresivní?“

„Ne,“ zavrtí Lakeiša hlavou. Korálky zaťukají o sebe a zachrastí. „To je právě to. Byla tak šťastná. Proč by dělala takovou pitomost?“ Lakeiše do očí vyhrknou slzy. „Proč by dělala něco takovýho, zrovna když potkala kluka svejch snů?“

A přesně takhle to cítím i já.

11

Ó la la la la,

ó la la la la,

já říkám:

Ó la la la la,

ó la la la la,

Pokaždé když na mě

ten kluk upře oči,

je mi prostě náramně

a hlava se mi točí.

A zpívám,

ó la la la la.

„Ó la la la la“

Zpěv: Heather Wellsová

Text/Hudba: Valdez/Caputo

Z alba Lízátko

Cartwright Records

O polední pauze informuju o celé té záležitosti Magdu a Peteho. Vysvětlím jim, co se děje, vyprávím jim i o Cooperovi…

Ovšem rozhodně ne to, že jsem do něj až po uši zamilovaná, nebo tak něco. Moje vyprávění je tím pádem daleko kratší a podstatně méně zajímavé.

Peteho jedinou reakcí je to, že si nabere na vidličku sousto guláše a pochybovačně si ho prohlíží. „Není v tom mrkev? Víte přece, jak nesnáším mrkev.“

„Pete, poslouchal jsi mě vůbec? Říkala jsem, že si myslím…“

„Já tě slyšel,“ přeruší mě Pete.

„Aha. No, a nemyslíš si…“

„Ne.“

„Ale ty ses ani…“

„Heather,“ skočí mi do řeči Pete a pečlivě odloží narušitelský kousek mrkve na okraj talíře. „Myslím, že to trochu přeháníš s televizí. Však víš, Zákon a pořádek: Útvar pro zvláštní oběti.“

„Mám tě moc ráda, zlatíčko,“ dodá k tomu Magda. „Ale podívejme se pravdě do očí. Všichni vědí, že jsi trochu,“ zakrouží si ukazováčkem u spánku, „trhlá. Víš, co myslím?“

Nemůžu uvěřit, že osoba, která je schopná strávit pět hodin tím, že si na nehty nechává namalovat sochu Svobody, říká mně, že jsem trhlá.

„Ale no tak,“ probodávám je pohledem, „dvě holky, o kterejch se neví, že by někdy v minulosti surfovaly na střeše výtahu, na tuhle pitomou zábavu dojedou během dvou tejdnů?“

„Takový věci se stávaj,“ pokrčí Pete rameny. „Budeš tu nakládanou zeleninu?“

„Poslouchejte, vy dva, já to myslím vážně. Doopravdy si myslím, že ty holky do tý výtahový šachty někdo strčil. Jsou tu určitý společný rysy. Obě ty holky začaly s milostným životem dost pozdě. Nikdy předtím neměly kluka. Potom si najednou tejden před smrtí kluka najdou…“

„Možná,“ nadhodí Magda, „možná to udělaly proto, že předtím celý ty roky čekaly na toho pravýho, a pak najednou zjistily, že sex není nic až tak úžasnýho.“

A tím celý náš rozhovor skončí, protože Pete se po téhle replice málem udusí limonádou.

Zbytek dne jsem v jednom kole. Protože během jediného semestru došlo v tak krátké době ke dvěma úmrtím, obléhá nás tisk, především zaměstnanci deníků Post a News, ovšem ozve se i reportér z Timesů.

Navíc Rachel trvá na tom, že rozešleme oběžník všem studentům žijícím u nás na koleji, ve kterém je upozorníme, že aby dokázali překonat smutek, který cítí nad tou velkou ztrátou, bude jim tenhle víkend psycholog v poradně k dispozici čtyřiadvacet hodin denně. Což znamená, že musím vyrobit sedm set fotokopií a potom navíc uprosit někoho z vypomáhajících studentů, aby ty oběžníky rozestrkal do tří set poštovních schránek, po dvou ke každému dvoulůžkovému pokoji a po třech k třílůžkovým.

Tina, která má službu v recepci, napřed bez váhání odmítne. Justine, jak se zdá, vždycky udělala jenom jednu kopii pro celé patro a vyvěsila ji v každém patře vedle výtahů.

Jenže Rachel chce, aby tentokrát dostal kopii oběžníku každý student na koleji. A tak musím Tině říct, že je mi úplně jedno, jak věci dělala Justine, a že takhle to bude podle mě. Načež Tina dramaticky vybuchne: „Každýmu je jedno, co se stalo Justine! Byla to ta nejlepší šéfka na světě a oni k jejímu propuštění neměli žádnej pořádnej důvod!. Viděla jsem, jak ten den, kdy se to dozvěděla, brečela! Já to vím! New York College jedná děsně nefér!“

Ráda bych ji upozornila, že Justine pravděpodobně plakala úlevou, že ji jenom vyhodili a že ji za to, co provedla, navíc soudně nestíhali.

Jenže skutečnost, že Justine vyhodili za zpronevěru a krádež, nejsem oprávněná studentům prozradit, z dost podobného důvodu, kvůli kterému nemáme svému pracovišti říkat kolej. Protože by to prý ve studentech neprobouzelo ten správný pocit bezpečí.

Místo toho Tině slíbím, že když ty oběžníky roznese, dostane zvláštní příplatek. To jí zvedne náladu.

Než se dostanu domů, i s mlékem, je už skoro šest. Po Cooperovi není ani vidu, ani slechu, pravděpodobně je na nějaké sledovačce nebo provádí jinou činnost, kterou se soukromí detektivové celé dny zabývají. Což je dobře, protože já mám na práci spoustu věcí. Tajně jsem si domů odnesla seznam ubytovaných studentů a teď ho procházím a zakroužkovávám si všechny naše studenty, kteří se jmenují Mark nebo Todd. Potom je ze své kanceláře na koleji obvolám a zeptám se jich, jestli neznali Elizabeth nebo Robertu.

Nejsem si tak úplně jistá, co řeknu, jestli některý z nich odpoví, že ano. Asi s tím na ně nemůžu vyrukovat rovnou, nemůžu na ně prostě vybafnout: „Takže… shodils ji do tý výtahový šachty nebo ne?“ Ale hádám, že tenhle problém budu řešit až ve chvíli, kdy to bude aktuální.

Zrovna se usazuju nad seznamem se sklenkou vína a piškoty, které jsem našla v kredenci, když náhle zazvoní zvonek.

A já si vzpomenu, a skoro sebou přitom trhnu, že jsem slíbila, že dneska večer ohlídám potomka své kamarádky Patty.

Když otevřu dveře, Patty stačí jediný pohled na mě a je jí všechno jasné. „Co se stalo?“ vyhrkne.

„Ale nic,“ ujistím ji a převezmu z její náruče Indyho. „No, vlastně něco jo, ale nestalo se to mně. Dneska se zabila další holka. To je všechno.“

„Další?“ Frank, Pattyin manžel, vypadá nadšeně. Na násilné smrti je něco, co některé lidi strašně vzrušuje. A Frank k těmhle lidem evidentně patří. „Jak to udělala? Předávkovala se nějakou drogou?“

„Zřítila se ze střechy výtahový kabiny,“ vysvětluju, zatímco Patty šťouchne Franka loktem do žeber tak prudce, že z něj vyrazí překvapené uuuch. „Teda alespoň jsme na nic jinýho nepřišli. A já jsem v pohodě. No vážně. Nic mi není.“

„Koukej se k ní chovat hezky,“ přikáže Patty manželovi. „Měla dneska pernej den.“

Když se Patty chystá, že si někam vyrazí, má tendenci chovat se úzkostlivě. Ve večerních šatech se cítí celá nesvá, zřejmě i proto, že se jí ještě nepodařilo po porodu úplně zhubnout. Nějaký čas jsme Patty a já provozovaly po večerech sportovní chůzi na Manhattanu po SoHo, byla to součást našich snah odbýt si těch šedesát minut pohybu denně, které doporučuje vláda.

Jenže Patty nedokázala projít kolem výlohy, aby se u ní nezastavila, nezeptala se mě: „Myslíš, že by na mně tyhle lodičky vypadaly dobře?“ a posléze nezašla dovnitř a nekoupila si je.

A já zase nedokázala projít kolem pekařství, abych nezašla dovnitř a nekoupila si bagetu.

A tak jsme s tou sportovní chůzí musely přestat, protože Pattyiny skříně už i tak praskají ve švech, a kdo potřebuje tolik pečiva?

Navíc Patty neměla všechno to nové oblečení kam nosit. V hloubi srdce totiž nejradši sedí doma za pecí, což ovšem pro manželku rockové hvězdy není zrovna nejvhodnější povahový rys.

A Frank Robillard je rocková hvězda s velkým H. Jordan proti němu vypadá jako nějaký amatér. Patty se s Frankem poznala, když oba dělali v Show Davida Lettermana, on tam zpíval, ona byla jedna z krasavic, které postávají kolem a drží podnosy s občerstvením, a byla z toho láska na první pohled. Znáte to, o tomhle typu lásky všude čtete, ale vám se nic podobného nikdy nestane. Tak takováhle láska.

„Nech toho, Franku,“ napomene teď Patty svou životní lásku. „Přijdeme pozdě.“

Ale Frank se rozhlíží po kanceláři a zkoumá Cooperovy věci.

„Už někoho zastřelil?“ zajímá se, myslí tím samozřejmě Coopera.

„Jestli jo, mně by se s tím nesvěřoval,“ odpovím.

Od té doby, co jsem se nastěhovala ke Cooperovi, moje akcie u Franka značně stouply. Frank totiž nikdy neměl rád Jordana, zato Cooper je jeho velký vzor. Dokonce šel tak daleko, že si koupil stejnou koženou bundu, obnošenou tak, že už se pomalu rozpadá. Frank nechápe, že ve skutečném světě je práce soukromého detektiva podstatně jiná než v televizi. Vždyť Cooper dokonce ani nemá pistoli. Když tuhle práci chcete dělat, potřebujete jenom foťák a taky schopnost splynout s davem.

Ukázalo se, že Cooperovi to splývání s davem jde až překvapivě dobře. „Tak co, už spolu vy dva chodíte?“ zeptá se Frank zničehonic. „Ty a Cooper?“

„Franku,“ vyjekne Party.

„Ne, Franku,“ odpovím, jenom za tenhle měsíc už jsem mu tohle říkala minimálně třistakrát.

„Franku,“ vysvětluje mu Patty, „Cooper a Heather jsou jenom spolubydlící. Člověk se svým spolubydlícím prostě nechodí. Víš, jak to bývá. Když někoho vídáš v koupacím plášti, je veškerá romantika v čudu. No nemám pravdu, Heather?“

Vyděšeně zamrkám. Tak tohle mě nikdy nenapadlo. Co když má Patty pravdu? Cooper nikdy nebude o rande se mnou ani uvažovat –dokonce ani když vyhraju Nobelovu cenu za medicínu. Protože mě už příliš často viděl v teplákách! A nenalíčenou!

Patty a Frank se rozloučí, a když scházejí po předním schodišti a nastupují do limuzíny, která na ně před domem čeká, my s Indym stojíme na zápraží a máváme jim. Drogoví dealeři z naší ulice je sledují z uctivé vzdálenosti. Oni totiž všichni Frankovu kapelu přímo zbožňují. Jsem přesvědčená, že to je ten pravý důvod, proč na Cooperově domě nikdy nejsou grafitti, ani se sem nikdo nevloupá, všichni v okolí vědí, že se kamarádíme s lidovým bardem Frankem Robillardem, a tak náš dům považují za zakázané území.

No, možná je to taky tím, že máme v domě poplašné zařízení a taky mříže na všech oknech v přízemí a v prvním patře. Kdo ví?

S Indym strávíme příjemný večer při sledování krimiseriálů Ze soudních spisů a Noví detektivové v televizi v mé ložnici, kde můžu dohlížet na ratolest své nejlepší kamarádky a zároveň odtamtud vidím i na zadní trakt Fischer Hall. Když se tak dívám na tu vysokou cihlovou budovu, kde svítí tolik oken, nemůžu si nevzpomenout na to, co říkala Magda, na její žertík o tom, že Elizabeth a Roberta skoncovaly se životem, když zjistily, že sex není nic až tak fantastického. Bobby byla panna… tedy alespoň podle toho, co říkala její spolubydlící. A připadá mi dost pravděpodobné, že Elizabeth Kelloggová byla panna taky.

Je to v tomhle? Je tohle to spojení mezi těmi dvěma? Jde někdo po pannách z Fischer Hall?

Nebo jsem jenom viděla o pár dílů Kriminálky Las Vegas víc, než bylo zdrávo?

Když potom těsně po půlnoci dorazí Patty s Frankem, aby si vyzvedli potomka, předám jim ho u předních dveří. Usnul během seriálu Drzá Jordan.

„Nezlobil?“ stará se Patty.

„Úplný zlatíčko, jako vždycky,“ ujistím ji.

„S tebou možná,“ odfrkne si, když si nadhodí spící dítě v náručí. Frank čeká v limuzíně před domem. „Ty to s ním vážně umíš. Měla by sis pořídit nějaký vlastní mimčo.“

„Jen do toho, sypej mi sůl do ran,“ ušklíbnu se.

„Promiň,“ omluví se Patty. „Je strašně fajn, že nám malýho hlídáš, ale uvědomuješ si, že jsi ani jednou neřekla, že zrovna nemůžeš, protože už něco máš? Heather, musíš do toho zase skočit. A to nemyslím jenom tu tvoji muziku. Musíš se snažit s někým seznámit.“

„Já se seznamuju se spoustou lidí,“ namítnu v sebeobraně.

„Já mám na mysli někoho, kdo není v prváku na New York College.“

„Nojo,“ vzdychnu. „Víš, tobě se to kritizuje. Máš toho svýho dokonalýho manžílka. Ty nevíš, jak to chodí ve skutečným světě. Myslíš si, že Jordan byl nějaká anomálie? Patty, takhle se chlapi chovaj normálně.“

„To není pravda,“ nesouhlasí Patty. „Však ty někoho najdeš. Jenom se nesmíš bát to risknout.“

O čem to mluví? Já přece nedělám nic jiného, než že riskuju. Pokouším se zabránit nějakému psychopatovi, aby nezabíjel znovu. Copak to nestačí? To musím mít ještě k tomu na prstě zásnubní prstýnek?

Některým lidem se člověk prostě nezavděčí.

12

Jak tajná agentka po celej dlouhej den

sleduju srdce tvý.

S brejlema pro noční vidění, celou noc

sleduju strdce tvý.

Ó,

radši na útěk se dej,

utíkej a neváhej,

jak tě jednou dopadnu,

tvoje srdce dostanu.

„Sleduju srdce tvý“

Zpěv: Heather Wellsová

Text/Hudba: O’Brien/Henke

Z alba Sleduju srdce tvý

Cartwright Records

Ať se tu představu snažím zahnat sebevíc, zůstane mi v hlavě celý víkend. Panny z Fischer Hall.

Já vím, že to zní pěkně bláznivě. Ale stejně na to musím pořád myslet.

Možná má Patty pravdu a děcka z koleje, tedy vlastně ze studentského domova, v mém srdci zaplňují místo, kde by měla sídlit láska k mým vlastním dětem, kdybych ovšem nějaké měla. Protože si o ně nedokážu přestat dělat starosti.

Ne že by ve Fischer Hall mohlo být zas tolik dalších panen, což díky svému pracovnímu zářazení čirou náhodou vím až moc dobře. Od té doby, co jsem do plechovky na bonbony na svém psacím stole byla nucena dát místo čokoládových bonbonů jednotlivě balené kondomy, se mi vždycky kolem deváté ráno do kanceláře rozespale nahrnou studenti v pyžamu, a pokud se vám zdá, že devět hodin ráno není na studenty nijak zvlášť brzy, tak jste asi nikdy nestudovali na univerzitě, a bez známky rozpaků si ty prezervativy z plechovky berou.

Žádné upejpání. Žádné omluvy. A když mi kondomy občas dojdou a plechovka zůstane den nebo dva prázdná, než ze studentského zdravotního střediska opatřím další zásoby, buďte ujištěni, že o tom něco uslyším. Studenti se na mě hned vrhnou: „Hele! Kde jsou prezervativy? Vám došly prezervativy? A co mám teď jako dělat?“

No nic, to já jenom abyste si uvědomili, že mám dost dobrý přehled o tom, kdo v mojí budově má nějaké sexuální vyžití.

A říkám vám rovnou, že studentů v tomhle směru aktivních je tam spousta. Ve Fischer Hall už nám mnoho panen nezbývá.

Ale stejně se tomu chlapovi podařilo dvě z nich najít a zabít.

Prostě jsem měla pocit, že nesmím dopustit, aby umřely ještě další dívky. Jenže jak můžu jejich smrti zabránit, když nemám nejmenší tušení, kdo ten vrah je? S tím seznamem ubytovaných to nikam nevedlo. V celé budově jsou jenom tři Markové a žádný Todd, je tam ovšem jeden Tad. Jeden z těch tří Marků, co bydlí na koleji, je černoch (bydlí na patře, které má na starosti Jessica, telefonicky jsem si to u ní ověřila), druhý je Korejec (i v tomto případě jsem zavolala příslušnému internímu asistentovi), což je oba vyloučilo z vyšetřování, protože Lakeiša si byla jistá, že ten Robertin kluk byl bílý. Tad je zase tak očividně přihřátý, že když se ohlásil do telefonu, jenom jsem vykoktala omluvu, že jsem dostala špatné číslo.

No a třetí Mark odjel podle svého spolubydlícího domů, ale měl by se v pondělí vrátit. Ovšem podle interního asistenta měří jenom něco málo přes metr šedesát, což znamená, že by se o něm jen stěží dalo říct, že je vysoký.

Takže by se asi dalo říct, že se vyšetřování, jestli se to tak dá vůbec nazvat, dostalo do slepé uličky.

A protože byl Cooper celý víkend pryč, nemohla jsem ho ani požádat, aby mi v celé té věci poskytl nějakou odbornou radu. Nejsem si jistá, jestli se přede mnou schovával, nebo jestli měl tolik práce, nebo jestli měl tak napilno, abych tak řekla, v jiných záležitostech. Od té doby, co jsem se k němu nastěhovala, u Coopera nikdy nikdo nezůstal na noc - což by u něj znamenalo, tedy alespoň pokud se dá věřit tomu, co říká Jordan, rekordně dlouhé období pohlavní zdrženlivosti. Nicméně když uvážíme, jak často mizí z domu na celé dny, můžu si jenom domýšlet, že se vždycky na noc utáboří v bytě svého nejnovějšího objevu - ať už je to kdokoli.

Což je pro Coopera typické. Tedy to, jak se mi snaží nevěšet na nos, že on někoho má a já ani náhodou.

Takovou ohleduplnost jsem ovšem v tuhle chvíli nedokázala patřičně ocenit. Víkend se totiž pomalu chýlil ke konci a já jsem se s rozluštěním záhady, kdo že to vraždí panny z Fischer Hall, stále nemohla pohnout z místa. Ehm, tedy pokud je vůbec někdo vraždí.

A to je možná ten důvod, proč jsem teď, když se konečně dostavilo pondělní ráno, v kanceláři jako první, latté a bagetu mám už v sobě a podrobně si pročítám složku Roberty Paceové.

Obsah složky se překvapivě podobá obsahu složky Elizabeth, i přesto, že každá z těch dívek pocházela odjinud, Roberta přijela do New Yorku ze Seattlu. Obě dívky ovšem měly matky, které se jim pletly do života. Robertina matka volala Rachel a dožadovala se, aby Roberta dostala jinou spolubydlící.

Jsem z toho docela v šoku. Copak se Lakeiša může někomu nelíbit?

Ale podle „hlášení o události“, které se vyplňuje pokaždé, jakmile má nějaký zaměstnanec jednání s některým z ubytovaných studentů, když pak Rachel mluvila s Robertou, vyšlo najevo, že s Lakeišou má problém paní Paceová, a nikoli její dcera. „Já ne že bych neměla ráda černochy,“ ujistila podle záznamu v „hlášení“ paní Paceová Rachel. „Jenom prostě nechci, aby moje dcera s někým takovým bydlela.“

S podobnými záležitostmi se, jak jsem zjistila, lidé pracující v oblasti vyššího vzdělání musejí potýkat každý den. Dobré na tom je to, že obvykle s tím problém nemají samy děti, ale jen jejich rodiče. A jen co se rodiče vrátí zpátky domů, všechno se zase spraví.

Špatné na tom je to, no, že lidé jako paní Paceová vůbec existují.

Přinutím se číst dál. V hlášení je uvedeno, že si Rachel zavolala Robertu k sobě do kanceláře a zeptala se jí, jestli by se chtěla přestěhovat do jiného pokoje, jak to tvrdí její matka. Roberta odpověděla, že ne, že si s Lakeišou rozumí. Rachel dál napsala, že Robertu poslala pryč, zavolala znovu její matce a držela k ní delší řeč, jakou v těchto případech standardně používáme, „Většinu vysokoškolského vzdělání člověk získává mimo učebny, studenti tu přijdou do styku s jinými kulturami a životními styly. Tady na New York College děláme všechno pro to, abychom v mladých lidech posílili povědomí o rozmanitosti kultur. Copak vy nechcete, aby váš syn/vaše dcera, až se dostanou do pracovního procesu, byli schopní vyjít s kýmkoli?“

Potom Rachel sdělila paní Paceové, že se její dcera nikam stěhovat nebude, a zavěsila.

A to je všechno. Nic jiného v Robertině složce nebylo. Tohle byl jediný náznak, že by snad měla nějaký problém přizpůsobit se životu na koleji.

Samozřejmě až na ten fakt, že je teď mrtvá.

Slyším cinknout výtah a potom se na mramorové podlaze před naší kanceláří ozve klapot Racheliných podpatků. O vteřinu později se objeví ve dveřích sama Rachel, v jedné ruce kouřící hrnek kávy, kterou si koupila cestou dolů ze svého kolejního bytu, ve druhé ranní noviny. Zjevně ji překvapí, že mě vidí za psacím stolem tak brzy. Ačkoli totiž bydlím pouhé čtyři minuty chůze od svého pracoviště, téměř pokaždé dorazím do práce s pětiminutovým zpožděním.

„No páni,“ vyhrkne Rachel a z tváře se jí dá vyčíst, že je ráda, že mě vidí. „Ty jsi tu ale dneska brzo! Měla ses o víkendu dobře?“

„Jo,“ ujistím ji. Přitom sklapnu Robertinu složku a nenápadně ji zasunu pod další papíry na stole.

Ne že bych neměla plné právo si v ní číst. Jenom nemám moc chuť Rachel říkat o svém podezření, o tom, že ty dívky do té výtahové šachty někdo strčil a tak. Tedy v podstatě bych ji asi měla informovat přinejmenším o tom klíči nebo o tom prezervativu, nebo o tom, že se obě ty dívky nedávno daly dohromady s nějakým klukem…

Jenže se nemůžu zbavit pocitu, a co když má pravdu Cooper? Co když Elizabeth a Roberta opravdu jenom nešťastnou náhodou spadly, a já tím, že rozhlašuju, že byly zavražděné, jenom kalím vodu? Zapsala by Rachel do mého pracovního hodnocení, že trpím paranoidními představami? Mohlo by mi něco takového zabránit, abych úspěšně prošla tou šestiměsíční zkušební lhůtou? Mohli by mě za to vyhodit, jako vyhodili Justine, i když jsem důsledně dbala na to, abych se keramických ohřívačů ani nedotkla?

Každopádně to nehodlám riskovat. A tak se rozhodnu, že si své podezření nechám pro sebe.

„Teda alespoň většinou,“ dodám v odpověď na otázku, jestli jsem se o víkendu měla dobře. Protože až na to, že jsem zjišťovala informace o pánech jménem Mark a Todd, jsem nedělala nic jiného, než že jsem chodila na procházky s Lucy, dívala se na telku a brnkala si na kytaru. Nic, co by doopravdy stálo za zmínku. „Co ty?“

„Byla to hrůza,“ zavrtí hlavou Rachel. I když na někoho, kdo měl tak příšerný víkend, vypadá fakt dobře. Má na sobě nový kostým, který jí dokonale padne. Černá látka zdůrazňuje slonovinovou bělost její pleti, její vlasy jako by měly ještě výraznější kaštanový odstín. „Přijeli Robertini rodiče,“ pokračuje Rachel, „aby si vyzvedli dceřiny věci. Bylo to jak zlý sen. Samozřejmě to hodlají dát k soudu. I když si nedokážu představit, čím to hodlají podložit. Chudáci, bylo mi jich tak strašně líto.“

„Jo,“ vzdychnu. „To muselo bejt děsný.“

Telefon na Rachelině stole se rozezvoní. „Á, ahoj, Stane,“ řekne do sluchátka Rachel. „Ach, děkuju ti mockrát, ale jsem v pořádku, vážně. Ano, bylo to prostě příšerné…“

No páni. Stan. Takže Rachel si s doktorem Jessupem už tyká. No, řekla bych, že když vám pár děcek na koleji, uf, měla jsem na mysli studentský domov, umře, poznáte se s vedoucím ubytovacího oddělení dost důvěrně.

Začnu si procházet poznámky, které mi tu nechali vypomáhající studenti, kteří měli o víkendu službu na recepci. Obyčejně mívám výplatní listinu, rozpočet, případné oběžníky a rozpis služeb u recepce hotové do jedenácti dopoledne. Zbytek dne pak trávím brouzdáním po internetu, tlacháním s Magdou nebo s Patty nebo pokusy přijít na to, kdo mi na mém pracovišti vraždí děvčata, tuhle činnost jsem si totiž naplánovala konkrétně na tohle pondělí.

Jenom jsem ještě tak úplně nevykoumala, jak to udělám.

Právě dokončuju výplatní listinu, když se mi v zorném poli objeví dvě nohy uvězněné ve sportovních botách Nike. Zvednu hlavu v očekávání, že uvidím jednoho z basketbalistů, a že bude pokud možno třímat v ruce nějaký pologramotný připis, který si budu moct zařadit do sbírky.

Místo basketbalisty uvidím Coopera.

„Nazdar,“ pozdraví mě.

Copak já za to můžu, že mi srdce najednou bouchá až v krku? Však jsem taky Coopera už nějaký čas neviděla. Je to skoro dvaasedmdesát hodin. A navíc, jak dobře víte, jsem už strašně dlouho neměla chlapa. To je určitě jediný důvod, proč nemůžu odtrhnout oči od džin, které má Cooper na sobě a které jsou vybělené tam, kde je tkanina vystavená většímu tlaku, například na kolenou a taky na dalších, podstatně zajímavějších místech.

Pod odrbanou koženou bundou má Cooper na sobě modrou košili, přesně stejný odstín, jaký mají jeho přimhouřené oči.

„Cco…“ je jediný zvuk, který se mi vydere ze rtů. To kvůli těm jeho džínám… a taky kvůli tomu, že jsem hloupá-káča-co-je-do-něj-bez-nadějně-až-po-uši-zamilovaná.

Dívám se, jak Cooper vytahuje noviny, které měl složené pod paží, jak je rozkládá a urovnává je na stůl přede mě.

„Cco…“ řeknu znova. Alespoň tak mi to zní.

„Chtěl jsem si jenom bejt jistej, že o tom víš,“ vysvětlí mi Cooper. „Teda ještě předtím, než ti začnou volat z toho plátku Us Weekly, aby to pro tebe nebylo takový překvapení.“

Podívám se na noviny. Je to New York Post. Na titulní stránce je obrovská fotografie zachycující mého bývalého snoubence a Taniu Traceovou, jak jsou spolu na večeři v nějaké zahradní restauraci v SoHo. Pod obrázkem je titulek v minimálně osmnáctibodovém písmu:

ZASNOUBENÍ!

13

Nechala tě.

Co jí k tomu vedlo?

Nechala tě.

Prej tě měla dost.

Čekala snad, že si to líbit dáš?

Že stačí písknout a zpátky přispěcháš?

To já tě nenechám,

jenom mi věř,

já tě nepodrazím,

svý srdce mi svěř.

Řekni mi, že rád mě máš,

že mě nikdy nenecháš.

„Nechala tě“

Zpěv: Heather Wellsová

Text/Hudba: Valdez/Caputo

Z alba Sleduju tvý srdce

Cartwright Records

No páni! To jim teda moc dlouho netrvalo. Když uvážím, že jsme se s Jordanem rozešli teprve před, jak dlouho to vlastně je? Čtyři měsíce? Nebo pět?

„Cco…“ zdá se, že ze sebe jiný zvuk prostě nedostanu.

„Jo,“ přikývne Cooper. „Tohle jsem čekal, že řekneš.“

Jenom tam tak sedím a dívám se na fotku Taniina prstenu. Vypadá úplně stejně jako ten MŮJ. Ten, který jsem si servala z prstu a hodila ho po nich, když jsem je přistihla, jak si užívají v naší ložnici.

Ale to přece nemůže být tentýž prsten. Jordan je sice dost velký mizera, ale takovýhle mizera snad zase přece jenom není.

Otevřu noviny a najdu stránku, kde je celý článek.

To se na to podívejme. Tak oni nejenom že se zasnoubili. Oni taky vyrážejí na společné turné.

„Jsi v pořádku?“ chce vědět Cooper.

„Jo,“ odpovím, celá šťastná, že se mi vrátila schopnost říct i něco jiného než „cco“.

„Jestli tě to alespoň trochu utěší,“ snaží se mě Cooper povzbudit, „tak její nejnovější klip stáhli z žebříčku.“

Mám dost rozumu, abych se Coopera nezeptala, jak to, že sleduje žebříčky nejoblíbenějších hudebních klipů. Místo toho řeknu: „Vždycky stahujou klipy, který byly v žebříčku už moc dlouho. To znamená, že ta její písnička je pořád ještě děsně populární.“

„Aha.“

Cooper se rozhlíží po kanceláři, očividně se snaží přijít na to, jak nenápadně změnit téma. Moje kancelář je něco jako předpokoj k Rachelině kanceláři, kterou od ní odděluje opravdu vrcholně vkusná kovová mříž, už od chvíle, kdy jsem sem nastoupila, přemlouvám naše oddělení údržby, aby ji odstranilo. Svůj prostor jsem si vyzdobila reprodukcemi Moneta, a ačkoli Rachel chtěla, abych Jezírko s lekníny nahradila plakáty varujícími před znásilněním během milostné schůzky a letáčky propagujícími práci v dobrovolnických organizacích, prosadila jsem si svou.

Kdysi jsem se v jednom časopise dočetla, že Monetovy obrázky mají uklidňující vliv. Proto má taky jeho reprodukce v čekárnách spousta doktorů.

„Máš to tu hezký,“ pochválí mi výzdobu Cooper. Pak mu zrak padne na nádobu s prezervativy, která mi trůní na stole. Cítím, jak rudnu.

Rachel si vybere zrovna tenhle okamžik na to, aby zavěsila, vyklonila se ze své kanceláře a zeptala se: „Můžu pro vás něco udělat?“

Když zjistí, že je návštěvník našeho pracoviště pohlaví mužského, že měří přes metr osmdesát a je mu pod čtyřicet, a to ani nemluvím o tom, jak je sexy, dodá úplně jiným tónem: „Ach. Dobrý den.“

„Dobrý den,“ odvětí Cooper zdvořile. Cooper je vůbec ke všem neochvějně zdvořilý, tedy kromě svých nejbližších příbuzných. „Vy jste určitě Rachel. Já jsem Cooper Cartwright.“

„Těší mě,“ zavrká Rachel. S blaženým úsměvem potřese podanou rukou. „Cooper… Cooper… No ovšem! Cooper! Vy jste ten Heatheřin kamarád. Tolik jsem toho o vás slyšela.“

Cooper mrkne směrem ke mně, oči přimhouřené ještě víc než obvykle. „Vážně?“

V tu chvíli si přeju, aby se země otevřela a pohltila mě. Snažím se vzpomenout si, co jsem vlastně Rachel o Coopovi navykládala. Tedy kromě té skutečnosti, že je to můj domácí. Protože co když jsem řekla něco fakt indiskrétního, jako třeba že Cooper naprosto naplňuje mou představu o perfektním životním partnerovi a že občas s ním o tom, že z něj zubama strhám šaty? Nestalo by se mi to poprvé, že bych něco takového plácla, zvlášť když jsem poněkud přebrala čokoládových tyčinek a kofeinu.

Rachel však řekne jenom: „Asi už jste slyšel, co tady máme za nepříjemnosti.“

Cooper přikývne. „Slyšel.“

Rachel se znovu usměje, tentokrát o něco méně blaženě. Je mi naprosto jasné, že si právě v duchu propočítává, kolik asi musely stát Cooperovy hodinky, on totiž nosí na zápěstí takové ty černé plastové se spoustou vymyšlených funkcí, a že dospívá k přesvědčení, že tenhle krasavec tedy ročně sto tisíc určitě nevydělá.

Kdyby tak věděla…

Pak se telefon na jejím psacím stole znovu rozdrnčí a ona ho jde zvednout. „Dobrý den, tedy je Fischer Hall. U telefonu Rachel. Co pro vás můžu udělat?“

Cooper tázavě zvedne obočí a já si vzpomenu, co povídala Magda o tom, že by Rachel mohla být přesně jeho typ.

Ne! To není fér! Rachel se líbí KAŽDÝMU! Jistě, je to kočka, má skvělou postavu a sekne jí to a je úspěšná a studovala na Yale a získala si ve světě vlivné postavení. Ale co JÁ? Co holky, jako jsem já, který jsou prostě jenom… no, řekněme prostě hodný? Jak k tomu my, hodný holky, přijdeme? Jak můžeme přežít v konkurenci všech těch schopných, vysportovaných dívek, které se nekoupou ve vaně, ale sprchují se, a které mají univerzitní diplomy a digitální diáře a neuvěřitelně štíhlounké zadečky?

Než ale dostanu příležitost na obranu svého vlastního druhu cokoli říct, vtrhne do kanceláře jeden z údržbářů.

„Hejdr,“ osloví mě a nervózně si mne ruce. Jmenuje se Julio a je to drobný mužíček v hnědé uniformě, který denně bez říkání čistí kartáčkem na zuby bronzovou sochu Pana zdobící vstupní halu.

„Hejdr, ten kluk už to zase dělá.“

Nevěřícně zamrkám. „Ty myslíš Gavina?“

„Sí.“

Podívám se na Rachel. Právě se do telefonu nadšeně rozplývá: „Ale pane rektore, prosím vás, o mě si nedělejte starosti. Je mi spíš líto studentů…“

Rezignovaně si povzdechnu, odstrčím židli a vstanu. Prostě se budu muset se skutečností, že kdykoli je někde nablízku Cooper, vypadám vždycky jako to největší nemehlo na světě, nějak vyrovnat..

A nemůžu s tím vůbec nic dělat.

„Já se o to postarám,“ slíbím Juliovi.

Julio kradmo pohlédne na Coopera. Nepřestává si mnout ruce a úzkostně se mě zeptá: „Ty chceš, abych tam jít s tebou, Hejdr?“

„O co jde?“ Cooperovi se do tváře vkrade podezíravý výraz. „Co se to tady děje?“

„Ale nic,“ sdělím mu. „Díky, že ses zastavil. Teď musím běžet.“

„Běžet kam?“ chce vědět Cooper.

„Jenom musím vyřídit tuhle záležitost. Zatím ahoj.“

Potom vyběhnu z kanceláře a namířím si to k nákladnímu výtahu, který smějí používat jenom zaměstnanci údržby a který má vevnitř takové ty kovové dveře, aby se tam nedostali studenti…

Jenom já vím, za kterou páku mám zatáhnout, aby se ty dveře otevřely. A tak za ni zatáhnu a pak se obrátím, abych řekla Juliovi: „Tak jdeme na to…“

Tedy až na tu maličkost, že za mnou k výtahu nešel Julio, ale Cooper. „Heather,“ zavrčí podrážděně. „O co tady vlastně jde?“

„Kde je Julio?“ vypísknu.

„Co já vím,“ odsekne Cooper. „Asi zůstal někde vzadu. Kam se to chystáš?“

Z výtahové šachty ke mně doléhá rozjařené halekání. Proč zrovna já? Za co, panebože, za co?

Nemůžu s tím ovšem nic dělat. Vždyť je to moje práce. A časem mi to vynese bezplatný diplom v oboru medicína, pokud vydržím. „Umíš obsluhovat nákladní výtah?“ zeptám se Coopera.

Zatváří se ještě podrážděněji. „Myslím, že to zvládnu.“ Z výtahové šachty se ozve další zahalekání.

„Oukej,“ řeknu. „Tak jdeme na to.“

V Cooperově tváři se teď zuřivost mísí se zvědavostí. Vleze za mnou do výtahu, přitom musí trochu sklonit hlavu, aby se neuhodil o nízký rám dveří. Zavřu mříž a trhnu pákou, která výtah uvádí do chodu. Když se výtah se škubnutím a zasténáním rozjede směrem vzhůru, postavím se na zábradlí po straně kabiny, natáhnu ruce vzhůru a zachytím se hran širokého otvoru na střeše výtahu, kde kdysi býval střešní panel. Dírou vidím dráty a holé cihlové stěny výtahové šachty, vysoko nad hlavou pak zahlédnu skvrny jasného světla, jak protipožárními střešními okny nakukuje dovnitř sluníčko.

Cooperova zvědavost záhy opadne, už je zase jenom naštvaný.

„Co si myslíš, že děláš?“ vyštěkne.

„Neboj,“ chlácholím ho. „To je v pohodě. Už jsem to dělala.“ Hlavu a ramena už jsem prostrčila otvorem ve střeše výtahu, teď se ještě jednou pořádně odrazím a se zavrtěním boků dostanu nahoru i zbytek horní části těla.

Pak si musím odpočinout, protože na děvče mých rozměrů je toho posilování horní části těla pro tuhle chvíli až dost.

„Tak tohle ty celej den děláš?“ vyptává se Cooper dole pode mnou. „Kde máš v pracovní smlouvě napsaný, že k tvejm povinnostem patří honění těch pitomců, co surfujou na střeše výtahu?“

„Napsaný to nikde není,“ odvětím a podívám se na něj poněkud překvapeně mezerou mezi koleny. Stále jedeme nahoru a tmavé stěny výtahové šachty kolem mě plynou jako voda. „Ale někdo to dělat musí.“ A když to neudělám já, jak by to asi dopadlo s mojí šestiměsíční zkušební lhůtou? „Ve kterým jsme patře?“

Cooper zamžourá mříží na čísla namalovaná na vnitřní straně vnějších dveří výtahu v každém patře.

„V devátým,“ informuje mě. „Je ti jasný, že kdyby ti jenom trochu ujela noha, můžeš skončit jako ty holky, co se zabily, Heather.“

„Já vím,“ odpovím. „Proto jim to taky musím zarazit. Někdo by si při tom mohl ublížit. Teda jako někdo jinej než já.“

Cooper si něco zamumlá pod vousy, zní to jako zaklení… což je divné, protože on přeci nadává jenom zřídkakdy.

O patro výš se stěny šachty rozšíří, takže mám výhled i do šachet ostatních výtahů v budově. Jeden stojí v desátém patře, a když natáhnu krk, vidím i druhý výtah, který je asi o pět pater výš.

Rozjařené povykování sílí.

V tu chvíli se výtah číslo dvě vydá na cestu dolů a já vidím, že na střeše kabiny stojí mezi kabely a prázdnými lahvemi od piva Gavin McGoren, student třetího ročníku filmové vědy, nadšený obdivovatel filmu Matrix a nepolepšitelný výtahový surfař.

„Gavine!“ zaječím, když výtah číslo dvě propluje kolem mě. Na rozdíl ode mě stojí Gavin vzpřímeně, připravuje se totiž ke skoku na střechu výtahu číslo jedna, jen co se dostane dost blízko. „Okamžitě odtamtud slez!“ zatykám mu.

Gavin ke mně vyšle vyděšený pohled mezi kabely, a když pozná, s kým má tu čest, zaúpí. Zahlédnu několik divoce vířících rukou a nohou, jak se Gavinovi přátelé, se kterými se za dobrodružstvím na střechu výtahu vydal, vrhají otevřeným panelem pro údržbu zpátky do kabiny, abych je náhodou taky neidentifikovala.

„Ale kurva,“ uleví si Gavin, protože jemu se na rozdíl od jeho kamarádů včas uniknout nepodařilo. „Dostala jste mě!“

„Dostala jsem tě tak dokonale, že dneska v noci budeš spát v parku,“ ujistím ho, ačkoli od nás z koleje za surfování na střeše výtahu ještě nikdy nikoho nevyhodili… tedy alespoň do dneška ne. Kdo ví, jestli ve světle nejnovějších událostí správní rada k něčemu podobnému nesebere dost odvahy a neudělá to? Člověk musí udělat něco fakt divokého, například hodit po jednom z interních asistentů sekáčkem na maso, jako to udělal jeden kluk minulý rok, alespoň se to tak uvádělo v jedné ze složek, které jsem četla, než je zdvořile požádán, aby se z koleje vystěhoval.

„Do hajzlu!“ zařve Gavin do šachty, ale já to neberu moc vážně. Tohle je prostě Gavin.

„Myslíš si, že je to sranda?“ zeptám se ho. „Víš, že se při tyhle zábavě za poslední dva tejdny zabily dvě holky. Jenže ty ses prostě dneska ráno probudil a řekl sis, že je ti to fuk a že si stejně na tý střeše výtahu zajdeš zajezdit, co?“

„Ty holky byly pěkný amatérky,“ namítá Gavin. „Vždyť vy víte, že já jsem v pohodě, Heather.“

„Vím jedině to, že se chováš jako pěknej blbec,“ odvětím. „A přestaň mluvit, jako kdybys byl odněkud z Brooklynu, když každej ví, žes vyrostl v Nantucketu. A koukej okamžitě slízt. A jestli, než se dostanu dolů, nebudeš stát v pozoru v Rachelině kanceláři, nechám na dveřích do tvýho pokoje vyměnit zámek a zkonfiskuju ti veškerej majetek.“

„A doprdele,“ odtuší Gavin a zmizí mi z dohledu. Protáhne se otvorem dolů do kabiny a zevnitř zasune střešní panel zpátky na místo.

Výtah číslo dvě zahájí svou dlouhou cestu dolů do haly a já chvilku bez hnutí sedím a užívám si temnotu a nepřítomnost hluku. Mám výtahové šachty moc ráda. Jsou to nejpokojnější a nejtišší místa na celé koleji, pardon, v celém studentském domově.

Tedy alespoň ve chvílích, kdy se v nich nezabíjejí žádní studenti.

Když slezu zpátky do kabiny, a žádný rozhodčí by mi za můj sestup desítku určitě nedal, stojí Cooper v jednom rohu s rukama založenýma na široké hrudi, v obličeji zakaboněný výraz.

„Co to mělo bejt?“ zeptá se mě, když se natáhnu po ovládací páce a vyšlu nás na cestu zpátky do přízemí.

„Ale, to byl jenom Gavin,“ odvětím. „Dělá to v jednom kuse.“

„S tím na mě nechoď.“ Vypadá to, že Cooper doopravdy zuří. „Tys to udělala schválně. Abys mi ukázala, jak vypadá právej výtahovej surfař a jak moc do toho nezapadaj ty mrtvý holky.“

Vztekle se na něj zamračím. „No jasně,“ odseknu. „Takže ty si myslíš, že jsem to s Gavinem celý předem domluvila? Myslíš si, že jsem dopředu věděla, že sem přijdeš, abys mi zamával před nosem tím oznámením, že se můj bejvalej zasnoubil, a proto že jsem zavolala Gavinovi a řekla jsem mu: ‚Čágo, Gavine, co se takhle projet na střeše výtahu číslo dvě, já že bych tam vyjela za tebou a načapala tě při tom, jenom proto, abych dokázala svýmu kámošovi Cooperovi, jakej je rozdíl mezi opravdickým výtahovým surfařem a trapnou napodobeninou?‘.“

Zdá se, že to Coopera poněkud vyvedlo z rovnováhy… ovšem ne z toho důvodu, který bych očekávala.

„Ale já jsem přece nepřišel, abych ti tím oznámením zamával před nosem,“ namítne. „Jenom jsem chtěl, abys to viděla dřív, než s tím na tebe vyrukuje někdo z bulváru.“

Uvědomím si, že jsem možná byla trošku moc drsná, a tak řeknu: „Jo, jasně. Říkals mi to.“

„Jo,“ potvrdí Cooper. „Říkal. Takže ty tohle děláš často? Často šplháš po střechách výtahů?“

„Já nikam nešplhala. Seděla jsem u toho,“ vytáčím se. „A dělám to jenom tehdy, když mi někdo nahlásí, že někde v šachtě někoho slyší. Což je další důvod, proč je to s tou Elizabeth a Robertou tak divný. Nikdo nikde nehlásil, že by někoho slyšel. No, teda alespoň do tý chvíle, než Roberta padala dolů…“

„A to tam za nima musíš lízt zrovna ty?“ vyptává se dál Cooper. „Když je někdo slyší?“

„No, nemůžeme přece něco takovýho chtít po interních asistentech. Vždyť jsou to taky jenom studenti. A údržbáři to nemají v kolektivní smlouvě.“

„A ty to v kolektivní smlouvě máš?“

„Já nejsem v odborech,“ připomenu mu. Nemůžu si pomoct, vrtá mi hlavou, kam tím vším vlastně míří. Že by měl o mě starost? A jestli ano, stará se jenom z kamarádství? Nebo je za tím i něco víc? Že by se chystal prudce zabrzdit výtah, popadnout mě do náruče a zpustle zašeptat, že mě miluje a že myšlenka, že by mě mohl ztratit, mu zmrazila krev v žilách?

„Heather, když budeš provádět takovýhle pitomosti, mohla by ses vážně zranit, nebo dokonce zabít,“ řekne Cooper místo toho, čímž mi dá jasně najevo, že se mě do náručí popadnout rozhodně nechystá. „Jak jsi mohla…“ Potom přimhouří modré oči do úzkých škvírek a ty zamíří na mě: „Tak moment. Tobě se to libí!“

Vyděšeně zamžikám. „Cože?“ No jasně, to jsem celá já. Absolutní vítězka soutěže o nejvtipnější odpověď.

„Jo, je to tak,“ potřese Cooper hlavou a vypadá ohromeně. „Ty sis to teď hrozně užívala, co?“

Pokrčím rameny, nejsem si jistá, o čem to vlastně mluví. „Pořád je to zajímavější než dělat výplatní listinu,“ přiznám se.

„Tobě se to líbí,“ pokračuje Cooper, jako kdybych nic neřekla. „Tobě totiž chybí to vzrušení, který jsi zažívala, když jsi stála před tisícovkama puberťáků a zpívala na plný pecky.“

Vteřinu nebo dvě na něj užasle zírám. Potom se hlasitě rozesměju.

„Panebože,“ podaří se mi ze sebe dostat mezi poryvy řehotu. „Tohle přece nemůžeš myslet vážně!“

Tedy až na to, že je mi z jeho výrazu jasné, že to vážně myslí.

„Směj se tomu, jak chceš,“ řekne. „Sice jsi z duše nenáviděla ty hovadiny, co ti ke zpívání předkládalo nahrávací studio, ale vystupování tě bavilo. Nesnaž se to popřít. Vzrušovalo tě to.“ Znovu na mě přimhouří ty své modré oči. „O tom to celý taky je, co? Ty žvásty o vraždách a honičky na puberťáky, co surfujou na střeše výtahu. Tobě se prostě po tom vzrušení, co jsi zažívala při vystoupeních, stejská.“

Přestanu se smát a cítím, jak mi do tváří znovu stoupá horko. Netuším, o čem to vlastně mluví.

No dobře, možná mě to fakt bavilo. Je pravda, že jsem nikdy nepatřila k lidem, kteří, když mají vystoupit před větším množstvím lidí, jsou celí nervózní. Když mi řeknete, abych někde na večírku nezávazně společensky konverzovala s nějakými třiceti lidmi, je to pro mě zhruba stejné, jako byste mě požádali, abych definovala Pythagorovu větu. Ale když mi dáte písničku a postavíte mě před mikrofon? Žádnej problém. Totiž…

No, vlastně mě to svým způsobem bavilo. Vlastně docela dost.

Ale že by mi to chybělo? Možná trochu. Ale zas ne natolik, abych se k tomu vrátila. Kdepak. Nikdy se k tomu nevrátím.

Leda bych mohla hrát podle svých vlastních pravidel.

„Kvůli tomu jsem tam za Gavinem nelezla,“ vypravím ze sebe. Protože v tom vážně nevidím ani tu nejmenší souvislost. Když pronásleduju pitomečky, co pořádají vyjížďky na střeše výtahu, nemá to nic společného s vystupováním před třemi tisícovkami ječících předpuberťáků. Ani v nejmenším. A mimo to, copak se mi každý den nedostane dost psychoanalýzy od Sarah? To ji vážně potřebuju ještě od Coopera? „Mohl se tam nahoře zabít…“

„Ty ses tam nahoře mohla taky zabít.“

„Ne, to jsem teda nemohla,“ odporuju mu tím nejuvážlivějším tónem, jaký mám v zásobě. „Jsem fakt opatrná. A pokud jde o ty… jaks to nazval? Žvásty o vraždách?, Říkala jsem ti přece, že nevěřím tomu, že by ty holky…“

„Heather,“ zavrtí Cooper hlavou. „Proč prostě nezavoláš svýmu agentovi a nepoprosíš ho, aby ti zas domluvil nějaký vystoupení?“

Poklesne mi čelist. „Cože? O čem to mluvíš?“

„Je očividný, že jsi celá žhavá do toho zase vlítnout. Vážím si toho, že chceš získat univerzitní diplom, jenže, víš, vysoká škola není pro každýho.“

„Ale…“ nevěřím vlastním uším. Můj nemocniční pokoj! Moje Nobelova cena! Moje rande s ním! Naše společná detektivní kancelář a tři děti, Jack, Emily a maličká Charlotta!

„Já… to bych teda nemohla!“ vykřiknu. Pak se chytím své nejoblíbenější výmluvy: „Nemám na vystoupení dost písniček.“

„To vykládej někomu jinýmu,“ ušklíbne se Cooper s očima upřenýma na čísla pater, kolem kterých projíždíme závratnou rychlostí, 14, 12, 11…

„Co, co tím myslíš?“ vypravím ze sebe, krev mi v tom okamžiku ztuhne v žilách. Takže slyší, jak cvičím písničky. Slyší mě!

Teď je ovšem na Cooperovi, aby vypadal zahanbeně. Z jeho zakaboněného výrazu jasně vyplývá, jak ho mrzí, že s tím vyrukoval.

„To je jedno,“ snaží se změnit téma. „Zapomeň na to.“

„Ne. Tys tím něco myslel.“ Proč to prostě nepřizná? Proč nepřipustí, že mě slyšel?

Já vím proč. Já vím proč a chce se mi umřít.

Protože se mu ani trochu nelíbí. Tedy jako moje písničky. Slyšel je a myslí si, že nestojí za nic. „Řekni mi, cos tím myslel.“

„To je jedno,“ opakuje Cooper. „Máš pravdu. Pro vystoupení nemáš dost písniček. Zapomeň na to, co jsem říkal. Oukej?“

Výtah zastaví v přízemí. Cooper se škubnutím otevře dveře a podrží mi je, netváří se ovšem ani zdaleka tak galantně jako rozzuřeně.

No super. Takže teď má na mě vztek.

Stojíme v hale, a protože je ještě pořád dost brzo dopoledne, tedy alespoň pro osmnáctileté obyvatele koleje, jsme tam sami, tedy až na Peteho a službu na recepci. Pete je pohroužen do četby novin, služba v recepci zase okouzleně poslouchá cédéčko Marilyn Manson.

Mohla bych se ho zeptat přímo. Prostě sebrat odvahu a přímo se ho zeptat. Určitě neřekne, že ty písničky stojí za houby. Není stejný jako jeho otec. Není to Jordan.

Jenže v tom je právě ten problém. Od Cooperova otce kritiku dokážu unést. I od Cooperova bratra. Ale od Coopera samotného?

Ne. Ne, protože jestli se moje písničky nebudou líbit jemu…

Ale no tak, přestaň se chovat jak malý dítě a zeptej se ho. PROSTĚ SE HO ZEPTEJ!

„Heather,“ projede si Cooper rukou tmavé vlasy. „Poslyš, já si jenom myslím…“

Jenže než mám příležitost se dozvědět, co že si to Cooper jenom myslí, zpoza rohu se vynoří Rachel.

„A, tady jsi,“ řekne, když nás zaregistruje. „Mám u sebe v konferenční místnosti Gavina. Hned si s ním promluvím. Moc díky, žes ho přesvědčila, aby slezl. Zatímco s ním budu mluvit, Heather, říkala jsem si, jestli bys nemohla poprosit toho studenta, co má právě službu, aby po budově vylepil tyhle letáčky.“

Podá mi hromadu papírů. Podívám se na ně a zjistím, že jsou to pozvánky na soutěž ve zpívání na playback, kterou se studentská rada na Fischer Hall rozhodla uspořádat dnes po večeři v menze.

„Napřed jsem si říkala, že jim to nepovolím.“ Vypadá to, že Rachel má potřebu mi to nějak vysvětlit. „Vždyť víš, pořádat takovou pitomost, jako je soutěž ve zpívání na playback, ve světle dvou tak smutných událostí… ovšem Stan má za to, že by dětem prospělo něco, co by jim pomohlo na ty tragédie zapomenout. A mně nezbylo než souhlasit.“

Tak Stan. No páni. Rachel začíná být se šéfem fakt důvěrná.

„Přijde mi to docela fajn,“ ujistím ji.

„Zrovna si jdu do menzy pro další kávu, než se pustím do Gavina,“ zdvihne Rachel svůj hrnek Americké asociace pro poradenství a rozvoj. „Má někdo chuť se přidat?“

Pronese tato slova k nám oběma, přitom se ovšem dívá pouze na Coopera.

Panebože. Rachel právě pozvala Coopera, aby si s ní dal kafe. Mého Coopera.

Ona tedy samozřejmě netuší, že je to můj Cooper. A on vlastně můj Cooper ani není. A podle toho, jak se události vyvíjejí, asi ani nikdy nebude…

Řekni ne. Pokouším se mu telepaticky vsugerovat svou myšlenku, jako to dělají ve Star Treku. Řekni ne. Řekni ne. Řekni ne. Řekni…

„Díky, ale nemůžu,“ odpoví Cooper. „Mám ještě nějakou práci.“ Vítězství!

Rachel se usměje a řekne: „Tak možná někdy jindy.“

„Jasně,“ slíbí Cooper.

Pak Rachel na vysokých podpatcích odklape pryč.

Když zmizí z doslechu, nedám na sobě ani v nejmenším znát, že jsem se před pouhými pár okamžiky pokoušela ovládat Cooperovo vědomí pomocí umění Vulkánů, a řeknu: „Poslyš. Musím teď zpátky do práce.“ Přitom doufám, že se už Cooper znovu nevrátí k tomu, o čem jsme se bavili v tom nákladním výtahu. Mám pocit, že bych to asi nezvládla. V kombinaci s tou zprávou o Jordanově zasnoubení by to bylo trochu moc. Víte, člověk snese za jeden jediný den jen omezené množství pohrom.

Cooper to zřejmě vycítí. Buď to, nebo mu něco naznačí skutečnost, že se mu odmítám podívat do očí.

Ale ať už je to tak či onak, neřekne nic víc než jenom: „Musím letět. Takže se uvidíme později. A Heather…“

Srdce mi v hrudi zděšením poskočí. Ne, prosím, teď ne. Už jsem byla skoro mimo nebezpečí. Už jsem z toho skoro vyklouzla…

„Ten prstýnek,“ začne Cooper.

Počkat. Cože? „Jakej prstýnek?“

„Ten Taniin.“

Aha! Taniin snubní prstýnek! Ten, co vypadá přesně stejně jako ten, který jsem vmetla jeho bratrovi do tváře! „Co je s ním?“

„Není to ten tvůj,“ ujistí mě Cooper. Potom odejde.

14

Možná ti ta holka připadá

krásná jak kytky na jaře,

já přitom moc dobře vím,

že je to případ pro cvokaře.

Proč máš rád ji a mě ne?

Já přece vím, jaká je.

Je šílená, tak neváhej,

svou lásku nějaký jiný dej!

Co má ona, co nemám já?

Co víc než já ti může dát?

Proč jsi začal chodit s ní

a mě nechal v koutě stát?

„Proč máš rád ji“

Zpěv: Heather Wellsová

Text/Hudba: O’Brien/Henke

Z alba Sleduju srdce svý

Cartwright Records

Vlastně se svým způsobem hodí, že se studentská rada rozhodla uspořádat ve Fischer Hall soutěž ve zpívání na playback. Protože, řekněme si to na rovinu, na New York College chodí především puberťáci, kteří stejně jako já strašně rádi někde vystupují a předvádějí se.

Proto mě zřejmě taky požádali, abych zasedala v porotě, je to pocta, kterou mileráda přijmu. Ovšem nikoli proto, že by mě, jak tvrdí Cooper, tak vzrušovala možnost znovu si zavystupovat, ale proto, že jsem si spočítala, že jestli mám někdy najít toho záhadného Marka či Todda (pokud tedy někdo takový vůbec kdy existoval), bude to muset být během některé společenské akce odehrávající se na Fischer Hall, protože ten člověk evidentně u nás na koleji bydlí.

A dost možná tu i pracuje, jak mi naznačil, v legraci, to je mi jasné, detektiv Canavan.

V tu chvíli mi připadalo naprosto neuvěřitelné, že by kdokoli z mých spolupracovníků mohl být vrah. Jenže jak jinak si mám vysvětlit to, že vrah měl zřejmě přístup ke skříňce s klíči? A navíc obě ty mrtvé dívky měly složky v kanceláři vedoucí koleje. Ne že by zrovna tohle muselo mít nutně něco společného s jejich smrtí. Jenže, jak by bezpochyby řekla Sarah, obě dvě, Elizabeth i Roberta, měly jisté problémy…

A ty problémy měly zapsány v papírech.

Přitom všech patnáct interních asistentů má, stejně jako pracovníci údržby, klíče od kanceláře, kterou sdílíme s Rachel. Takže jestli nějaký člověk skutečně procházel složky a hledal v nich potenciálně zranitelné, naprosto nezkušené dívky, které by mohl snadno svést, musí to být někdo, koho znám.

Jenže kdo? Kdo z lidí, které znám, by byl schopen provést něco takového? Někdo z interních asistentů? Je jich patnáct, z toho je sedm kluků, ale ani jeden z nich se nedá považovat za nějakého zvláštního zhýralce. Tím méně pak odpovídají představě psychopatického vraha. Vlastně je to mezi interními asistenty už taková tradice, že jsou to všichni tak trochu nudní šprti, takový ten typ lidí, co skočí studentům, které mají na starosti, na zcela průhlednou lež, jako třeba že přece nekouřili trávu, ale cigarety s hřebíčkem. Protože oni to vážně nepoznají.

Navíc interní asistenty všichni studenti na koleji dobře znají. Interní asistenti při večeři občas předvádějí parodie na filmy o bezpečném sexu a tak podobně. Kdyby ten Mark nebo Todd patřil k interním asistentům, Lakeiša by ho poznala na první pohled.

A pokud jde o údržbáře, tak na to prostě zapomeňte. Všichni jsou to Hispánci a je jim přes padesát, navíc jedině Julio umí anglicky natolik, že mu rozumí i někdo, kdo neumí španělsky stejně dobře jako anglicky. A co víc, všichni pracují ve Fischer Hall už léta. Proč by někdo z nich začal vraždit studenty zrovna teď?

Což znamená, že teď už nám ze zaměstnanců zbývají jenom ženy. Kvůli propagaci rovnosti mezi pohlavími bych je asi měla na seznam podezřelých zařadit…

Jenže ten použitý prezervativ v Robertině pokoji nemohla nechat prostě žádná z nich.

Mám ale pocit, že jsem jediná, komu připadá divné, že se dvě dívky, z nichž každá měla složku v mé kanceláři a každá si v rozmezí zhruba týdne před smrtí našla přítele, jen tak čirou náhodou rozhodly, že si zaskočí zasurfovat na střechu výtahu a přitom se zřítily dolů a zabily se. A že se zrovna tou dobou ztratil klíč od dveří výtahu, aby se krátce po objevení mrtvoly minimálně jedné z těch dívek znovu objevil.

A proto ten večer v sedm hodin vyklouznu z Cooperova domu, Coopera jsem od té ranní příhody ve výtahu ani očkem nezahlédla, což mi naprosto vyhovuje, protože, řekněme si to upřímně, nemám zdání, co mu řeknu, až se s ním zase setkám.

A proto taky v následujícím okamžiku narazím přímo do Jordana Cartwrighta, který právě stoupá k předním dveřím.

„Heather!“ vykřikne. Má na sobě jednu z těch šílených nabíraných košil s rozhalenkou, však víte, jaké myslím, občas si z nich dělají legraci v seriálu Seinfeld, a kožené kalhoty.

Ano. Je mi líto, že to tak musím říct. Kožené kalhoty.

A co je ještě horší, ty kalhoty mu docela sluší.

„Jenom jsem se přišel podívat, jak se máš,“ praví Jordan tónem překypujícím starostí o moje duševní zdraví.

„Mám se fajn,“ opáčím, zabouchnu dveře a dám se do zamykání zámků. Neptejte se mě, proč musíme mít tolik zámků, když máme poplašné zařízení proti zlodějům a psa a když náš dům navíc z obdivu k Frankovi střeží partička rastafariánů. Ale to je vedlejší.

„Pěknej večer,“ popřeje nám jeden z drogových dealerů.

„Díky,“ poděkuju mu. Pak se obrátím k Jordanovi a řeknu: „Promiň, ale fakt nemám čas si s tebou povídat. Mám nějakej program.“

Jordan kluše po schodech za mnou.

„Já jenom,“ začne, „nevím, co jsi slyšela. Tedy o Tanie a mně. Chystal jsem se ti to onehdy říct, ale ty ses chovala děsně nepřátelsky, nechtěl jsem, aby ses to dozvěděla takhle, Heather,“ mluví dál Jordan a drží se mnou krok, když dupu po chodníku. „Vážně, přísahám. Chtěl jsem, aby ses to dozvěděla ode mě.“

„Nedělej si s tím starosti, Jordane,“ snažím se zbavit jeho přítomnosti. Proč prostě nezmizí? „Fakt.“

„Hele,“ postaví se nám na chodníku do cesty další z drogových dealerů. „Nejseš ty ten zpěvák?“

„Ne,“ odsekne Jordan v odpověď drogovému dealerovi. Mně pak řekne: „Heather, zpomal. Musíme si promluvit.“

„Nemáme o čem,“ ujistím ho tím nejveselejším tónem, jakého jsem schopná. „Jsem v pohodě. Všechno je v pohodě.“

„Všechno není v pohodě,“ vykřikne Jordan. „Nemůžu se dívat na to, jak strašně trpíš! Rve mi to srdce…“

„Hele, poslyš,“ houknu na drogového dealera, který se na nás mezitím nalepil. „Tohle je Jordan Cartwright. Však víš, z tý kapely Easy Street.“

„To je ten borec z Easy Street!“ zahaleká drogový dealer a ukazuje přitom na Jordana. „Já to věděl! Pánové, koukejte!“ svolává své přátele. „Tohle je ten borec z Easy Street!“

„Heather!“ Jordana spolkne dav zájemců o autogram. „Heather!“

Bez ohlédnutí pokračuju v chůzi.

Teda co asi tak čekal, že udělám? Vždyť se právě zasnoubil. ZASNOUBIL. A to nikoli se mnou.

Co se k tomu dá ještě říct? A vůbec, zrovna teď mám na práci daleko naléhavější věci.

Rachel se zatváří tak trochu překvapeně, když mě zahlédne, jak vcházím takhle večer do dveří Fischer Hall. Stojí právě v hale, a když si mě všimne, mírně vykulí oči.

„Heather,“ vykřikne. „Co tady děláš?“

„Požádali mě, abych byla v porotě,“ vysvětlím jí.

Z nějakého mně neznámého důvodu to vypadá, že ji moje odpověď uklidnila. Proč, to pochopím vzápětí. „No výborně! Další porotce pro tu soutěž v playbacku! To je vynikající! Doufala jsem, že nebudu muset soudcovat jenom sama se Sarah. Co kdyby to bylo někde nerozhodně?“

„Heather!“ vřítí se do haly Jordan.

A už slyším, jak všichni okolo překvapením tají dech, protože ho okamžitě poznají. Pak si začnou šeptat: Je tohle, ne, to nemůže bejt on! Ale jo, je to on! Jen se na něj podívej?

„Heather,“ říká Jordan a kráčí dlouhými kroky k Rachel a ke mně. Pod nabíranou košilí stoupá a opět klesá zlatý řetěz v rytmu jeho zrychleného dechu. „Prosím tě. Musíme si promluvit.“

Obrátím se k Rachel, která na Jordana zírá, oči ještě vykulenější, než když před chvílí uviděla mě. „Tady máš dalšího porotce,“ řeknu jí.

A tak se stane, že o chvíli později sedíme s Jordanem v menze vedle sebe v první řadě na dvou ze zhruba tří set židlí natočených směrem ke grilu a pultu, kde normálně bývají saláty, a na klíně máme podložky a papíry. Dokážete si asi představit, jak těžko se mnou může v téhle situaci Jordan mluvit o našem vztahu, ačkoli po tom očividně prahne.

Mně tohle uspořádání ovšem naprosto vyhovuje. Pravda je totiž taková, že jsem tady jen proto, abych vystopovala toho záhadného Marka a/nebo Todda, a to, že musím zároveň hodnotit výkony účinkujících, mi můj úkol nijak neusnadňuje.

Nicméně pokud mi to pomůže alespoň v tom, že nemusím poslouchat Jordanovy omluvy, kterými se snaží ospravedlnit své chování, i když naprosto nechápu, proč by mu mělo tak strašně záležet na tom, co si o něm myslím, když mi přece dal navýsost jasně najevo, že už se mnou nechce být… možná by to dokázala vysvětlit Sarah, tak jsem spokojená.

Studentíci jsou z Jordana celí nervózní. Netušili, že v porotě bude zasedat i nějaká skutečná celebrita. (Já se nepočítám. Ta hrstka děcek, co mě poznala při zápisu, dala najevo, že jsem jim úplně volná. Dneska večer se všichni točí kolem Jordana… i když mám takový pocit, že z něj dost lidí má legraci kvůli té jeho nabírané košili a taky kvůli Easy Street a tak vůbec.) Jordanova přítomnost jako by celé soutěži dodávala vážnost, která jí předtím chyběla.

Ovšem taky ještě víc znervózňuje účinkující, kteří už tak byli nervózní až běda.

Nad pultem, kde obvykle bývají saláty, je připravený složitý zvukový a světelný systém, kolem se tvoří hloučky studentů, kteří spolu klábosí, zadarmo se cpou slanými brambůrky a usrkávají limonádu. Hledám mezi nimi milenecké páry, snažím se vytipovat si chlapce a dívky v důvěrném rozhovoru, myslím na to, že jestli se Mark nebo Todd chystá znovu zaútočit, může si tady vybírat z celého houfu prvaček.

Jenže nevidím nic jiného než skupinky mladých lidí, kluky a děvčata, bělochy, černochy, Asiaty, na co si jen vzpomenete, všichni jsou navlečení do plandavých džin a triček, vesele na sebe pokřikují a házejí po sobě křupkami. Hmmm. Křupky.

Sarah sedí vedle Jordana a nedokáže od něj odtrhnout oči. Neustále mu pokládá hlubokomyslné otázky týkající se zábavního průmyslu, stejné, jaké pokládala mně, když jsme se setkaly poprvé. Tak například jestlipak Jordanovi nepřipadalo, že se zaprodal, když natočil tu reklamu na Pepsi. A nemá pocit, že když vystupoval v té show v poločase Národní fotbalové ligy, že se tím zpronevěřil svému poslání muzikanta? A jak vlastně to poslání chápe? Vadilo mu někdy, že sice umí zpívat, ale že neumí hrát na žádný nástroj? Neznamená to, že svým způsobem vlastně ani žádný umělec není, že je prostě jenom hlásná trouba, jejímž prostřednictvím vytrubuje studio Cartwright Records do světa své poselství nenasytné honby za ziskem?

Ve chvíli, kdy zhasnou světla a předseda studentské rady Greg vstane a všechny přivítá, mi už začíná být Jordana trochu líto.

Vzápětí nastoupí první účinkující, dívčí trio, které na playback předvádí jednu z nejnovějších Christininých písniček, včetně choreografie a všeho ostatního. Protože je světlo v hledišti zhasnuté, můžu si prohlížet ostatní diváky, aniž by to bylo příliš nápadné.

Sešla se tady spousta studentů. Téměř všechny židle jsou obsazené, a to je kapacita menzy čtyři sta míst. Navíc u stěny vzadu v místnosti ještě postává hromada puberťáků, kteří povykují a tleskají a vůbec se chovají jako osmnáctileté děti, které se poprvé ocitly daleko od domova. Jordan vedle mě upřeně zírá na trojici Christininých rádobykonkurentek a pevně svírá desky s papíry. Na člověka, kterého do té práce uvrtali vlastně proti jeho vůli, to očividně bere dost vážně.

Na druhou stranu možná jenom předstírá, že ho to tak zaujalo, protože se chce vyhnout tomu, aby ho Sarah zahrnula dalšími otázkami.

První číslo skončí v ohromujícím vrtění boků a do světel reflektorů vtrhne čtveřice chlapců. Zdi menzy se začnou otřásat pod náporem hlasitých basů, pánové předvádějí písničku „Bye Bye Bye“ od skupiny ‘N Sync, a já v duchu polituju celé okolí Fischer Hall, včetně toho episkopálního kostela hned vedle.

Chlapci dávají do svého čísla všechno. Choreografii mají nacvičenou dokonale, tak dokonale, že se málem počurám smíchy.

Pak si uvědomím, že se Jordan nesměje. On totiž zřejmě vůbec nepochopil, že si ti kluci dělají z chlapeckých kapel legraci. Pečlivě si do hodnocení zapisuje, jak jsou originální a jak skvěle ovládají text.

No vážně.

Když zapisuju hodnocení do papírů, dávám těm klukům většinou pět bodů z deseti, protože nemají kostýmy, vzhlédnu a všimnu si, že do jídelny právě vchází nějaký vysoký muž s rukama vraženýma hluboko do kapes vojenských kalhot v barvě khaki.

Napřed mám za to, že je to profesor Allington. Jenže náš rektor kapsáče nikdy nenosí, dává totiž přednost, jak už jsem se myslím zmínila, bílým kalhotám. A vůbec je nově příchozí oblečen příliš dobře na to, aby to mohl být náš pan rektor.

Když se pak dostane do pruhu světla, který vychází z automatu na kolu, dojde mi, že je to Christopher Allington, rektorův syn. Takže můj omyl byl zcela pochopitelný.

Na tom, že se Christopher stavuje tady na koleji, není nic neobvyklého. Má sice vlastní bydlení na koleji právnické fakulty, ale tady ve střešní nástavbě koneckonců bydlí jeho rodiče. Pravděpodobně se za nimi přijel podívat, a když uslyšel, že se v menze něco děje, šel zjistit, co je to za rámus.

Jenže když se vydá ke skupince studentů, kteří se opírají o zadní stěnu, a začne se s nimi nenuceně bavit, začne mi to najednou připadat divné. Co tady Christopher vlastně má co dělat? Vždyť přece studuje práva, bakalářský program už má dávno za sebou.

Pete mi vyprávěl, že když sem Allingtonovi dorazili z jakési univerzitky někde v Indianě, na níž profesor Allington pracoval předtím, musela se složitě ututlávat skutečnost, že Christopher neměl dost dobré studijní výsledky na to, aby se dostal na New York College. Tatíček však očividně pořádně zatáhl za ty správné nitky, takže synka nakonec přece jenom přijali.

Na druhou stranu s matkou alkoholičkou a otcem, který se nestydí nosit na veřejnosti trička bez rukávů, nemohl zřejmě chudák chlapec dostat z allingtonovského genofondu příliš mnoho nadaní, takže trochu té pomoci asi potřeboval.

Písnička skupiny ‘N Sync doduní až ke zdárnému konci a na řadě je imitátor Elvise. Zatímco předvádí publiku své ztvárnění písničky „Viva Las Vegas“, nemám vcelku nic na práci, a tak sleduji, jak se Christopher Allington pohybuje mezi studenty. Propracovává se davem a nakonec se usadí na židli za řadou, ve které sedí samé dívky. Jsou to všechno prvačky, to člověk hned pozná podle toho, jak se rozpačitě chichotají. Ještě na New York College nestačily pořádně zapadnout, jak dokazují jejich obličeje bez piercingu, neobarvené vlasy a oblečení z Gapu. Jedna z nich, ta, která vypadá, že se ve světě vyzná o něco víc než ostatní, se na židli otočí a začne se s Christopherem bavit. Ten se nakloní dopředu, aby ji lépe slyšel. Dívka sedící hned vedle je podle všeho odhodlaná se žádné konverzace nezúčastnit, sedí s tváří obrácenou přímo dopředu.

Ale je mi naprosto jasné, že natahuje uši, aby jí z rozhovoru neuniklo ani slovo.

Elvis skončí a je odměněn úctyhodným potleskem. Po něm na pódium nastoupí Marnie Villa Delgado, no ano, ta spolubydlící Elizabeth Kelloggové. Ze všech sil se snažím zahnat myšlenku, že ovace, které ji vítají, nejsou oceněním toho, jak si tahle mladá dáma dokázala na celý zbytek semestru zajistit pokoj sama pro sebe.

Marnie má dlouhou blonďatou paruku a je navlečená do bokovek. Zdvořile se ukloní a vzápětí spustí písničku, která mi připadá mírně povědomá. Napřed si ji nedokážu nikam zařadit. Vím jenom to, že se mi nijak zvlášť nelíbí…

A pak mi to rázem dojde. Je to „Sladká horečka“. Marnie právě dává duši do písničky, která moje jméno proslavila v domácnostech po celé zemi… někdy před třinácti lety. Tedy samozřejmě pouze v domácnostech, kde tehdy bydlela nějaká holčička ve věku kolem deseti let.

Jordan vedle mě vybuchne smíchy. Někteří studenti, kteří znají mou minulost, se smějí spolu s ním. I Marnie ke mně vyšle chytráčky pohled, když bezhlesně artikuluje větu: „Kašlu na diety, teď jsi tu se mnou ty, to je ta sladká horečka.“

Usmívám se a snažím se nedat najevo, jak nepříjemně se cítím. Docela pomáhá, když se místo dopředu dívám dozadu na Christophera. Ten se stále ještě vesele vybavuje s dívkami, které sedí o řadu před ním. Konečně upoutal i pozornost té plaché dívky, která sice není zrovna krasavice, ale tvář má rozhodně zajímavější než její temperamentnější společnice. Dívka už se otočila na židli a nesměle se na Christophera usmívá, kolena má přitažená k hrudi a z obličeje si odhrnuje zatoulané kadeře nazrzlých vlasů.

Vepředu na pódiu pohazuje Marnie blonďatou parukou, a to ani nemluvím o tom, co provádí s boky, způsobem, který publiku očividně připadá k popukání. Jenom doufám, že to nemá být přesná imitace mých pohybů.

A právě tehdy mě to napadne, jako blesk z čistého nebe mě zasáhne myšlenka, že by Christopher Allington mohl klidně být Mark.

Nebo Todd.

15

Jsi jako tornádo,

v mým srdci řádíš.

Jsi jako tornádo,

pořád vpřed pádíš.

Co stojí ti v cestě,

to zničíš hned,

směješ se vždycky

naposled.

Jsi jako tornádo,

který mě

do dálky odvane…

„Tornádo“

Zpěv: Heather Wellsová

Text/Hudba: Dietz/Ryder

Z alba Sleduju srdce tvý

Cartwight Records

Asi by se dalo říct, že mi v tu chvíli ztuhla krev v žilách.

No dobře, tak neztuhla. Ale rozhodně jsem měla pocit, jako kdyby mi někdo vylil na záda nějakou fakt dobře vychlazenou dietní kolu nebo tak něco.

Najednou mám tak zpocené dlaně, že skoro neudržím podložku s papíry. Srdce se mi nepravidelně rozbuší, zhruba jako tenkrát, když jsem zazpívala ty písničky, které jsem sama napsala, před Jordanovým tátou a on se mi vysmál do očí.

Christopher Allington? Christopher Allington? To není možný!

Až na to…

Až na to, že Christopher Allington má do Fischer Hall neomezený přístup. Nikdy se nemusí zapisovat jako návštěva, má taky oprávnění někoho požádat, aby ho pustil do kanceláře vedoucí, když tam něco potřebuje. To dobře vím, protože jednou si interní asistenti stěžovali, že v kopírce v pondělí ráno nikdy nejsou papíry, a Rachel jim vysvětlila, že za to může Christopher Allington, který se vždycky v neděli večer nechá od některého z údržbářů vpustit do naší kanceláře, aby si tam mohl okopírovat výpisky svých spolužáků.

Takže si taky mohl u Rachel v kanceláři pročíst různé složky, mohl si v nich vyhledat vhodné oběti, dívky, které jeho naléhání snadno podlehnou, dívky, které nemají moc zkušeností a které bude lehké svést.

A pak se s nimi jakoby náhodou setkal, navázal s nimi nenápadně rozhovor a udal jim falešné jméno… jenom aby se s nimi mohl vyspat, aniž by to vzbudilo příliš mnoho pozornosti. Jako kdyby si pěstoval vlastní harém se vším svolných prvaček, z něhož by si mohl podle potřeby vybírat!

Panebože. To je ďábelské. To je geniální. To je…

Dokonale přitažené za vlasy. Cooper by se tomuhle nápadu od srdce zasmál.

Jenže Cooper tu není…

A Christopher Allington je vážně docela okouzlující. Měří přes metr osmdesát a delší plavé vlasy nosí sčesané dozadu, což mu propůjčuje chlapecký šarm… no prostě šarm člena chlapecké kapely, abych tak řekla. Která prvačka by se jeho pozornostmi necítila polichocená… polichocená natolik, že by se s ním vyspala i po relativně kratičké známosti. Proboha, vždyť je sexy, je o něco starší, má kultivované vystupování… Do toho by se zbláznila každá osmnáctka. Do toho by se zbláznila i každá osmadvacítka. Ten kluk je prostě frajer.

Ale proč by je zabíjel?

Svádět děvčata jako na běžícím pásu je jedna věc, ale proč je potom zabíjet? Není to tak trochu proti smyslu celé věci? Když jsou ty holky mrtvé, už si s nimi nic neužije.

A co je ještě podstatnější, jak je zabil? Tedy já samozřejmě vím jak, tedy pokud je vůbec někdo zabil, jenže jak se mu podařilo strčit dospělou ženskou do výtahové šachty, když se bezesporu bránila a zuřivě se s ním prala? Že by je napřed něčím omámil? Jenže to by asi koronerův úřad našel nějaké stopy po drogách, nebo ne?

Tváře mi jen hoří. Ovívám se papíry a obrátím pozornost zpátky k Marnie. Právě se chystá na veliké finále, jehož součástí je i tak mohutné víření boků, že jsem takové neviděla od posledního vystoupení Shakiry na předávání cen za nejlepší videoklipy na MTV. Takže moje pohyby tedy Marnie rozhodně nenapodobuje. Já jsem totiž vždycky tancovala dost mizerně a všechny choreografy, kteří se mnou kdy pracovali, jsem doháněla k zoufalství. Můj problém je, říkali mi s oblibou, že nedokážu oddělit mozek od těla a prostě se uvolnit.

Marnie předvede něco jako přemet dozadu ve stylu zpívající gymnastky Carly Pattersonové a zakončí svůj výstup sérií provazů a rozštěpů, čímž zvedne všechny v menze ze židlí a vyvolá mezi nimi mohutný jásot. I já se zvednu ze židle… a vyrazím směrem k ní. Lakeiša už možná šla spát, ale Marnie je pořád tady a mohla by být schopná mi povědět, jestli její spolubydlící chodila s Christopherem Allingtonem nebo ne.

Jenže nestačím udělat ani dva kroky a už mě za ruku popadne Jordan.

„Kam jdeš?“ ptá se znepokojeně. „Nesnažíš se odsud vyklouznout ještě před tím, než si spolu promluvíme, viď že ne, Heather.“

Jordan voní pánským parfémem Drakkar Noir a to na mě působí rušivě.

Kdysi, když ještě chodil se mnou, používal parfém Carolina Herrera for Men, takže Drakkar Noir má zcela jasně na svědomí Tania.

„Za minutku jsem zpátky,“ slíbím mu a konejšivě ho poplácám po paži, po vcelku dost svalnaté paži. Začal kvůli dalšímu turné posilovat a je to vidět. Sluší mu to. „Slibuju.“

„Heather,“ začne Jordan, ale já mu nedovolím větu dokončit.

„Slibuju,“ řeknu ještě jednou. „Až to tady skončí, v klidu si spolu popovídáme.“

Zdá se, že ho to uklidnilo.

„Tak dobře,“ souhlasí. „Fajn.“

Vidím, jak jde Marnie ke straně sálu, kde se shromažďují i ostatní účinkující a čekají na výrok poroty. Zatímco se připravuje další číslo, spěchám k ní.

Marnie si sundala blonďatou paruku a stírá si pot z tváře. Když vidí, jak se k ní blížím, usměje se. „Marnie,“ oslovím ji. „Dobrá práce.“

„Ach, díky,“ uculuje se Marnie. „Bála jsem se, že se budete zlobit. Jak vidíte, nakonec jsem přece jenom přišla na to, kdo vlastně jste.“

„To teda jo,“ přikývnu. „Poslyšte, musím se vás na něco zeptat. Mohl by ten kluk, se kterým Elizabeth začala chodit těsně před tím, než se to stalo… nemohl by se jmenovat spíš Chris?“

Marnie je očividně zklamaná, že jsem za ní přišla jen proto, abych se jí znovu vyptávala na její zesnulou spolubydlící, a tak jenom lhostejně pokrčí rameny.

„Nemám tušení. Nějak tak to znělo. Chris nebo Mark.“

„Díky,“ řeknu. Marnie se ode mě odvrátí, aby pronesla k triu napodobujícímu Christinu nějakou sžíravou poznámku na adresu jednoho z dalších čísel. Abych znovu upoutala její pozornost, musím zvednout ruku a zatahat ji za rukáv. „Ehm, Marnie?“

Znovu na mě pohlédne: „Jo?“

„Vidíte támhle tu holku v pátý řadě, zhruba na desátý židli od kraje, tu, jak se baví s tím blonďákem?“ Marnie pohlédne naznačeným směrem. Zvedne obočí. „Ten kluk je fakt boží. Co je to zač?“

„Takže vy se s ním neznáte?“

„Ještě ne,“ opáčí Marnie a dá mi tak jednoznačně najevo, že tohle nedopatření hodlá co nejdřív napravit.

Snažím se nedat najevo své zklamání. Možná kdyby se mi někde podařilo získat Chrisovu fotku, mohla bych před některou hodinou odchytit Lakeišu a přimět ji, aby mi ho identifikovala alespoň takhle…

Pak mě napadne něco jiného.

„A tu slečnu znáte?“ zeptám se Marnie.

Marnie našpulí rty.

„Tak trochu. Bydlí ve dvanáctým patře. Mám pocit, že se jmenuje Amber nebo tak nějak.“

Amber. Paráda. Takže teď mám jméno a k němu příslušné patro.

Vrátím se zpátky na místo, zrovna když se dva mladíci na pódiu pouští do ztvárnění slavné písně „Dude Looks Like a Lady“ od skupiny Aerosmith. Jordan se nakloní a pošeptá mi do ucha: „O co vlastně šlo?“

Jenom se na něj usměju a pokrčím rameny. Nemá cenu se snažit překřičet aparaturu, navíc na mě přes svou podložku s papíry kritickým okem hledí Sarah. Řekla bych, že se jí dvakrát nelíbí, že se důvěrně bavím s někým ze soutěžících, zřejmě má strach, že by tím mohla utrpět nestrannost mého hodnocení.

A tak bezmocně sedím na židli, zatímco Christopher Allington právě v tuhle chvíli možná, pravděpodobně, nerušeně konverzuje se svou příští obětí. Amber vypadá, alespoň pokud to můžu posoudit z těch pár zběžných pohledů, které k ní nenápadně vysílám, abych nebudila dojem, že na ni neomaleně civím, jako by ji Christopherovy pozornosti probouzely k životu. Pohrává si s rudohnědými vlasy a vrtí se na židli, neustále se usmívá a vůbec se chová jako děvče, které ještě nikdy nezažilo, aby se jí věnoval pohledný mladý muž. Ustaraně se na to dívám, koušu si spodní ret a přemítám, jestli zítra ráno Amber náhodou nenajdeme na dně výtahové šachty.

Až na to, že si Christophera v roli vraha tak nějak nedokážu představit. Svůdce nevinných panen, to ano. Ale vrah?

Na druhé straně manžel Evity Perónové byl taky známý chlípník, a přitom jsem se někde dočetla, že doma v Argentině pozabíjel pěkných pár lidí. Proto taky Madonna v té písničce nechce, aby pro ni Argentina plakala.

Soutěž ve zpívání na playback je konečně u konce. Greg, vedoucí studentské rady, vystoupí na pódium a vyhlásí, že porota se teď bude nějakou chvíli radit. Všichni ostatní vstanou a vrhnou se k mísám s křupkami (šťastlivci). Rachel si posune židli, aby seděla čelem ke mně, Jordanovi a Sarah.

„Tak co,“ usměje se na mě. „Co tomu říkáte?“

Já říkám, že tady máme problém, mám chuť vyhrknout. Pořádnej problém. A se soutěží ten problém nemá nic společnýho.

Místo toho řeknu: „Mně se líbila Marnie.“

Jordan se ušklíbne: „Aby ne! Ovšem ti kluci, co dělali tu písničku od ‘N Sync, byli daleko lepší. Tu choreografii zvládli fakt na jedničku. Dal jsem jim samý desítky.“

Sarah podotkne: „Ta jejich parodie na chlapecké hudební skupiny byla vážně moc zábavná.“

„Ehm,“ nenechám se zviklat. „Mně se líbila Marnie.“

„A měla to teď, chudinka, tak těžké,“ souhlasí se mnou Rachel vážně. „To je to nejmenší, co pro ni můžeme udělat, nemyslíte?“

Chci mít celou tu záležitost co nejrychleji za sebou, abych si mohla najít nějakou výmluvu a jít si promluvit s Chrisem, a tak řeknu: „Jo, jasně. Takže dáme Marnie na první místo, ty kluky s ‘N Sync na druhý a ty tři holky, co napodobovaly Christinu, na třetí.“

Jordan se tváří mírně rozmrzele, že jsme jeho příspěvek k celkovému hodnocení naprosto ignorovaly, ale nehádá se.

Rachel odkráčí, aby sdělila náš verdikt Gregovi, a já se obrátím na židli a snažím se pokračovat ve špehování Chrise…

Otočím se ovšem právě včas, abych zahlédla, jak odchází, ruku nenucené ovinutou kolem Ambeřiných ramen.

Vyletím ze židle jako střela a nenamáhám se Jordanovi ani nikomu jinému říct ani slovo. Slyším, jak na mě Jordan volá, ale teď nemůžu ztrácet čas s vysvětlováním. Christopher a Amber jsou už v půli cesty přes televizní sál. Jestli nebudu jednat rychle, může tahle holka skončit jako krvavá skvrna na podlaze strojovny výtahu.

Jenže potom se stane něco, co vůbec nečekám. Amber a Christopher nezahnou k výtahům, ale zamíří k přednímu vchodu a vyjdou ven z budovy.

Spěchám za nimi, jako blesk se proplétám mezi hloučky studentů postávajících v hale. Kolej totiž začíná skutečně žít až večer. Mladí lidé, kteří tady zjevně bydlí, ale které jsem ještě v životě neviděla, se opírají o recepční pult a baví se se studentem, který má právě službu. Pracovník ochranky, není to Pete, ten má denní směny, diskutuje s partou mladíků, kteří prohlašují, že znají někoho v pátém patře, jenom že si zrovna teď nemůžou vzpomenout na jméno. Nemohl by se pán z ochranky projevit jako kámoš a pustit je dovnitř?

Proženu se kolem nich, rozrazím vchodové dveře a vypotácím se do teplého podzimního večera.

V parku na Washington Square se to v noci policisty jen hemží, je tu plno strážníků a turistů a drogových dealerů, jsou tu také šachisté, kteří sedí na lavičkách a tvoří šachový kroužek, hrávají ve světlě pouličních lamp až do půlnoci, kdy se park zavírá. Středoškoláci z Westchesteru popojíždějí ulicí sem a tam ve volvech svých rodičů, na plné pecky si pouštějí autorádio a občas je jim jejich vozidlo úředně zabaveno pro rušení veřejného pořádku. Je to divoká scenérie a jeden z důvodů, proč tolik studentů žádá pokoj s okny směřujícími na Washington Square… když není nic v televizi, v parku se vždycky děje něco zajímavého, na co se můžou dívat.

A přesně tohle právě teď dělají i Christopher a Amber. Opírají se o jeden z obřích venkovních květináčů před Fischer Hall, pokuřují a sledují, jak kousek dál přes ulici provádí newyorská policie nějaký zátah. Christopher má ruce založené na prsou a vyfukuje kouř jako Johnny Depp nebo tak někdo, Amber z cigarety potahuje jako ptáček a drží ji jako člověk, který má něco takového v ruce poprvé.

Nesmím ztratit ani minutu, to je mi jasné. Přisunu se k nim a snažím se působit nenápadně. Tedy alespoň si představuju, že takhle by se s podobnou situací vypořádal Cooper.

„Ahoj,“ oslovím přátelsky Christophera. „Můžu vás pumpnout o cigaro?“

„Jasně,“ přikývne Christopher. Vydoluje z kapsy u košile krabičku lehkých camelek a jednu cigaretu mi podá.

„Díky,“ vezmu si ji. Vložím ji mezi rty, pak se nakloním, aby mi Christopher mohl připálit svým zapalovačem značky Zippo, který okázale vytáhl.

Nikdy jsem nekouřila. Má to dva důvody. Když se člověk živí zpíváním, kouření mu pěkně ničí hlasivky. Druhý důvod je ten, že prostě nechápu, jak někomu může cigareta chutnat víc než tyčinka Butterfinger, takže když už si mám vypěstovat nějakou závislost, proč se na tu vynikající křupavou oplatku s čokoládou a arašídovou příchutí nevrhnout rovnou?

Nicméně teď tu stojím před kolejí, předstírám, že šlukuju, a zuřivě přemýšlím, co dál. Co by udělala Julie Lescautová? Nebo Jessica Fletcherová? Nebo tamta, jak si nemůžu vzpomenout, jak se jmenuje? No, ta z toho seriálu Drzá Jordan? Sakra, jako detektiv stojím za starou bačkoru. Jak tohle bude fungovat, až se s Cooperem dáme dohromady, však víte, až budu mít ten akademický titul a vůbec? Jak budeme moct být jako Nick a Nora Charlesovi, když Nora nedokáže zvládnout svůj díl detektivní práce? Dost děsivá myšlenka. Snažím se ji vyhnat z hlavy.

Na druhé straně ulice policie honí nějakého opilce, který se rozhodl, že bude docela psina, když se šachistům předvede nahý. Nemůžu pochopit, proč mají někteří muži tuhle nutkavou potřebu ukazovat své genitálie ostatním. Navíc se vždycky jedná o chlapíka, který má ten nejméně zajímavý přívěšek na světě.

Sdělím toto své pozorování Christopherovi a Amber. Jen tak, aby řeč nestála. Amber vypadá poplašeně, ale Christopher se zasměje.

„No jo,“ přitaká. „Měl by na to bejt zákon. Stáhnout gatě na půl žerdi by měli mít povoleno jenom koralové, co ho mají alespoň patnácticentimetrovýho.“

Pohlédnu na něj se zdviženým obočím. Gatě na půl žerdi. S Christopherem Allingtonem je docela zábava. Jestlipak měl Ted Bundy smysl pro humor? Když ho hrál Mark Harmon v Obezřetném cizinci, kterého tuhle dávali na Lifetime, tak docela ano…

Na druhé straně ulice zasypává opilec policisty, kteří mu nasadili želízka, nadávkami. Pár lidí ze šachového kroužku mu nadávky oplácí. Abyste věděli, šachisté nejsou ani zdaleka tak mírní a uvážliví lidé, jak nám je prezentují média.

„No nazdar,“ poznamená Amber, když k nám dolétne jeden z obzvláště barvitých výrazů. „U nás doma takhle s policií rozhodně nikdo nemluví.“

„A kde to je, u vás doma?“ zeptám se a nonšalatně odklepnu popel z cigarety na chodník. Tedy alespoň doufám, že to vypadá nonšalatně.

„V Boise, v Idahu,“ řekne Amber, jako kdyby existovalo ještě nějaké jiné Boise.

„Boise,“ zopakuji. „Tam jsem v životě nebyla.“ Což je lež jako věž. Vystupovala jsem v Boise v obecním centru před pěti tisícovkami ječících dětí v rámci turné Sladká horečka. „A co vy?“ obrátím se důvěrně na Christophera.

„Taky ne,“ opáčí. „V Boise jsem nebyl. Poslyšte, neznám já vás odněkud?“

„Mě?“ snažím se vypadat překvapeně. „Neřekla bych.“

„Ale jo,“ trvá na svém Chris. „Určitě vás znám. Poslyšte, nejste na právech?“

„Ne,“ odvětím a znovu odklepnu popel z cigarety. Je sice pravda, že cigarety způsobují rakovinu a tak vůbec, jenže taky jsou to naprosto skvělí pomocníci, když se člověk snaží vypadat přirozeně a nenápadně. Například když chce dopadnout případného vraha.

„Fakt?“ Christopher vyfoukne bílý dým nosem. To není fér! On s tím kouřem umí navíc takovéhle triky! „Protože bych přísahal, že už jsem vás někde viděl.“

„Tak to asi přímo tady. Já vás vídám každou chvíli. Vy jste syn našeho rektora, profesora Allingtona, a jmenujete se Christopher, že mám pravdu?“

Mysleli byste, že jsem ho právě vzala přes obličej pytlíkem plným gumových medvídků, tak překvapeně se zatváří. Na moment to vypadá, že tu svoji cigaretu spolkne.

Ale vzpamatuje se dost rychle.

„Ehm. No jo,“ přitaká. Má šedé oči a jeho pohled je, alespoň prozatím, stále ještě přátelský. „Jak to víte?“

„Někdo mi řekl, kdo jste,“ vysvětlím mu. „Vy tady bydlíte? S vašima?“

To se ho dotklo. Rychle zavrtí hlavou: „Ale kdepak. Teda vlastně mám svůj vlastní bejvák, ale ten je na koleji právnický fakulty, támhle…“

„Ty nejsi odsud?“ zeptá se Amber. Evidentně nemá zrovna nejkratší vedení. „Ty studuješ práva?“

„No jo,“ přikývne Christopher. Už zdaleka nevypadá tak spokojeně, jako vypadal, než jsem se k nim přitočila a upustila jsem tu svoji malou časovanou bombu. Chudák chlapec. Neví, že mám v rukávě schovanou ještě další munici.

„Netušila jsem, že jsi syn našeho rektora,“ prohlásí Amber, a ačkoli má hlásek jako konipásek, teď se jí z něj ozývá i jistá výčitka.

„No, víš, to není zrovna něco, čím by se člověk chtěl chlubit,“ zamumlá Christopher.

„A taky mám pocit, že jsi říkal, že se jmenuješ Dave.“

„To že jsem říkal?“ Christopher odhodí nedopalek na chodník a šlápne na něj. „Tos mě určitě špatně slyšela. Byl tam docela rámus. Jsem si jistej, že jsem říkal, že se jmenuju Chris.“

Na druhé straně ulice nacpou policisté kalhotprostého opilce do služebního vozu. Teď všichni postávají kolem, vyplňují formuláře na tvrdých podložkách a popíjejí kávu, kterou jim někdo donesl z večerky za rohem. Opilec buší do okénka, že by si dal taky kafe.

Nikdo si ho nevšímá.

No dobře, takže tohle nefunguje. Zdá se, že ze mě bude ten nejhorší detektiv na světě. Rozhodně si budu muset zapsat alespoň pár seminářů z trestního práva. Však víte kdy, až skončí ta moje šestiměsíční zkušební lhůta a já se budu moct zadarmo přihlásit na přednášky.

„To je fakt smutný, co?“ zeptám se hlasem, který dokonce i mně připadá nápadně švitořivý, něco jako hlas té veverky Menší než nejmenší, jak jsem ji před pár dny potkala v obchodě s oblečením. „Myslím všechny ty ztroskotance, který v tomhle městě jsou. Třeba ten opilec naproti přes ulici, co si jenom stáhnul kalhoty, a oni ho teď odvážej na stanici. Anebo ty bláznivý holky z naší koleje. Ty, co se zabily, při čem že to? Jo, jasně. Při surfování na střeše výtahu. Dokážete vůbec pochopit, jak někdo může bejt tak pitomej?“

Nenápadně pohlédnu na Chrise, abych viděla, co s ním ta přímá zmínka o jeho obětech udělá. Bohužel to nevypadá, že by ho moje narážka sebeméně znepokojila…

…leda kdyby se za důkaz znepokojení dala považovat skutečnost, že vytáhl další cigaretu a že si zapálil.

Což by asi možné bylo. Svým způsobem. Ovšem ne tím způsobem, jaký jsem očekávala.

„Ach,“ vydechne Amber a statečně se pokusí přijít se svou troškou do mlýna. „Já vím! Bylo to děsně smutný. Tu druhou jsem tak trochu znala. Jednou jsem spolu s ní uvízla ve výtahu. Trvalo to jenom asi minutu, ale ona se mohla zbláznit strachy, protože měla hrůzu z vejšek. Když jsem potom slyšela, jak umřela, říkala jsem si ‚Jak je to možný?‘. Protože proč by někdo, kdo se bojí vejšek, prováděl něco tak nebezpečnýho?“

„Ty myslíš Robertu Paceovou?“ ujistím se a sklouznu pohledem ke Chrisovi, abych mohla pozorovat, jak na to jméno zareaguje.

Jenže on zrovna nedává pozor, protože se dívá na hodinky, a jsou to rolexky. Pravé rolexky, ne takové ty, co si je můžete koupit někde na trhu za čtyřicet babek.

„Jo, tak se jmenovala. Panebože, to bylo tak smutný. Přitom byla moc prima.“

„Já vím,“ přikývnu vážně, „ještě divnější než to, že se sice bála vejšek, ale stejně si šla zasurfovat na střechu výtahu, je, že se jenom den předtím, než umřela, seznámila s nějakým klukem…“

Tu větu už ale nestačím dokončit. Protože právě v té chvíli ucítím na nadloktí ocelový stisk a pak mnou někdo zezadu prudce škubne.

16

V deset ráno v klídku vstanem,

potom na pláž spolu zajdem,

v poledne do krámů vyrazíme,

odpoledne v kině prosedíme.

Večery patřej zábavě,

v klubu je hlava na hlavě,

na obloze hvězd se ptám

tichounce je zpovídám:

Proč nemůže bejt léto každej den?

Proč nemůže bejt léto každej den?

Proč nemůže bejt léto každej den?

Proč nemůže bejt každej den s tebou?

„Léto“

Zpěv: Heather Wellsová

Text/Hudba: Dietz/Ryder

Z alba Léto

Cartwright Records

Zapotácím se a zašátrám do prázdna volnou rukou, abych znovu získala ztracenou rovnováhu. Pod prsty ucítím nezaměnitelné zvlnění břišních svalů tvrdých jako kámen, a bezpochyby vypracovaných v posilovně.

Je na Jordanovi Cartwrightovi vůbec něco, co by nebylo tvrdé?

Hlavu nevyjímaje?

Odvleče mě na vzdálenost několika kroků od Chrise a Amber.

„Co si myslíš, že děláš?“ houkne na mě, vyrve mi cigaretu z prstů a zadupe nedopalek do země. „Ty ses teď dala na kouření? Jenom pár měsíců žiješ s tím zvrhlíkem Cooperem a začneš kouřit? Máš vůbec ponětí, co ti to svinstvo udělá s hlasivkama?“

„Jordane,“ nemůžu uvěřit, že se mi to celé jenom nezdá. A navíc přímo před očima mého hlavního podezřelého!

Snažím se nemluvit moc nahlas, aby mě Chris neslyšel.

„Já jsem nešlukovala,“ šeptám. „A já s Cooperem nežiju, jasný? Teda bydlím u něj, jenže nejsme ve stejným patře.“ Potom šeptat přestanu, protože mě náhle popadne vztek. Kdo si vůbec sakra myslí, že je? „A co je tobě do toho? Asi bych ti měla připomenout, že jsi zasnoubenej. A ne se mnou!“

„Sice možná jsem zasnoubenej s jinou, Heather,“ připustí Jordan, „ale to neznamená, že mi na tobě už nezáleží. Záleží, a jak. Víš, táta říkal, že to s tebou půjde z kopce, ale že to bude takhle zlý, to jsem si ani ve snu nepředstavoval. Takovejhle týpek, Heather? To myslíš vážně? Jenom se na něj podívej, vždyť má skoro stejně mizernej vkus v oblíkání jako“, vrhne opovržlivý pohled na Chrisovy kapsáče a otřese se, „jako Cooper!“

„Tak to vůbec není, Jordane,“ podívám se opatrně přes rameno. Chris a Amber pořád stojí na místě, což je, naštěstí, dost daleko, aby naše zvýšené hlasy neslyšeli. Vypadá to, že Chrise rozhovor se mnou nijak zvlášť nerozrušil, všimnu si ale, že mu pohled tu a tam zaletí naším směrem. Má strach? Bojí se, že to na něj už celé prasklo?

Nebo se jenom snaží zjistit, kde Jordan sehnal tu svoji nabíranou košili s rozhalenkou?

„Nedívej se tam,“ řeknu tiše Jordanovi. „Ale viděl jsi toho kluka, co jsem se s ním bavila? Myslím, že je to možná vrah.“

Jordan otočí hlavu a podívá se na Chrise. „Kdo? Támhleten?“

„Říkala jsem ti, aby ses tam nekoukal!“

Jordan odtrhne zrak od Chrise a místo toho se mi zadívá do očí. Potom rozpřáhne ruce a prudce si mě přitáhne do náručí.

„Holčičko moje nešťastná,“ vzdychne. „Co ti to ten Cooper jenom udělal.“

Zuřivě se snažím z jeho dusivého objetí vymanit, alespoň natolik, abych mohla mluvit, aniž bych měla plnou pusu chlupů, co mu rostou na hrudi.

„Tohle s Cooperem nemá co dělat,“ bráním se a přitom jasně vidím, jak se studenka u recepčního pultu, která nás pozoruje oknem, pokouší zakrýt škodolibý úsměv. „V tomhle baráku umírají holky a já si myslím…“

„Tak sem jste vy dva zmizeli!“

Oba se prudce otočíme a s vykulenýma očima hledíme na Rachel, která proklouzla ven bez toho, aby si jí kdokoli z nás všiml.

„Přišli jste o udílení cen,“ pokárá nás Rachel v žertu. „Marnie to, že vyhrála, tak dojalo, že se z toho rozplakala.“

„No ne,“ pravím bez sebemenší špetky nadšení. „To je úžasný.“

„Vydala jsem se vás hledat,“ pokračuje Rachel, „protože jsem si říkala, že byste ke mně mohli zaskočit na skleničku…“

Vyměníme si s Jordanem překvapené pohledy. V tom jeho zahlédnu záblesk beznaděje. Nevím, co on vidí v tom mém. Nejspíš zmatek. Rachel mě k sobě do bytu pozvala zatím jenom jednou, na skleničku vína po registraci prvních prváků na začátku semestru, a já se tam cítila celá nesvá, a to nejen proto, že je to přece jenom šéfová, a já jsem byla tou dobou připravená udělat cokoli, jenom abych úspěšně prošla svou šestiměsíční zkušební lhůtou, ale taky proto, že…

No, víte, Rachelin byteček je vážně jako klícka. Tedy ne že bych já byla nějak extrémně nepořádná, ale…

Dobře, nebudu zapírat, tak trochu nepořádná jsem. Bez mučení se vám přiznám, že mám ve skříních spoustu věcí jen tak nacpaných, další věci se válí pod postelí a vůbec, vlastně skoro všude.

Ovšem u Rachel bylo všechno pečlivě uklizeno. Na záchodě neležela poházená na podlaze zatoulaná čísla Kosmopolitanu jako u mě doma, po klikách nevisely podprsenky, noční stolek nepřetékal obaly od čokoládových bonbonů. Vypadalo to, jako by Rachel čekala nějakou návštěvu.

Buď tak, nebo ten byt udržuje v takovémhle pořádku neustále…

Ale ne. To prostě nemůže být pravda. Něco takového by skoro odporovalo lidské přirozenosti.

Navíc jsem si všimla, že těch pár cédéček, která Rachel v bytě měla, a měla je pečlivě uspořádaná podle abecedy, obsahovalo hudbu umělců, jako je Phil Collins a Faith Hillová.

PHIL COLLINS a FAITH HILLOVÁ, no vážně!

Tedy ne že by na těch dvou bylo něco špatného. Jsou to v zásadě velmi nadaní muzikanti. Písnička „Circle of Life“ se mi dokonce šíleně líbila, alespoň zezačátku, když jsem ji ještě neslyšela ani padesátkrát…

„Víš, Rachel,“ začnu opatrně, „já jsem už dost utahaná.“

„Já taky,“ přidá se rychle Jordan zvonivým hlasem. „Dneska jsem měl fakt pernej den.“

„Aha,“ Rachel se v hlase zřetelně ozývá zklamání. „No, tak snad někdy jindy.“

„Jasně,“ slíbím a na Jordana se přitom ani nepodívám, koneckonců tohle celé je jeho chyba. Kdyby nebylo jeho, Rachel by mě k sobě na drink nikdy nepozvala. Sice předstírá, že ho nepoznala, jenže já jsem slyšela, jak ji jeden z interních asistentů uvádí do obrazu. Zítra mě s největší pravděpodobností zahrne otázkami, jestli je Jordan zadaný nebo ne.

Protože Jordan vydělává DALEKO víc než nějakých ubohých sto táců ročně.

„Takže nashle zejtra ráno,“ uzavřu rozhovor.

„Prima. Dobrou noc!“ usměje se Rachel. Pak se obrátí na Jordana: „Moc ráda jsem vás poznala, Jordane!“

„Nápodobně,“ Jordan se zatváří, téměř jako kdyby to myslel vážně.

Hned nato Jordana popadnu za ruku a vleču ho zpátky k Waverly Place, než začne být celý rozhovor ještě trapnější a než se mu podaří mě před lidmi, se kterými pracuju, znemožnit ještě víc.

„Panebože,“ vzdychnu, když se vzdalujeme od Fischer Hall. „Co myslíš, že bych teď měla dělat? Myslím s Amber? Co když se z ní stane jeho další oběť? Nikdy bych si to neodpustila… i když na druhou stranu jsem před ní totálně proflákla ten jeho trik s falešným jménem. Taky se ti zdá, že jsem ho proflákla? Myslíš, že si na něj teď ta holka bude dávat trochu pozor? Panebože. Myslíš, že bych s tím měla jít na policii? Ačkoli vlastně nemám žádnej důkaz, že je to on. I když… i když Cooper možná pořád ještě má ten prezervativ! Ten bych třeba mohla použít jako donucovací prostředek, víš, jako: ‚Přiznej se, nebo tohle předám poldům,‘ nebo tak něco.“

Jordan po mém boku vyděšeně vyjekne.

„Prezervativ? Heather, o čem to…“

„Vždyť jsem ti to říkala,“ netrpělivě dupnu nohou. „Snažím se dopadnout vraha. Teda alespoň si myslím, že ten kluk je vrah. Nejsem si tím jistá. Tvůj brácha si myslí, že mám jenom až moc bujnou fantazii. Ale tobě to určitě taky připadá divný, viď, Jordane? Dvě holky se zabijou v tak krátký době, přitom o žádný z nich se neví, že by se kdy předtím bavila surfováním na střeše výtahu, a obě tou dobou začnou poprvé chodit s nějakým klukem. Copak tobě to nepřipadá podezřelý?“

Zahneme za roh na Waverly Place a okamžitě se k nám přitočí jeden z rastafariánů, který zřejmě doufá, že jsem konečně změnila názor a jeho lákavou nabídku „Máš zájem vo tutový hulení?“ tentokrát přijmu.

Místo aby Jordan toho týpka ignoroval a odpověděl na mou otázku, nepřátelsky na něj zavrčí: „Vypadni!“ Přitom ten dealer nevypadá nijak hrozivě. Jsem o pořádný kus vyšší a asi o deset kilo těžší než on. Není divu, že ten chudák vypadá, že ho Jordanův výbuch vzteku pořádně překvapil.

A v tu chvíli si uvědomím, koho to mám vlastně před sebou. Není to můj kamarád. Není to dokonce ani můj známý. Je to můj bývalý přítel.

„No nic, vykašli se na to,“ pokrčím rameny, pustím mu ruku a vyrazím k domovu.

Má to ovšem jeden malý háček, protože Jordan jde pořád za mnou.

„Co jsem ti zase udělal?“ chce vědět. „Heather, tak mi to řekni. Je mi to fakt líto. Já prostě jenom nevím, jak čekáš, že budu reagovat. Zabitý holky a prezervativy a drogoví dealeři. A ty teď navíc kouříš. Co je tohle za život, Heather? Co je to za život?“

Začnu stoupat po schodišti Cooperova domu, ve světlě pouliční lampy přitom hledám v tašce klíče.

„Podívej se,“ hraju o čas. Snažím se odemknout všechny ty zámky co nejrychleji, nemůžu si nevšimnout, že Jordan vyšel po schodech za mnou, protože se svou bohatě nabíranou košilí blokuje veškeré světlo z pouliční lampy. „Je to můj život, jasný? Promiň, jestli ti připadá, že je poněkud neuspořádanej. Jenže víš, Jordane, na tom, že je takovej, jakej je, ses tak trochu podepsal i ty…“

„Já vím,“ vykřikne Jordan. „Ovšem tys se mnou odmítla jít do partnerský poradny, vzpomínáš? Já jsem tě prosil…“

Jeho ruce mi těžce spočívají na ramenou, tentokrát mnou ale nechce zatřást, zato se mě snaží otočit tváří k sobě. Mžikám na něj, ale do obličeje mu nevidím, protože pouliční lampa stojící za ním mu kolem hlavy utvořila jakousi svatozář a všechno, co se nachází v jejím středu, zahalují temné stíny.

„Heather,“ pokračuje Jordan, „každý vztah má svoje problémy. Jenže když je oba partneři neřeší společně, tak je konec.“

„Nojo,“ ušklíbnu se ironicky. „Jako jsme je řešili my dva.“

„Jistě,“ praví vážně Jordan, skloní hlavu a zahledí se na mě. Jeho oči nevidím, ale stejně cítím, jak se do mě jeho pohled vpaluje. A vůbec, co se na mě má co takhle dívat? Jako kdyby… jako kdyby…

„Ale ne,“ rychle ucouvnu, a zarazím se o dveře. Jejich knoflík se mi bolestivě zaryje do zad. „Jordane… Proč jsi vlastně tady? Chci říct, proč jsi tady doopravdy?“

„Rodiče se rozhodli, že pro mě uspořádají večírek na oslavu toho zasnoubení,“ přizná Jordan a jeho hlas náhle zní chraptivě. „Teda pro mě a pro Taniu. U nás doma. V tom střešním bytě. Zrovna teď to probíhá.“

Když se Jordan zasnoubil se mnou, pan a paní Cartwrightovi tedy rozhodně žádný večírek nepořádali. Zato se mě paní Cartwrightová zeptala, jestli nejsem těhotná.

Zřejmě nemohla přijít na žádný jiný důvod, proč by se její syn vůbec namáhal zasnubovat se s dívkou, jejíž kariéra byla tou dobou už na ústupu a špeky kolem pasu naopak na vzestupu.

„No, a neměl bys náhodou bejt tam?“ nadhodím.

„To bych měl,“ přisvědčí Jordan. A v tu chvíli mi dojde, že jeho hlas nezní jenom chraptivě. Že zní i dost nešťastně. „Já vím, že bych měl. Jenže… jenže já jsem celej den nemohl myslet na nic jinýho než na tebe.“

Ztěžka polknu a snažím se uvažovat racionálně. Jsem přece detektiv v sukních. Detektivové v sukních tohle dělávají. Jako že uvažují racionálně.

Jenže Jordanova blízkost, a to ani nemluvím o tom jeho skleslém výrazu… a o té syrové žádosti… v jeho hlase, má v sobě něco, co mi ten úkol značně ztěžuje.

A cítit váhu jeho rukou na svých ramenou je velmi příjemné. A najednou už mi tolik nevadí ani ta vůně Drakkar Noir.

V té tmě samozřejmě nevidím ani ten jeho zlatý řetěz na krku, ani ten náramek se jménem, který má na zápěstí.

Já vím, je to hrůza! Náramek s vlastním jménem!

„Já jenom,“ vyhrknu nesouvisle a snažím se udržet na uzdě vlnu hysterie, která se mě chystá každou chvíli zaplavit. „Víš, možná ti jenom pocuchal nervy všechen ten rozruch, to veřejný oznámení zasnoubení, novináři. Asi bys měl prostě jít domů, vzít si Advil a…“

„Já nechci žádnej Advil,“ zamumlá Jordan a přitáhne si mě blíž k sobě. „Nechci nic, jenom tebe.“

„Ne,“ vyhrknu. Dotek nabírané košile na tváři ve mně vyvolá paniku. „Ne, to teda nechceš. Copak se nepamatuješ? Pořád mi říkáš, jak jsem se změnila. Víš, já jsem se opravdu změnila, Jordane. Oba jsme se změnili. Musíme se z toho vyhrabat a začít žít svůj vlastní život, každej po svým. Ty jdeš svojí vlastní cestou s Taniou, stejně jako jdu já svou vlastní cestou s… s…“ No jo, s kým vlastně? Já nikoho nemám! To není fér, že on někoho má a já ne.

„S Lucy,“ dokončím, podle mého názoru dost statečně, načatou větu.

„A tohle ty vážně chceš?“ zeptá se mě Jordan, jeho horké rty jsou náhle znepokojivě blízko u mých. „Abych si šel svou vlastní cestou s Taniou?“

Nevěřím vlastním uším.

„Na to se mě ptáš teď“

Než se vzpamatuju, Jordan se prudce skloní a přitiskne své rty na moje.

Obyčejně si dokážu v podobných situacích udržet jasnou hlavu. Víte, jak to myslím, když mě někdo začne líbat, ne že by se mi to stávalo nějak zvlášť často, obvykle si zachovám dostatek duchapřítomnosti na to, abych mu, když se mi nelíbí, řekla, ať přestane, a když se mi líbí, abych mu polibky vracela.

Jenže v tomhle konkrétním případě jsem tak překvapená, že celá jakoby ztuhnu. Tím chci říct, že si sice pořád ještě uvědomuju, že se mi do zad zarývá knoflík dveří, i to, že všechna světla v domě jsou zhasnutá, což znamená, že Cooper ještě není doma, díkybohu!

Ovšem kromě toho, a kromě mírných rozpaků nad tím, jak Jordana dealeři z ulice halasně povzbuzují: „No tak, kámo, jen do toho!“, necítím… vůbec nic.

Tedy nic, co by nebylo příjemné.

To, že jsem se už pořádně dlouho s nikým nevyspala, vím stejně dobře jako ti dealeři.

A Jordan na tom zřejmě bude dost podobně (je možné, že ho Tania sexem nijak zvlášť nezatěžuje… a není divu, když má sama nanejvýš nějakých padesát kilo, ha ha), protože stačí, abych mu polehounku vklouzla rukama kolem krku, síla zvyku, čestné slovo, a on mě okamžitě zprudka přitlačí na dveře a předek jeho kalhot je tak přitisknuty na mém těle, že cítím jednotlivé cvočky na poklopci.

… o tom naběhlém, ehm, svalu pod těmi cvočky radši ani nemluvím.

Potom cítím v ústech jeho jazyk a jeho prsty ve vlasech.

A jediné, co se mi přitom honí hlavou, je ALE NE.

Protože on je přece zasnoubený. A ne se mnou. A já, no, já přece nepatřím k tomuhle typu dívek. Vážně ne.

Jenže tichounký hlásek někde vzadu v hlavě mi neustále našeptává, Možná to takhle má bejt a Hmmm, takhle si to pamatuju a Nezdá se, že by mu ty tvoje nabraný kila nějak vadily, a proto je neuvěřitelně těžké udělat tu jedinou správnou věc, to jest odstrčit ho od sebe.

No, když už to chcete vědět… díky tomu tichounkému hlasu je naprosto nemožné ho od sebe odstrčit.

Myslím, že se všichni ti choreografové pořádně mýlili. Však víte, jak říkali, že můj problém tkví v tom, že nedokážu odpojit mozek a nechat tělo, aby si dělalo, co se mu zachce. Protože moje tělo teď spokojeně přede, aniž by si do toho od mozku nechalo jakkoli mluvit…

Na základě povzbudivých výkřiků z úst drogových dealerů mi začíná připadat, že by se slušelo přesunout se dovnitř, a tak se otočím a konečně se mi podaří odemknout. Víceméně vpadneme do tmavé předsíně…

… kde se oběma rukama zapřu o Jordanův hrudník a využiju posledního okamžiku, kdy se mi na chvilku vrátí zdravý rozum, k tomu, abych řekla: „Poslyš, Jordane, vážně si myslím, že bychom tohle dělat neměli…“

Ale už je pozdě. Už mi vytáhl košili z džin. Než se vzpamatuju, drží Jordan v dlaních moje prsa v krajkové podprsence a líbá mě. Vášnivě. Skoro se zdá, jako by to myslel vážně.

A jistě, ano, skutečně mám v úmyslu, i když to dlouho netrvá, mu připomenout, že zrovna dneska ráno byly plné noviny toho, že se zasnoubil, a to s jinou.

Jenže víte, to už se tak někdy stává, že vám mozek vypne a vládu nad vámi přebere tělo.

A teď se zdá, že moje tělo má někde uvnitř zabudovaného autopilota, který si pamatuje všechny ty příjemné chvilky, které kdysi zažívalo s tím druhým tělem, jež se na něj momentálně tiskne.

A velmi důrazně se dožaduje pokračování.

A potom následuje chvíle, kdy se mi všechny myšlenky vykouří z hlavy. Ačkoliv…

Víte, ke konci se jedna přece jenom dostavila. A zrovna taková, o jakou jsem ani v nejmenším nestála.

Ta myšlenka se dala vyjádřit slovy: Ten nesprávnej bratr.

To je všechno. Byla to jenom připomínka, že se právě válím po podlaze s tím nesprávným bratrem.

A že na to nejsem ani trochu pyšná.

Nejhorší na tom ovšem je, že jsem se přitom ani necítila nijak zvlášť skvěle. To nejlepší, co o tom asi tak můžu říct, je, že to netrvalo dlouho, a díkybohu alespoň za to, protože koberec v hale, který mám pod sebou, nepatří zrovna k nejpohodlnějším kobercům v tomhle domě. Jo, a taky se dá říct, že to byl bezpečný sex, Jordan jako správný člen skupiny Easy Street přišel náležitě vybaven.

Ovšem jinak se to nijak zvlášť nelišilo od sexu, který jsme kdysi provozovali každé pondělí, středu a sobotu…

… jenom s tím zásadním rozdílem, že tentokrát jsem ta „jiná žena“ byla já.

Zajímalo by mě, jestli Tania v tomhle ohledu někdy zažívala takový pocit viny jako já. Docela o tom pochybuju. Nepřipadá mi, že by Tania patřila k lidem, kteří někdy z něčeho mají pocit viny. Jednou jsem ji zahlédla, jak odhazuje v Central Parku na zem papírek od ovocného bonbonu. V té nevyvolá pocit viny ani to, že znečišťuje veřejné prostranství.

Další významný rozdíl, který lze vysledovat na našem porozchodovém sexu, když ho srovnám s tím předrozchodovým, spočívá v tom, že Jordan vstane a začíná se oblékat téměř okamžitě poté, co jsme skončili. Dokud jsme spolu ještě chodili, prostě se vždycky odvalil na bok a usnul.

Když se na zemi posadím a překvapeně na něj zírám, pronese: „Je mi to líto, ale už musím letět,“ tónem člověka, který si právě vzpomněl, že má vrcholně důležité jednání se svým zubařem.

A teď přichází ta skutečně trapná část vyprávění: Na mě z toho padne jakýsi smutek. Jako kdyby nějaká část mě samotné byla přesvědčená, že se Jordan jenom kousek odsune a řekne mi, že HNED TEĎ zavolá Tanie a rozejde se s ní, protože chce být už navždycky jenom se mnou.

Tedy ne že bych se k němu vrátila, kdyby něco takového udělal. Asi ne. No dobře, tak určitě ne.

Jenže když on se člověk cítí tak… jak bych to řekla, tak osamělý, když nikoho nemá. Chci říct, že bych nerada dopadla jako Rachel. Rozhodně netvrdím, že kdybych měla nějakého přítele, dokonce ani kdyby to byl Cooper, muž mých snů, vyřešilo by to všechny moje problémy.

A taky nehodlám začít pojídat salát bez pořádné zálivky, pokud je něco takového k získání přítele nezbytné, tak zoufalá zase nejsem.

Jenže… prostě by bylo hezké, kdyby o mě někdo stál.

Nic z toho ovšem Jordanovi neřeknu. Víte, jak to myslím, mám přece alespoň nějakou hrdost. A tak když mi oznámí, že odchází, řeknu prostě: „Oukej.“

„Víš, já bych tu rád zůstal,“ přetahuje si Jordan košili přes hlavu, „jenže zejtra mám hrozně brzo ráno setkání s tiskem. Kvůli tomu novýmu albu, však to znáš.“

„Oukej,“ zopakuju znovu.

„Ale zejtra ti zavolám,“ slíbí Jordan, když si zapíná knoflíčky na poklopci. „Třeba bychom mohli zajít na večeři nebo tak něco.“

„Oukej,“ řeknu potřetí.

„Takže já ti zavolám,“ křikne ještě Jordan z chodby.

„Jasně,“ přikývnu. Mám pocit, že i jemu musí být jasné, že lže.

Když odejde a já za ním zamknu, vyploužím se po schodech do svého bytu, kde mě vítá neobyčejně nadšená Lucy toužící po večerní procházce. Když hledám vodítko, podívám se náhodou kuchyňským oknem ven a vidím horní patra Fischer Hall.

Uvažuju, jestli se Christopherovi Allingtonovi podařilo přesvědčivou konverzací dostat Amber pod sukně stejně snadno, jako se to Jordanovi Cartwrightovi podařilo se mnou.

Potom si vzpomenu, že zmiňovaná sukně, tedy vlastně kalhoty, leží pořád o patro níž, a tak spěchám dolů, abych je uklidila, než se vrátí domů Cooper a najde ten důkaz mé nebetyčné hlouposti na koberci v předsíni.

17

Řekls mi,/ že se mnou končíš,

já nemohla uvěřit.

Řekls mi,/ že vnucuju se,

když chci s tebou ještě být.

A pak jsem tě zahlídla,/ jak s jinou někam jdeš.

Od teďka mě nezajímáš,/ dělej si co chceš.

Dělej si, co chceš,/ dělej si, co chceš,

mě už ničím nedojmeš,/ tak dělej si,

co chceš!

„Dělej si, co chceš“

Zpěv: Heather Wellsová

Text/Hudba: Valdez/Caputo

Z alba Léto

Cartwright Records

V jedné věci mám pravdu.

Rachel skutečně nevýslovně zajímá jak Jordan, tak povaha mých vztahů s ním.

Hned jak vkročím následujícího rána do kanceláře, s mokrými vlasy, velkým hrnkem kávy z menzy v ruce a obrovským šarlatovým písmenem na blůze (no dobře, to byl jenom takový vtip), Rachel začne švitořit: „Připadalo mi, že jste si včera večer ty a ten tvůj bývalý přítel opravdu dobře rozuměli.“

Ani netuší, jak dokonale tímhle prohlášením uhodila hřebíček na hlavičku.

„Jo,“ nenamáhám se s obsáhlejší odpovědí. Sednu si a začnu v kolejním seznamu hledat číslo k Amber na pokoj.

Rachel moje neochota to probírat ani v nejmenším nedojde.

„Viděla jsem vás dva venku,“ pokračuje. „Jak se bavíte se synem profesora Allingtona.“

„No jo, s Chrisem,“ přikývnu. Zvednu sluchátko a vytočím Ambeřino číslo.

„Připadá mi sympatický,“ nadhodí Rachel. „Myslím toho rektorova syna.“

„Asi jo,“ pokrčím rameny. Na vraha rozhodně. Telefon u Amber zvoní. A zvoní.

„A je i hezký,“ dodá Rachel. „A slyšela jsem, že je i dost bohatý. Prý nějaký svěřenecký fond, který založili jeho prarodiče.“

Ta poslední informace je pro mě novinka. Panenanebi, možná je Christopher Allington něco jako Bruce Wayne alias Batman! No vážně! Akorát že on páchá zlo. Třeba si nechal pod Fischer Hall vykopat obrovskou jeskyni a tam vždycky zatáhne nevinnou pannu, užije si s ní, pak jí dá nějaké drogy, vyveze ji zpátky nahoru a shodí ji do výtahové šachty…

Má to ovšem drobný háček, já jsem v útrobách Fischer Hall strávila spoustu času, když jsem tam doprovázela deratizátora, a ve sklepích až na myši a spoustu starých matrací nic není.

Kdosi v Ambeřině pokoji konečně zvedne telefon. Dívčí hlas rozespale řekne: „Haló?“

„Dobré ráno,“ odpovím. „To je Amber?“

„Uh-huh,“ potvrdí mi mou domněnku ospalý hlas. „Tady Amber. Kdo volá?“

„Ale nikdo,“ odvětím. Jenom jsem se chtěla přesvědčit, že jsi ještě naživu, děvče. „Klidně se zase vraťte do postele.“

„Dobře,“ souhlasí Amber nejistě a zavěsí.

Tak prima, Amber je tedy pořád ještě naživu. Alespoň prozatím.

„Tak povídej, chcete se s Jordanem dát zase dohromady?“ vyzvídá Rachel. Nezdá se, že by jí to, že volám studentům a bez jakéhokoli zjevného důvodu je budím, přišlo nějak zvláštní. Což vlastně dost napovídá o tom, jak divné je naše pracoviště i naše práce. „Moc vám to spolu slušelo.“

Naštěstí mě od povinnosti odpovědět osvobodí můj telefon, který se právě v tu chvíli dá do vyzvánění. Zvednu sluchátko a v duchu přemítám, jestli Amber náhodou nezjistila, kdo ji to vzbudil, a nechce teď vědět, jak si to, sakra, představuju volat jí ve všední den už v devět ráno.

Na druhém konci drátu však není Amber. Je to Patty, která bez průtahů vyhrkne: „Oukej, pověz mi všechno.“

„Jako o čem?“

V podstatě se necítím zrovna nejlíp. Když jsem se ráno vzbudila, netoužila jsem po ničem jiném než přetáhnout si deku přes hlavu a zůstat v posteli až do skonání světa.

Jordan. Já spala s Jordanem. Proč, proboha, proč?

„Jak to myslíš, o čem?“ Patty se do hlasu vloudí pohoršený tón. „Copak jsi dneska neviděla noviny?“

Cítím, jak mi v žilách tuhne krev, a je to za posledních čtyřiadvacet hodin už podruhé.

„Který noviny?“

„The Post,“ informuje mě Patty. „Hned na titulní stránce tam vyšla fotka, jak se vy dva líbáte. Teda vlastně není úplně jasně vidět, jestli ta ženská jsi ty, ale každopádně to není Tania Traceová. A rozhodně to je na schodech před vchodem do Cooperova domu…“

Vyletí ze mě výraz, který Rachel přiměje, aby vycupitala ze své kanceláře a zeptala se mě, jestli je všechno v pořádku.

„Všechno je v pohodě,“ ujistím ji s rukou zakrývající mluvítko. „Nic se neděje, vážně ne.“

Patty mi zatím do ucha vříská podrobnosti.

„Titulek zní Na falešnou notu. Zřejmě to má co dělat s tím, že Jordan podvádí svoji snoubenku. Ale neboj, o tobě tam mluví jenom jako o ‚záhadné neznámé‘. Panebože, člověk by si řekl, že jim to dojde. Je to naštěstí naprosto amatérskej snímek, hlavu máš ve stínu. Ale stejně, až to uvidí Tania…“

„Víš, já o tom zrovna teďka nechci mluvit,“ přeruším ji, cítím, že se mi udělá zle od žaludku.

„Nechceš?“ zeptá se překvapeně Patty. „Nebo nemůžeš?“

„Ehm. To druhý.“

„Je mi to jasný. Co takhle oběd?“

„Oukej.“

„Ty jsi takový trdlo.“ Patty se ovšem dušeně pochechtává, když to říká. „Stavím se kolem poledního. Už jsem nějakej čas neviděla Magdu. Nemůžu se dočkat, až uslyším, co na to řekne ona.“

To já taky.

Zavěsím. Do kanceláře vejde Sarah a překypuje dychtivými otázkami, na co asi? Jistěže na Jordana. Nejradši bych se stočila do klubíčka a pořádně si pobrečela. Proč? PROČ? PROČ jsem jenom byla tak SLABÁ?

Jenomže člověk se v práci nemůže jen tak rozbrečet, aby k němu nepřišlo sedmdesát lidí a neptalo se: „Copak se děje? Nebreč. To bude dobrý,“ a tak radši popadnu štos žádostí o refundaci nevrácených drobných z automatu na kávu a začnu ty žádosti vyřizovat. Hrbím se nad kalkulačkou a snažím se vypadat strašně zaměstnaně a zodpovědně.

Ne že by toho Rachel sama neměla na práci až až. Začátkem týdne zjistila, že ji nominovali na cenu Macešky. To jsou takové ty medaile ve tvaru kytičky, které dostávají zaměstnanci a lidi ze správy kolejí, když vykonají něco, co přesahuje rámec jejich povinností. Například Pete dostal Macešku za to, že jednou vyrazil dveře do pokoje jedné studentky, která se za nimi zabarikádovala a zapnula si plynovou troubu. Tehdy jí bezesporu zachránil život.

I Magda má jednu, protože, ačkoli je s tím svým povídáním o filmových hvězdičkách pořádně ujetá, děcka ji, alespoň v naprosté většině, prostě zbožňují. Díky ní se cítí jako doma, zvlášť v prosinci, kdy Magda navzdory všem univerzitním předpisům ozdobí svou pokladnu vycpaným Santa Clausem, miniaturními jesličkami, sedmiramenným svícnem a svíčkami k africkému svátku Kwanzaa.

Osobně si myslím, že je hezké, že Rachel nominovali. Od té doby, co tady ve Fischer Hall nastoupila, toho musela zvládnout docela dost, včetně tragické smrti dvou studentek v rozmezí dvou týdnů. Musela dát dvěma manželským párům zprávu, že jejich dítě zahynulo, musela dvakrát balit věci zesnulých (no dobře, tak tohle jsem v obou případech dělala já) a zorganizovat dva vzpomínkové obřady. Když už nic jiného, tak si ta ženská zaslouží alespoň medaili ve tvaru kytky.

Ale zpátky k věci, protože je Rachel nominovaná na cenu Macešky, automaticky je pozvaná i na Maceškový ples, na tu šíleně formální akci, která se každoročně koná v přízemí zdejší knihovny, a je z toho chudák celá rozčilená, protože ten ples se koná dneska a ona neustále běduje, že nemá co na sebe. Zmínila se, že zaskočí o polední pauze zkusit nějaký výprodej šatů z přehlídky, jestli by tam nesehnala nějaký vhodný model.

Pochopitelně je mi jasné, jak to dopadne. Vrátí se s těmi nejkrásnějšími šaty, jaké kdy kdo z nás viděl. Když máte velikost S, stačí vám zajít do jakéhokoli obchodu a najdete tam stovky naprosto senzačních hadříků.

Jakmile dodělám žádosti o refundaci, oznámím své nadřízené, že zajdu na ekonomické oddělení, aby mi tam dali příslušné peníze, a Rachel mi zamává na cestu. Naštěstí ji nenapadne komentovat skutečnost, že nenávidím čekání ve frontě v pokladně (což bylo Justinino nejoblíbenější místo) a obvykle tam posílám některého z pomocníků z řad studentů.

Pochopitelně že se cestou na ekonomické zastavím v menze u Magdy. Magdě stačí jediný pohled do mé tváře a hned oznámí svému šéfovi Geraldovi, že si dává desetiminutovou přestávku, ačkoli Geraldovi se to nelíbí a namítá: „Ale vždyť jsi měla přestávku před půl hodinou!“

Spolu s Magdou zajdeme do parku, posadíme se na lavičku a já ze sebe vysypu celou tu trapnou příhodu s Jordanem.

Když se Magda mému neštěstí dosyta vynasměje, otře si uslzené oči a řekne: „Ty moje chudinko. Ale co jsi čekala? Že bude škemrat, aby ses k němu vrátila?“

„No,“ zamumlám, „vlastně jo.“

„A fakt bys to udělala?“

„No… ne. Ale bylo by hezký, kdyby mi to navrhl.“

„Poslouchej, děvče, ty víš, že já vím, že ty jsi to nejlepší, co ho kdy potkalo. Jenže co on? On chce jenom holku, která udělá všechno, co jí řekne. A to ty nejsi. Takže ho nech, ať si tu svoji Kostnatou prdelku klidně nechá. A ty si počkej, až potkáš nějakýho fajnovýho mužskýho. To nemůžeš nikdy vědět dopředu. Možná že je ten mužskej blíž, než by sis myslela.“

Je mi jasné, že mluví o Cooperovi.

„Přece jsem ti to říkala,‘’ vzdychnu nešťastně. „Nejsem jeho typ. Napřed musím někde splašit alespoň čtyři tituly, abych vůbec mohla konkurovat tý jeho nejnovější přítelkyni, která objevila nějaký trpasličí slunce nebo něco takovýho a nechala to pojmenovat po sobě.“

Magda pokrčí rameny a řekne: „A co ten Christopher, o kterým jsi mi povídala?“

„Christopher Allington? Magdi, s tím přece nemůžu chodit! Vždyť je to možná vrah!“

Když odhalím své podezření týkající se Christophera Allingtona, Magdu to velmi vzruší.

„A nikdo by to do něj neřekl,“ vykřikne, „protože je to syn našeho rektora! To je jako ve filmu! To je dokonalý!“

„No, jenom skoro dokonalý,“ brzdím ji. „Víš, proč by ten kluk jenom tak zabíjel nevinný holky? Jakej může mít motiv?“

Magda o tom chvíli přemítá a pak přijde s několika teoriemi vycházejícími z filmů, které kdy viděla, například že Chris musí zabíjet lidi v rámci přijímacího rituálu do nějaké tajné společnosti fungující při právnické fakultě, nebo že trpí rozpolcením osobnosti, nebo že má dvojče, které není normální. V tu chvíli si taky vzpomene, že Chris Allington asi půjde na ten Maceškový ples, a že jestli si chci doopravdy zahrát na detektiva, měla bych si někde vybojovat lístek a jít svého podezřelého sledovat v jeho přirozeném prostředí.

„Tyhle lístky stojí nějakých dvě stě dolarů, teda pokud člověk není sám nominovanej na Macešku,“ informuju ji. „Něco takovýho si prostě nemůžu dovolit.“

„Ani kdyby ti to mělo umožnit chytit vraha?“ zeptá se Magda.

„Je to jenom potenciální vrah.“

„Vsadím se, že Cooper by dva lístky opatřit mohl.“ Vykouřilo se mi z hlavy, že Cooperův dědeček byl jedním z hlavních dobrodinců New York College, ovšem Magda na to nezapomněla. Magda totiž nezapomene nikdy na nic. „Co kdybys šla s ním?“

V poslední době jsem neměla moc důvodů k úsměvu, nicméně představa, jak se Cooper obléká do smokingu, mě docela rozesměje. Pochybuju, že vůbec nějaký smoking má.

Pak se smát přestanu, protože si představím, jak ho žádám, aby se mnou na ten Maceškový ples šel. Protože to by on nikdy neudělal. Chtěl by vědět, proč tam tak strašně toužím jít, a pak by mi udělal přednášku o tom, že nemám strkat nos, kam nemám.

Když to Magdě sdělím, jenom si povzdychne.

„No dobře,“ řekne s lítostí v hlase. „Ale mohlo to bejt jako ve filmu.“

Když čekám na ekonomickém oddělení, zuřivě se snažím nemyslet na to, co se stalo předešlou noc, to tedy jako ve filmu rozhodně nebylo. Kdyby to bylo jako ve filmu, Jordan by hned ráno přiběhl s kyticí růží a dvěma letenkami do Vegas.

Tedy ne že bych tam s ním jela. Jenže jak už jsem říkala, bylo by hezké, kdyby mi to navrhl.

Kráčím přes park zpátky k Fischer Hall a v duchu si opakuju větu: „Je mi líto, ale já si tě vzít prostě nemůžu,“ kterou hodlám říct Jordanovi, však víte, kdyby se náhodou objevil s tou kyticí a s těmi letenkami do Vegas, když tu náhle vzhlédnu a on tam stojí.

Ne, vážně! Stojí na chodníku před Fischer Hall a já do něj jen taktak nevrazím.

„Ach,“ pravím a tisknu si obálku plnou dolarových bankovek ochranitelsky k hrudi, jako kdyby mi mohla pomoct, abych si ho udržela od těla. „Čau.“

„Heather,“ vyhrkne Jordan. Stojí vedle dlouhé černé limuzíny zaparkované, ne zrovna neokázale, před kolejí. Evidentně zrovna jede z toho sezení s novináři. Rozhodně nevidím žádnou kytici, zato má několik platinových řetízků a tváří se jako zbitý pes.

Ale stejně mi ho není líto. Koneckonců popáleniny na zadku od toho koberečku v předsíni mám já.

„Čekám tu na tebe,“ sdělí mi Jordan. „Tvoje šéfová říkala, že budeš zpátky za hodinku, ale…“

Sakra. Je jedenáct třicet a já vyrazila z kanceláře v deset. Rachel zřejmě nepočítala s tím, že vyrazím s Magdou na kus řeči do parku.

„Nojo,“ řeknu. „Tak teď jsem tu.“ Rozhlédnu se, ale pořád ještě žádnou kytici nevidím. Což je dobře, protože tu svoji řeč jsem mezitím stejně zapomněla. „Co se děje?“

Nedáš se s ním zase dohromady, opakuju si přísně. Ty se s ním nedáš zase dohromady. Ani kdyby se plazil po kolenou…

No, možná kdyby se plazil…

Ne! Ani pak ne! Je to ten nesprávnej bratr, copak jsi zapomněla? Nesprávnej bratr!

Jordan se znepokojeně rozhlédne. „Poslyš, nemohli bychom někam zajít a promluvit si?“

„Můžeme si promluvit přímo tady,“ odtuším. Protože je mi jasné, že když s ním někde budu sama, mohla bych udělat něco, čeho bych později litovala.

Mohla? Vždyť já už jsem to udělala.

„Cítil bych se líp,“ namítne Jordan, „kdybychom si mohli promluvit vevnitř v limuzíně.“

„A já bych se cejtila líp,“ odseknu, silná, hlavně buď silná, „kdybys mi prostě řekl, co máš na srdci.“

Vypadá to, že Jordana můj pevný tón překvapil. Mě ostatně překvapil taky.

V tu chvíli mi dojde, že si Jordan asi myslí, že já si myslím, že se dáváme zase dohromady, nebo tak něco.

Ehm.

V příští chvíli už si přede mnou Jordan přímo tady na chodníku před kolejí začne vylévat srdce.

„No, prostě… já… já jsem teď totálně zmatenej, Heather,“ svěřuje se mi. „Víš, ty jsi tak… no, ty jsi prostě úžasná. Jenže Tania… probíral jsem to s tátou a prostě… no, prostě se s Taniou nemůžu v tuhle chvíli rozejít. Zrovna teď nám má vyjít to nový album. Táta říká…“

„Cože?“ nevěřím vlastním uším. Tomu se totiž prostě uvěřit nedá. Nemůžu pochopit, že vážně vypustil z pusy něco takového.

„No fakt, Heather. Je strašně naštvanej kvůli tý fotce v Postu…“

„Snad si nemyslíš, že já…“

„Ne, ne, jasně že ne. Ale vypadá to fakt blbě, Heather. Tania má zrovna teď nejlíp prodávaný album v rámci společnosti a táta říká, však víš, že kdybych ji teď nechal, šance mýho novýho alba by tím pořádně utrpěly…“

„Oukej,“ přeruším ho. Mám pocit, že víc už bych nesnesla. Tohle se situaci, pro kterou jsem si nacvičovala svoji řeč, nepodobá ani omylem. „To je dobrý. Fakt, Jordane. V pohodě.“

A nejdivnější na tom je, že v tu chvíli to vlastně v pohodě opravdu je. V určitém smyslu to, že slyším, jak mi Jordan říká, že se se mnou nemůže dát zase dohromady, protože by se to nelíbilo jeho tatíčkovi, dokonale uhasí jakékoli romantické city, které jsem k němu snad ještě chovala.

Tedy ne že bych ještě vůbec nějakými oplývala. Už dávno ne.

Jordanovi překvapením poklesne čelist. Očividně očekával slzy nebo tak něco. A mně v tu chvíli do breku opravdu je. Jenže ne kvůli němu.

Nevidím ovšem jediný důvod, proč bych to Jordanovi měla říkat. Vždyť ten kluk má už dost problémů i tak. Sarah by si asi pořádně užila, kdyby mohla diagnostikovat všechny ty jeho hluboko zakořeněné neurózy…

Jordan mi oplatí úsměv s téměř dětinskou úlevou a vyhrkne: „Super. Prima. To je prostě… to je od tebe vážně moc hezký, Heather.“

Je to dost divné, ale jediné, na co v tu chvíli dokážu myslet, je Cooper. Nikoli ovšem na to, jak je smutné, že já ho považuju za tak sexy chlapa a on přitom sotva ví, že existuju… tedy až na to, že se mu mým přičiněním postupně zmenšuje hromada účtenek na stole.

Nicméně si uvědomuju, že se vysloveně modlím, aby Cooper, ať už je v tuto chvíli kdekoli, nenarazil náhodou na dnešní ranní Post. Protože poslední věc, kterou bych chtěla, aby věděl, je to, jak jsem se s jeho bratrem muchlovala, a díkybohu to je to jediné, na co má Post fotografický důkaz, na schodech před jeho vlastním domem…

Nevím, jestli to je tím, že už ve Fischer Hall pracuju tak dlouho, že jsem si na tyhle věci vyvinula jakýsi šestý smysl nebo co, ale právě v té chvíli ucítím, že něco není v pořádku. Uvědomím si náhlý proud vzduchu, koutkem oka zahlédnu stín, rychle pustím Jordanovu ruku a zaječím: „Bacha!“ ještě než mi úplně dojde, co se děje.

Vzápětí uslyším nepříjemný dunivý zvuk a pak ránu. Vzduchem létá nějaké svinstvo a ostré střepy.

Když oddálím ruce od hlavy a odkryju si oči, vyděsí mě pohled na Jordana ležícího na chodníku vedle limuzíny a na obrovskou tržnou ránu, kterou má po straně na hlavě a ze které mu vytrvale vytéká krev a mísí se s vrstvou jemné drti, pelargonií a kusů betonu, jež jsou rozházené všude okolo, v jakousi polévku.

Na vteřinu nebo na dvě mě šok přimrazí na místo.

Pak padnu na kolena vedle Jordana.

„Panebože!“ Dívka, která stála o kus dál a pokoušela se přivolat si taxi, se rozběhne k nám. „Panebože, já to celý viděla! Byla to nějaká kytka! I s květináčem! Přilítla támhle seshora, z tý střešní nástavby!“

„Jděte prosím dovnitř,“ řeknu jí klidným hlasem, který mi zní naprosto cize, „a řekněte někomu z ochranky, aby zavolal sanitku a policii. Potom poproste na recepci o lékárničku.“

Dívka se řídí mými pokyny, při chůzi se na vysokých podpatcích trochu kymácí. Je oblečená asi na pracovní pohovor, ale zatím se nezdá, že by si uvědomovala, že na něj dorazí velmi, velmi pozdě.

Jak nám to říkal ten instruktor, když jsem tehdy chodila na kurz, abych tuhle práci mohla dělat? Co to říkal o dýchání z úst do úst a o masáži hrudníku?

Jo, jasně. Zklidnit se. Pořádně se podívat. A poslouchat.

Pořádně se podívám a s úlevou vidím, že se Jordanova hruď zvedá a zase klesá. Takže ještě dýchá. Na krku lze nahmatat pulz, je silný a pravidelný. Raněný je v bezvědomí, ale neumírá, alespoň prozatím. Ten květináč ho praštil ze strany, sklouzl mu po straně hlavy, tady za uchem, a způsobil mu pořádnou podlitinu na rameni. Košile je úplně roztržená.

Z otevřené rány na hlavě Jordanovi ale pořád prýští krev, a já uvažuju o tom, že bych si stáhla blůzu a použila ji jako bandáž, tím bych si mezi šachisty moc velkou popularitu asi nezískala, když tu se zpoza auta vyřítí řidič limuzíny. Právě v tu chvíli taky vybíhá z předního vchodu koleje Pete.

„Tumáš, Heather.“ Hodí po mně lékárničku z recepce, tmavé oči má doširoka otevřené. „Taky jsem zavolal sanitku, už je na cestě.“

„Je mrtvej?“ zeptá se nervózně řidič limuzíny a u ucha drží mobil. Bezesporu má na drátě Jordanova tátu. Předám obálku z ekonomického Petemu, pak se chvilku přehrabuju v lékárničce, najdu v ní srolovaný sterilní obvaz a nacpu ho do rány. Téměř okamžitě je temně rudý.

„Sežeň mi ručník nebo něco takovýho,“ obrátím se na Peteho stále ještě tím podivným, klidným hlasem, který mi zní cize. Možná takhle bude znít můj hlas jednou v budoucnosti. Však víte, až budu mít tu vlastní lékařskou praxi, až získám ten titul. „V tý místnosti u balíků zůstalo ještě nějaký prádlo z tý letní konference. Přines mi odtamtud nějaký ručníky.“

Pete vyrazí jako střela. Kolem se už začali shlukovat lidé, studenti z Fischer Hall i šachisté z šachového kroužku v parku. Každý mi může nabídnout několik odborných lékařských rad.

„Zvedněte mu hlavu,“ vybízí mě jeden z drogových dealerů.

„Kdepak, zvedněte mu nohy,“ odporuje mu někdo jiný. „Když je raněný rudý v obličeji, zvedněte mu hlavu. Jestli je v obličeji bledý, zvedněte nohy.“

„Ale on je v obličeji rudej, kámo.“

„To je jenom všechna ta krev.“

„Hej, poslyšte, není to Jordan Cartwright?“

Pete se vrátí s několika čistými bílými ručníky. První z nich zrudne už asi po minutě nebo tak nějak. Ten druhý už, zdá se, funguje. Když ho přitisknu Jordanovi k hlavě, krev přestane tak děsivě téct.

„Jak se to stalo?“ vyptávají se všichni.

Jeden ze šachistů vyhrkne: „Já to celý viděl. Máte štěstí, že vás to nezabilo, mladá dámo. Ta věc letěla přímo na vás. Kdybyste neuskočila…“

Policie přijede ještě před sanitkou. Policisté se zběžně podívají, co dělám, a zřejmě mi to schválí, protože v následujícím okamžiku začnou odhánět čumily se slovy, že představení skončilo.

Naléhám na ně: „Zajistěte si svědecký výpovědi! Ta věc jenom tak nespadla, víte? Někdo ji musel shodit!“

Všichni se vzrušeně natlačí kolem policistů, celí nedočkaví říct jim svoji verzi. A právě v tu chvíli vyběhne z budovy Rachel, její vysoké podpatky klapou po chodníku.

„Ach, Heather!“ vykřikne a razí si cestu mezi kusy betonu, hroudami hlíny a pelargoniemi. „Ach, Heather! Právě jsem se to dozvěděla. Je… bude…“

„Ještě dejchá,“ ujistím ji. Stále držím ručník přitisknutý na ráně, která mezitím konečně přestala krvácet. „Kde je sakra ta sanitka?“

Ale to už záchranka brzdí u chodníku, vyskakují z ní zdravotníci a díkybohu přebírají velení. Jsem celá šťastná, že jim můžu jít z cesty. Rachel mě obejme kolem ramen a spolu pozorujeme, jak Jordanovi kontrolují životní funkce. Zatím jeden z policistů zajde dovnitř do budovy a druhý zvedne ze země jeden z větších pozůstatků květináče a pohlédne na mě.

„Kdo tomu tady šéfuje?“ chce vědět.

Rachel pokrčí rameny: „Řekla bych, že já.“

„Máte tušení, odkud tohle přiletělo?“ vyptává se policista a strká jí kus květináče pod nos.

„No, vypadá to jako jeden z těch velkých betonových květináčů, co mají Allingtonovi na terase,“ přemýšlí nahlas Rachel. Otočí se a prstem ukáže na průčelí Fischer Halí. „Támhle nahoře,“ dodá se zakloněnou hlavou. „Dvacáté patro. Střešní nástavba. Květináče jako tenhle tam lemují celou terasu.“ Přestane ukazovat nahoru a obrátí se ke mně. „Nedokážu si představit, jak se to mohlo stát. Že by ho shodil vítr?“

Je mi sice pořádná zima, ovšem za to žádný vítr nemůže. Je stejně teplo jako v kterýkoli jiný časně podzimní den.

Zdá se, že Magda, která se k nám právě připojila, je se mnou zajedno.

„Dneska žádnej vítr není,“ namítne. „Ve zprávách na prvním programu hlásili, že bude celej den jenom lehounkej vánek.“

„Žádnej z těch květináčů to ještě nikdy nesfouklo,“ přidá se Pete. „A to už tady pracuju dvacet let.“

„No dobře, ale nemůžete si přece vážně myslet, že by ten květináč někdo schválně shodil,“ vykoktá vyděšeně Rachel. „Vždyť studenti ani nemají na terasu přístup…“

„Studenti?“ podívá se po nás policista přimhouřeným očima. „Tohle je jako kolej?“

„Je to studentský domov,“ opravíme ho s Rachel automaticky a jednohlasně.

Zdravotnický personál zatím umístí Jordana na rovnou desku, pak ho naloží na nosítka a ta vsunou zadními dveřmi do sanitky. Když zavírají dveře, pohlédnu rychle na Rachel.

„Měla bych jet s ním,“ naznačím jí.

Rachel mě mírně postrčí k autu. „Samozřejmě, to bys měla,“ řekne laskavě. „Jen jeď. Já se tady o všechno postarám. Zavolej mi, až budeš vědět, jak to s ním vypadá.“

Slíbím jí, že ji budu informovat, a spěchám za zdravotníky, abych se jich zeptala, jestli mě vezmou do nemocnice s sebou. Vůbec jim to nevadí a usadí mě v kabině na místo spolujezdce.

Ze svého sedadla se můžu podívat malými dvířky do zadního prostoru a sledovat, co ten zdravotník, který právě neřídí, dělá s Jordanem. Dělá s ním to, že se ho vyptává, co máme dneska za den. Takže se zdá, že Jordan znovu nabývá vědomí. Nicméně o tom, co máme dneska za den, nemá ani ponětí, místo odpovědi jenom něco zabručí jako někdo, kdo má sto chutí znova usnout.

Napadne mě, že bych jim navrhla, aby se ho zeptali, s kým že je to vlastně zasnoubený, ale pak si řeknu, že by to ode mne bylo dost ošklivé.

Když se sanitka rozjíždí, všimnu si, že Rachel, Sarah, Pete a Magda stále stojí v chumlu na chodníku před kolejí a ustaraně za námi zírají.

V tu chvíli mi dojde, a trochu mě přitom píchne u srdce, že dobře, oukej, nemám kluka.

Ale zato mám rodinu.

Možná je ta rodina trochu divná.

Ale je tady.

18

K pláči jsi mě dohnal

tím svým věčným lhaním.

Proč tě baví koukat,

jak se slzám bráním.

Lásko, copak nevidíš,

my dva jsme si souzený

a na tom nic nezměníš!

Jenže tys mě bezdůvodně

znovu rozplakal,

já teď marně přemítám;

co s námi bude dál.

Sám sebe se potom ptej,

Pročs na mě byl takovej?

„Slzy“

Zpěv: Heather Wellsová

Text/Hudba: Dietz/Ryder

Z alba Léto

Cartwright Records

Za ty skoro čtyři měsíce, co pracuju ve Fischer Hall, jsem s různými nemocnými či zraněnými studenty už navštívila snad všechny existující pohotovosti na Manhattanu. Nemocnice sv. Vincenta nepatří zrovna k mým nejoblíbenějším. V čekárně tu sice mají televizi a tak vůbec, ovšem ta televize je vždycky přepnutá na kanál, kde běží nějaké přihlouplé seriály, a automat na sladkosti nikdy nemá moje oblíbené tyčinky Butterfingers.

A navíc sem dochází spousta feťáků, kteří se snaží přesvědčit sestřičku na příjmu, že fakt nutně potřebujou trochu morfinu, aby zahnali jakousi záhadnou bolest v noze. Chvilku je docela zábavné ty feťáky pozorovat, jenže když mají s nepořízenou odtáhnout, začnou být zpravidla agresivní a musí je vyvést ochranka, a oni potom různě mlátí do oken a tak podobně, takže se pak člověk na čtení Kosmopolitanu či jiného časopisu, co je zrovna po ruce, dost špatně soustředí.

Nicméně čekárna v nemocnici svatého Vincenta je sice vážně děsná, ovšem zdravotnický personál je vynikající. Kladou mi všemožné otázky týkající se Jordana, na které neumím odpovědět. Ale jakmile vyslovím jeho celé jméno, zdravotníci všechny ostatní nechají čekat a odsviští s ním na pokoj pro naléhavé případy, protože, však to znáte, i doktoři o Easy Street sem tam něco zaslechnou.

Na pohotovosti nejsou povoleny návštěvy, za pacientem se můžete podívat jenom jednou za hodinu v prvních pěti minutách po celé, takže mě sestry vykážou do čekárny. Já si ale čekání chytře zkrátím tím, že zavolám Jordanovu otci, abych ho informovala o podrobnostech nehody.

Pana Cartwrighta pochopitelně zpráva, že nejpopulárnějšího zpěváka z jeho stáje, ach ano, a shodou okolností taky jeho syna, srazil k zemi květináč s pelargonií, značně rozruší, takže si ani neberu osobně, že se mnou po telefonu hovoří poněkud úsečně. Náš poslední rozhovor před touto událostí taky neproběhl zrovna hladce, to byl ten, kdy mi pan Cartwright sdělil, že klidně přiměje Jordana, aby nechal Taniu a „zase sekal dobrotu“, jenom musím přestat s tím nesmyslem, že bych na svém novém albu zpívala svoje vlastní písničky.

Pan Cartwright je pěknej kretén. Možná právě proto s ním Cooper už skoro rok nemluví.

Když rozhovor s Jordanovým a Cooperovým tatíkem ukončím, nenapadá mě už nikdo, komu bych mohla zavolat. No, možná bych mohla o Jordanově zranění dát vědět jeho bratrovi.

Jenže Cooper se pak určitě zeptá, co vůbec vlastně Jordan dělal ve Fischer Hall. A pravda je, že nejsem zrovna přesvědčivá lhářka. Cítím prostě v kostech, že Cooper okamžitě prokoukne jakýkoli můj pokus věšet mu bulíky na nos. A tak se usadím na umělohmotné židličce v jednom rohu čekárny a místo dalších telefonátů se bavím tím, že pozoruju, jak kolem vozí na nemocničních vozících ostatní pacienty pohotovosti. Je to úplně jako ten pořad na vzdělávacím kanále, Trauma na pohotovosti, akorát že tady je to naživo. Vidím bodrého opilce s krvácející rukou, vyčerpanou matku s miminkem, které nešťastnou náhodou polila kapucínem, dítě ve školní uniformě s velikou řeznou ránou na bradě, jež doprovází nějaká jeptiška, stavebního dělníka se zlomenou nohou a skupinku napohled naprosto zdravých Španělek, které se mezi sebou baví tak hlučně, až je sestra na příjmu seřve.

Čekám ještě dalších dvacet minut, potom nám přijde člen nemocniční ochranky oznámit, že všichni, kdo tu čekají, můžou na pět minut navštívit své milované na pokojích pro akutní případy. A tak spolu s jeptiškou a nervózní matkou a Španělkami projdu dvojitými dveřmi a rozhlížím se, kde leží Jordan.

Už je zase v bezvědomí, tedy alespoň má zavřené oči, bělostný obvaz na čele ostře kontrastuje s jeho opálenou pletí. (Jeho rodiče mají fakt nádherné letní sídlo v Hamptons. V bazénu tam mají instalovaný dokonce i vodopád a tak.) Nemocniční personál Jordanovo pojízdné lehátko umístil pěkně do ústraní, aby měl pacient klid, a když se zeptám sestry, odpoví mi, že už pro něj chystají lůžko o patro výš. Na rentgen zatím ještě čekají, ale vypadá to, že to asi bude otřes mozku.

Asi vypadám opravdu vyděšeně nebo co, protože sestřička se na mě usměje, položí mi ruku na předloktí a řekne: „Nebojte se. Jsem si jistá, že co nevidět už zase bude moct provádět ty svoje taneční pohyby.“

Ale ani přes tohle ujištění se nedokážu přimět, abych ho tu nechala ležet takhle samotného. Je vážně k nevíře, že se ještě neukázal nikdo z rodiny! A tak když mých pět minut postávání nad Jordanem a zírání na něj vyprší, vrátím se na svoji umělohmotnou židličku v čekárně. Zůstanu tady, rozhodnu se, dokud ho nepřevezou nahoru nebo dokud nedorazí někdo z rodiny. Prostě tu počkám, než se sem dostanou. A potom…

A potom vážně nevím, co budu dělat. Jsem přesvědčená, jsem si na sto procent jistá, nikdy jsem si nebyla ničím jistější, což, když si to tak uvědomím, asi nic moc nevypovídá, ale stejně, že se mě před chvílí někdo pokusil zabít.

No nemám pravdu? Copak zrovna tohle neřekl ten chlapík od šachistů? „Ještě že jste uhnula, mladá dámo, jinak ta věc sletěla přímo na vás,“ nebo tak něco?

A ten někdo, kdo ten květináč ze střechy srazil, nemohl být nikdo jiný než Christopher Allington. Kdo jiný má přístup na terasu jeho rodičů? Kdo jiný má důvod mi hodit květináč s pelargoniemi na hlavu? Předem promyšlený pokus o vraždu to asi nebyl, to by ani nebylo možné. Vždyť jak by mohl Christopher vědět, že se budu právě tou dobou vracet zpátky na kolej?

Ne, musel se prostě jenom náhodou podívat dolů, říct si, že osud stojí na jeho straně, a pořádně do toho květináče strčit. Kdybych bývala neuskočila, ten květináč by netrefil Jordana, ale mě. A s největší pravděpodobností by mě i zabil, protože, věřte tomu nebo ne, moje hlava není ani zdaleka tak tvrdá jako hlava bývalého člena kapely Easy Street.

Jenže proč by se mě vlastně Chris snažil sprovodit ze světa? Jenom proto, že ho podezírám, že je vrah? Podezírat někoho, že je vrah, a mít skutečný důkaz, že tím vrahem doopravdy je, to jsou dvě naprosto rozdílné věci. Jaký důkaz bych podle Chrise proti němu asi tak mohla mít? Vždyť kromě toho prezervativu, a ten dokazuje jenom to, že je Chris pěkný proutník, a ne že je vrah, na něj nemám vůbec nic. Nemám dokonce ani důkaz, že k nějakým vraždám vůbec došlo.

Takže proč se mě tedy snaží zlikvidovat? Copak se tím pokusem sprovodit mě ze světa nevystavuje ještě většímu nebezpečí, než kdyby dělal mrtvého brouka? Zvlášť když nikdo ani nemá podezření, že se smrtí Elizabeth a Roberty něco není v pořádku…

Tedy nikdo kromě mě.

Do mých úvah pronikne důvěrně známý hluboký hlas. Odvrátím pohled od chrápajícího feťáka, na něhož jsem nepřítomně zírala, a spatřím Cooperovu klidnou usměvavou tvář…

… a náhle se mi udělá špatně od žaludku.

„Ahoj, Heather,“ osloví mě Cooper s přátelskou nenuceností, když se pracně skládá do umělohmotné židličky vedle té mojí.

„Uhm.“ Nějak mě nenapadá nic jiného, co bych mu mohla říct. Fakt pohotová odpověď, co? Po chvilce překonám značný duševní zmatek a dodám: „Ahoj.“

Cooper se s lehkým zájmem zadívá na chrápajícího feťáka. Ve svých odrbaných, leč nádherně přiléhavých džínách a černé kožené bundě vypadá vážně k sežrání. Dokonce lákavěji než čokoládové tyčinky. Teď samozřejmě myslím Coopera. Ne toho feťáka.

„Tak co,“ pokračuje Cooper dál konverzačním tónem. „Co je u tebe novýho?“

Přeběhne mi mráz po zádech a pak mě zalije vlna horka. To je fakt nespravedlivý, jakou má tenhle chlap nade mnou moc. A to mě ani nikdy nepozval na rande! No dobře, nabídl mi, že se k němu můžu nastěhovat, jenže klídek, to bylo čistě ze soucitu. A navíc bydlím v úplné jiným patře. A mám tam na dveřích vlastní sadu zámků. Sice jsem je nikdy nepoužila, jenže copak se ten syčák někdy namáhal, aby to vyzkoušel? Ani náhodou!

„Nic moc,“ odpovím Cooperovi a jenom doufám, že nevidí, jak mi pod tričkem prudce buší srdce. „Zavolal ti, ehm, táta?“

„Ne,“ odvětí Cooper. „Zavolala mi ta tvoje kámoška, Patty. Když se za tebou stavila v práci, abyste spolu zašly na oběd, Magda jí řekla, co se stalo. Patty s sebou měla malýho, jinak by přišla sama.“

„Aha,“ hlesnu. Úplně jsem zapomněla, že jsem měla s Patty smluvený oběd. Pohled na hodiny v čekárně mi prozradí, že už je pár minut po druhé. „Nojo.“

„Akorát že mi nedokázala přesně říct,“ pokračuje Cooper, „co se vlastně stalo.“ Rázem mu všechno vyklopím.

Proti své vůli. Nic jsem mu říkat nechtěla. Jenomže… no, řekla bych, že právě díky tomuhle asi Cooper bude tak dobrý detektiv. Má v tom svém hlubokém hlase něco, co člověka přiměje, aby se mu se vším svěřil…

No dobře, tak úplně se vším ne. Podařilo se mi nechat si pro sebe, co jsme dělali s Jordanem na koberečku v předsíni. Tuhle informaci by ze mě nedostal ani párem divokých koní.

Jo, a taky se mi samozřejmě podařilo neprozradit Cooperovi to sladké tajemství, že bych z něj někdy ráda zubama strhala oblečení.

Ale ten zbytek ze mě prostě vytryskl v jednom velkém gejzíru, podobně jako se u nás v menze občas vyřine z automatu horká čokoláda, když tam Magda nalije instantní směs a zapomene ji zamíchat…

Vyprávím to Cooperovi pěkně od začátku, jak jsem na té soutěži ve zpívání na playback začala mít podezření, že Elizabeth a Robertu zabil Christopher Allington, a skončím líčením, jak jeho bratrovi rozbil hlavu květináč s pelargoniemi. Ten prostředek, kdy jsem si s Jordanem hrála doma v předsíni na tatínka a na maminku, vynechám.

Párkrát už jsem zaslechla, jak Cooper jedná se svými klienty. Pračka a sušička jsou ve stejném patře jako jeho kancelář, hned vedle kuchyně, a já si zrovna přepírala stahovací spodní prádlo (beru si ho na sebe jenom při zvláštních příležitostech, například na školení v oboru služeb zákazníkům nebo na semináře na téma zlepšování obecného povědomí o rozmanitosti kultur), když za Cooperem přišli lidé, kteří si ho najali. Vždycky s nimi hovoří naprosto klidným tónem a pečlivě volí slova…

… zkrátka s nimi mluví, jak se právě ukazuje, naprosto jinak než se svou neplatící klientelou.

„Heather, copak jsi se zbláznila?“ vybafne na mě a vypadá přitom pořádně naštvaně. Taky pořádně naštvaně zní. „Ty jsi za tím klukem šla a mluvila jsi s ním?“

Bylo by hezké, kdybych si mohla myslet, že má na mě takový vztek jen kvůli tomu, že když jsem jen o vlásek unikla smrti, on si konečně uvědomil, co ke mně vlastně cítí.

Ovšem mám takový pocit, že se mu tím čistě jenom potvrdilo podezření, že jsem naprosto a dokonale pitomá.

„Co na mě řveš?“ odseknu. „Já jsem tady oběť.“

„Ne, to teda nejsi. Jordan je oběť. A kdybys mě prostě poslechla…“

„Jenže kdybych tě poslechla, nevěděla bych, že ten nebezpečnej psychopat, kterýho hledáme, je Chris Allington!“

„Na což pořád ještě nemáš jedinej důkaz.“ Cooper zavrtí odmítavě hlavou. Má husté tmavé vlasy, které si málokdy nechává ostříhat, takže mu spadají přes límec a dodávaly by jeho vzhledu značně nekonformní ráz, i kdyby nebylo toho soukromého detektivování. „Ten květináč mohl z terasy shodit kdokoli. Jak víš, že Allingtonovic zahradník nezalíval zrovna kytky a nešťastnou náhodou ho nesrazil?“

„Přímo mně na hlavu? Není to trochu moc velká náhoda? Vzhledem k tomu, že jsem večer předtím vyslýchala Chrise?“

Mohla bych přísahat, že v tu chvíli se Cooperovi nepatrně zachvějí koutky úst.

„Promiň, Heather, ale dost pochybuju, že by tvoje vyšetřovací schopnosti byly tak skvělý, že by v Chrisovi Allingtonovi vyvolaly záchvat vražednýho šílenství.“

No dobře, možná nejsem slečna Marplová. Ale nemusí mi ještě otáčet nůž v ráně.

„Říkám ti, že se mě pokusil zabít. Proč mi nevěříš?“ slyším se vykřiknout, než se dokážu ovládnout a zavřít pusu. „Copak ti nedochází, že už nejsem žádná pitomá puberťácká popova hvězdička a že bych čirou náhodou mohla vědět, co říkám?“

Už když ze mě ta slova vycházejí, přeju si, abych je nikdy nevyslovila. Co to dělám? Co to, sakra, dělám? Tohle je člověk, který mi, aniž bych ho o to vůbec musela žádat, nabídl, že u něj můžu bydlet, když jsem najednou neměla kam jít… no dobře, až na ten pokoj pro hosty na půdě u Patty a u Franka.

Ale víte, jak to myslím. I tak. V tuhle chvíli neprojevuju zrovna velikou vděčnost.

„Promiň,“ pípnu, panickou hrůzou mi vyschlo v ústech. „Nemyslela jsem to tak. Nevím, kde se to ve mně vzalo. Já jenom, asi jsem kapku rozčilená. Však víš. Ze všeho toho stresu.“

Cooper tam jenom tak sedí a dívá se na mě s naprosto nečitelným výrazem.

„Já si přece vůbec nemyslím, že bys byla nějaká pitomá puberťácká popova hvězdička,“ řekne po chvilce tónem, z něhož zaznívá mírný údiv.

„Já vím,“ přikývnu rychle. Panebože, proč jenom nedokážu alespoň někdy udržet jazyk za zuby? PROČ?

„Jenom si o tebe občas dělám starosti, to je celý,“ pokračuje Cooper dřív, než stihnu říct něco dalšího. „Vždyť víš, dostáváš se do takovejch situací… Třeba celá ta věc s mým bráchou…“

Jaká celá věc? Myslí tím… celej můj vztah s jeho bráchou? Nebo to, co se stalo včera v noci? Panebože, doufám, že se mu nedostal do ruky dnešní Post…

„A ani nikoho nemáš.“ Zavrtí znovu hlavou. „Nemáš rodinu, nemáš nikoho, kdo by se o tebe staral.“

„Jenže ty taky ne,“ připomenu mu.

„To je něco jinýho,“ opáčí Cooper.

„To teda nechápu proč,“ řeknu. „Teda až na to, že jsem o něco mladší.“ Ale co znamená nějakých sedm let, že? Věkový rozdíl mezi princem Charlesem a lady Dianou byl dvanáct let… no dobře, taky jim to dvakrát nevyšlo, ale copak musíme jako pár opakovat jejich chyby? Tedy v případě, že z Coopera a ze mě někdy nějaký pár vůbec bude. Koneckonců pólo nemá v lásce ani jeden z nás.

„A vůbec,“ vzpomenu si, co jsem viděla z okénka záchranky. „Já rodinu mám. Teda v určitým smyslu. Vždyť je tu Rachel a Magda a Pete a Patty a ty…“

To poslední slovo jsem vyřknout nechtěla. Ale už je venku, vznáší se ve vzduchu mezi námi. Ty. Ty jsi součástí mojí rodiny, Coopere. Mojí nové rodiny, když všichni členové té staré jsou v base nebo na útěku. Gratuluju!

Cooper se na mně jenom tak podívá, jako kdyby si myslel, že jsem se zbláznila (velmi neobvyklé). A tak nepřesvědčivě dodám: „A taky Lucy.“

Cooper pomalu vydechne.

„Jestli jsi opravdu tak přesvědčená, že to, co se stalo, nebyla nehoda,“ promluví nakonec a úmyslně se přitom tváří, že můj výlev Jsme jedna velká rodina neslyšel (nemyslete si, že jsem si toho nevšimla), „a jestli si vážně myslíš, že se tě někdo pokusil zabít, pak navrhuju, abychom s tím šli na policii.“

„To už jsem zkoušela,“ připomenu mu. „Vzpomínáš si?“

„Jo. Ale tentokrát tam půjdu s tebou a ujistím se, že…“

Utichne, protože zrovna v tu chvíli se k recepčnímu pultu v čekárně přihrne drobná hezká brunetka, která sotva popadá dech. Má na sobě koženou sukni a její levou ruku tíží obrovský prsten s briliantem.

No dobře, je pravda, že na ten prsten ze svého místa nevidím. Ale stejně vím, co je to za ženskou. Jednou jsem ji zahlédla, když měla v puse však-víte-co mého bývalého. Ten obraz už budu mít na sítnici vypálený nadosmrti.

„Promiňte,“ vydechne na recepční, která má neustále ledový výraz. „Ale mám informace, že tu někde leží můj snoubenec. Jordan Cartwright. Kdy ho můžu vidět?“

Tania Traceová, žena, která si přivlastnila mé místo v Jordanově srdci i v jeho bytě, a to ani nemluvím o mém místě v žebříčkách popularity.

„To je zvláštní,“ utrousí Cooper. „Vypadá to, že se s tou bolestí vyrovnává docela dobře.“

Zvědavě na něj pohlédnu, pak si uvědomím, že mluví o něčem, co jsem mu řekla už před časem, hned jak jsem se k němu nastěhovala.

„Jo, jasně,“ přikývnu. „Protože jí prášky proti bolesti po kilech. Ale povídám ti, Coope, člověk nemůže mít za sebou tolik plastickejch operaci a nemít bolesti. Vždyť jsem ti to říkala, skoro celou ji předělali. Jinak by do dneška nosila velikost XXL.“

„Fajn,“ praví Cooper. „Takže to vypadá, že brácha teď bude v dobrejch rukou. Půjdem?“

A tak jdeme.

A jestli chcete znát můj názor, tak je taky nejvyšší čas.

19

Řekni to všem

kámoškám,

řekni to všem

známem.

Řekni to všem,

co mě mají rádi,

co se na ně můžu spolehnout.

Řekni to těm,

rozmazlenejm káčám,

co si klidně koupěj

prsten s briliantem.

Řekni to i ségře svý,

že na věky jsme si souzený.

„Řekni to“

Zpěv: Heather Wellsová

Text/Hudba: Dietz/Ryder

Z alba Léto

Cartwright Records

První člověk na Šestém okrsku, kterému převyprávím svůj příběh, je hezká, ale unaveně vyhlížející žena u přijímací přepážky. Dlouhé černé vlasy má stažené do uzlu, což je, jak se domnívám, předepsaný účes policistek.

V duchu si slíbím, že si jako hlavní obor trestní právo nevyberu.

Policistka nás nasměřuje k vypasenému chlapíkovi u stolu, jemuž svůj příběh zopakuju znovu. Podobně jako jeho předchůdkyně se i tento člověk tváří znuděně…

… dokud nevyslovím Jordanovo jméno. Při zmínce o Easy Street všichni ožijí.

Tlouštík nás nechá chvíli čekat, potom nás zavede do jakési neskutečně uklizené kanceláře. Asi minutu nebo dvě sedíme u velmi uspořádaného stolu a čekáme, až vejde právoplatný majitel kanceláře. A já zjistím, že to není nikdo jiný než přežvykovač doutníků, detektiv Canavan. „Vy!“ téměř na něj zaječím.

„Vy!“ téměř zaječí on na mě. V ruce drží pěnový kelímek s kávou a, co jiného?, koblihu. S vanilkovým krémem a čokoládovou polevou, alespoň to tak vypadá. Šťastlivec.

„Čemu vděčím za to potěšení tentokrát, slečno Wellsová?“ zeptá se mě. „Počkejte, nic mi neříkejte. Určitě to nebude mít nic společnýho s tím, že se někdo pokusil nasadit poněkud nepatřičnou korunu jednomu z Backstreet Boys, že ne?“

„Je z kapely Easy Street,“ opravím ho. „A jo, trefil jste se.“

Detektiv Canavan se usadí u stolu, vyndá si z úst nezapálený doutník, odtrhne kousek koblihy a namočí ho do kávy. Potom si vloží kousek koblihy nasáklý kávou do úst, chvilku žvýká, pak polkne a řekne: „Tak prosím, jen mě poučte.“

Podívám se na Coopera, který během těch dvou předešlých líčení mého příběhu jenom tiše stál po mém boku. Když vidím, že mi nehodlá pomoct ani tentokrát, pustím se do vyprávění potřetí a v duchu si říkám, jak mi Cooper vlastně vůbec může připadat přitažlivý, když občas dokáže být tak strašně nekomunikativní. Potom si ovšem vzpomenu na to, jak je-ke-mně-strašně-hodnej-a-laskavej-aniž-by-za-to-kdy-něco-chtěl-a-navíc-je-tak-děsně-sexy, a mám v tom zase jasno.

Detektiv Canavan mě poslouchá, ruce založené za hlavou, židli má přitom nakloněnou dozadu, že už to víc nejde. Buď dneska zapomněl použít svůj obvyklý Mitchum for Men, nebo se opravdu hodně potí, protože má v podpaží obrovské mokré fleky. Ale nezdá se, že by si s tím dělal hlavu.

„Takže,“ osloví detektiv Canavan stropní panely se skvrnami od vody, když skončím. „Takže teď jste přesvědčená, že syn rektora New York College je vrah.“

„No,“ řeknu váhavě, protože když to formuluje takhle, zní to hrozně… hloupě. „Jo, asi jo.“

„Ovšem nemáte jedinej důkaz. Jasně, tenhle člověk má někde schovanej prezervativ. Prezervativ, u kterýho by se asi dalo dokázat, že ho použil ten váš Chris. Jenže u soudu by to jako důkaz nepřijali. Nicméně nemáte jedinej důkaz, že vůbec k nějakýmu zločinu došlo, teda až na ten květináč, co spadnul z terasy, což mohla klidně bejt nehoda…“

„Ale ty květináče už jsou tam léta,“ přeruším ho. „A až do dneška nikdy žádnej nespad…“

„Koronerova zpráva říká, že obě ty holky umřely nešťastnou náhodou, bez cizího zavinění.“ Detektiv Canavan konečně odtrhne pohled od stropu a pohlédne na mě. „Poslyšte, slečno, jste pořád ještě slečna, že?“

Cítím, jak se z nevysvětlitelných příčin červenám. Možná proto, že kdyby nebylo Tanii Traceové, byla bych dneska už paní. I když tak trochu pochybuju, že by mi to vydrželo nějak moc dlouho.

„Ano, slečna,“ pravím pevně.

„Hm, moje žena si po rozvodu taky nechává říkat slečno,“ přikývne detektiv Canavan. „Takže poslyšte, slečno Wellsová. Víte, jaký jsou děcka v tom věku? Jsou to malí pitomci. U lidí ve věku mezi sedmnácti a pětadvaceti je nejčastější příčinou smrti nějaká nešťastná náhoda. Mladí lidi se snaží najít sami sebe, zbytečně hloupě riskujou…“

„Tyhle holky ne,“ opáčím nesmlouvavě.

„Možná ne. Ale pravda je taková, slečno Wellsová, že na toho kluka nic nemáte. Dokonce nemáte ani jednoznačnou vraždu, kterou byste mu mohla přišít. Jestli umře ten zpěvák z Backstreet Boys, pak možná něco mít budeme. Ovšem klidně se může stát, že koroner označí za nešťastnou náhodu i tohle.“

„Jasný,“ vzdychnu. Musím se přiznat, že jsem dost zklamaná. Detektiv Canavan se mi sice tentokrát přímo nevysmál, jenže taky si nezapsal ani jedinou poznámku. Popadnu svůj ruksak.

„Omlouvám se, že jsem vás okrádala o čas. Už zase.“ Vstanu a detektiv Canavan se na mě podívá, jako bych se zbláznila.

„Kam si myslíte, že jdete,“ vyštěkne na mě. „Posaďte se. Ještě jsem s váma neskončil.“

Znovu se posadím, jsem celá zmatená.

„A má to vůbec cenu?“ zeptám se ho možná trochu drsněji, než je nutné. „Očividně si myslíte, že jsem nějakej cvok. Takže proč bych tu měla ještě tvrdnout? Pošklebovat se mi můžou i kamarádi…“ Odmítám se v tu chvíli podívat Cooperovi do obličeje. „Nepotřebuju, aby to navíc dělala i policie.“

Detektiv Canavan dojí zbytek koblihy a znovu zvedne ze stolu ten svůj doutník. Pohlédne na Coopera. „Pěkně ostrá, co?“ pokývne hlavou směrem ke mně.

„Jo, to teda jo,“ souhlasí Cooper vážně.

„Tak počkat.“ Podívám se z jednoho na druhého a rozbřeskne se mi. „Vy dva se znáte?“

Cooper pokrčí rameny. „Párkrát jsem se s ním tady v okolí potkal,“ připustí.

„Kam se tady člověk hne, narazí na tohohle chlápka, jak se schovává za zaparkovaným autem nebo za poštovní schránkou a filmuje nějakýho chudáka, se kterým se chce manželka rozvýst,“ dodá detektiv Canavan.

„No paráda,“ řeknu a cítím se ještě hloupěji než předtím. „To je prostě paráda. No dobře, jenom doufám, že jste si ten vtípek na můj účet hezky vychutnali…“

„Vypadám snad, že bych se smál?“ zavrčí detektiv Canavan. „Vidíte snad v mým obličeji byť jenom náznak úsměvu? A ten váš přítel tady, taky nevidím, že by se mohl zrovna umlátit smíchy.“

„Mně tahle situace nepřipadá zábavná ani v nejmenším,“ dodá Cooper.

Podívám se na něj. Neusmívá se. A ani se neohradil, jak jsem si všimla, když ho detektiv Canavan označil za mého přítele. Znovu zabořím pohled do detektiva Canavana.

„Není to žádnej můj přítel,“ upozorním ho nahlas, i když nemám nejmenší tušení, proč to dělám. Je mi ale naprosto jasné, že jsem rudá jako rak.

Detektiv Canavan pokýve hlavou, jako bych řekla něco tak očividného, jako že Obloha je modrá.

„Takže, slečno Wellsová,“ naváže. „Chodí nám sem pěkná řádka cvoků, jak jim říkáte, a hlásí nám nejrůznější zločiny, co se mohly, ale taky nemusely stát. Některý z těch takzvanejch cvoků jsou taky spořádaní občani, který chtěj prostě pomoct policii. Do tyhle kategorie bych zařadil vás. Vy jste splnila svou povinnost, když jste celou tu věc nahlásila mně, a já se tím, až přijde čas, budu zabejvat.“

„Vážně?“ ožiju. „Fakt se tím budete zabejvat? Vyslechnete Chrise?“

„Přesně tak.“ Detektiv Canavan si vstrčí doutník do úst. „Diskrétně. To je moje práce. Ovšem rozhodně to není vaše práce. Vřele vám doporučuju, slečno Wellsová, abyste se do toho už nepletla.“

„Protože máte strach, že by se mě Christopher Allington mohl pokusit zabít taky?“ zeptám se bez dechu.

„Protože mám strach, že by vás Christopher Allington mohl žalovat za falešný obvinění a měl by dost velkou šanci, že ten spor vyhraje.“ Můj schlíplý výraz nebere detektiv Canavan na vědomí. „Vy totiž naznačujete, slečno Wellsová, že Christopher Allington není jenom sériový vrah, ale že se navíc může pyšnit takovou inteligencí a takovými schopnostmi, že nejenže nikde nezanechal stopu, která by ho jakkoli spojovala se zločinem, teda až na ten prezervativ, kterej je údajně jeho, ale že se mu dokonce podařilo i zahladit důkazy, že vůbec k nějakýmu zločinu došlo. Mrzí mě, že vás musím zklamat, ale z praxe vím, že vrahové takhle chytrý nejsou. Když se to tak vezme, bývají obvykle vlastně strašně hloupý. Proto taky zabíjejí: jsou intelektuálně tak omezený, že nevidí jiný východisko.“

Detektiv Canavan zamyšleně svraští své tmavošedé obočí a pokračuje: „A i když kolem toho sdělovací prostředky dělají takovej povyk, mě setkání se skutečným sériovým vrahem pořád ještě teprve čeká, a to už jsem za svůj život vyšetřoval přes sedm set násilnejch smrtí. Takže bych vám radil, slečno Wellsová, abyste se, pokud jde o Chrise Allingtona, držela pokud možno co nejvíc zpátky. Moc by mě mrzelo, kdybyste kvůli takovýhle hlouposti přišla o práci.“

Jsem tak strašně zklamaná, že není v mých silách udělat cokoli, abych to zakryla. Ramena mi poklesnou a hlava se mi zasune mezi ně. Zamumlám: „Díky.“

Detektiv Canavan mi věnuje svou vizitku a řekne mi, abych mu zavolala, jestli si vzpomenu ještě na něco dalšího, co by mu mohlo při vyšetřování pomoct. Pak se obrátí na Coopera s jednou či dvěma otázkami k případu, při jehož řešení viděl mého domácího párkrát čmuchat po okolí, a nakonec nás vypoklonkuje.

Cooper nám zavolá taxíka a po celou cestu domů má ve tváři naprosto vážný výraz. Zdá se, že si moje obvinění, to, že si o mně myslí, že jsem nějaká pitomá puberťácká popova hvězdička, vzal k srdci a že dělá, co může, aby mi dokázal, že to není pravda. Dokonce mi řekne, ještě v taxíku, že považuje detektiva Canavana za dobrého policajta a skvělého detektiva, a dodá, že jestli na té záležitosti ve Fischer Hall opravdu něco je, detektiv Canavan to určitě zjistí.

Díky tomu se začnu cítit líp. Alespoň trošičku…

Když dorazíme domů, vím, že bych se vlastně měla hned vrátit do práce, ale řeknu si, že když už jsem teď stejně doma, můžu alespoň bleskově vyvenčit Lucy, na chvilku se zastavím před starožitným zrcadlem ve zlatém rámu v předsíni, abych si přejela rty leskem. Cooper zmizel ve své kanceláři, aby si přehrál vzkazy na záznamníku. Mezitím jsem už stačila zkontrolovat, že v předsíni nezůstala po tom, jak jsme včera večer s Jordanem laškovali na koberci, skutečně ani stopa.

Ovšem když se Cooper o chvilku později vynoří ze své kanceláře a řekne: „Jak je to vlastně teď s tebou a s Jordanem?“ stejně málem dostanu infarkt.

„J-j-jak to myslíš?“ vykoktám.

„No, zajímalo by mě, co vůbec dneska dělal před Fischer Hall?“

„Jo tak,“ uklidním se. „Tohle. Nic. Jenom zaskočil na kus řeči.“

„Aha.“ Cooper se opře o rám dveří, pohled jeho modrých očí je jasnější než jindy. „Takže asi taky netušíš, kdo mohla bejt ta blondýna, s kterou ho vyfotil Post, když se s ní líbal přede dveřma mýho domu?“

Málem si překousnu jazyk.

To snad není pravda, on to viděl! Copak nemůžu mít alespoň jednou jedinkrát v životě štěstí? Nebo už jsem celej svůj příděl štěstí vyplácala? Však to znáte, takovejch těch kouzelnejch deset let, kdy se nic nepokazí… tedy alespoň nic opravdu důležitého.

Že by mých šťastných deset let už zmizelo v nenávratnu? A pokud ano, nemohla bych to reklamovat? Protože kdyby se mě někdo zeptal: „Poslouchej, Heather, chtěla bys radši šťastnejch deset let ve věku čtrnáct až čtyřiadvacet, nebo čtyřiadvacet až čtyřiatřicet?“ vybrala bych si tu druhou možnost. No vážně.

Protože uznejte, kdo by chtěl mít jako nejlepší léta svého života ta, která stráví na střední škole?

Řekla bych, že se mi moje naprosté zděšení muselo promítnout i do výrazu tváře, jelikož o vteřinku později se Cooper narovná a zeptá se: „Co se děje?“ tónem, který zní, téměř, jako kdyby si o mě opravdu dělal starosti.

Takže mám najednou sto chutí se rozbrečet, přímo tady a teď. „To nic není,“ vyhrknu. „Fakt.“

Ale není to pravda. Koneckonců ať si to všichni ostatní popírají, já vím, a vím to naprosto jistě, že se mě někdo pokusil zabít. Navíc jsem se vyspala se svým bývalým, který je zasnoubený s holkou, co udělala daleko lepší kariéru, a má daleko menší zadek, než já. A co je na tom všem úplně nejhorší, fotografický důkaz mojí nerozvážnosti, nebo alespoň toho, co k ní vedlo, viděl Cooper.

„Něco se děje,“ namítne Cooper a postaví se vedle mě před zrcadlo. „Nelži mi. Mám na pozorování lidí školy, vzpomínáš? Když jsi smutná, udělá se ti mezi obočím taková malinkatá vráska –“ ukáže prstem na můj obraz v zrcadle. „Vidíš ji?“

No nazdar. Má pravdu. Mám mezi obočím maličkou ustaranou rýhu. Ach bože. Jestli to takhle půjde dál, budu samá vráska, ještě než mi bude třicet.

S námahou se přinutím obličej uvolnit.

„Fakt to nic není,“ ujistím Coopera a rychle odvrátím pohled od svého obrazu v zrcadle. „No vážně. To s tím Jordanem včera večer, to byla jenom pusa na rozloučenou.“

Cooper se na mě podívá. Zatváří se skepticky.

„Pusa na rozloučenou,“ zopakuje.

„Jo. Protože, víš, mezi náma je fakt konec. Jako mezi Jordanem a mnou.“ Odkašlu si. „Víš, jak to myslím. Fakt definitivní konec.“

Cooper přikývne, i když se stále tváří pochybovačně.

„Tak dobře,“ prohlásí. „Když to říkáš…“

„Oba dva jsme už konečně připravený jít dál,“ skočím mu do řeči, moje verze příběhu se mi začíná líbit. „Víš, potřebovali jsme to nějak uzavřít, protože vzhledem k tomu, jak to mezi náma dopadlo, jak jsem od něj celá rozzuřená vylítla, no, prostě to nebylo dobrý. Teď jsme si to vyříkali a zase můžeme fungovat. Oba teď víme, že náš vztah doopravdy… skončil.“

„No jo, jenže jestli je mezi váma opravdu definitivní konec,“ poukáže Cooper na slabinu mého vyprávění, „co dělal Jordan dneska ráno před Fischer Hall, zrovna když tam lítaly květináče?“

Sakra! Na to jsem zapomněla!

Ale to je dobrý. Pořád mám situaci pod kontrolou.

„Jo tohle?“ vesele se zasměju. Ano! Dokonce se mi podaří vyloudit veselý smích. Možná že mě podobně jako Britney a Mandy čeká v budoucnosti filmová kariéra. Třeba bych si mohla vzít jako hlavní obor herectví, jako to udělala Marnie. Možná jednoho dne dostanu Oscara a dám si ho na poličku hned vedle té Nobelovky. Ne, počkat. Je Nobelova cena soška, nebo medaile? Nemůžu si vzpomenout.

„To bylo tak,“ pokračuju stále ještě vesele. „Jenom mi vracel, ehm, cédéčko, který jsem si u něj v bytě nechala. Však víš, při stěhování.“

„Cédéčko,“ zvedne Cooper obočí.

„Jo,“ potvrdím mu to. „Můj soundtrack k Tank Girl. Ten už se teď nesežene. Je dost vzácnej.“

„Aha,“ přimhouří oči Cooper. Snažím se ignorovat skutečnost, že teď, když si sundal tu svoji koženou bundu, se jeho bicepsy, momentálně téměř zakryté rukávy jeho obyčejného šedého trička, rýsují stejně výrazně jako bicepsy jeho bratra.

Tedy až na to, že je mi jasné, že Cooper má ty svaly z tvrdé práce, a ne z nějakého šaškování v posilovně. Povolání soukromého detektiva není jen slídění po okolí s fotoaparátem. Mám takovou představu, že Cooper musí… však víte. Do věcí fakt šťourat. Občas něco nebo někoho nadzvednout a odsunout stranou. Tak si říkám, jestli se při tom někdy zapotí natolik, aby se musel svléct do půl těla, protože mu je určitě děsné horko…

Ufff. Nejvyšší čas zmizet do práce.

Ovšem všechny ty úvahy kolem detektivování mi něco připomněly.

„Víš co,“ nadhodím. Nebezpečí slzavého údolí bylo úspěšně zažehnáno, a tak se mi vrátí odvaha. „Když jsme si teď s Jordanem vlastně všechno vyřešili, mám chuť to nějak oslavit.“

„Oslavit,“ zopakuje Cooper po mně bez jakéhokoli výrazu.

„Jo. Vždyť to znáš. Jsem teď pořád zalezlá doma. A tak mě napadlo, co si takhle dneska večer vyrazit na Maceškovej ples?“

„Na Maceškovej ples?“ Cooper nepřestává upírat pohled na můj obličej. Jenom doufám, že to nedělá proto, aby si ověřil, jestli mu nelžu. Protože já sice na ten Maceškový ples opravdu chci, ovšem rozhodně ne kvůli tomu, že bych chtěla něco oslavovat.

„No jo,“ přikývnu. „To je ples pořádanej na počest členů správní rady a lidí, co dostali Macešku. To jako za služby prokázaný škole. Dneska má tu cenu dostat Rachel.“

A není to jenom výplod mojí fantazie. Při zvuku jména mojí nadřízené Cooper náhle ztratí o další konverzaci zájem. Vykročí k poště, která právě štěrbinou ve dveřích propadla na podlahu v předsíni, a o níž se nadšeně zajímá Lucy, a když ji od Lucy vybojuje, začne ji třídit.

„Tak Rachel, jo?“ zeptá se.

„Přesně tak,“ odpovím. „Ovšem lístky stojej nějakejch dvě stě doláčů. Teda lístky na ten ples. A bůhví, že já si něco takovýho prostě nemůžu dovolit. Ale říkala jsem si, tvůj děda byl přece bejvalej absolvent, ne? Takže mě napadlo, že by pro tebe nemusel bejt problém sehnat volňásky. Myslím jako na ten ples.“

„To by asi nebyl,“ praví Cooper a věnuje Lucy, která žalostně kňučí, katalog firmy J. Crew, aby měla co žužlat.

„A myslíš, že bys mi jeden mohl sehnat?“ zaškemrám. Nenápadně. To je moje krédo. Hlavně nenápadně.

„Abys mohla špehovat Chrise Allingtona?“ Cooper ani nevzhlédne od pošty. „Ani náhodou.“

Poklesne mi čelist.

„Ale…“

„Heather, copak jsi neslyšela nic z toho, co ti říkal ten policajt? On se do toho vyšetřování pustí. Nenápadně. A ty se od toho mezitím drž zpátky. V nejlepším případě bys za všechnu tu svoji snahu mohla mít na krku žalobu.“

„Slibuju, že s ním nepromluvím ani slovo,“ trvám na svém a zvedám ruku, abych naznačila „čestný skautský“. Až na to, že jsem samozřejmě nikdy v žádném skautu nebyla, takže to neplatí. „Ani se k němu nepřiblížím.“

„Oprav mě, jestli se pletu,“ vyzve mě Cooper, „ale copak ty nejsi přesvědčená, že se tě dneska pokusil zabít?“

„No, to se přece právě snažím zjistit,“ odseknu. „No tak, Coopere, co by se asi tak mohlo stát zrovna na Maceškovým plese, proboha? Přece si na mě nezkusí nic dalšího zrovna tam, mezi takovou spoustou lidí…“

„Ne, to teda nezkusí,“ zavrčí Cooper. „A to především proto, že tě tam nespustím z očí.“

Překvapeně zamrkám. Počkat. Cože to říkal?

„Ty, ty bys tam šel se mnou?“

„Jenom proto, že kdybych na tebe nedohlídnul, bůhví, co by ti spadlo na hlavu příště.“ Cooper odloží poštu. Jeho modré oči se ma mě upřou jako dva reflektory. „A protože když se na tebe kouknu, je mi jasný, že si ten lístek stejně nějak opatříš, i kdybys kvůli tomu měla svist nějakýho nic netušícího kořena z katedry geologie.“

Jsem v šoku. Cooper mě hodlá vzít na Maceškový bál! Cooper Cartwright mě pozval na ples! To je, skoro jako kdyby mě pozval na…

Na rande!

„Ach Coopere!“ vydechnu. „Mockrát ti děkuju! Ani netušíš, jak moc to pro mě znamená…“

Ale Cooper už je na cestě zpátky do své kanceláře, přitom pochybovačně vrtí hlavou. Nechává si své myšlenky pro sebe, ale mně je nad slunce jasnější, že on v tuhle chvíli na rozdíl ode mě horečně nepřemýšlí, co si asi vezme na sebe.

Chlapi mají vůbec strašně jednoduchý život.

20

Nechápeš,

co se ti snažím říct,

nechápeš.

Kdybys mě jen pochopil,

snad bys mi pak uvěřil,

nemyslel bys, že ti lžu,

když ti říkám, že tě miluju.

Jenže ty nechápeš.

Slova, co mi ze rtů jdou,

ani se tě nedotknou.

Prostě nic nechápeš.

„Nechápeš“

Zpěv: Heather Wellsová

Text/Hudba: Dietz/Ryder

Z alba Léto

Cartwright Records

Když jsem zase zpátky v práci, mám pocit, že se čas vleče jako šnek.

Všichni se mě vyptávají, jak je na tom Jordan, a já si při tom uvědomím, že vlastně ani nevím, jak se mu daří, protože mě toho cestou z nemocnice strašně moc rozptýlilo: návštěva na policii, pozvání na rande (tedy víceméně) od muže mých snů, přemítání, co si mám na naše první rande na Maceškovém plese vzít na sebe, a tak dále.

A tak zavolám do nemocnice sv. Vincenta a poté, co mě asi šestkrát přepojí, prý v rámci opatření na zachování soukromí pacienta (Jordan je přece ta velká hvězda), to konečně vezme někdo, kdo mi vysvětlí, když ho předtím důrazně ujistím, že nejsem od tisku (dokonce musím jako důkaz své totožnosti přezpívat pár taktů „Sladké horečky“, abych je vůbec přesvědčila), že v současné době je Jordan v dobrém stavu a že doktoři očekávají, že se plně zotaví.

Když s touto novinkou obeznámím Rachel, ta se hned začne rozplývat: „No to je skvělé! Měla jsem o něj takovou starost. Mělas vážn+ štěstí, že ten květináč zasáhl jeho a ne tebe. Klidně jsi mohla být zraněná i ty.“

Magdu prognóza týkající se Jordanova zdravotního stavu potěší už méně.

„Škoda,“ utrousí suše. „Doufala jsem, že umře.“

„Magdo!“ vyjeknu zděšeně.

„No jenom se podívejme na ty moje kráásný filmový hvězdičky,“ osloví Magda skupinku studentů, kteří zašli do menzy na časnou večeři a mávají na ni stravenkami v podobě elektronických jídelních karet. Magda si od nich karty bere a projíždí je snímacím zařízením. Ke mně utrousí: „Však si tu pecku do hlavy zasloužil, po tom, jak se k tobě zachoval.“

Magda je šťastný člověk. Pro ni je všechno černé nebo bílé. Amerika je skvělá, ať si říká, kdo chce, co chce, a členové chlapeckých kapel, kteří podvádějí svoje přítelkyně? No, ti si přece stoprocentně zaslouží, aby jim na hlavu padaly květináče. To je bez debat.

Když zavolám Patty a řeknu jí co a jak, očividně se jí uleví. Řekla bych, že když vyšla z parku a uviděla na chodníku před Fischer Hall všechnu tu krev, pořádně se vyděsila. Byla přesvědčená, že se mi něco stalo. Musela se na dvacet minut posadit na židli v menze a dát si hlavu mezi kolena, a taky sníst dva nanuky DoveBar, které jí vnutila Magda, než se jí udělalo dobře natolik, aby si zavolala taxíka a odjela domů.

„Víš určitě, že ten akademickej titul tak strašně chceš, Heather?“ vyptává se mě teď ustaraně. „Víš, jsem si jistá, že by ti Frank mohl sjednat schůzku s někým ze svojí nahrávací společnosti…“

„To by bylo fajn,“ přeruším ji. „Teda až na to, že si nejsem tak úplně jistá, jak by se těm lidem líbilo, že se většina mejch dosavadních vystoupení konala v nákupních centrech…“

„To by jim vůbec nevadilo,“ vykřikne Patty. A je to od ní fakt moc prima, a tak vůbec, jenže já už mám svoje zkušenosti a vím, že podobné věci nahrávacím společnostem naopak dost vadí.

„Třeba bychom ti mohli sehnat roli v nějakým muzikálu, víš, třeba na Broadwayi,“ pokračuje Patty. „Takhle to dělá Debbie Gibsonová. Spousta hvězd teď…“

„No právě, to podstatný slovo v tyhle větě je hvězda,“ upozorním ji. „A to já nejsem.“

„Já mám prostě jenom pocit, že už bys na tý koleji neměla pracovat, Heather,“ vzdychne Patty utrápeně. „Je to až příliš nebezpečný. Umíraj tam studentky. Na lidi tam padají květináče…“

„Ale no tak, Patty,“ řeknu celá dojatá tím, jaké si o mě dělá starosti. „To bude dobrý. Mně se nic nestane.“

„Já to myslím vážně, Heather. Probírali jsme to s Cooperem a oba máme pocit, že…“

„Vy jste se o mně s Cooperem bavili?“ Doufám, že to neznělo moc dychtivě. O čem tak asi mluvili? To by mě tedy vážně zajímalo. Prozradil snad Cooper Patty, že ke mně chová hlubokou a stálou náklonnost, kterou se mi neodvažuje dát najevo, protože jsem bývalá přítelkyně jeho bratra a navíc tak trochu jeho zaměstnankyně?

Ovšem kdyby se Cooper Patty svěřil s tímhle, určitě by mi to vyklopila hned na začátku.

„Já a Cooper si prostě myslíme, a Frank s námi souhlasí, že pokud, no, pokud se zjistí, že se tady opravdu jedná o vraždy, možná ti hrozí nějaký nebezpečí.“

Tak tohle tedy rozhodně nevypadá, že by jí Cooper naznačil něco v tom smyslu, že ke mně chová hlubokou a stálou náklonnost. A v tom případě taky není divu, že mi Patty hned nezavolala, aby mi tu novinku naservírovala ještě zatepla.

„Patty,“ uklidňuju ji, „já jsem v pohodě. Fakt. Mám toho nejlepšího bodyguarda na světě.“ A potom jí vylíčím, že se chystám na Maceškový bál, a že mě tam Cooper bude doprovázet.

Ale nezdá se, že by to Patty naplňovalo takovým nadšením, jaké jsem u ní očekávala. Jistě, nabídne mi, abych si půjčila její šaty, ten červený model od Armaniho, který měla na udělování cen Grammy, když čekala Indyho a byla v sedmém měsíci, a do kterého se tím pádem, jak doufám, vejdu i já, a tak vůbec, jenže rozhodně neječí nadšením a nekřičí: „No paráda! Tak on tě pozval na rande!“

Asi to bude tím, že mě Cooper vlastně na žádné rande nepozval. Zřejmě to nebude opravdické rande, když vás ten člověk zve jen proto, aby se ujistil, že vás nikdo nezabije.

Panebože. Odkdy se Patty chová tak děsně dospěle.

„No dobře, jenom mi slib, že budeš opatrná, ano, Heather?“ Ustaraný tón jí z hlasu stále ještě nevymizel. „Cooper tvrdí, že má pocit, že celá ta záležitost s těma vraždama je tak trochu… nepravděpodobná. Ale já si tím tak jistá nejsem. A fakt bych nerada, abys to příště byla ty.“

Dělám, co můžu, abych Patty ujistila, že moje bezpečnost není nijak zvlášť ohrožena, i když jsem si samozřejmě víc než dost jistá, že pravý opak je pravdou. Někdo ve Fischer Hall má zájem na tom, abych byla mrtvá.

A to znamená, že se svojí teorií Elizabeth-Kellogovou-a-Robertu—Paceovou-někdo-zavraždil musím něco dělat.

Teprve když rozhovor s Patty ukončím a položím sluchátko, uvědomím si, že na mě někdo zírá. Vzhlédnu a spatřím Sarah, která sedí u svého stolu a strká do maličkých plastových sáčků bonbony, má to být překvapení pro všechny interní asistenty. Sarah má totiž pocit, že interní asistenti potřebují po tom, jak neslavně jim začal semestr se všemi těmi mrtvolami ve výtahové šachtě a tak dále, nějaké povzbuzení.

Nemůžu si nevšimnout, že Sarah už před chvilkou přestala cpát bonbony do sáčků a místo toho na mě mžourá zpoza silných brýlí, kontaktní čočky nosí jenom při zvláštních příležitostech, bere si je například na registraci (kde je šance potkat atraktivní svobodné otce) nebo na veřejné předčítání poezie v kostele sv. Marka (kde je šance potkat atraktivní básníky, co nemají ani floka).

„Neměla jsem v úmyslu poslouchat, o čem se bavíte,“ prohlásí Sarah, „ale slyšela jsem dobře, žes právě říkala, že se tě někdo pokouší zabít?“

„Ehm,“ odkašlu si. Jak jí to mám jenom vysvětlit, aby ji to zbytečně nevyděsilo. Koneckonců já odsud každý večer zmizím domů, ovšem Sarah tady bydlí a nikam odejít nemůže. Jak bezpečně se jí asi bude usínat s vědomím, že po chodbách Fischer Hall obchází vrah?

Na druhou stranu přišla Sarah o panenství v jakémsi kibucu v Izraeli hned o prázdninách po ukončení prvního ročníku, alespoň mi to tvrdila, takže k potenciálním obětem asi patřit nebude.

A tak jen pokrčím rameny a řeknu: „Jo.“

Potom, protože Rachel je někde nahoře ve svém bytě a chystá se na ples (nakonec se jí podařilo sehnat něco na sebe, ale odmítá nám to ukázat, že prý nám „nechce zkazit překvapení“), vysvětlím Sarah svou teorii zahrnující Chrise Allingtona a smrt Elizabeth Kellogové a Roberty Paceové.

„Řeklas něco z toho Rachel?“ zeptá se mě Sarah, když skončím.

„Ne,“ odpovím. „Rachel má momentálně svejch starostí až dost, nezdá se ti?“ A navíc, s tím se ovšem Sarah nesvěřím, kdyby se ukázalo, že se mýlím, ve zprávě o tom, jak jsem si vedla během šestiměsíční zkušební lhůty, by se to moc dobře nevyjímalo… víte, co mám na mysli, podezírat syna rektora školy z dvojité vraždy není zrovna nejlepší krok v kariéře.

„To je dobře,“ oddechne si Sarah. „Tak to nedělej. Řekni mi, nenapadlo tě náhodou, že celá ta věc, víš, co myslím, ta tvoje představa, že Elizabeth a Robertu někdo zabil, může bejt projevem tvojí vnitřní nejistoty, která pramení z toho, že tě podvedla a opustila tvoje vlastní matka?“

Nevěřícně zamžikám. „Cože?“

„No,“ poposune si Sarah brýle na nose. „Tvoje matka ti ukradla veškerý prachy a zdrhla ze země i s tvým manažerem. To muselo bejt největší trauma ve tvým životě. Vždyť jsi v tu chvíli přišla o všechno, o všechny úspory, a taky o lidi, o kterejch sis myslela, že se na ně můžeš spolehnout ze všech nejvíc. Koneckonců tvůj táta byl většinu tvýho života někde mimo, protože dlouhý léta seděl ve vězení za to, že rozšiřoval padělaný šeky. Ovšem kdykoliv se o tom někdo zmíní, ty to celý zlehčuješ, jako kdyby o nic nešlo.“

„To není pravda,“ namítnu. Protože to rozhodně nezlehčuju. Nebo se mi alespoň nezdá, že bych to nějak zlehčovala.

„Ale je,“ trvá na svém Sarah. „Ty se svojí matkou dokonce po tom všem pořád ještě mluvíš. Slyšela jsem tě tuhle, jak si s ní telefonuješ. Vesele jste po telefonu probíraly, co máte koupit tvýmu tátovi k narozeninám. Který tráví ve vězení. A o tom ty se bavíš se ženskou, která ti ukradla všechny peníze a pak s nima zmizela do Argentiny!“

„No a,“ opáčím, a abych řekla alespoň něco na svou obranu, dodám: „Pořád je to moje máma, ať už udělala cokoliv.“

Nikdy moc nevím, jak bych svůj vztah k mámě měla vysvětlovat. Jistě, i když šlo do tuhého, když jsem šéfům v Cartwright Records dala na vědomí, že odteď už chci zpívat jenom svoje vlastní texty, a Jordanův táta na to reagoval tím, že mě bez dlouhých cavyků vyrazil, ne že by se v té době moje nahrávky ještě bůhvíjak skvěle prodávaly, máma vyrazila do světa.

Jenže taková už ona prostě je. Pochopitelně jsem na ni nějaký čas měla vztek.

Ale mít vztek na svoji mámu, to je trochu jako mít vztek, že venku prší. Moje máma nemůže svoje chování ovlivnit o nic víc, než můžou mraky ovlivnit to svoje.

Ovšem řekla bych, že kdybych tohle vysvětlila Sarah, sdělila by mi, že jsem ve fázi popírání skutečnosti nebo něco ještě horšího.

„Není možný, že si svoje nepřátelský pocity vůči matce za to, co ti udělala, prostě jenom přenášíš na chudáka Chrise Allingtona?“ chce vědět Sarah.

„Tak hele,“ odseknu, protože už mě začíná unavovat neustále omílat kolem dokola to samé. „Ten květináč přece nespadnul jenom tak z nebe. Teda vlastně spadnul, ale rozhodně ne sám od sebe.“

„A není v tom třeba taky to, že ti zájem fanoušků, kterýhos měla ještě nedávno spoustu, začal chybět, takže se vrháš po první zámince, díky který by sis mohla zase připadat důležitá, a vymejšlíš si nějakou fantastickou záhadu, kterou musíš vyřešit, když žádná záhada v podstatě neexistuje?“

Píchne mě u srdce, když si vzpomenu, co mi v tom nákladním výtahu říkal Cooper. Nebylo to náhodou něco podobného? Že bych zase ráda zažívala to vzrušení, které se mě zmocňovalo, když jsem zpívala po nákupních centrech?

Jenže to, že se člověk snaží vypátrat, kdo má na svědomí vraždy na jeho pracovišti, je něco úplně jiného než krákorání před tisícovkami uspěchaných nakupujících.

Nebo snad ne?

„Ehm,“ nepřijdu na nic lepšího, co bych Sarah na její obvinění odpověděla. „Možná. Já nevím.“

A přitom si v duchu říkám, jaké měla Sarah štěstí, že potkala Yaela přesně v ten správný okamžik. Tím myslím toho kluka z toho kibucu. Jinak je totiž přesně ten typ holky, po jakém by Chris vystartoval.

Tedy až na ten její zvyk neustále všechny podrobovat psychoanalýze. Vcelku chápu, že to by mohlo někomu připadat dost nesnesitelné.

Nebyla jsem na žádném oficiálním slavnostním večírku pořádně dlouho, takže když se navečer konečně dostanu z práce domů, čeká mě spousta příprav. Napřed musím zaskočit k Patty pro šaty, které mi, díkybohu, padnou, i když jen tak tak.

Potom si musím udělat pedikúru a manikúru, protože není čas, abych se mohla svěřit do rukou profesionálům. Pak si musím umýt vlasy a dát na ně kondicionér, oholit si nohy (a podpaždí, protože Pattyiny šaty jsou bez ramínek) a pak si čistě pro jistotu oholím třísla, ačkoli je značně nepravděpodobné, že by se na mě po tak dlouhé době štěstí usmálo dvakrát během dvou dnů, nicméně člověk nikdy neví. Taky si musím na obličej naplácat pleťovou masku a ještě nanést hydratační krém. A nakonec si musím vytrhat obočí, usušit vlasy a vytvarovat účes, nalíčit se a navonět.

Také si všimnu, že podpatky mých červených lodiček potkala jakási nehoda, do které byl zapleten eskalátor v metru, a tak je přejedu červeným voděodolným fixem.

A pochopitelně se během všech těchto aktivit musím každou chvíli zastavit a strčit si do pusy sušenku Disco, aby se mi náhodou nezatočila hlava z toho, že jsem nic nejedla už od té doby, co mi Magda odpoledne propašovala z menzy tu obloženou bagetu.

Když Cooper zaklepe na moje dveře, právě se snažím zapnout zip u Pattyiných šatů a zoufale přemítám, jak to, že mi před dvěma hodinami u ní v podkroví padly, když teď se do nich najednou nemůžu vejít…

„Momentíček,“ křiknu na Coopera a zoufale přemýšlím, co si proboha vezmu na sebe, jestli se mi nepodaří ty Pattyiny šaty dopnout…

Nakonec se zip přece jenom pohne, já sáhnu po šálu a kabelce a s klapáním podpatků seběhnu ze schodů. Přitom si říkám, jaká je škoda, že nemám nikoho, kdo by ty dveře otvíral za mě a říkal návštěvám: „Bude dole za chviličku,“ abych já pak mohla důstojně veplout do místnosti jako Rory Gilmoreová nebo tak někdo. Ale protože jsem na tom tak, jak na tom jsem, musím kolenem odsunout Lucy z cesty, abych se k těm dveřím vůbec dostala a mohla si je otevřít sama.

S politováním musím konstatovat, že Cooperovu reakci na svůj vzhled ani nezaznamenám, tedy pokud Cooper vůbec nějak reagoval, o čemž tak trochu pochybuju, protože mě naprosto ohromí, jak vypadá on. Ukáže se totiž, že Cooper skutečně vlastní něco jako smoking… vlastně nádherný smoking.

A vypadá v něm víc než jenom trochu sexy.

Jak to ti chlapi s tím smokingem dělají? Proč v něm musejí vždycky, vypadat tak úžasně? Možná je to tím, že jim smoking zdůrazní šířku hrudníku a ramen. Možná je to ten překvapivý kontrast mezi zářiví bílou košilí a elegantními černými klopami.

Ať už je to, jak chce, mám takový pocit, že jsem ještě nikdy neviděla chlapa ve smokingu, aby nevypadal skvěle. Ovšem Cooper je výjimka. Ten nevypadá skvěle.

Ten totiž vypadá naprosto fantasticky.

Jsem tak vytížená obdivováním Coopera, že skoro zapomenu, že na ten ples jdu kvůli tomu, abych odhalila vraha. Na okamžik, jenom na kratičký okamžik, sama sebe přesvědčím, že jdeme s Cooperem na rande. Zvlášť když Cooper pronese: „Vypadáš nádherně.“

Realita ovšem okamžitě znovu zabuší na dveře, protože vzápětí se můj rytíř podívá na hodinky a nepřítomně řekne: „Fajn, tak vyrazíme, co říkáš? Ještě mám pozdějc nějakou schůzku, takže jestli to máme zvládnout, musíme sebou pohnout.“

Podtím palčivé zklamání. Nějakou schůzku? S kým? S kým se to ještě musí tak nutně setkat? S nějakým svým klientem? S nějakým práskačem?

Nebo s nějakou svojí přítelkyní?

„Heather,“ zvedne Cooper udiveně obočí. „Jsi v pořádku?“

„Jasně,“ zamumlám.

„Fajn,“ Cooper mě vezme za loket. „Tak jdeme na to.“

Jdu s ním dolů po schodech a ven ze dveří a v duchu si nadávám, že se chovám jako husa. Už zase. No a co, tak se má s někým ještě sejít. Co je mi do toho? Tohle není rande. Prostě není. Přinejmenším to není rande s ním. Jestli mám dneska večer vůbec nějaké rande, tak je to rande s tím člověkem, co zabil Elizabeth Kelloggovou a Robertu Paceovou.

Tohle si opakuju celou tu dobu, co procházíme parkem, míjíme pomník na Washington Square a dokonce ještě když přejdeme ulici a ocitneme se u knihovny, kde se ples koná. Strategické umístění rudých koberců a barevných světel a vlaječek knihovnu pro tuto příležitost proměnilo v plesový sál.

Musíme se proplést mezi několika dlouhými limuzínami a hrstkou uniformovaných mužů z univerzitní ochranky (Peteho požádali, aby si dneska vzal dvojitou směnu, ale on to odmítl, protože jeho dcera Nancy má dneska večer nějakou akci, kde bude prezentovat svůj školní vědecký projekt). Všichni členové ochranky mají bílé rukavice a v ústech píšťalku. Abychom se do té masivní budovy hliněné barvy vůbec dostali, musíme napřed projít kolem nich. Kolem vchodu jsou natažené sametové šňůry, aby dovnitř nepronikla žádná nežádoud chátra či lůza… i když se zdá, že žádná chátra ani lůza neprojevuje moc zájmu na ples proniknout. Kolem postává pouze pár starších studentů, pevně svírají své batůžky a tváří se naštvaně, protože se kvůli plesu nemůžou dostat na svoje místo ve studovně.

Cooper ukáže chlapíkovi ve dveřích vstupenky a pak už nás uvedou dovnitř, kde se na nás okamžitě vrhnou číšníci a dělají, co můžou, aby nás zahltili pitím a kloboučky hub plněnými krabím salátem. Vážně to nechutná nejhůř. A vůbec, stejně mám pocit, že to moje stahovací prádlo ty sušenky Disco, co jsem snědla odpoledne, moc dobře nedrží.

Cooper nás vybaví skleničkami, není v nich ovšem šampaňské, ale minerálka.

„Při práci nikdy nepij,“ poradí mi.

Vzpomenu si na Noru Charlesovou a na těch pět martini, která do sebe nalila v Hubeném muži, když se snažila držet krok s Nickem. Jen si to představte, kolik ten mohl vyřešit vražd, kdyby se řídil Cooperovou radou a při vyšetřování nepil!

„Tak na vraždy,“ ťukne Cooper svojí skleničkou zlehka o moji. Jeho modré oči na mě zazáří, jako obvykle mi téměř vyrazí dech svým jasem.

„Na zdraví,“ odvětím a usrknu si vody, přitom se rozhlížím po té obrovské místnosti, jestli neuvidím nějaký známý obličej.

O kus dál, v oddělení odborné literatury, hraje orchestr jazzovou verzi skladby „Moon River“. V prostoru před výtahy stojí prostřené stoly, z nichž znepokojivě rychle mizí obří garnáti. Kolem se motají hloučky lidí, všichni se tváří, že je ohromně baví, co jim ten druhý povídá. Zahlédnu doktora Flynna, překotně něco vysvětluje děkance pro bakalářské studium, která má oči zkalené buď nudou, nebo nadměrným pitím, je dost obtížné to v tomto případě rozlišit.

Zahlédnu chumel kolegů z oddělení správy kolejí, jak se tísní pod zlatým transparentem s nápisem New York College, podobně jako se rodinky uprchlíků choulí na Ellis Islandu ve stínu sochy Svobody. Všimla jsem si, že zaměstnance oddělení správy kolejí nechovají ve velké vážnosti ani studenti, ani pedagogický sbor. Většinou se na vedoucí kolejí na New York College pohlíží jako na lidi s jen o maličko větší autoritou, než mají řekněme vedoucí na táboře, a doktora Jessupa a jeho tým koordinátorů a zástupců vedoucích neuznávají o mnoho víc. Což není moc spravedlivé, protože oni, no dobře, tak my, přitom pracují ze všech sil, daleko víc než spousta profesorů, kteří si jen tak přiskotačí, odučí si tu svoji jednu přednášku týdně a zbytek času tráví tím, že své kolegy roznášejí na kopytech v různých recenzích.

Coopera zatáhl do rozhovoru jeden z členů správní rady, starý rodinný přítel Cartwrightových, a já si zatím nad okrajem skleničky zkoumavě prohlížím své nadřízené. Doktor Jessup vypadá ve smokingu pěkně nesvůj. Vedle něj stojí žena, o níž předpokládám, že to bude jeho zákonná choť, protože si právě vyměňuje zdvořilosti s jinou ženou, což zase nemůže být nikdo jiný než lepší polovička doktora Flynna. Obě dámy vypadají ve svých třpytivých pouzdrových šatech štíhlé a moc jim to sluší.

Ani jedna z nich však nevypadá tak úžasně jako Rachel. Ta stojí vedle doktora Jessupa a oči se jí třpytí ještě víc než bublinky ve sklence šampaňského, kterou drží v ruce. Ve svých hedvábných šatech dokonale zdůrazňujících postavu vypadá báječně. Půlnoční modř její sukně vytváří fantastický kontrast k její perleťově smetanové pleti a ta zase vyzdvihuje tmavou barvu vlasů, které má Rachel přichycené na temeni hlavy sponkami zdobenými lesklými kamínky.

Na někoho, kdo ještě odpoledne tvrdil, že „nemá co na sebe“, se Rachel dokázala vybavit opravdu výborně.

Dokonce natolik výborně, že se nemůžu zbavit pocitu méněcennosti, že z Pattyiných šatů poněkud přetékám. A rozhodně ne na těch správných místech.

Chvíli mi trvá, než se mi podaří vypátrat našeho slavného nejvyššího šéfa, ale nakonec ho zahlédnu na druhém konci sálu u jednoho stolku pro výdej knih. Rektor Allington pro jednou nechal tričko bez rukávů doma, což je asi taky jeden z důvodů, proč jsem ho tak dlouho nemohla mezi lidmi najít. Dokonce má na sobě smoking a vypadá v něm překvapivě elegantně.

Jenom škoda, že se totéž nedá říct o chudince jeho ženě. Ta má na sobě kalhotový kostým z černého sametu s nohavicemi do zvonu. Široké rukávy se jí vyhrnou pokaždé, když zvedne sklenku k ústům… a musím říct, že tenhle výkon provádí až znepokojivě často.

Ale kde, říkám si sama pro sebe, kde asi bude Allingtonovic ratolest, ten uhlazený Chris/Todd/Mark? Nikde ho tu nevidím, i když jsem si byla naprosto jistá, že se objeví. Je to koneckonců roztomilý mladý muž, kterému táhne na třicítku. A copak by nějaký roztomilý mladý muž, kterému táhne na třicítku, odolal akci, jako je tahle? No tak, to by si přece nenechal ujít? Pivo zadarmo?

Cooper se zrovna baví o fotoaparátech ukrytých ve rtěnce nebo o něčem podobném se starším pánem, který mě oslovil „mladá dámo“ a řekl mi, že se mu líbí moje šaty (řekl to s takovým přesvědčením, že mě to donutilo nenápadně zapátrat, jestli mi náhodou někde nepovolil zip), když tu k němu náhle přistoupí velmi štíhlá a velmi atraktivní žena celá v černém a překvapeně vysloví jeho jméno.

„Coopere?“ Ta ženská dokáže vypadat přitažlivě a profesionálně zároveň. Dotkne se Cooperovy paže nepochybně vlastnickým způsobem, jako kdyby se ho v minulosti dotýkala i na jiných, intimnějších částech těla a jako kdyby měla právo ho brát za ruku, a zeptá se ho: „Co ty tady děláš? Už ses mi neozval snad několik měsíců. Kde ses schovával?“

Nemůžu říct, že by Cooper vypadal, že právě propadl panice.

Na druhou stranu se tváří tak trochu jako člověk, který by byl nejradši někde úplně jinde.

„Marian,“ řekne, položí té ženské ruku na záda a skloní se, aby ji mohl políbit. Na tvář. „Rád tě zase vidím.“ Potom nám ji představí, napřed tomu staříkovi, pak mně. „Heather, tohle je docentka Marian Braithwaiteová. Marian učí dějiny umění. Marian, tohle je Heather Wellsová. Pracuje taky tady na New York College.“

Marian napřáhne ruku a potřese mi pravicí. Její prsty se zatřepetají jako maličký ptáček uvězněný v mé gargantuovské pracce. Přesto se s vámi klidně vsadím, že chodí pravidelně cvičit do univerzitní posilovny. A taky že se zásadně sprchuje, neválí se ve vaně tak jako já. To já poznám už od pohledu.

„Vážně?“ Marian se na mě zářivě usměje dokonalým úsměvem Isabelly Rosselliniové. „Co učíte?“

„Ehm,“ řeknu rozpačitě a z hloubi duše si přeju, aby mi někdo srazil na hlavu pelargonii i s květináčem a ušetřil mě povinnosti na tuhle otázku odpovídat. Bohužel nikdo nic takového neudělá. „Vlastně nic. Jsem zástupkyně vedoucí na jedny z kolejí pro studenty z nižších ročníků. Teda vlastně ve studentským domově.“

„Aha.“ Marianin dokonalý úsměv se ani nezachvěje, ale podle toho, jak se neustále dívá na Coopera, je mi jasné, že by ho nejradši ze všeho někam odvlekla a servala z něj šaty, nejlépe zubama, a že jí není zrovna po chuti, že tu místo toho musí postávat a nutit se do konverzace se zástupkyní vedoucí koleje pro studenty z nižších ročníků. A nemůžu říct, že bych se jí divila. „To je pěkné. Takže Coopere, tys byl někde pryč? Ani jednou jsi mi nezavolal, a taky jsi nezvedal telefon, když jsem ti volala…“

Zbytek toho, co Marian říká, už ale nezaslechnu, protože v tu chvíli někdo popadne za ruku mě. Ovšem když se otočím, abych se podívala, kdo by to mohl být, místo svého bývalého přítele, což by stejně nebylo možné, protože ten je pořád ještě v nemocnici, uvidím Rachel.

„Ahoj Heather,“ vykřikne. Na tvářích jí vyskočily nepřirozeně výrazné červené skvrny a mně dojde, že si dopřávala šampaňské. A hodně. „Netušila jsem, že dneska dorazíš. Jak to jde? Co Jordan? Měla jsem o něho děsnou starost. Jak mu je?“

Provinile sebou škubnu, uvědomím si, že jsem si celý večer na Jordana ani nevzpomněla. Tedy vlastně od chvíle, kdy jsem otevřela dveře a uviděla Coopera. Teď ze sebe vypravím: „Ehm, bude v pořádku. Jeho stav je prej dobrej. Doktoři předpokládají, že nebude mít žádný následky.“

„To je ale semestr, co?“ dloubne do mě Rachel kamarádsky loktem. „Po tom, čím jsme si prošly, budeme obě dvě rozhodně potřebovat pár týdnů dovolené. Ani se mi tomu nechce věřit. Dvě smrti během dvou týdnů!“ Rozhlédne se kolem dokola v obavě, jestli ji někdo nezaslechl, a pak dodá už tišeji: „Nemůžu tomu uvěřit.“

Přátelsky se na ni zašklebím. Určitě je opilá. Dost pravděpodobně si ani nedala nic k jídlu, takže jí to šampaňské stouplo rovnou do hlavy. Většina dobrot, které tady číšníci nosí na tácech kolem dokola, plněné kloboučky hub a garnáty v lístkovém těstě, nevypadají, že by byly zrovna nízkokalorické, takže se jim Rachel zřejmě obloukem vyhýbala.

„To já taky ne,“ souhlasím s ní. „Mimochodem, vypadáš fakt báječně. Ty šaty ti strašně sluší.“

„Mockrát děkuju!“ zazáří Rachel. „Musela jsem za ně zaplatit plnou cenu, ale mám pocit, že se to vyplatilo.“ Potom jí padne zrak na Coopera a oči se jí rozsvítí ještě víc. „Heather,“ zašeptá mi vzrušeně, „ty jsi tu s Cooperem? Vy dva spolu…“

Pohlédnu přes rameno na svého „rytíře“, který se evidentně stále ještě pokouší vysvětlit paní docentce, kde že to posledních několik měsíců byl (pokud já vím, byl pořád doma na Washington Place. Tak si říkám, jestli se Cooper náhodou nepokoušel dát Marian tímhle starým osvědčeným způsobem kopačky. Proč by jí jinak nezavolal? Ačkoli na druhou stranu si nedokážu představit, proč by se nějaký mužský chtěl rozejít s takovouhle partií. Ta ženská je přece úspěšná, inteligentní, krásná, štíhlá a dává přednost sprše… jéje, i já bych po ní hmátla všema deseti).

„Ehm,“ pronesu a cítím přitom, jak mi do tváří pozvolna stoupá horko z představy, že bychom my dva s Cooperem byli, však víte. Jako spolu. „Ale ne. Měl prostě lístek navíc, tak jsem šla s ním. Jsme jenom kamarádi.“

A není mi souzeno, aby se z nás někdy stalo něco víc. Alespoň to tak vypadá.

„Jako s Jordanem,“ dodá Rachel.

„Přesně tak,“ potvrdím jí to a vzmůžu se dokonce i na úsměv, i když nechápu, jak jsem to dokázala. „Jako s Jordanem.“

Rachel za to nemůže. Vždyť chudák ani netuší, že mi sype do rány sůl.

„No, asi už bych měla jít,“ vytrhne mě z úvah. „Slíbila jsem Stanovi, že pro něj ulovím jeden z těch krabích koláčků…“

„Aha,“ přikývnu. „Jasně. Tak zatím.“

Rachel odcupitá, vznáší se v nějakém svém soukromém sedmém nebi.

Přemítám, co je pravdy na tom drbu, který mám od Peteho, že totiž Rachel čeká povýšení a tučné zvýšení platu. Ani by mě to nepřekvapilo. Nikdo na celé univerzitě a v přilehlých institucích se nemusel po tolik týdnů snažit vyhovět tolika různým zájmům. Čím jiným než povýšením jí může univerzita projevit své uznání? Cena Macešky nestačí. Magda mi navíc prozradila, že jednou byla na Macešku nominovaná i Justine, prý za to, že půjčila jednomu studentovi svůj soukromý telefonní seznam. „Ahoj, zlatovlásko!“

Nevšímám si hlasu, který mi zní za zády, místo toho zírám na Coopera. Pořád se ještě baví s Marian Braithwaiteovou, která mu visí na rtech se zbožňujícím pohledem a každou chvilku se zasměje něčemu, co jí Cooper povídá. Odkud se ti dva vlastně znají? Možná si ho Marian někdy najala. Možná měla podezření, že ji její manžel, určitě taktéž vysokoškolský pedagog, podvádí, a tak si najala Coopera, a on jí opatřil důkazy, že se nemá čeho bát, a proto má teď ona takovou radost, že ho vidí, a proto neustále natahuje ruku a dotýká se jeho ramene…

„Hej, zlatovlásko!“

Někdo mi poklepe na rameno a já se překvapeně otočím v očekávání, že to bude některý z rektorových pomocníků, kterému se zachtělo vidět moji vstupenku…

… a zjistím, že místo toho zírám do smějících se šedých očí rektorova syna.

21

Jen se zeptej,

vím, že bys to věděl rád.

Jen se zeptej,

vím, že ti to nedá spát.

Jen se zeptej,

odpověď ti ráda dám.

Jen se zeptej,

možná svý ano zašeptám.

„Jen se zeptej“

Zpěv: Heather Wellsová

Text/Hudba: Roberts/Ryder

Z alba Léto

Cartwright Records

„Ahoj,“ pozdraví mě Chris s úsměvem. „Pamatujete se na mě?“

Zírám na něj a jsem tak vyděšená, že ze sebe nedostanu ani hlásku.

Christopher Allington. Christopher Allington mě sám vyhledal. Chris Allington mě drží za paži a usmívá se na mě, jako kdybychom byli staří kamarádi, co na sebe náhodou narazí na bowlingu nebo tak někde. Dokonce mi podává skleničku šampaňského!

Ovšem bylo by ode mě dost nezdvořilé, kdybych odmítla.

Beze slova si od něj tedy tu vysokou a úzkou skleničku vezmu, srdce mi přitom buší až v krku. Christopher Allington. Christopher Allington. Panebože. Jak tady může jenom tak stát a povídat si se mnou, jako kdyby se nic nestalo? Vždyť se mě zrovna dneska pokusil zabít. Copak mu to vypadlo z paměti?

„Poznali jsme se včera večer před Fischer Hall,“ napoví mi Christopher, protože se zjevně domnívá, že si ho nedokážu tak rychle někam zařadit. Jako kdybych mohla zapomenout! „Byla jste to vy, nebo ne?“

Předstírám, že se mi zničehonic vrátila paměť.

„Aha,“ pravím neurčitě, ačkoli na tom mrazivém záchvěvu, který cítím na paži, za niž mě Chris pořád ještě drží, nic neurčitého není. „Jo, jasně. Jak se daří?“

Pustí mě. Jeho sevření nebylo zrovna nepříjemné. Vlastně vůbec ne.

Jenže není to trochu divné? Přece by to sevření nepříjemné být mělo? Když vezmeme v úvahu, že je to zabiják, a tak vůbec?

Fakt divné.

„Dobře,“ odpoví mi Chris.

Rozhodně tedy dobře vypadá. Má podstatně lépe padnoucí smoking než jeho otec. Namísto motýlka si ale Chris uvázal normální kravatu. Ovšem na něm ta kravata kupodivu vůbec nepůsobí nepatřičně.

„Vlastně se mi začalo dařit podstatně líp ve chvíli, kdy jsem vás tu zahlédl,“ pokračuje Chris. „Já tyhle akce fakt z duše nenávidím. A co vy?“

„No,“ pokrčím rameny, „ani nevím. Tak strašný to zase není. Alespoň tu podávaj nějakej alkohol.“

Vyprázdním sklenku šampaňského, kterou mi podal, jediným douškem, nic nedbám Cooperova předchozího varování, že při práci se nepije. Mám totiž pocit, že po tom šoku, co mi Chris uštědřil, když se za mnou tak zničehonic objevil, si to šampaňské docela zasloužím.

Chris mě se smíchem pozoruje.

„S kým jste vlastně přišla?“ chce vědět. „Ty lístky nejsou zrovna nejlevnější. Jste tu za studentskou radu?“

Znovu pokrčím rameny. Detektiv Canavan se se mnou podělil o zkušenost, že vrahové bývají neobyčejně hloupí, a já si začínám myslet, že v Chrisově případě to asi bude pravda. Nezdá se, že by mu došlo, že jsem skoro o deset let starší než průměrný člen studentské rady…

… což mi naprosto vyhovuje. Tedy když uvážím, že se ho rafinovaně a nenápadně pokouším zmást, aby se přiznal, a tak dále. I když pochopitelně nemám nejmenší představu, jak bych tohle mohla dokázat.

A vůbec, zdá se, že na rozdíl od jistých lidí Chris alespoň dokáže ocenit, jak mi to v těch vypůjčených šatech sluší. Sleduji, jak mu pohled několikrát zabloudí k mému výstřihu. A není to proto, že by se mi na zádech rozjížděl zip a všechno na mně jen tak viselo. To vím, protože jsem to pro jistotu zkontrolovala.

Orchestr začne hrát jakousi pomalou melodii. K mému překvapení několik párů skutečně přejde do hlavního sálu knihovny a dá se do tance… Jsou mezi nimi i Chrisova matka a otec. Vidím, jak rektor Allington odvádí ženu na parket s hlubokou poklonou, která mezi členy správní rady vyvolá vlnu smíchu a potlesku.

Je to vlastně docela roztomilé.

Tedy alespoň do chvíle, než paní Allingtonová zakopne o svoje nohavice do zvonu a jen taktak neupadne rovnou na ústa. Naštěstí ji profesor pohotově zachytí a rychle se s ní zatočí, takže to vypadá, jako kdyby bylo její zakolísání součástí odvážné taneční figury.

Což mi připadá ještě roztomilejší. Možná Chris nemá zas až takovou smůlu, jak jsem si původně myslela. Tedy jako smůlu na rodiče.

„Poslyšte,“ překvapí mě Chris ještě jednou, tentokrát tím, že mi vezme sklenku od šampaňského z ruky a postaví ji na tác číšníkovi, který právě prochází kolem nás. „Nechcete si zatancovat?“

Prudce otočím hlavu, abych mu viděla do tváře. Tak prudce, že mi uvolněný pramínek vlasů vletí do obličeje a přilepí se mi k lesku na rty.

„Prosím?“ zeptám se a zoufale se snažím ho uvolnit. Ten pramen vlasů, samozřejmě. Z pusy.

„Smím prosit?“ přeformuluje Chris svou nabídku. Jeho úsměv je trochu posměšný, je v něm náznak toho, že Chris ví stejně dobře jako já, že tančit na Maceškovém plese pořádaném New York College je tak trochu… no, vlastně docela dost velký trapas. Na druhou stranu mi chce dát najevo, že je pro každou špatnost…

Jeho úsměv je nakažlivý. Je to úsměv kapitána fotbalového družstva na střední škole, nejhezčího kluka ze školy, který si je tak jistý sám sebou a svým zevnějškem, že ho nikdy ani nenapadne, že by nějaká dívka mohla jeho nabídku odmítnout a poslat ho do háje. Asi proto, že to ještě žádná nikdy neudělala.

A já rozhodně první dívkou, která mu dá košem, být nehodlám.

A není to jenom proto, že chci zjistit, jestli má Chris na svědomí vraždu Elizabeth a Roberty nebo ne.

Takže vykouzlím úsměv, řeknu: „Jasně,“ a následuju Chrise na taneční parket.

Nejsem sice zrovna nejúžasnější tanečnice, ale to nevadí, protože Chris tancuje skvěle. Zřejmě chodil na jednu z těch soukromých škol, kde všechny kluky učí už od začátku základní taneční kroky nebo tak něco. Je tak dobrý tanečník, že při tanci dokonce dokáže konverzovat. To já si musím v duchu počítat. Raz dva tři. Dva dva tři. Krok-sun-krok… ne, pardon, to je zase jiný tanec.

„Takže,“ praví Chris konverzačním tónem, přitiskne mě k sobě a odborně mě zatočí, skoro sebou ani neškubne, když mu dupnu na nohu. „Co máte jako hlavní obor?“

Pokouším se, kradmo, očima najít v davu Coopera. Koneckonců má tady na mě dávat pozor, nebo ne?

Ale nikde ho nevidím. A jen tak mimochodem, nikde nevidím ani Marian. Pustil mě k vodě kvůli svojí bejvalce? Copak se Cooper po tom kázání, který mi udělal o možném nebezpečí a o tom, že nemám riskovat krk při pronásledování vraha z Fischer Hall, na mě vykašlal?

No dobře! Je fajn vědět, jak moc mu na mně záleží!

Ačkoli zase na druhou stranu, když uvážím, že mě nechává ve svém domě bydlet zadarmo, tedy vlastně skoro zadarmo, asi si nemám na co stěžovat. No uznejte, kolik lidí na Manhattanu má tak snadný přístup k pračce/sušičce?

V odpověď na Chrisovu otázku, jaký obor jsem si vybrala jako hlavní, zamumlám: „No, víte… ještě jsem se tak úplně nerozhodla.“

No, vlastně je to pravda.

„No ne, vážně?“ Vypadá to, že to Chrise skutečně zaujalo. „To je fajn. Nechte si otevřených několik možností. Připadá mi, že až moc lidí, kteří nastupují na univerzitu, má už předem jasno, co chtějí dělat, až tu školu vyjdou. Chodí jenom na základní kurzy z toho příslušného studijního programu a nevyužijí možnost vyzkoušet i něco jiného. Zjistit, v čem by opravdu vynikli, víte? Přitom by to mohlo být i něco, co by je ani ve snu nenapadlo. Třeba výroba šperků.“

Páni. To jsem netušila, že se na univerzitě dá studovat i výroba šperků.

To by pak člověk mohl nosit svoji diplomku na krku nebo v uších. Nebo by si ji mohl připnout na šaty. Velmi praktické.

„A který obor vás láká nejvíc?“ chce vědět Chris.

Už málem řeknu, že medicína, ale na poslední chvíli si to rozmyslím.

„Trestní právo,“ zalžu, protože chci vidět, jak na to bude reagovat.

Nicméně Chris vyděšeně neuprchne, ani nic podobného. Místo toho řekne vesele: „Jo, trestní právo je fakt fascinující. I já jsem si říkal, že bych se do něj třeba pustil.“

To si piš, že jo. Nahlas se ho ovšem zeptám předstíraně laškovným tónem: „A co vlastně dělal takovej zralej a světaznalej student práv jako vy na koleji pro studenty z nižších ročníků?“

Chris má alespoň tolik slušnosti, že se zatváří rozpačitě. „No,“ vyhrkne plaše, „bydlí tam moji rodiče.“

„Hm, a taky hromady studentek k nakousnutí, co?“ připomenu mu. Pamatuješ se? Že dvě z nich jsi zabil?

Chris se zašklebí. „No, to taky,“ připustí. „To víte. Děvčata v našem studijním programu nejsou zrovna…“

Konečně Chrisovi přes rameno zahlédnu Coopera. Zdá se, že se s docentkou Braithwaiteovou o něčem dohadují. No vážně. Právě nad stolem s mořskými živočichy o něčem evidentně velmi vzrušeně debatují. Zaznamenám, že po mně Cooper střelí pohledem.

Takže na mě nezapomněl. Pořád na mě dohlíží.

A navíc se zdá, že se hádá se svojí bývalou.

Ale přitom na mě pořád dohlíží.

Dojde mi, že vlastně neví, jak Chris vypadá, takže mu ani nedošlo, že právě tančím se svým hlavním podezřelým. A tak nenápadně ukážu prstem Chrisovi na záda a němě vyslovím, Tohle je Chris, aby mi to mohl odečíst ze rtů.

Ovšem nemá to přesně ten účinek, v který jsem doufala. Jistě, Cooper moje sdělení pochopí, o to nic.

Ale všimne si toho i Marian, která když zjistí, že se jí Cooper přestal plně věnovat, sleduje jeho pohled a uvidí mě.

Protože nevím, co bych mohla udělat jiného, nepřesvědčivěji zamávám. Marian chladně odvrátí hlavu.

Jejda. Pardon.

„Děvčata na právech…“

Otočím hlavu a uvědomím si, že Chris něco říká. A že mluví ke mně.

„No, řeknu to asi takhle. Ony jsou prostě přesvědčené, že vysedávat každý večer v univerzitní knihovně a studovat zákony je strašná zábava,“ mrkne na mě spiklenecky.

O čem to mluví?

Pak si vzpomenu. Studentky od nás versus starší studentky na právech. Jo, jasně. Vyšetřuju tu vraždu.

„No jo,“ přikývnu chápavě. „Budoucí právničky. Ty nejsou jako ty prvačky z Fischer Hall, který zrovna dorazily z farmy a ještě jim čouhá sláma z bot, co?“

Chris se od srdce rozesměje.

„S vámi je fakt legrace,“ pochvaluje si. „Ve kterým ročníku jste?“

Jenom pokrčím rameny a snažím se vypadat, jako kdyby od doby, kdy jsem se poprvé mohla legálně napít alkoholu, neuplynulo už nějakých, počkat, aha, zhruba deset let nebo tak nějak.

„Tak mi alespoň řekněte, jak se jmenujete,“ naléhá na mě Chris tichým hlasem, o němž mu určitě některá z jeho bývalých přítelkyň řekla, že je sexy.

„Můžete mi klidně dál říkat Zlatovlásko,“ zapředu. „Tak si mě alespoň dokážete odlišit od těch ostatních.“

Chris zvedne obočí a zašklebí se. „Od jakých ostatních?“

„Jen se nedělejte,“ zvolám a koketně ho plácnu po ruce. „Já už o vás všechno slyšela. Roberta totiž byla moje kamarádka, víte?“

Podívá se na mě, jako bych se zbláznila. Svraští obočí. „Kdo?“

Panebože, ten je fakt dobrej. V jeho stříbřitě šedých očích se nemihne ani záblesk viny.

„No, Roberta,“ zopakuju mu to jméno. Musím se přiznat, že se mi z tolika odvahy až rozbušilo srdce. Vážně to dělám! Já pátrám! Já vážně pátrám! „Roberta Paceová.“

„Netuším, o kom to mluvíte.“

Ten člověk se mi snad jenom zdá. „O Bobby,“ zkusím to znovu. Chris se najednou rozesměje. „Bobby? Vy se kamarádíte s Bobby?“ Neušlo mi, jak zvlášť zdůraznil to vy se kamarádíte, ani to, že použil přítomný čas. Jsem přece profesionální detektiv. No dobře, tak ne, ale alespoň pro jednoho převádím data do počítače.

„Já jsem se kamarádila s Robertou,“ řeknu a už se neusmívám a ani se nesnažím předstírat, že je mi míň než jedenadvacet. Nedokážu totiž uvěřit, že by ten kluk mohl být tak chladnokrevný. Dokonce i na zabijáka je to moc. „Dokud minulej tejden nespadla do tý výtahový šachty.“

Chris se zastaví uprostřed tance. „Počkejte,“ vyjekne, „co jste to říkala?“

„Slyšel jste mě,“ opáčím. „Bobby Paceová a Elizabeth Kelloggová. Obě jsou mrtvé, údajně proto, že měly nehodu, když surfovaly na střeše výtahu. A vy jste se s oběma dvěma vyspal těsně předtím, než se jim to stalo.“

Nechtěla jsem to na něj vybalit takhle bez okolků. Je mi naprosto jasné, že Cooper by na to šel rafinovaněji. Jenže já prostě… no, prostě jsem se asi tak trochu naštvala. Kvůli tomu, že se k tomu stavěl tak lehkovážně. Tedy k tomu, že Roberta a Elizabeth umřely.

I když mám takový pocit, že skutečný detektiv se asi naštvat nenechá. Skutečný detektiv by si asi měl být schopen zachovat chladnou hlavu.

Takže mi nakonec asi nebude souzeno stát se Cooperovou pracovní partnerkou.

Zdá se, že Chris přimrzl na místě, nohy mu vrostly jedna do černé a druhá do bílé dlaždice.

Ale stisk jeho ruky na mém pase nepovolil. Pokud se na něm něco změnilo, tak ještě zesiluje, až najednou stojíme tělo na tělo.

„Cože?“ zeptá se znovu. I z jeho rtů jako by vyprchala všechna barva.

Můj obličej je jen pár centimetrů níž než jeho. Vidím nevěřícný úžas v jeho očích, který se mísí, a toho si všimne i tak neschopný detektiv, jako jsem já, s pomalu doléhající hrůzou.

A v tu chvíli mi to dojde.

On to nevěděl. Fakt ne. Chris neměl ani tušení, tedy alespoň do té chvíle, kdy jsem mu to před chvilkou sama řekla, že ty dvě mrtvé studentky z Fischer Hall byly tytéž dívky, se kterými jen pár dnů předtím, ehm, laškoval.

To je vážně takový děvkař, že si pamatuje jenom křestní jména, nebo přezdívky, děvčat, která dostal do postele? No, rozhodně to tak vypadá.

Moje oznámení s ním pořádně zamávalo. Jeho prsty se mi křečovitě zarývají do pasu a Chris začíná vrtět hlavou sem a tam, jako Lucy, když ji pořádně vydrbu šamponem.

„Ne,“ vydechne. „To není pravda. To nemůže bejt pravda.“

A já najednou vím, že jsem udělala strašlivou chybu.

Neptejte se mě, jak to vím. Koneckonců nemám v podobných záležitostech vůbec žádné zkušenosti.

Ale prostě to vím. Stejně jako vím, jaký je obsah tuku v tyčince Milky Way.

Christopher Allington ty dívky nezabil.

Jistě, spal s nimi, to ano. Ale nezabil je. V tom má prsty někdo jiný. Někdo daleko nebezpečnější…

„Tak fajn,“ pronese hluboký hlas za mými zády. Na holé rameno mi dopadne rázná ruka.

„Promiň, Heather,“ řekne Cooper. „Ale musíme jít.“

Odkud se objevil? Já ještě nemůžu jít pryč. Rozhodně ne hned.

„Ehm,“ pokusím se smlouvat. „Jasně, jenom ještě minutku, jo?“

Ale nevypadá to, že by byl Cooper ochotný počkat. Popravdě řečeno se tváří jako člověk, který se chystá prchat, jako by mu šlo o život.

„Musíme jít,“ opakuje. „Hned teď.“

Sevře mi rukou paži a začne mě táhnout k východu.

„Coopere,“ pokusím se z jeho sevření vykroutit. Vidím, že Chris je pořád ještě v šoku. Je dost pravděpodobné, že kdybych tu zůstala ještě chvilku, vymáčkla bych z něj ještě nějaké informace. Copak Cooperovi nedochází, že zrovna vedu životně důležitý rozhovor s hlavním podezřelým?

„Nechceš si ještě zaskočit pro něco k jídlu?“ navrhnu. „Za chvilku tam za tebou dorazím…“

„Ne,“ trvá na svém Cooper. „Jdeme. Hned teď.“

Docela chápu, proč Cooper s tím odchodem tak spěchá. No opravdu. Koneckonců ne každý řeší problematické vztahy se svými bývalými partnery tím, že se s nimi vyspí na koberečku v předsíni, že?

Ale stejně mám pocit, že ještě nemůžu odejít. Rozhodně ne po tom, jaký neočekávaný směr vyšetřování nabralo. Chrise to vážně pořádně vzalo, dokonce natolik, že si ani nevšiml, že mu jeho taneční partnerku někam odvléká jistý soukromý detektiv. Teď se Chris obrátil na podpatku a tak trochu nejistě klopýtá přes taneční parket směrem k výtahům.

Kam chce jít? Do dvanáctého patra, kde má kancelář jeho otec, aby se tam posilnil něčím podstatně ostřejším, než jsou nápoje podávané tady v přízemí, nebo si potřebuje jenom někam zavolat? Nebo hodlá vyjet nahoru na střechu a skočit dolů? Něco mě nutí jít za ním, přinejmenším proto, abych se ujistila, že neudělá žádnou hloupost. Ovšem když se za ním chci vydat, Cooper mě nepustí. „Coopere, já ještě nemůžu odejít,“ namítnu a snažím se osvobodit z jeho sevření. „Už jsem z něho vytáhla přiznání, že je znal! Teda Robertu a Elizabeth! A víš co ještě? Nemyslím si, že je zabil. Dokonce jsem přesvědčená, že ani nevěděl, že jsou po smrti!“

„To je hezký,“ odsekne Cooper. „Ale teď odcházíme. Říkal jsem ti přece, že mám ještě schůzku. No, i takhle na ni už přijdu pěkně pozdě.“

„Schůzku? Schůzku?“ Nevěřím vlastním uším. „Coopere, copak to nechápeš? Chris říkal…“

„Já tě slyšel,“ odtuší Cooper. „Gratuluju. A teď jdeme. Slíbil jsem ti, že tě sem doprovodím. Neslíbil jsem, že tu zůstanu celou noc. Mám taky něco jako platící klienty, jestli to nevíš.“

Dojde mi, že je to marné. I kdyby si to Cooper rozmyslel a pustil mě, nemám nejmenší tušení, kam se Chris vypařil. A nakolik chytré by ode mě asi tak bylo, kdybych se za ním vydala? Víte, když uvážím, co se stalo těm posledním děvčatům, co si s nimi, jak bych to řekla? Aha, už to mám, zalaškoval. No vida, možná bych si mohla vzít jako hlavní obor literaturu. Jasně. Spisovatelka PLUS doktorka PLUS detektiv v sukních. PLUS návrhářka šperků…

Vyklouzneme s Cooperem ven. Nemám šanci se s někým rozloučit, ani pogratulovat Rachel k tomu, že dostala Macešku. Ještě nikdy jsem neviděla chlapa, který by tolik toužil odněkud vypadnout.

„Zpomal,“ ozvu se, když mě Cooper postrčí na chodník. „Mám podpatky, jestli sis toho nevšimnul.“

„Promiň,“ pustí Cooper moji paži. Potom si strčí dva prsty do pusy a hvízdne na taxík projíždějící po West Fourth Street.

„Kam to jedeme?“ vyptávám se zvědavě, když taxík se zaskřípěním brzd zastaví na rohu.

„Ty jedeš domů,“ informuje mě Cooper. Otevře dvířka a pokyne mi, abych vlezla na zadní sedadlo, potom dá řidiči adresu své rezidence po dědečkovi.

„Počkej,“ nakloním se na sedadle dopředu. „Vždyť je to hned za rohem. Mohla jsem jít pěšky…“

„Rozhodně ne sama,“ prohlásí Cooper. „A já musím vyrazit opačným směrem.“

„Proč?“ neušlo mi, že Marian, ta úžasná historická umění, vyklouzla z knihovny hned po nás.

Nicméně místo aby se vydala směrem k nám a připojila se na chodníku ke Cooperovi, střelí po mém společníkovi velmi nepřátelským pohledem a svižným krokem odspěchá směrem k Broadwayi.

Cooper, který je ke knihovně otočen zády, docentku ani její nevraživý pohled asi ani nezaznamená.

„Musím za jedním člověkem,“ odtuší Cooper, „kvůli psovi. Tumáš.“ Vrazí mi do ruky pětidolarovku. „A nečekej na mě.“

„Kvůli jakýmu psovi?“ Taxík se rozjede. „Coopere, kvůli jakýmu psovi? Ty si chceš pořídit dalšího psa? A co Lucy? Co se ti nelíbí na Lucy?“

Ale to už hladce vklouzneme mezi ostatní jedoucí auta. Cooper se obrátí a dlouhými kroky kráčí směrem k West Third Street. Ve chvilce mi zmizí z dohledu.

O co to tady vlastně šlo? Vážně to nechápu. Vím, že jsou pro Coopera jeho klienti důležití, a tak dále. A taky vím, že celou tu věc s těmi podezřelými úmrtími u nás na koleji považuje za výplod mojí bujné fantazie nebo tak něco.

Ale stejně. Mohl alespoň vyslechnout, co mám na srdci.

V tu chvíli mi taxikář, který vypadá tak trochu na Inda, fakt na Inda z Indie, nikoli na Indiána, ochotně prozradí: „Já myslím, že to fráze.“

Pohlédnu na odraz jeho tváře ve zpětném zrcátku. „Co jako?“

„Navštívit člověka kvůli psovi,“ vysvětluje mi taxikář. „To americká fráze. Jako devatero řemesel desátá bída. Víte?“

Zhroutím se zpátky na sedadlo. Ne, nevěděla jsem to. Zdá se, že nevím vůbec nic.

No dobře, tak zrovna to, že nic nevím, tedy náhodou vím. Proto jsem přece taky začala pracovat na New York College, ne? Abych získala nějaké vzdělání.

No, a taky ho získávám, o tom není pochyb. A to jsem ještě ani nezačala chodit na přednášky.

22

Jsi jak můj talisman,

proti všem nástrahám,

poutáš mě kouzlem svým,

celá ti propadám.

Jsem šťastná, že tě mám,

svůj mocný talisman.

„Talisman“

Zpěv: Heather Wellsová

Text/Hudba: Dietz/Ryder

Z alba Talisman

Cartwright Records

Chvilku poté, co jsme Cooper a já, a taky Chris Allington, zmizeli z Maceškového bálu, obdržela Rachel Walcottová Macešku za vzorné služby škole.

Hned druhý den ráno mi ukazuje odznáček ve tvaru maličkého kvítku, hezké hnědé oči jí přitom září pýchou. Odznáček si připnula na klopu černého lněného saka, jako kdyby to byla medaile za statečnost nebo tak něco.

A řekla bych, že v jejím případě to tak asi i bude. Když si to tak vezmu, za jediný semestr se musela vypořádat s takovými tragédiemi, jaké většina vedoucích kolejí nezažije za celou kariéru.

To já jsem za celý svůj život nikdy nic nevyhrála. No dobře, získala jsem smlouvu od nahrávacího studia, jenže to je asi tak všechno. Je mi jasné, že ceny Grammy se obvykle neudělují za písničky typu „Sladká horečka“. Jenže když já jsem nikdy nevyhrála ani cenu publika. Dokonce ani cenu puberťáckého publika.

A to jsem byla přímo královna puberťáků. Tedy alespoň do té doby, než jsem z toho vyrostla.

Nicméně se snažím, aby si Rachel nevšimla, jak moc jí tu cenu závidím. Tedy ne že bych jí ji doopravdy záviděla. Já jenom… no, však víte, jak to myslím.

Vždyť to já jsem musela vytahat všechny ty krabice ze sklepa. Ty krabice, co jsme do nich pak balily Robertiny a Elizabethiny věci. A kdo je balil? Zase já. A taky jsem se s nimi vlekla na poštu a posílala jsem je. Řekla bych, že za tohle jsem snad něco dostat mohla. Možná ne Macešku, ale co třeba takovou Pampelišku?

No dobře. Až budu schopná dokázat, že smrt těch dvou studentek z téhle koleje nebyla žádná nešťastná náhoda, ale vražda, a až vypátrám jejich skutečného vraha, možná mi předají klíč od města a čestné občanství, nebo tak něco. No fakt! A ten klíč mi pak předá sám pan primátor a přenos z předávací ceremonie poběží v televizi na prvním programu a Cooper se bude dívat a dojde mu, že sice nejsem žádná docentka dějin umění a taky rozhodně nenosím velikost XS, nicméně že jsem i přesto úžasně chytrá a sexy. Takže mě pozve na rande a pak se vezmeme a budeme mít malého Jacka, Emily a Charlottu Wellsovy-Cartwrightovy…

No co, to se člověk nemůže ani sem tam zasnít?

A vůbec, já to Rachel vážně přeju. A tak jí pogratuluju a jen tiše upíjím kávu, když mi líčí, jaké to bylo, dostat tuhle cenu přede všemi svými spolupracovníky. Vypráví mi, jak ji doktor Jessup objal a jak jí rektor Allington osobně poděkoval za všechny ty služby nad rámec jejích povinností, které škole prokázala. Nadšeně štěbetá o tom, že v celé historii New York College je první člověk z administrativy, který na tu cenu byl nominován ze sedmi nezávislých zdrojů, víc nominací prý nikdy nikdo nezískal, a to je tu zaměstnaná teprve čtyři měsíce! Dodá, že je strašně ráda, že si zvolila oblast vysokoškolského vzdělávání a ne ekonomii nebo práva, jako to udělala spousta jejích spolužáků z Yale.

„No není to senzační pocit,“ zeptá se mě, „když víš, že tady pro tolik lidí tolik znamenáš, Heather?“

„Ehm,“ pravím duchaplně. „Určitě.“

A přitom je mi vcelku jasné, že lidi, pro které tady nejvíc znamenám já, tedy především vypomáhající studenti, si zejména přejí, aby se jim vrátila zpátky jejich Justine.

Když se Rachel snese ze svých maceškových výšin zpátky na zem, zasednu k telefonu a začnu zařizovat těch pár věcí, u nichž mám pocit, že jsem je poslední dobou trochu zanedbávala.

Napřed zavolám do pokoje k Amber. Když se v telefonu ozve její ospalý hlas, jemně položím sluchátko zpátky do vidlice. No dobře, Amber je ještě pořád naživu. Tak to si můžu odškrtnout.

Potom zavolám ke Svatému Vincentovi, abych zjistila, jak je Jordanovi. Dozvím se, že se mu daří lépe, ale stejně si ho tam chtějí ještě přes noc nechat na pozorování. Sice se mi do toho zrovna nechce, ale řeknu si, že bych s ním asi měla prohodit pár slov, když se to tak vezme, je to přece jenom moje vina, že má tu rozbitou hlavu.

Jenže když mě z ústředny přepojí k němu do pokoje, v telefonu se ozve ženský hlas. Tania. Na snoubenky takhle brzo po ránu nemám sílu, a tak zavěsím. Ale protože se kvůli tomu cítím trochu provinile, objednám v místním květinářství půl tuctu nafukovacích balónků a nechám je doručit do nemocnice sv. Vincenta s vysoce osobním vzkazem Brzy se uzdrav, Jordane. Heather. Je sice dost pravděpodobné, že se ty balónky ztratí mezi ostatními dárky, co Jordan určitě dostává od fanynek, před vchodem na pohotovost ve Sv. Vincentu se prý mimo jiné taky konalo noční shromáždění Jordanových příznivců při svíčkách, ale alespoň si můžu říct, že jsem se snažila.

Myšlenky na Jordana a jeho prasklou lebku mě zavedou zpátky ke Chrisovi Allingtonovi. Skutečný detektiv by samozřejmě v tom rozhovoru, který jsme vedli včera večer, pokračoval.

A tak se rozhodnu, že ho ještě jednou zmáčknu. Řeknu Rachel, že jdu na záchod. Ve skutečnosti ale jdu k výtahu a vyjedu s ním až nahoru do dvacátého patra.

Ve dvacátém patře nemá nikdo až na Allingtonovy a jejich hosty co dělat, proto je také koberec v hale před jejich střešní nástavbou vlastně jeden velký detektor pohybu, který se zapíná, kdykoli na koberec někdo vstoupí, Allingtonovy nevyjímaje. Poplašné zařízení spustí kameru a ta pošle obrázek vetřelce na monitory zabudované v přízemí na stanovišti ochranky.

Ale protože má dneska dole v hale službu Pete, nedělám si s tím, že by mě tu někdo mohl načapat a na něco se mě vyptávat, žádné zvláštní starosti. Přistihli jsme ve dvacátém patře už spoustu prváků. Většině z nich totiž potměšilí starší spolužáci namluvili, že se tu nachází „fischerhallský bazén“. Onen záhadný a nepolapitelný „fischerhallský bazén“ také kdysi skutečně existoval, ovšem byl v suterénu, a nikoli ve střešní nástavbě. Starší studenti pak s oblibou jen tak pro legraci posílají své nic netušící kolegy z prvního ročníku do dvacátého patra bazén hledat, protože vědí, že oběti jejich vtípku spustí detektory pohybu a budou mít malér, že se poflakují kolem rektorova bytu.

Drze vstoupím na nevýrazný koberec a zvednu prst, abych zazvonila na zvonek Allingtonovic bytu. Zaslechnu za dveřmi podivný hvízdavý zvuk a vzpomenu si, že to určitě budou ptáci paní Allingtonové, ti papoušci kakadu, kvůli kterým si neustále dělá starosti, když se trochu opije. Když zmáčknu tlačítko zvonku, hvízdám přejde v hysterické vřískání a já na chvilku zpanikařím. No fakt. Úplně zapomenu na to, že jsem detektiv v sukních alias spisovatelka alias lékařka alias návrhářka šperků, a mám sto chutí se rozběhnout zpátky k výtahu…

Jenže tu hru zazvoň a zdrhni už nestihnu dohrát, protože se rozletí dveře a v nich stojí paní Allingtonová. Dívá se na mě skelným pohledem a na sobě má zelený sametový kaftan.

„Co je?“ vyštěkne tónem, který mi vzhledem k tomu, že jsem ji před pouhými dvěma týdny nebo tak nějak držela za ruku, když zvracela do jednoho z květináčů dole v hale, připadá značně nepřátelský. Za jejími zády zahlédnu proutěnou, asi metr osmdesát vysokou klec, z níž na mě pokřikují dva velcí bílí ptáci.

„Ehm, dobrý den,“ pozdravím radostně. „Není tady Christopher?“

Nateklá víčka paní Allingtonové se na chvíli poněkud rozestoupí a potom se vrátí k normálu. „Cože?“

„Chris,“ zopakuju, „váš syn Christopher. Není tady?“

Paní Allingtonová vypadá pořádně vytočeně. Napřed se domnívám, že je tak naštvaná kvůli tomu, že jsem ji vzbudila, jenže se ukáže, že je za tím ještě něco jiného.

Ne, mým hlavním hříchem je, že jsem urazila cit paní Allingtonové pro to, co se sluší a patří a co ne.

Já vím! Kdo by byl řekl, že ta ženská vůbec nějaký má? Nicméně se ukáže, že ano.

Sdělí mi, a vyslovuje při tom tak pečlivě, jako kdyby mluvila s nějakým cizincem: „Ne, Chris tady není, Justine. A kdyby se vám bývalo bylo dostalo slušného vychování, věděla byste, že je považováno za vrcholně nevkusné, když mladá dívka usiluje o nějakého mladého muže tak nápadně.“

Potom mi velmi hlučně zabouchne dveře před nosem, až se z toho její ptáci překvapením rozvřískají ještě hlasitěji než předtím.

Zírám na zavřené dveře, asi minutu nebo tak nějak nejsem schopna jediného pohybu. Musím se přiznat, že mé city jsou poněkud zraněny. A já měla pocit, že jsme si s paní Allingtonovou docela blízké.

A ona mě přitom pořád ještě oslovuje Justine.

Nejspíš bych měla prostě odejít. Ale víte, něco mi v tom brání. Ještě jsem se totiž nedozvěděla, kde najdu Chrise.

A tak natáhnu ruku a zazvoním znovu. Vřískání ptáků dosáhne horečnaté intenzity a když paní Allingtonová otevře dveře tentokrát, nevypadá už jenom vytočené, vypadá, že má sto chutí spáchat vraždu.

„Tak co je?“ houkne.

„Promiňte,“ pravím, jak nejzdvořileji to jde. „Opravdu mě mrzí, že vás musím obtěžovat. Ale mohla byste mi říct, kde bych Chrise našla?“

Paní Allingtonová má v obličeji spoustu volné kůže. Pár vypínacích plastik by to možná spravilo, jenže ona prostě není ten typ, co by šel pod nůž. Je to spíš ten typ „když mluvíš, nehýbej rty“ z dobré rodiny se spoustou prachů. Vlastně v podstatě stejný typ ženské, jako je paní Cartwrightová. Až na to, že v děsivějším provedení.

Ale abych neodbíhala, v tuhle chvíli na mě paní Allingtonová zuřivě zírá a jeden z těch laloků volné kůže pod bradou se jí trochu třese.

Nakonec řekne: „To ho vy holky prostě nemůžete nechat na pokoji? Pořád za ním běháte a on z toho pak má jenom problémy. To nemůžete otravovat pro změnu nějakýho jinýho kluka? Copak jich tady na koleji nejsou mračna?“

„Ve studentském domově,“ opravím ji.

„Cože?“

„Že se to tu vlastně jmenuje studentský domov,“ připomenu jí. „Vy jste řekla kolej. Ale ve skutečnosti je to…“

„Jděte do hajzlu,“ zasyčí paní Allingtonová a přibouchne mi dveře před nosem podruhé.

No páni. Tak tomuhle já říkám nepřátelské chování. Sarah by se možná místo toho, aby mi neustále prováděla amatérskou psychoanalýzu, měla zaměřit na Allingtonovic rodinku. Oni mají problémů podstatně víc.

S povzdechem se otočím a zmáčknu přivolávač výtahu. Nejsem si tím tak úplně jistá, ale mám dojem, že si paní Allingtonová už dneska drobátko přihnula… a to ještě není ani deset dopoledne! Zajímalo by mě, jestli je touhle dobou nadrátovaná vždycky, anebo jestli je dnešek výjimka. Třeba dneska paní Allingtonová oslavuje, že Rachel dostala Macešku.

Když dojedu zpátky do přízemí, málem v hale vrazím do hubeňoučké dívky. Míří do Racheliny kanceláře, a tak se jí zeptám, jestli bych jí nemohla nějak pomoct. Jenže když se otočí, tak vidím, že je to Amber.

Ano, slyšíte dobře.

Amber z Idaha, ta holka, co po ní vyjel Chris Allington. Ta Amber, kterou jsem právě před chvilkou vzbudila.

„Ach,“ řekne, když mě pozná. „Dobrý den.“ Ale v tom jejím dobrý den není moc nadšení. Asi to bude tím, že pořád ještě napůl spí. Dokonce má na sobě pyžamo. „Vy asi nejste, vy asi nejste vedoucí koleje, že ne?“

„Ne,“ potvrdím její domněnku. „Já jsem jenom její zástupkyně. Proč se ptáte?“

„Protože mi zrovna někdo volal, že se mám dneska ráno dostavit na povinnej pohovor s Rachel Walcottovou…“

V tu chvíli Rachel vyklapká na podpatcích z naší kanceláře, k hrudi si tiskne nějakou složku s papíry.

„Á, Heather, tady jsi,“ zašvitoří. „Je tady Cooper.“

Zřejmě jsem musela vydat nějaký zvuk vyjadřující nevěřícný úžas, protože se na mě Rachel zvědavě podívá a dodá: „No vážně. Je tady.“ Potom obrátí pozornost na dívku stojící vedle mě: „Amber?“ ujistí se.

„Ano,“ přitaká zaraženě Amber. A který osmnáctiletý student prvního ročníku by taky nebyl zaražený, když ho vytáhnou z postele v deset ráno kvůli pohovoru s vedoucí koleje?

„Tudy, Amber,“ vyzve Rachel Amber a vezme ji za loket. „Heather, prosím tě, kdyby mi teď někdo volal, mohla bys říct, aby se ozvali za pár minut…“

„Jasně,“ slíbím jí a vejdu do naší kanceláře. Kde pochopitelně najdu Coopera, který právě překvapeně vrtí hlavou při pohledu na nádobu s kondomy u mě na stole.

„Ahoj, Coopere,“ pozdravím ho poněkud ostražitě. Což je podle mě naprosto pochopitelné, když uvážím, že když se u mě v kanceláři objevil posledně, přišel mi sdělit, že se můj bývalý přítel zasnoubil s jinou. Co se mohlo stát tentokrát?

Potom se mě na okamžik zmocní panika, protože si vzpomenu na Marian Braithwaiteovou. Panebože. Že oni se s Cooperem zase dali dohromady? Dali se zase dohromady, hodlají se vzít a Cooper za mnou přišel proto, aby mi řekl, že potřebuje můj byt, protože tam hodlají ubytovat chůvu…

„Ahoj, Heather,“ odpoví Cooper. V džínách a kožené bundě se svému obvyklému já podobá daleko víc než v tom smokingu, který měl na sobě včera. „Nemáš chvilku?“

Ahoj, Heather, nemáš chvilku? Ahoj, Heather, nemáš chvilku? Copak TOHLE je nějaký začátek rozhovoru? Existují nějaká jiná dvě slova, která by dokázala probudit v hlubinách srdce hrůzu efektivněji než Nemáš chvilku? Neexistují. A ne, NEMÁM chvilku! Rozhodně ne na to, abys mi sdělil to, co mi teď sdělit hodláš. Proč zrovna ona? PROČ? Jenom proto, že je chytrá a nadaná a schopná a hezká a hubená…

„Jasně,“ ujistím ho tónem, o němž doufám, že je klidný a sebejistý, ale o němž jsem si bohužel téměř jistá, že zní trochu jako zakvílení. Pokynu Cooperovi, aby se posadil, a schoulím se na židli u svého stolu s přáním, abych tady měla tu láhev, co si z ní paní Allingtonová přihýbá už od rána, ať už je jejím obsahem cokoli.

„Poslyš, Heather,“ začne Cooper. „Co se týká toho včerejška…“

Ne! Protože jestli skutečně existuje nějaká fráze, která je ještě horší než Nemáš chvilku?, tak to nemůže být nic jiného než Co se týká toho včerejška…

A teď se mi tu obě ty fráze sešly, hezky jedna vedle druhé. To není fér!

A co se to vlastně včera večer vůbec stalo? Vůbec nic! Vystoupila jsem z taxíku, do kterého mě Cooper posadil, a šla jsem rovnou do postele.

No dobře, možná jsem zůstala ještě hodinku nebo tak nějak vzhůru a pracovala na jedné nové písničce.

A možná ta písnička byla náhodou o něm.

Ale on ji přece nemohl slyšet. Hrála jsem ji děsně potichu. A ani jsem neslyšela, že by vešel do domu.

Panebože, proč já? PROČ POŘAD JENOM JÁ?

„Řekl bych, že ti dlužím vysvětlení.“ To je další nečekaná věta, která z něj vypadne.

Ale počkat. Dlužím ti vysvětlení? To nezní jako předehra k žádosti, abych se vystěhovala. Vlastně to zní spíš jako omluva. Ale za co by se mi, pro všechno na světě, měl Cooper omlouvat?

„Včera večer po tom plese jsem se sešel s jednou kamarádkou z úřadu koronera,“ pokračuje Cooper, „a ona říkala…“

Tak moment. S kamarádkou? Cooper se na mě vykašlal kvůli nějaké jiné?

„Tak tam jsi teda šel?“ vyhrknu, než se stačím kousnout do jazyka. „Tys měl schůzku s nějakou ženskou?“

Pane… na… nebi. Co to se mnou je? Proč nemůžu být taková klidná a sebejistá jako… no, třeba jako Rachel? Proč se musím neustále chovat jako učiněný hrom do police?

Naštěstí Cooper o mých plánech o naší společné budoucnosti nemá ani tušení (tedy o tom, že si mě vezme a bude otcem mých tří dosud nenarozených dětí a inspirací pro mou lékařskou kariéru vrcholící Nobelovou cenou), takže mu nedojde, že ze mě mluví žárlivost. Spíš to působí, jako kdyby měl dojem, že se na něj ještě pořád zlobím kvůli tomu, že mě včera donutil odejít z plesu tak brzo.

„Nechtěl jsem ti o tom říkat dopředu,“ vysvětluje mi. „Víš, pro případ, že by pro mě nic neměla. Pravda je ale taková, že na mrtvolách těch děvčat skutečně bylo něco zvláštního.“

Zůstanu na něj zírat. Protože nemůžu uvěřit vlastním uším. Ne že bych nevěřila tomu, že jeho „kamarádka“ z úřadu koronera našla na tělech Elizabeth a Roberty něco zvláštního. Já jenom prostě nemůžu uvěřit, že se Cooper vůbec obtěžoval se jí na to kvůli mně zeptat.

„A-ale,“ vypravím ze sebe, „ale já měla za to… no, že si myslíš… že jsem si to celý vymyslela. Protože mi chybí to vzrušení z veřejnýho vystupování…“

„Taky že jo,“ odvětí Cooper a pokrčí rameny. „Teda alespoň jsem si to myslel. Ale říkal jsem si, že mě neubyde, když se pozeptám.“

„A?“ nakloním se dychtivě dopředu. „O co jde? Jsou to drogy? Byly ty holky zdrogovaný? Protože mám pocit, že detektiv Canavan říkal, že v jejich těle se žádný drogy nenašly.“

„Taky že ne,“ ujistí mě Cooper. „Žádný drogy se nenašly. Zato se našly popáleniny.“

Zmateně na něj zírám. „Popáleniny? Jaký popáleniny? Jako třeba… popáleniny od cigarety?“

„Ne,“ zavrtí hlavou Cooper. „Angie si není jistá, co to je.“

Angie? Cooper se zná s někým z úřadu koronera, kdo se jmenuje Angie? Jakpak se s tou Angie asi poznali? Angie není zrovna jméno, které by se hodilo k někomu, kdo pracuje jako ohledávač mrtvol. Spíš by slušelo exotické tanečnici. Ale rozhodně ne promované patoložce…

„A musíš taky vzít v úvahu, že ty těla byly dost poničený,“ pokračuje Cooper. „Ale Angie říká, že obě ty holky měly na zádech popáleniny, který se zatím nepodařilo vysvětlit. Nestačí to sice na to, aby to zvrátilo výrok koronera, však víš, o tom, že smrt nastala nešťastnou náhodou. Ale stejně je to… divný.“

„Divný,“ zopakuju to po něm.

„Přesně tak,“ přikývne Cooper. „Divný.“

„Takže…“ nedokážu se mu podívat do očí. Protože nemůžu uvěřit, že mě opravdu bere vážně. Mě, Heather Wellsovou, která si vybudovala slávu na „Sladké horečce“!

A že k tomu, aby mě začal brát vážně, stačily pouhé dvě vraždy…

„Takže je možný, že si to celý nevymejšlím jenom kvůli tomu, že si tím kompenzuju agresivní pocity vůči svý matce?“ zeptám se pro jistotu.

Zdá se, že má otázka Coopera šokovala. „Tohle jsem o tobě nikdy neřekl.“

Nojo, jasně. To byla Sarah.

„Ale teď už mi věříš?“ popíchnu ho ještě. „Už nejsem jenom trhlá bejvalka tvýho mladšího bráchy? Je možný, že jsem řekněme racionálně uvažující lidská bytost?“

„Nikdy jsem tě nepokládal za nic jinýho,“ odtuší Cooper a v modrých očích se mu objeví záblesk rozmrzelosti. Potom, když uvidí můj výraz, dodá: „No dobře, je pravda, že jsem si myslel, že jsi trochu trhlá. Ale nikdy mi nepřišlo na mysl, že bys nedokázala racionálně uvažovat. No vážně, Heather, fakt nevím, kam na tyhle blbosti chodíš. Vždycky jsem tě považoval za jednu z…“

Za jednu z nejkrásnějších a nejsvůdnějších ženských bytostí, se kterými ses kdy setkal? Za jednu z nejinteligentnějších a zdaleka nejfantastičtějších žen, které znáš?

Naneštěstí Cooper tu větu, za co mě vždycky považoval, nezvládne dokončit, a nestihne ani padnout na jedno koleno a požádat mě, abych si ho vzala (jo, jasně, já vím. Ale stejně se člověk může na chvíli zasnít), protože zazvoní telefon.

„Nezapomeň svoji řeč,“ požádám Coopera a zvednu sluchátko. „Fischer Hall, u telefonu Heather.“

„Heather?“ Je to Tina, která má zrovna službu na recepci. „Vydrž, chce s tebou mluvit Julio.“

Julio si od ní vezme sluchátko. „Ach, Hejdr, já lituji,“ zavzdychá. „Ale on už to zase dělá.“

„Kdo zase dělá co?“ zeptám se ho.

„Ten kluk, Gavin. Slečna Walcottová mi říkat…“

„Oukej, Julio,“ uklidňuju ho a přitom se snažím, aby Cooperovi nedošlo, o co běží, a neopakovala se ta scéna z minula. „Sejdeme se na obvyklém místě.“ Potom zavěsím.

Tomu teda říkám načasování! Zrovna když se mi Cooper chystal říct, co si o mně doopravdy myslí!

I když na druhou stranu, když to uvážím, nejsem si tak úplně jistá, že to vážně chci vědět. Protože dost pravděpodobně to bude něco ve stylu „jedna z nejšikovnějších holek, co mi kdy převáděly data do počítače“, nebo tak něco.

„Počkej tady,“ poručím mu.

„Děje se něco?“ chce vědět Cooper a tváří se znepokojeně.

„Nic, co bych za momentíček nezvládla,“ odpovím. Ach bože, vážně jsem řekla „za momentíček“? No nic, to je jedno. „Hned jsem zpátky.“

Než stihne Cooper cokoli namítnout, vyřítím se z kanceláře a běžím k nákladnímu výtahu, kde poprosím Julia, který tam na mě čeká, aby se chopil páky a výtah rozjel, rychle, rychle!

Protože čím dřív budeme zpátky, tím dřív se dozvím, jestli, no, však víte, jestli mám ohledně Coopera nějakou šanci, nebo jestli už to mám s chlapama až do konce života vzdát. Třeba na New York College otevírají i obor, který když člověk vystuduje, je z něj kvalifikovaná jeptiška. Jako že bych se úplně vykašlala na chlapy a vrhla se na celibát. Protože se mi vážně začíná zdát, že by to pro mě mohla být ta nejvhodnější životní dráha.

Když mě Julio vyveze do desátého patra, zapřu se o stěny kabiny a vyškrábu se otevřeným stropním panelem na střechu. Jsem ve výtahové šachtě. Je tu teplo a ticho jako obvykle.

Tedy až na to, že neslyším Gavinův smích, což obvyklé tedy rozhodně není. Možná že si konečně urazil hlavu o nějaký vyčnívající kabel, jak mu Rachel už tolikrát prorokovala. Nebo se možná zřítil dolů. Ach bože, prosím, ať ho nenajdu ležet na dně šachty…

Přemýšlím o tom, co budu dělat, když na střeše výtahu číslo jedna nenajdu nic jiného než Gavinovo bezhlavé tělo, po celou tu dobu, co nákladní výtah stoupá k dvěma dalším kabinám, které se obě zastavily v desátém patře.

Když vyjedeme až nad ně, není na střeše žádné z nich po Gavinovi ani stopa, dokonce ani to bezhlavé tělo. Žádné prázdné láhve od piva, žádný bujarý smích, prostě nic. Skoro jako kdyby tam Gavin před chvílí ani nebyl…

V tu chvíli otřese výtahovou šachtou hromová rána, po níž mi začne hučet v uších, zní to jako šumění mořských vln, jenže tisíckrát zesílené.

Předtím jsem si stoupla, trochu nejistě, abych na střechy kabin výtahů pod sebou líp viděla, takže když ucítím pod nohama otřes výbuchu, instinktivně, a poslepu, se něčeho, čehokoli, zachytím, abych neupadla.

Mám pocit, jako kdyby se mi do rukou zařízlo tisíc žiletek, a vzápětí zjistím, že se držím kovového lanka, které exploze divoce rozkmitala. Ale stejně se toho poskakujícího kovového lanka držím, protože je to teď to jediné, co mě odděluje od nekonečné temnoty výtahové šachty pode mnou. Protože pod nohama najednou nic nemám. V jednu chvíli si v klidu stojím na střeše kabiny nákladního výtahu, a vzápětí se mi ta střecha propadne pod nohama, zmačkaná jako krabička od kokošek. Hmmm. Kokošky. Mňam.

Je zvláštní, jaké věci vás napadnou těsně před smrtí.

Jenom šťastnou náhodou mě nezasáhne ocelový déšť, který se kolem mě řítí dolů. Kabel, který jsem popadla, se ještě pořád zuřivě houpe, ale já se ho držím oběma rukama i nohama, jednu nohu ovíjím kolem druhé.

Něco mě na své cestě dolů uhodí do ramene natolik prudce, že trochu uvolním své křečovité sevření, ten náraz mi vyrazil dech.

A právě v tu chvíli se vyděšeně podívám dolů a zjistím, že nákladní výtah je pryč.

Tedy on vlastně není tak úplně pryč. Řítí se volným pádem do hlubin pode mnou jako plechovka od limonády, kterou někdo hodil do odpadní šachty. Uvolněné kabely, tedy všechny až na ten jeden, na němž visím já, vlají za ním jako pentličky na svatebním závoji.

Nemůže se rozbít, říkám si, nic jiného mě v té chvíli nenapadne. Jednou jsem se totiž ptala jedněch opravářů výtahů, co by se stalo, kdyby se jedna scéna z Nebezpečné rychlosti odehrála v reálném životě. A oni mi vysvětlili, že to nejde. Protože i kdyby všechny ty kabely, co drží kabinu výtahu, praskly současně (k čemuž podle nich nikdy, ale opravdu nikdy nemůže dojít. Jenže, ehm, stalo se), ve stěně je zabudované protizávaží, které nedovolí, aby se kabina při dopadu na zem roztříštila.

Cítím ohlušující ránu, jak protizávaží s hrozivým bouchnutím dopadne na místo a zabrání tak tomu, aby kabina výtahu plnou silou narazila na podlahu v suterénu.

Ale hluk způsobený deštěm utržených drátů, který se snáší na střechu kabiny, je neuvěřitelný. Šachtou otřásá rána za ranou. Zoufale se snažím udržet na tom jediném zbývajícím kabelu, myslím jenom na to, že ve všem tomhle hluku jsem Julia neslyšela ani pípnout. Nevydal ani hlásku. Je mi jasné, že je pořád ještě v té kabině. Protizávaží sice zabránilo tomu, aby ho to rozdrtilo o betonovou podlahu v suterénu, aby ho to smáčklo jako tahací harmoniku, jenže ty dopadající kabely střechu kabiny doslova zarazily do země. Julio je někde v té změti oceli…

Ale jen bůh ví, jestli je ještě naživu.

Ticho, jež následuje po dopadu výtahové kabiny na zem, je ještě děsivější než příšerné rány vydávané dopadajícími přetrženými kabely. Já jsem výtahové šachty vždycky milovala, protože jsou tím jediným místem na koleji, tedy pardon, vlastně ve studentském domově, kde je někdy naprosté ticho. Teď to ticho leží jako neprostupný baldachýn mezi mnou a zemí. A čím větší je ticho, tím výš mi v krku stoupá bublina hysterie. Předtím jsem na strach neměla čas.

Jenže teď visím víc než deset pater nad zemí a pod nohama mám jen prázdnotu. Přepadne mě hrůza.

A v tu chvíli se bublina hysterie promění ve fontánu a já začnu ječet.

23

Někam se propadám,

to ty jsi na vině.

Někam se propadám

a jsem v tom nevinně.

Dotkni se mě, uvidíš,

ztracená jsem, když jsi blíž.

To do tvých očí

se propadám…

„Propadám se“

Zpěv: Heather Wellsová

Text/Hudba: Dietz/Ryder

Z alba Talisman

Cartwright Records

Zdá se mi, že ječím několik hodin, ale ve skutečnosti to trvá jenom asi minutu, než zaslechnu vzdálený mužný hlas, jak odněkud z hloubky křičí moje jméno.

„Tady jsem!“ zavřískám. „Tady nahoře! Desátý patro!“ Hlas něco řekne a jeden ze zbývajících výtahů vlevo pode mnou se rozjede směrem dolů.

Kdybych měla dost duchapřítomnosti, asi bych teď skočila a dopadla bych na střechu nejbližší kabiny.

Jenže pořád je to daleko, víc než metr padesát, na stejnou vzdálenost skákaly Elizabeth a Roberta, jenže se netrefily, tedy alespoň pokud máme věřit tomu, že skutečně surfovaly na střeše výtahu, a já jsem navíc úplně ochromená strachem.

Nicméně mi začíná docházet, že se už moc dlouho neudržím. Ať už mě do toho ramene praštilo cokoli, mám ho bolestí znecitlivělé, a taky dlaně mám rozedřené, jak se držím toho rezavého kovového lana, a to ani nemluvím o tom, jak jsou ty dlaně celé kluzké od krve.

Mlhavě se rozpomínám na hodiny tělocviku na základní škole. Ve šplhu po laně jsem nikdy dvakrát nevynikala, tedy vlastně jsem nevynikala v žádné fyzické aktivitě, ale v hlavě mi utkvělo, že když chce člověk vydržet zavěšený na laně, musí si jednu nohu zaklesnout do smyčky utvořené na volném konci toho provazu.

Ukáže se, že tvoření smyčky kolem nohy je s ocelovým lanem podstatně těžší, než jak si to pamatuju z páté třídy, ale nakonec se mi podaří umotat něco, do čeho se ta noha dá jakžtakž zaklesnout. Stejně je mi jasné, že se nemůžu udržet déle než pár minut. Rameno a hlavně ruce mě bolí tak strašně, a můj práh fyzické bolesti byl vzhledem k tomu, že jsem vlastně jenom velké dítě, vždycky dost nízký, že vím, že se spíš pustím a zabiju se, než abych to snášela nějak zvlášť dlouho.

A vůbec, můj život až doteď nebyl zas až tak zlý. No dobře, některé úseky měly víc úskalí než jiné. Ale když to tak vezmu, měla jsem vcelku fajn dětství; přinejmenším se mí rodiče postarali o to, abych nikdy nešla spát hladová.

A taky mě nikdy nikdo netýral ani nezneužíval. A měla jsem úspěšnou kariéru, i když musím připustit, že vyvrcholila, když mi bylo kolem osmnácti, a pak už to šlo z kopce.

Ale stejně, alespoň jsem měla příležitost najíst se ve spoustě prvotřídních restaurací.

A jsem si jistá, že o Lucy bude dobře postaráno. Jestli se se mnou něco stane, vezme si ji Cooper.

Jenže myšlenka na Coopera mi připomene, že vlastně vůbec umřít nechci, rozhodně ne teď, když se to celé začíná vyvíjet docela zajímavým směrem. Takhle nikdy nezjistím, co si o mně Cooper doopravdy myslí! Už se mi to chystal říct, a já tady teď umřu a nikdy se to nedozvím!

Ledaže by ovšem byla pravda, že když člověk umře, ví najednou všechno na světě.

Jenže co když ne? Co když člověk prostě jenom umře?

No, řekla bych, že v tom případě mi to asi bude stejně jedno.

Počkat, a co ti opraváři výtahů? Ujišťovali mě, že kabely od výtahu nikdy samy od sebe neprasknou. No dobře, sem tam nějaký asi praskne, ale ne všechny, a ne najednou. Takže to, že se přetrhly, nebyla náhoda. Někdo je poškodil schválně. A soudě podle toho, že mi pod nohama vybuchla ohnivá koule, tipla bych si, že k tomu ten někdo použil bombu.

Ano, slyšíte dobře. Bombu.

Někdo se mě pokusil sprovodit ze světa.

Už podruhé.

Úvahy o tom, kdo se mě to asi pokouší zabít, odvrátí na minutu či na dvě mou pozornost od pohmožděného ramene a dlaní, v nichž pulzuje bolest, a dokonce pro tu chvíli pustím z hlavy i Coopera a tu palčivou otázku co-si-to-o-mně-vlastně-doopravdy-myslí. Máme tu, samozřejmě, Christophera Allingtona, který už se možná pokusil (a možná taky ne) hodit mi na hlavu květináč s pelargonií, protože zjistil, že ho podezírám z vraždy. Tentokrát by tedy měl mít zatraceně dobré alibi.

Jenže věděl by Christopher Allington, že v tom nákladním výtahu budu? Zas tak často nákladním výtahem nejezdím. Vlastně ho používám jenom tehdy, když pronásleduju šílené výtahové surfaře.

Je možné, aby byl do smrti Beth Kellogové a Bobby Paceové nějak zapletený Gavin McGoren? To mi připadá dost přitažené za vlasy, ale existuje nějaké jiné vysvětlení? Julio vrahem být nemůže. Pokud já vím, leží teď někde pode mnou a je mrtvý. Co by z toho měl, kdyby zabil mě i sebe?

Náhle kabina výtahu, který je ke mně nejblíž, vyjede zpátky ke mně nahoru. Tentokrát na střeše někdo je. Ale není to Gavin McGoren. Zuřivě mžikám, šachta je plná kouře, a v mlze vidím, že mě jede zachránit zachmuřený Cooper.

Což musí znamenat, že mě má rád. Tedy alespoň trošku. Víte, jak to myslím, když je někdo připravený riskovat život, aby vás zachránil…

„Heather,“ vysloví Cooper mé jméno. Hlas má stejně klidný a autoritativní jako vždycky. „Ani se nehni, je to jasný?“

„Jako kdybych se někam chystala,“ odseknu. Tedy alespoň se o to pokusím.

Ve skutečnosti neslyším nic jiného než sled hysterických vzlyků. Ale ty určitě nevycházejí z mých úst.

„Poslouchej mě, Heather,“ řekne Cooper naléhavě. Vylezl na střechu výtahu číslo jedna a přidržuje se jednoho z kabelů. Jestli skrz ten kouř vidím dobře, jeho tvář je pod opálením pobledlá. Proč to? To by mě zajímalo. „Chci, abys pro mě něco udělala.“

„Oukej,“ vypravím ze sebe. Tedy přinejmenším se o to pokusím.

„Chci, aby ses zhoupla a skočila sem. Neboj, já tě chytím.“

„Ehm,“ chystám se něco říct. A pak udělám tu chybu, že se podívám dolů. „Ne.“

No, alespoň že tohle zaznělo dostatečně rozhodně.

„Nedívej se dolů,“ nabádá mě Cooper. „No tak, Heather, ty to zvládneš. Nejsou to ani tři metry…“

„Já se nikam houpat nebudu,“ trvám na svém a ještě pevněji se přimknu ke svému kabelu. „Ani se nehnu a počkám, až dorážej hasiči.“

„Heather,“ Cooperovi se do hlasu znovu vkrade alespoň část té staré netrpělivosti, kterou při jednání se mnou občas projevuje. „Odraz se od stěny a zhoupni se sem. Až ti řeknu, pustíš se toho kabelu. Slibuju, že tě chytím.“

„Hochu, ty jseš fakt beznadějnej případ,“ zavrtím hlavou. Můj hlas mi zní dost podivně. Je daleko pronikavější a vyšší než normálně. „Není divu, že se na tebe tvoje rodina vybodla a nedala ti ani cent.“

„Heather,“ nevzdává to Cooper. „Údržbář mi řekl, že ten kabel, co se ho držíš, pravděpodobně není moc stabilní. Každou chvíli by mohl prasknout jako ty ostatní…“

„Aha,“ hlesnu. No dobře, tak to je jiná.

„Teď dělej, co ti řeknu.“ Cooper se vykloní ze střechy svého výtahu tak daleko, jak to jenom jde, aby se měl pořád ještě čeho držet.

„Odraz se nohou od zdi a zhoupni se sem ke mně. Neboj, já tě chytím.“

Někde nahoře ve výtahové šachtě nákladního výtahu se ozve zasténání. Jsem si téměř jistá, že já jsem to nebyla. Spíš to bude ten kabel, kterého se držím.

No paráda.

Zavřu oči a přitáhnu se na kabelu, přinutím ho zhoupnout se ke vzdálenější stěně šachty. Vyprostím nohu ze smyčky a co nejmocněji se odrazím od polorozpadlé cihly. Vystřelí mě to jako kámen z praku směrem ke Cooperově čekající náruči…

… ovšem rozhodně ne tak blízko, jak bych si přála.

Přesto na mě Cooper křikne: „Pusť se Heather, teď!“

To je konec, pomyslím si. Jsem mrtvá. Možná o mně teď natočí jeden díl toho hudebního pořadu Za scénou…

Pustím se.

A na okamžik zažívám, čím musely projít i Elizabeth a Roberta –čistou hrůzu z toho, jak se řítím vzduchem a pod sebou nemám žádnou záchrannou síť ani vodní plochu, která by zdumila můj pád…

Nicméně místo abych se zřítila dolů a zabila se jako ty dvě přede mnou, ucítím, jak se mi kolem obou zápěstí pevně sevřou něčí prsty. Když moje tělo narazí na stěnu kabiny výtahu, téměř mi to vyrve paže z ramenních jamek. Mám oči křečovitě zavřené, ale cítím, že mě nějaká síla pomaličku táhne nahoru…

Nepřestávám nohou zoufale hledat nějakou oporu, dokud zadní část mých džin konečně nespočine na nějaké pevné ploše.

Teprve tehdy otevřu oči a uvidím, že se Cooperovi podařilo mě vytáhnout do bezpečí. Oba lapáme po dechu, může za to směsice strachu a fyzické námahy. Tedy alespoň u mě tam ten strach je stoprocentně.

Ale jsme naživu. Já jsem naživu.

Nad našimi hlavami se znovu ozve ten kvílivý zvuk. V příštím okamžiku se kabel, kterého jsem se ještě před chvilkou držela, i s kladkou, na níž byl zavěšen, vyrve ze závěsů a řítí se šachtou dolů, kde s rachotem dopadne na střechu utržené kabiny nákladního výtahu.

Když jsem konečně schopná odtrhnout pohled od té spouště na dně šachty, uvědomím si, že pevně svírám Cooperovu košili a že mě Cooper ochranitelsky objímá. Jeho tvář má stejnou barvu jako kouř kolem nás. Košili má v místech, kde jsem se ho pořezanýma rukama chytila, pokrytou šmouhami krve a rzi.

„Ach,“ vydechnu a pustím bavlněnou látku, která je teď zmačkaná a mastná. „Promiň.“

Cooper okamžitě uvolní své objetí.

„To je dobrý,“ ujistí mě.

Jeho hlas zní, stejně jako můj, vcelku klidně. Ale v modrých očích má něco, co jsem tam ještě nikdy neviděla…

Jenže než mám čas se pořádně zamyslet nad tím, co to přesně je, z kabiny, na které sedíme, houkne známý hlas: „Tak co, je v pořádku, nebo jak?“

Podívám se dírou po odsunutém panelu ve střeše kabiny a vidím, že pod námi stojí Pete a po tváři se mu rozlévá výraz úlevy.

„Málem jsme si kvůli tobě nadělali strachy do kalhot, Heather,“ sdělí mi. A skutečně, jeho zvučný hlas s patrným brooklynským přízvukem se trochu chvěje. „Jsi dobrá?“

„Jo, v pohodě,“ uklidním ho a svá slova dokážu tím, že téměř bez cizí pomoci roztřeseně slezu ze střechy kabiny dovnitř. V jednu chvíli mi rameno vyšle varovný signál v podobě bolestivého bodnutí, ale protože mě Pete drží jistou rukou za loket a Cooper pevně svírá můj opasek, neztratím rovnováhu. Když se konečně bezpečně dostanu do kabiny, zjistím, že mi dělá problémy udržet se na nohou, aniž bych se o něco opírala, protože se mi šíleně třesou kolena.

Ale když se opřu o zeď, zvládám to docela slušně.

„A co je s Juliem?“ zeptám se.

Cooper s Petem se po sobě podívají.

„Žije,“ řekne nakonec Cooper, ale má přitom podivně zaťaté zuby.

„Teda alespoň to tak bylo ještě před chvilkou,“ dodá Pete a vyškubne ze zámku klíč blokující ostatní tlačítka, který tam předtím vsunul, aby výtah nemohl nikdo odvolat. „Ovšem jestli bude naživu ještě ve chvíli, kdy ho dostanou ven…“

Zatočí se mi hlava. „Dostanou ven?“

„Budou na to potřebovat nůžky na železo.“

Obrátím se ke Cooperovi, jestli mi nepodá nějaké bližší vysvětlení, ale on se k tomu nemá. Náhle si nejsem ani trochu jistá, jestli to vůbec chci vědět.

Už podruhé za poslední dva dny skončím na pohotovosti v nemocnici sv. Vincenta.

Až na to, že tentokrát jsem tu jako pacient.

Ležím na lůžku na kolečkách a čekám, až mi zrentgenují rameno. Cooper mi šel shánět sendvič s tuňákovým salátem, protože mi ze všeho toho strachu strašně vyhládlo.

Čekání si krátím tím, že smutně zírám na svoje rozdrásané prsty a na dlaně ovázané gázou, v kterých mě bodá bolest způsobená spoustou stehů. Bude trvat týdny, informovala mě ta nechutně mladá ošetřující lékařka, než je budu moct zase normálně používat. Na hraní na kytaru tedy můžu na nějaký čas zapomenout. Budu ráda, když udržím tužku.

Zasmušile přemítám, jestli vůbec budu schopná zvládnout svoji práci, když jsou teď moje ruce k ničemu nebo alespoň skoro k ničemu, Justine by si bezesporu nějaký způsob našla, když vtom se u mě objeví detektiv Canavan, v zubech pořád ten nezapálený doutník. Nejsem si sice stoprocentně jistá, jestli je to skutečně pořád ten jeden doutník, ale rozhodně to tak vypadá.

„Zdravíčko, slečno Wellsová,“ pozdraví mě detektiv Canavan nedbale, jako kdybychom na sebe právě náhodou narazili v nějaké restauraci nebo tak někde. „Slyšel jsem, že jste měla dneska po ránu pěkně nabitej program.“

„A,“ opáčím, „že byste měl na mysli to, jak se mě někdo pokusil zabít? Už podruhý?“

„Jo, to bude ono,“ přikývne detektiv Canavan a vyndá si doutník z pusy. „Takže jak jsme na tom? Máte na mě vztek?“

Trochu ano. Jenže na druhou stranu je mi jasné, že on za to vlastně nemůže. Vždyť ten květináč mohl vážně spadnout jenom nešťastnou náhodou. A Elizabeth s Robertou opravdu mohly zahynout při surfování na střeše výtahu.

Tedy až na to, že to žádná nešťastná náhoda nebyla. A že ty holky jenom tak nespadly.

„Nemůžu říct, že bych se vám divil,“ dodá detektiv Canavan, než mu stihnu odpovědět. „Takže když si to shrneme, máme tu toho kluka z Backstreet Boys s rozbitou hlavou a údržbáře na jednotce intenzivní péče…“

A taky dvě mrtvý studentky,“ připomenu mu. „Na ty dvě mrtvý studentky nezapomínejte.“

Detektiv Canavan se usadí na oranžovém plastovém křesílku připevněném ke stěně v čekárně před rentgenem.

„Jo, jasně,“ řekne. „A taky dvě mrtvý studentky. A to ani nemluvím o jistý zástupkyni vedoucí koleje, která by podle všeho měla bejt taky mrtvá.“ Strčí si doutník zpátky mezi zuby. „Máme za to, že to byla takzvaná trubková bomba.“

„Cože?“ vyjeknu.

„Trubková bomba. Není to nic zvlášť důmyslnýho, ale je to dost účinný. Ve větším uzavřeným prostoru, například v cihlový výtahový šachtě, napáchá taková trubková bomba daleko větší škody, než kdyby byla třeba v kufru nebo v autě nebo tak někde.“ Detektiv Canavan začne doutník zvolna žvýkat. „Zdá se, že vás někdo chce odstranit z cesty ve velkým stylu, zlato.“

Zírám na něj a znovu mě roztřese zima. Cooper mi přehodil přes ramena svoji koženou bundu, hned jak jsme vyšli z výtahu do haly, protože jsem se bůhvíproč začala strašně třást. A když potom přijela sanitka, dostala jsem navíc ještě deku.

Ale od chvíle, kdy jsem na dně výtahové šachty uviděla tu hromadu zohýbaných trosek, což bylo všechno, co zbylo z nákladního výtahu, je mi prostě pořád zima. Požárníci se pokusili vypáčit dveře kabiny obrovskými kleštěmi, říkají jim prý čelisti života, ale pomačkaný kov jenom nesouhlasně zaskřípal. V troskách výtahu ležel Julio, později jsem se dozvěděla, že utrpěl mnohačetné zlomeniny, ale že to snad přežije. Začala jsem se třást, jenom jsem se na tu deformovanou kabinu podívala, a od toho okamžiku mám ruce jako dva kusy ledu.

„Trubková bomba?“ opakuju jako ozvěna. „Jak mohl někdo…“

„Prostě ji položil na střechu výtahový kabiny. Není tak těžký takovou bombu vyrobit, když víte, jak na to. Potřebujete k tomu jenom ocelovou trubku, která musí jít na obou koncích uzavřít. Ze strany do ní navrtáte pár děr na roznětky, dírama se tam nacpou petardy, přilepí se epoxidem, aby držely, a taky se tam zastrčí pár cigaret, ty když se pak zapálí, fungujou jako doutnák a oddálí o chvíli výbuch. Nakonec se to celý dosype střelným prachem. Úplná hračka.“

Úplná hračka? Tohle zní složitěji než maturita!

Detektiv Canavan si všimne mého zdviženého obočí, vyndá doutník z pusy a dodá: „No dobře, tak promiňte. Je to úplná hračka, když víte, jak na to. Každopádně tu věc někdo připravil k odpálení jenom pár minut před tím, než jste se vy a pan, jak že se jmenuje?“ Podívá se do svého notesu. „Jo, jasně, a pan Guzman, vydali na tu vaši vyjížďku. Mimochodem, jestli vám nevadí, že se ptám, co jste ksakru dělala nahoře na tý kabině?“

Zmateně se snažím rozpomenout. Trubková bomba s cigaretovou roznětkou? Nemám nejmenší tušení, jak by taková věc mohla vypadat, ale když jsem vylezla na tu výtahovou kabinu, rozhodně jsem si ničeho takového nevšimla.

Na druhou stranu, byla tam spousta různých převodů a podobných věciček, takže by nebylo těžké tu bombu někam mezi ně schovat.

Ale trubková bomba? Trubková bomba ve Fischer Hall?

Najednou slyším sestru, jak za lítacími dveřmi do čekárny volá: „Pane, tam nemůžete! Pane, počkejte…“

Rozhoupanými křídly dveří do místnosti vtrhne Cooper s rukama plnýma papírových sáčků. Za ním běží hezká sestřička a tváří se rozzlobeně.

„Pane, sem nemůžete jenom tak vpadnout,“ trvá na svém. „Nerada bych na vás musela volat ochranku…“

„To je v pořádku, sestřičko,“ otevře detektiv Canavan nedbale portmonku a ukáže sestře svůj služební odznak. „Ten je tady se mnou.“

„I kdyby tady byl s Královskou lékařskou akademií, je mi to jedno,“ odsekne sestra. „Stejně si sem nemůže jen tak vpadnout.“

„Dejte si cannoli,“ podají Cooper z jednoho ze sáčků sladkou plněnou trubičku. Sestra na něj zírá, jako kdyby mu přeskočilo.

„No ne, vážně,“ nevzdává se Cooper. „Jen si dejte. To máte ode mě jako dárek.“

Sestřička si cannoli se znechuceným výrazem vezme, ukousne si z ní veliký kus a pak rychle vyjde z pokoje, na odchodu stále ještě žvýká. Cooper pokrčí rameny a s neskrývaným nepřátelstvím se zadívá na detektiva Canavana.

„Ale ale,“ zavrčí, „kohopak to tu máme? Že by to byl ten největší mamlas z celý newyorský policie?“

„Coopere,“ vyjeknu překvapeně. „Detektiv Canavan mi zrovna říkal…“

„Copak ti říkal? Že je to celý jenom výplod tvýho chorýho mozku?“ Cooper se hořce zasměje, potom do detektiva, který ho sleduje s očima navrch hlavy, zapíchne ukazováček. „Dobře, něco vám povím, Canavane. Je naprosto vyloučený, aby se všech šest kabelů, na kterejch ten výtah drží, urvalo najednou. Někdo musel schválně…“

„Coopere,“ skočím mu do řeči, ale detektiv Canavan se sám pro sebe usmívá.

„Klídek, Romeo,“ zašklebí se a zamává ožvýkaným doutníkem směrem k nám. „My už jsme konstatovali, že tady vaši slečnu se někdo už podruhý pokusil zabít. Nikdo tady netvrdí, že to s tím výtahem byla obyčejná nehoda. Přestaňte vyvádět. Já jsem na vaší straně.“

Cooper párkrát zamžiká, pak se podívá na mě. Čekám, že řekne něco jako: „To není žádná moje slečna.“ Ale kupodivu to neudělá. Místo toho mi začne vysvětlovat: „Ten tuňákovej salát nevypadal nejčerstvější. Tak jsem ti radši vzal bagetu se salámem.“

„Páni,“ ocením jeho úsilí. Cooper mi podá bagetu, která musí mít alespoň třicet centimetrů. Tedy ne že by mi to nějak vadilo.

Detektiv Canavan se zvědavě podívá na všechny ty papírové sáčky, které Cooper hodil na postel. „Hranolky by tam nebyly?“ vyzvídá.

„Bohužel,“ odtuší Cooper, rozbalí mi bagetu a začne ji lámat na jednotlivá sousta, protože mám problém cokoli pořádně uchopit. „Dal byste si olivy?“

Detektiv Canavan se zatváří zklamaně.

„Ne, díky. Takže,“ pokračuje, jako kdyby nás nikdo nepřerušil. „Kdo vám řekl, že máte nastoupit do toho výtahu?“

S plnou pusou, protože mám takový hlad, že už prostě nevydržím čekat, mu vysvěduju: „Vím jenom tolik, že mi volali z recepce, že Gavin, to je jeden student, kterej u nás na koleji bydlí, už zase surfuje na střeše výtahu. Takže jsme se s Juliem vydali ho přimět, aby s tím přestal.“

„Jo? A co bylo, když jste vyjeli nahoru?“

Popíšu mu, jak došlo k výbuchu, a že to bylo v podstatě v téže chvíli, kdy mi došlo, že Gavin tam nahoře prostě není.

„Aha,“ zamračí se detektiv Canavan. „A od koho dostala ta studentka na recepci ten příkaz vám zavolat?“

„Všichni přece víme, kdo to byl,“ přeruší nás Cooper. Z hlasu se mu už zase ozývá ten jen těžko podačovaný vztek. „Proč si tu jenom tak sedíte, a ještě jste ho nezatknul, detektive Canavane?“

„Nezatknul koho?“ chce vědět detektiv Canavan.

„Přece Allingtona. To on je ten vrah. Je evidentní, že ho Heather vyděsila k smrti.“

„Tak já vám něco povím,“ zavrtí detektiv hlavou. „Ten kluk včera večer odjel z New Yorku. Auto má zaparkovaný před domem svejch rodičů v Hamptons. Tu bombu tam nastrčit nemohl, rozhodně ne bez cizí pomoci. Kdyby sem z Hamptons jel vlakem, trvá mu to tři hodiny. Někdo tu vaši slečnu rozhodně zabít chce. Ovšem ten někdo není Chris Allington.“

24

Dnešní noc je opojná,

budeme v ní jen my dva,

čekala jsem na ni, lásko,

celej svůj život.

Snad to dlouhý čekání

nepřinese zklamání,

osud se dnes naplní,

osud můj i tvůj…

„Dnešní noc“

Zpěv: Heather Wellsová

Text/Hudba: Dietz/Ryder

Z alba Talisman

Cartwright Records

Z rentgenu se vyklube velmi bolestivá záležitost, protože laboratorní technik musí moje tělo zkroutit do několika značně nepřirozených poloh, aby mě mohl nasnímat z potřebného úhlu. Ovšem kromě nějakého toho ibuprofenu mi na tu bolest nenabídnou vůbec nic.

Ale no tak. Ibuprofen se přece dá koupit v každé lékárně jen tak bez receptu. Co třeba takovej vicodin? Nebo morfin? Co je to, proboha, dneska za špitály?

Po rentgenu mě odvezou do jiné čekárny, kde leží na lehátkách na kolečkách spousta dalších pacientů. Vypadá to, že většina z nich je v podstatně horším stavu než já. A taky to vypadá, že většina z nich dostala podstatně účinnější přípravky proti bolesti. Naštěstí mi dovolí, abych si nechala bagetu. Je to totiž moje jediná útěcha. No, vlastně ještě taky ten pytlík smažených brambůrků, co jsem si koupila v automatu na chodbě. A řeknu vám, dostat obvázanýma rukama čtvrťáky do otvoru na mince není žádná legrace.

Nicméně ani ty brambůrky mi náladu nijak zvlášť nezvednou. Když to tak uvážím, tak bych už správně měla být mrtvá. Ta bomba mě prostě měla zabít. Jenže já jsem neumřela.

Na rozdíl od Elizabeth Kelloggové a Roberty Paceové. Jaké myšlenky se jim asi honily hlavou, když stály čtrnáct nebo šestnáct pater nad tou tvrdou zemí a dívaly se dolů? Bránily se, než je do té hloubky někdo strčil? Na jejich mrtvolách prý nebyly stopy po zápase.

Ale jaký typ popálenin vlastně měly?

A proč jsem to já přežila, když ony ne? Zachránila jsem se snad z nějakého zvláštního důvodu? Že bych měla ještě něco vykonat? Třeba najít jejich vraha?

Nebo jsem se možná zachránila z nějakého jiného důvodu, třeba musím ještě naplnit nějaký vyšší cíl? Třeba se mám opravdu stát tou skvělou lékařkou a zajistit, aby další oběti atentátu provedeného s pomocí trubkové bomby dostaly, až budou převezeny do nejbližší nemocnice, kvalitnější medikamenty.

Doktor, který rozhodně nemůže být o mnoho starší než já, se konečně objeví ve chvíli, kdy dojídám poslední brambůrek. V ruce drží můj rentgenový snímek a usmívá se. Alespoň do té doby, než se na mě pořádně podívá.

„Nejste vy…“ zarazí se, jako by se ho zmocnila panika.

Jsem příliš unavená na to, abych hrála nějaké hry.

„No jo,“ vzdychnu. „Jsem Heather Wellsová. A jo, zpívala jsem ‚Sladkou horečku‘.“

„Aha,“ zatváří se doktor zklamaně. „Já myslel, že jste Jessica Simpsonová.“

Jessica Simpsonová! Jsem tak konsternovaná, že ze sebe nedokážu vypravit jediné slovo, dokonce ani když mě doktor vesele informuje, že s tím ramenem to není nic vážného, jenom pár zhmožděnin a podlitin. Potřebuju jenom klid na lůžku a ne, žádné léky proti bolesti mi předepsat nemůže.

Přísahala bych, že si na odchodu brouká refrén Jessičiny písničky „S tebou“.

Jessica Simpsonová? Já se přece Jessice Simpsonové nepodobám ani v nejmenším! No dobře, obě máme dlouhé světlé vlasy. Ale tím veškerá podobnost končí.

Nebo ne?

Najdu dámské záchody a zajdu dovnitř. Zírám na svůj odraz v zrcadle nad umyvadlem a uleví se mi, když se ujistím, že jako Jessica Simpsonová nevypadám ani náhodou.

Jenže já v tuhle chvíli v podstatě ani nevypadám jako lidská bytost. Alespoň ne moc. Džíny mám roztrhané a zapatlané od oleje a vlastní krve. Vepředu si přidržuju Cooperovu koženou bundu a taky tu zářivě oranžovou deku. Tvář mám pokrytou krví a špínou, vlasy mi visí dolů v umaštěných rozcuchaných pramenech. A moje ústa ani jejich nejbližší okolí nenesou ani stopy po rtěnce.

Abych to zkrátila, vypadám prostě otřesně.

Pokusím se to napravit, jak to jenom jde. Ale ani tak to není žádná sláva.

Nicméně je dobře, že mě napadlo se alespoň trochu zcivilizovat, protože když vejdu zpátky do čekárny s účtem za ošetření v zadní kapse u kalhot, celých těch sedmnáct set dolarů, které má proplatit New York College, skoro mě oslepí blikání blesků hned několika fotoaparátů. Alespoň pět lidí, které jsem v životě neviděla, na mě pokřikuje: „Slečno Wellsová! Slečno Wellsová, tady! Jenom jednu otázku, slečno Wellsová…“ a nemocniční ochranka se zoufale snaží zabránit tomu, aby se z ulice do haly nahrnuli ještě další novináři.

„Heather!“ Odněkud z toho chumlu se ozve známý hlas, ovšem ještě předtím mi nějaká žena se spoustou příliš světlého mejkapu na tváři a s důkladně nalakovaným účesem vrazí do obličeje mikrofon a huláká na mě: „Slečno Wellsová, je pravda, že jste se s vaší bývalou láskou, Jordanem Cartwrightem, bývalým členem kapely Easy Street, zase dali dohromady?“

Než stihnu otevřít pusu, abych jí něco odpověděla, zmocní se mě další reportér.

„Slečno Wellsová, je pravda, že během posledních dvou dnů se vás už dvakrát někdo pokusil zabít?“

„Slečno Wellsová,“ skočí mu do řeči třetí reportér. „Je něco pravdy na tom, že ta bomba byla součástí promyšleného plánu teroristů zlikvidovat bývalé popové hvězdy, miláčky amerických teenagerů?“

„Heather!“

Nad tyčemi s mikrofony a kameramany s kamerami na ramenou se náhle objeví Cooper. Zuřivě na mě gestikuluje, ukazuje na postranní východ, který je označen nápisem Jen pro nemocniční personál. Nezaměstnaným vstup zakázán.

Ale ještě než se stačím vrhnout naznačeným směrem, někdo mě popadne za pohmožděné rameno a zařve mi do ucha: „Heather, je pravda, že se zase vrátíte na hudební scénu a stanete se tváří nového parfému Calvina Kleina v rámci jeho podzimní kolekce?“

Naštěstí se v tu chvíli odněkud vynoří policista, prorazí si cestu davem novinářů a uchopí mě za zdravou paži. Doslova mě prostrká ven ze středu té tlačenice a náš postup výrazně urychlí tím, že do překážejících reportérů občas šťouchne pendrekem.

„Dobře, dobře,“ opakuje pořád dokola s monotónním brooklynským přízvukem, který jsem se od té doby, co jsem se přistěhovala do New Yorku, naučila rozpoznávat a důvěřovat mu. „Nechte teď dámu projít. Trochu ohledů k pacientce, lidičky, uhněte jí přece z cesty.“

Bezejmenný policista mě vpustí do dveří Jen pro nemocniční personál a potom se postaví na hlídku před nimi. Vypadá přitom trochu jako komiksový hrdina Marvel, když hlídá základnu Fort Knox.

Jakmile se ocitnu v prostorách, z nichž se vyklube hala, v níž jsem se rozloučila s Cooperem a detektivem Canavanem, než jsem šla na rentgen, zjistím, že se k těm dvěma mezitím připojilo pár dalších lidí, mezi nimi i Patty a Frank, Magda a Pete a z nějakého záhadného důvodu taky doktor Jessup.

Když mě Patty s Magdou uvidí, vyděšeně zaúpí. Nechápu proč. Měla jsem pocit, že jsem se očistila vcelku důkladně.

Přesto Patty vyskočí z plastového křesílka a sevře mě v objetí. Jsem si jistá, že to myslí dobře, ale stejně to docela bolí. Má v očích slzy a říká věci jako: „Já ti říkala, že si máš najít nějaký jiný zaměstnání! Tahle práce pro tebe není, je příliš nebezpečná!“

Magda mezitím zírá na moje ruce a její čelist se tak nějak zvláštně pohybuje. Ještě nikdy jsem u ní neviděla tak vytřeštěný pohled.

„Ach Bože,“ opakuje pořád dokola a vyčítavě se dívá na Peteho. „Tys říkal, že to vypadá ošklivě, ale neřekl jsi, že je to až takhle ošklivý.“

„Já jsem v pohodě,“ ujišťuju všechny a snažím se vymanit z Pattyiných neskutečně dlouhých paží. „No vážně, Patty, jsem v pohodě…“

„Kristepane, Pats, pusť ji, vždyť ji to bolí.“ Frank se pokusí svou ženu ode mě odtrhnout. Když rozmotává Pattyiny a moje ruce, úzkostlivě na mě pohlédne. „Jsi fakt v pořádku, holka? Vypadáš příšerně.“

„Jsem v pohodě,“ zalžu. Jsem pořád ještě dost otřesená, ani ne tak z toho děsivého zážitku ve výtahové šachtě, jako spíš z toho ještě děsivějšího setkání s novináři. Kde se tady vůbec vzali? A jak se k nim tak rychle doneslo to o té bombě? New York College se v tisku moc neobjevuje, a pokud ano, bývají to většinou pozitivní informace. Jak se tohle projeví v hodnocení mojí šestiměsíční zkušební lhůty? Použije to někdo proti mně?

V tu chvíli si doktor Jessup odkašle a všechny pohledy se stočí k němu. Doktor drží v náručí obrovskou kytici slunečnic. Pro mě. Doktor Jessup koupil kytky pro mě.

„No jo, Wellsová,“ praví tím svým chraplavým hlasem. „Vy bez té záře reflektorů prostě nedokážete žít, co?“

Usměju se, jsem příliš dojatá na to, abych něco řekla. Doktor Jessup je koneckonců značně vytížený člověk, je to zástupce prorektora a tak vůbec. Nevěřila bych, že si najde čas, aby za mnou zašel do nemocnice s kytkou.

Ovšem doktor Jessup ještě neskončil. Nakloní se ke mně, políbí mě na tvář a prohlásí: „Jsem rád, že jste celá, slečno Wellsová. A tohle máte od oddělení správy kolejí.“ Podá mi kytici, a když bezmocně zvednu svoje zafačované ruce, do věci se vloží Magda a převezme květiny za mě. Doktor Jessup buď nevidí, jak se přitom mračí, nebo to vidí a nebere to na vědomí. Neslyší ani, jak si Magda mumlá: „Přinese jí kytky, když by jí především měl pořádně zvednout plat…“

„Rachel mě požádala, abych vám vyřídil, že je jí líto, že nemůže přijít, ale někdo prostě musí zůstat v práci a hlídat pevnost.“ Doktor Jessup v úsměvu ukazuje všechny zuby. „Ovšem to ještě netušila, že tady bude taková hromada paparazziů. Vsadím se, že až to uslyší, bude trpce litovat, že o to přišla. A kterému deníku hodláte svůj příběh prodat, vyhraje to Story, nebo Entertainment Tonight?“

„Nejvíc peněz ti dá Post,“ informuje mě Magda, protože jí nedojde, že doktor Jessup si dělá legraci. „Nebo Enquire?“

„Nebojte se,“ ubezpečím doktora Jessupa s úsměvem. „Já o tom s novináři mluvit nehodlám.“

Nevypadá to, že bych ho tak úplně přesvědčila. Výraz přátelského zájmu na jeho tváři vystřídá podezíravé znepokojení. Náhle si uvědomím, že se tady v nemocnici objevil jenom proto, že chtěl zjistit, jestli své dobrodružství hodlám zveřejnit.

Asi mi to mělo být jasné od začátku. Tedy to, že sem za mnou doktor Jessup nepřišel proto, že by měl o mě starost. Doktor Jessup sem dorazil z jednoho jediného důvodu:

Chtěl minimalizovat rozsah škod.

Zřejmě pojal podezření, že situace nebude zrovna růžová, proč by se jinak vrhl do městského provozu a čelil mu až sem do West Village?, ovšem mám takový pocit, že nečekal, že to bude až takhle zlé. Bomba vybuchlá na koleji New York College, pardon, vlastně ve studentském domově, to je samo o sobě novinka s velkým N. Něco podobného se stalo i na Yale a tehdy se o tom mluvilo i na CNN a místní televizní společnosti to zařadily jako událost dne, i když se nakonec ukázalo, že to žádný teroristický útok nebyl.

A skutečnost, že jedna z obětí tohohle bombového útoku je bývalá hvězdička puberťácké popové scény? No, o to je celá ta věc pikantnější. Mé zmizení ze světa hudby neprošlo bez povšimnutí a jeho důvody, včetně zbrusu nového argentinského ranče mé matky, se v médiích živě přetřásaly. Už vidím tu titulní stránku Postu:

PLAVOVLASÁ SEXBOMBA

bývalá hvězda pop-music Heather Wellsová

jen o vlásek unikla smrti!

Chybělo málo a byla na svém pracovišti téměř rozmetána na kusy. Heather Wellsová musela tuto špatně placenou práci na koleji proslulé New York College přijmout, aby si zajistila obživu poté, co její hudební kariéra skončila a její bývalý snoubenec, Jordan Cartwright z kapely Easy Street, ji vyhodil na ulici.

Ale i tak obavy doktora Jessupa naprosto chápu. Když jsou dva z vašich zaměstnanců zraněni při havárii výtahu, je to jedna věc.

Ovšem bomba na jedné z jeho kolejí, tedy pardon, v jednom z jeho studentských domovů? A co hůř, bomba na koleji, kde bydlí sám rektor školy? Jak to jenom vysvětlí členům správní rady? Ten chudák asi jenom bezmocně sleduje, jak mu funkce prorektora proklouzává mezi prsty.

Vůbec se mu nedivím, že má větší starost o svou vlastní kůži než o tu moji. Koneckonců má děti. A já mám jenom psa.

„Heather,“ začne doktor Jessup znovu. „Jsem si jistý, že chápete situaci. Celá ta záležitost je z hlediska publicity hotová katastrofa. Nemůžeme dopustit, aby veřejnost došla k názoru, že koleje nemáme pod kontrolou…“

K mému obrovskému překvapení nepřeruší zástupce prorektora nikdo jiný než detektiv Canavan. Hlučně si odkašle, potom se marně rozhlíží, kam by si mohl odplivnout, a nakonec s povzdechem polkne.

Pak řekne: „Poslyšte, strašně nerad vás přerušuju, ale čím dýl tuhle slečna Wellsová zůstane tady v nemocnici, tím těžší bude pro moje kluky zvládnout ten dav venku.“

Ucítím, jak mě kolem ramen lehce obejme čísi paže. Když vzhlédnu, s úžasem zjistím, že patří Cooperovi. Cooper se ale nedívá na mě. Má pohled upřený na dveře.

„Tak pojď, Heather,“ vyzve mě. „Frank a Patty tu mají auto. Zaparkovali ho dole v garáži. Hodí nás domů.“

„Jasně, jdeme,“ přidá se Patty. Krásnou tvářičku má staženou odporem. „Nesnáším špitály, a ještě víc nesnáším reportéry.“ Pohled jejích temných mandlových očí sklouzne na doktora Jessupa a Patty se zatváří, jako kdyby chtěla dodat: A ze všeho nejvíc nesnáším bezcitný byrokraty. Nakonec to ale neřekne a jsem si jistá, že to udělá čistě kvůli mně, protože se jí právě v tom okamžiku rozhodnu trochu tvrději dupnout na nohu, takže jenom potichu vyjekne bolestí.

Když se rozloučím s Petem a Magdou, oba mi slíbí, že počkají v nemocnici, dokud je nepustí k Juliovi, jedna ze zdejších administrativních pracovnic nás se zjevným potěšením osobně zavede dolů do garáže, jako kdyby tím chtěla naznačit, že by pro ni nebyla dost velká žádná oběť, kterou by musela přinést, aby se nás, a tím i všech těch novinářů, zbavila.

Celou cestu k autu si říkám: Ach bože, určitě mám padáka. Tedy alespoň v těch okamžicích, kdy si zrovna neříkám: Ach bože, co má tohle znamenat? a nemyslím přitom na Cooperovu ruku.

Jenže jakmile se bezpečně usadíme v autě, Cooper tu ruku z mých ramen sundá. Což znamená, že od té chvíle už mi dělá starosti věc jenom jedna.

„Panebože,“ vzdychnu mimoděk ze zadního sedadla, v krku mám knedlík. „Řekla bych, že mě doktor Jessup vyrazí.“

„Nikdo tě nevyrazí, Heather,“ uklidňuje mě Cooper. „Ten chlap si jenom hlídá svoje vlastní zájmy.“

„Jestli se na tebe ten chlap jenom křivě podívá, zlato, bude mít co do činění se mnou,“ zavrčí Patty zpoza volantu. Patty je asertivní, skoro by se dalo říct agresivní, řidička, proto taky, kdykoli se s Frankem pohybují po městě, řídí ona a ne on. Právě jí odřízl cestu žlutý taxík a ona na něj dlouze zatroubí. „Moji nejlepší kámošku nikdo prudit nebude.“

Frank se na mě ze sedadla spolujezdce ohlédne a zeptá se: „Cooper ti dal svoji bundu?“

Podívám se na koženou bundu, kterou mám ještě pořád přehozenou přes ramena. Voní po Cooperovi, po kůži a po mýdle. Už ji nikdy, nikdy nechci sundat. Jenže vím, že budu muset, hned jak přijedeme domů.

„Ne,“ vysvětlím Frankovi. „Jenom mi ji půjčil.“

„Aha,“ řekne Frank. „Víš, já jenom, že je celá od krve.“

„Buď zticha, Franku,“ pokárá ho Patty.

„To nevadí,“ vloží se do toho Cooper, který se právě z okénka pozorně dívá na všechny ty podivné existence utvářející pouliční život ve West Village.

To nevadí! Srdce se mi radostně rozbuší. Cooper řekl, že mu nevadí, že je jeho kožená bunda celá od mojí krve! Chápete, třeba je to proto, že spolu možná po tomhle začneme chodit, a on by mi tu bundu stejně dal. A díky té bundě, a díky Cooperovi, mi už nikdy nebude zima.

Jenže Cooper vzápětí dodá: „Znám jednu čistírnu, kde umí fleky od krve skvěle dostat dolů.“

Řekla bych, že dneska asi prostě nemám svůj den.

25

Haló,

nevím, jestli číslo správný mám.

Haló,

Svoji lásku ztracenou teď volám.

Haló,

můžete ho zavolat,

k telefonu mi ho dát?

Haló,

vím, že dřív mě miloval.

Haló,

vím, že tehdy o mě stál.

Haló,

můžete ho zavolat?

Chci zas slyšet jeho hlas…

„Haló“

Zpěv: Heather Wellsová

Text/Hudba: Jones/Ryder

Z alba Talisman

Cartwright Records

Patty nás vysadí u Cooperova domu, i když Frank prohlašuje, že to tam teď není zrovna dvakrát bezpečné, když se mě někdo pokouší zabít a tak.

Netoužím po ničem jiném než si napustit vanu, vykoupat se a nakonec se dobelhat do postele a usnout na tisíc let. Rozhodně nemám chuť se účastnit nekonečné diskuse o tom, jestli ten člověk, který se mě pokouší zabít, ať už je to kdokoli, ví, kde bydlím. Frank chce, abych šla načas bydlet k němu a k Patty.

Dokud ho Cooper neupozorní, že bychom tím možná vystavili nebezpečí malého Indyho. Abyste rozuměli, napřed mě tak trochu šokuje, že Cooper může něco tak ohavného vůbec vypustit z pusy. Jenže pak vidím, jak Frank okamžitě řekne, že tedy asi bude přece jenom lepší, když zůstanu u Coopera, a dojde mi, o co Cooperovi doopravdy šlo. Je mu jasné, že chci prostě domů. Je mu jasné, že se nechci nastěhovat do pokoje pro hosty v bytě Franka a Patty.

A protože Cooper je prostě Cooper, je na mě vždycky hodný, nabídl mi zadarmo bydlení, když jsem neměla kam jít a ani jsem neměla peníze na nájem; vzal mě na ples, kam se mu vůbec nechtělo, i když hrozilo nebezpečí, že by tam mohl potkat svoji bývalou přítelkyni, s níž to nedopadlo zrovna nejlíp; tohle mám na mysli pod pojmem „hodný“, a vždycky se ze všech sil snaží, aby mi zajistil všechno, co chci.

Tedy až na tu jednu jedinou věc, kterou bych chtěla víc než cokoli jiného.

Nicméně zrovna tohle od něj z důvodů, které mi asi navždycky zůstanou utajené, a jsem si dost jistá, že bych je ani znát nechtěla –prostě nikdy nedostanu.

Což je naprosto v pořádku. Já to úplně chápu. Prostě si časem otevřu svoji VLASTNÍ ordinaci/detektivní kancelář/šperkařství i bez jeho pomoci.

Jistě, bude trochu problém opatřit si bez něj i ty tři děti, ale jsem si jistá, že to taky nějak zvládnu.

Naštěstí moje číslo není v telefonním seznamu, takže když zastavíme před domem, na předním schodišti na mě nečíhá banda reportérů. Postávají tam jenom obvyklí drogoví dealeři.

Lucy se může zbláznit radostí, že mě zase vidí, i když prozatím musím požádat Coopera, aby ji věnčil on, protože v rozdrásaných rukách neudržím vodítko ani náhodou. Když ti dva odejdou, vystoupám po schodech do svého bytu, kde ze sebe svléknu špinavé oblečení a konečně se ponořím do vany.

Jenomže se ukáže, že vykoupat se s dlaněmi plnými stehů není žádná legrace. Musím z vany zase vylézt, zajít do kuchyně a připravit si gumové rukavice, abych si je mohla navléknout, než si budu mýt vlasy. Doktor mě totiž varoval, že jestli si stehy namočím, upadnou mi ruce, nebo něco na ten způsob.

Když ze sebe smyju všechnu tu krev a špínu z výtahové šachty, vanu vypustím a znovu napustím, a pak v ní chvíli jenom tak ležím a máčím si bolavé rameno. Přitom uvažuju, co bych asi tak měla dělat teď.

Když to tak uvážím, situace nevypadá zrovna růžově. Někdo se mě snaží zabít… zřejmě je to tatáž osoba, která už sprovodila ze světa minimálně dva lidi. A zdá se, že jediným společným jmenovatelem těch dvou mrtvých děvčat je syn rektora školy.

Jenže alespoň podle policie je vrcholně nepravděpodobné, že se mě pokusil vyhodit do povětří právě Chris Allington, protože ten byl v inkriminované době mimo město. Což znamená, že se mě pokouší zabít někdo jiný než Chris. A že ta dvě děvčata možná taky zabil někdo jiný než Chris.

Ale kdo? A proč? Proč by vůbec někdo zabíjel Elizabeth Kelloggovou a Robertu Paceovou? Co asi tak mohly provést, že si zasloužily umřít? Tedy kromě toho, že se nastěhovaly do Fischer Hall. Aha, a taky kromě toho, že chodily, i když velmi krátce, s Chrisem Allingtonem.

Že by to bylo tohle? Že by umřely jenom kvůli tomuhle? Kvůli tomu, že chodily s Chrisem? Měla Magda pravdu? Tedy nemyslím v tom, že ty holky spáchaly sebevraždu, protože poté, co čekaly s první sexuální zkušeností tak dlouho, zjistily, že sex není až tak ohromný, jak jim všichni namlouvali. Mám na mysli to, že možná umřely kvůli sexu, nikoli vlastní rukou, ale rukou někoho, komu se nelíbilo, co zrovna udělaly.

Někoho jako paní Allingtonová, například? Co že mi to Chrisova matka řekla těsně předtím, než se stalo to s tím výtahem? Něco jako „vy holky“.

„Vy holky ho pořád otravujete,“ říkala. Nebo něco v tom smyslu.

Vy holky. V chování paní Allingtonové bylo něco hluboce nepřátelského, nějaká emoce daleko silnější než prostá rozmrzelost z toho, že jsem ji vzbudila. Patří paní Allingtonová k těm žárlivým matkám, které se domnívají, že žádná jiná žena není pro jejich milovaného synáčka dost dobrá? Zabila Elizabeth a Robertu paní Allingtonová? A pokusila se pak zabít mě, když jsem se pustila do pátrání a začalo hrozit, že její tajemství odhalím?

Panebože! To je ono! Vrahem je paní Allingtonová! Paní Allingtonová! Jsem génius! Jsem možná ten nejgeniálnější detektiv od dob Sherlocka Holmese! Ne, počkat. Byl vůbec Sherolck Holmes člověk z masa a kostí? Nebo to byla jenom literární postava? Jenom literární postava, co?

Hm, no do

bře. Jsem nejgeniálnější detektiv od dob… od dob… Eliota Nesse! Ten snad doopravdy existoval, nebo ne? „Heather?“

Škubnu sebou a přes okraj vany se vylije něco vody s mydlinkami. Ale je to jenom Cooper.

„Jenom kontroluju, jestli jsi v pořádku,“ osloví mě přes zavřené dveře. „Nepotřebuješ něco?“

Ehm. Jasně. Tebe. Tady se mnou. Nahýho. Teď hned.

„Ne, díky, všechno je dobrý,“ řeknu nahlas. Měla bych mu říct, že jsem si vydedukovala, kdo mi tohle udělal? Nebo mám počkat, až budu venku z vany?

„Tak jo, až budeš hotová, říkal jsem si, že bych objednal něco k večeři. Nemáš nic proti indickýmu jídlu?“

Hmm. Mňam. Indické Zeleninové závitky. „Super,“ křiknu.

„Tak fajn. A pospěš si trochu s tou koupelí. O něčem bych si s tebou rád promluvil.“

On si se mnou o něčem potřebuje promluvit? A to jako o čem? Jako třeba o tom, co ke mně doopravdy cítí? Vždycky jsem tě považoval za jednu z… Vždyť nestihl dopovědět, za co mě to vlastně vždycky považoval.

Poví mi to teď? A jsem si opravdu jistá, že to chci vědět?

O dvě minuty později vklouznu na své obvyklé místo u kuchyňského stolu zachumlaná do froté koupacího pláště, mokré vlasy zabalené do ručníku. Jasně že to chci vědět. Jsem zvědavostí bez sebe.

Cooper poznamená z opačné strany stolu: „To šlo rychle.“

Potom zapne notebook.

Tak moment. On zapíná notebook. Kterej chlap potřebuje audiovizuální pomůcky, aby sdělil děvčeti, co si o něm doopravdy myslí?

„Kolik toho víš,“ zeptá se mě Cooper, „o Christopheru Allingtonovi?“

„O Christopheru Allingtonovi?“ hlas mi přeskočí. Možná to bude vším tím křičením, které mám dneska za sebou. Nebo možná tím, že jsem v šoku z toho, že se mnou Cooper nechce mluvit o svých skutečných citech ke mně, ale o svém podezření týkajícím se Chrise Allingtona. Ach jo. To je vážně k vzteku.

„Ale Chris to bejt nemohl,“ namítnu, abych Coopera odvedla od tématu a zaměřila jeho pozornost zpátky, no, zpátky na sebe. „Detektiv Canavan říkal, že…“

„Když vyšetřuju případ,“ přeruší mě klidně Cooper, „zkoumám ho ze všech možnejch úhlů. V tuhle chvíli se zdá, že je Chris jediným článkem spojujícím všechny oběti. A já se ptám, co o něm víš?“

„No,“ začnu. Třeba bych mohla zase zkusit vulkánskou metodu ovládám vědomí. CO ŽE SIS TO O MNĚ VŽDYCKY MYSLEL? „Nic moc.“

„Víš, kde vystudoval bakalářskej program?“

„Ne,“ odpovím. CO ŽE SIS TO O MNĚ VŽDYCKY MYSLEL? Potom Cooperovi pohlédnu do tváře a vyzvídám: „Proč? Ty víš, kde ho vystudoval?“

„Jo,“ odvětí Cooper. „Na Earlcrestu.“

„Kdeže to?“ svraštím čelo. Nezdá se, že by vulkánšká metoda ovládání vědomí fungovala! Místo aby mi Cooper prozradil, co že si to o mně vlastně vždycky myslel, plácá tady něco o Chrisovi Allingtonovi. Koho zajímá nějakej Chris? No tak, spusť, co si myslíš o MNĚ?

„Univerzita Earlcrest,“ vysvětlí mi místo toho Cooper. „Tam si Chris udělal bakaláře.“

„O čem to tu vlastně mluvíš, Coopere?“ V tom indickém bistru by si měli pospíšit a dovézt nám večeři co nejdřív. Už mi kručí v břiše. „A jak vůbec víš, kde Chris studoval?“

Cooper pokrčí těmi svými širokými rameny. „Přes SIS,“ sdělí mi.

„Přes S.O.S.?“ zopakuju zmateně.

„Ne, přes SIS. Systém Informací o Studentech.“ Když se nepřestávám tvářit nechápavě, Cooper si povzdychne. „No jo. Jak jsem mohl zapomenout, že jsi počítačovej analfabet.“

„To teda nejsem! Náhodou každou chvíli surfuju na internetu. A taky ti dělám účetnictví…“

„Jo, jenže tvoje kancelář má pořádně zastaralý vybavení. SIS do kanceláří vedoucích kolejí ještě nezavedli.“

„Je to studentskej domov,“ opravím ho automaticky.

„Do kanceláří vedoucích studentskejch domovů,“ nenechá se Cooper vyvést z rovnováhy. Překypuje činorodostí. Ťuká do kláves počítače podstatně rychleji, než já dokážu vyměnit struny na svojí kytaře. „Tady, podívej. Teď se přihlašuju do systému SIS, abych ti ukázal, jak to s tím Chrisem Allingtonem vlastně myslím. Á, tady to je.“

Cooper natočí notebook tak, abych viděla na obrazovku. „Allington, Christopher Phillip. Mrkni se na to.“

Zahledím se na obrazovku notebooku. Jsou na ní kompletní akademické záznamy Christophera Allingtona a taky spousta dalších osobních dat, například jeho výsledky přijímaček na právnickou fakultu, jeho studijní program a tak dále. Jak se dozvídám, Chris vystřídal docela pěknou řádku soukromých středních škol. Z gymnázia ve Švýcarsku ho vyhodili, protože podváděl, vyrazili ho i z gymnázia v Connecticutu, důvod vyloučení neuveden. Nicméně stejně se mu podařilo dostat se na Chicagskou univerzitu, o které jsem slyšela, že je poměrně výběrová. Zajímalo by mě, kdepak tatíček asi Chrisovi opatřil protekci, aby ho tam vzali.

Chrisův pobyt ve Větrném městě ovšem netrval dlouho. Na univerzitě vydržel jediný semestr. Potom si zřejmě dal chvíli prázdniny… celé čtyři roky, jak vidím.

A pak se najednou objevil na Univerzitě Earlcrest, kde vloni dokončil bakalářská studia. Byl sice trošičku starší než jeho spolužáci, nicméně hlavně že dostal diplom.

„Univerzita Earlcrest,“ zadumám se. „Tam jeho táta před časem dělal rektora. Než mu dali to místo na New York College.“

„No jo, rodičovská protekce,“ ušklíbne se Cooper. „Jak to vypadá, na akademické půdě stále vesele kvete.“

„No dobře,“ jsem pořád ještě zmatená. „Takže ho předtím vyrazili z pár škol a udržel se jenom na univerzitě, kde jeho táta dělal rektora. Co to dokazuje? Určitě ne to, že by byl psychopatickej vrah.“ Nevěřím vlastním uším. Teď jsem to já, kdo obhajuje názor, že Chris je nevinný. To vážně vidím v roli vražedkyně o tolik raději jeho máti? „A vůbec, jak ses k těm jehcr materiálům vlastně dostal? Já myslela, že jsou zabezpečený, aby se k nim nedostal nikdo nepovolanej?“

„Mám svoje metody,“ otočí Cooper notebook zpátky k sobě.

„Panebože.“ Copak výčtu ohromujících vlastností tohohle chlapa nebude nikdy konec? „Ty ses naboural do studentskýho informačního systému!“

„Vždyckys byla zvědavá, co celý dny dělám,“ pokrčí Cooper rameny. „Teď to víš. Teda alespoň část z toho.“

„Nemůžu tomu uvěřit,“ vrtím hlavou. „Ty jsi normální hacker!“ To ovšem úplně mění situaci. Teď si budeme muset otevřít lékařskou ordinaci/detektivní kancelář/šperkařství/hackerskou agenturu. Jé, počkat, a co moje písničky?

Cooper moji poznámku ignoruje. „Jsem přesvědčenej, že tady v tom musí bejt nějaká stopa,“ zaťuká na notebook. „Něco, co nám uteklo. Zdá se, že jediný, co maj ty holky společnýho, je Allington. On je alespoň to jediný, o čem víme, jenže podle toho, co vidím tady, musí existovat i nějakej další spojovací článek. Teda kromě skutečnosti, že obě ty holky byly panny a že obě měly zápis v kolejních záznamech, ještě než se k nim Chris dostal.“

Paní Allingtonová. Mám na jazyku otázku A co takhle paní Allingtonová? Měla přece motiv. Evidentně má, jak by to nazvala Sarah? Oidipovský komplex? Jenomže obráceně, protože u ní se jedná o pocity vůči synovi, ne vůči vlastnímu otci…

No tak dobře. Paní Allingtonová má prostě pocit, že je její syn naprosto dokonalý, takže nemá ráda děvčata, která se ho pokoušejí sbalit. Ovšem nesnáší je natolik, že by je zabila? A skutečně by paní Allingtonová dokázala vyrobit tu bombu? Tu, jak ležela schovaná na střeše výtahu? Víte, kdyby se nějaká bomba dala koupit v Saks, jsem přesvědčená, že by to paní Allingtonová určitě zvládla.

Jenže v Saks se žádná bomba koupit nedá. Bombu si člověk musí sám vyrobit. A aby si člověk vyrobil bombu, musí být střízlivý. Tím jsem si téměř jistá.

A paní Allingtonová, alespoň pokud já vím, od té doby, co se přistěhovala do Fischer Hall, ještě nikdy střízlivá nebyla.

S povzdechem se podívám z okna. Vidím, že se v oknech rektorova bytu ve střešní nástavbě svítí. Copak tam Allingtonovi asi dělají? Je skoro sedm. Zřejmě se dívají na zprávy.

Nebo připravují vraždu dalších nevinných panen?

Zazvoní bzučák u vchodu a já leknutím nadskočím.

„To bude večeře,“ řekne Cooper a vstane. „Hned jsem zpátky.“

Sejde do přízemí, aby to indické jídlo převzal. Po celou tu dobu, co na něj čekám, nepřestávám vyhlížet z okna. Pod střešní nástavbou se v oknech objevují světla i v dalších patrech Fischer Hall, protože se obyvatelé pokojů vracejí domů ze školy nebo z večeře nebo z tréninku nebo z divadelní zkoušky. Přemítám, jestli mezi těmi maličkými postavičkami, které vidím v některých oknech, je Amber, ta drobná zrzka z Idaha. Sedí na pokoji a čeká na telefon od Chrise? Tuší, že se Chris schovává v Hamptons? Chudinka malá Amber. Zajímalo by mě, co provedla, že si ji dneska ráno nechala Rachel zavolat. A v tu chvíli mi to dojde.

Rty se mi pootevřou, ale celou minutu z nich nevyjde ani hláska. Amber. Vždyť já zapomněla na Amber a na to, že měla dneska ráno přijít za Rachel. Kvůli čemu to vlastně chtěla Rachel Amber vidět? Samotná Amber vůbec netušila, proč se má tak najednou dostavit na povinný pohovor k vedoucí koleje. Co mohla provést?

Amber nic neprovedla. Tedy až na to, že se bavila s Chrisem Allingtonem.

To je to jediné, co Amber provedla.

A Rachel o tom věděla, protože mě viděla, jak se s těmi dvěma po té soutěži ve zpívání na playback před budovou bavím.

Zrovna tak jako tehdy na tom tanečním večírku viděla Chrise s Robertou. A Chrise s Elizabeth viděla, kde? Kde je mohla vidět pohromadě? Třeba u orientační tabule? Nebo na nějakém filmovém večeru?

Tohle ale vlastně není podstatné. Stejně jako nebylo podstatné, že to byla Rachel, kdo Juliovi nařídil, aby mě zavolal, protože Gavin už prý zase surfuje na střeše výtahu.

A taky nebylo podstatné, že to byla Rachel, kdo proklouzl nahoru na střechu bytu Allingtonových a shodil mi na hlavu ten květináč.

A nebylo podstatné ani to, že když umřela ta druhá dívka, Roberta, Rachel nebyla v menze, kde být údajně měla. Kdepak, narazila jsem na ni přece, když vycházela z dámských toalet… a ty se nacházejí hned za rohem od schodiště, po němž seběhla poté, co Robertu Paceovou shodila do výtahové šachty.

A důvod, proč se ten den v tak krátkém časovém intervalu ztratil klíč od výtahu a za chvilku se zase objevil? Sebrala ho Rachel. Rachel, jediná osoba ve Fischer Hall, kterou by služba na recepci nejen nepožádala, aby se zapsala, když si bere klíč, ale které by se ani nikdo nevyptával, co za recepčním pultem vlastně dělá. Protože ona je přece vedoucí koleje.

A ty holky, co umřely, ty neumřely proto, že měly svoji složku u Rachel na stole.

Měly složku u Rachel na stole, protože se Rachel rozhodla, že umřou.

„Doufám, že máš hlad,“ Cooper se vrací nahoru do mého bytu a v ruce drží velkou igelitovou tašku s nápisem I?NY. „Zvorali objednávku a poslali nám kuřecí PLUS krevetovej dhansak…“ Zarazí se uprostřed věty.

„Heather,“ podívá se na mě zmateně, v modrých očích mu probleskne znepokojení. „Jsi v pořádku?“

„Univerzita Earlcrest,“ podaří se mi ze sebe vyrazit.

Cooper odloží tašku na kuchyňský stůl a upřeně se mi z výšky zahledí do obličeje.

„Jo,“ řekne. „O tý jsi přece mluvila, nebo ne? Co s ní má bejt?“

„Kde to je?“

Cooper se nakloní a hledá tu informaci v notebooku. „Hm, to nev-počkat, mám to, je to v Indiáne. V Richmondu v Indiáne.“

Zavrtím hlavou tak prudce, že se mi z ní sveze ručník a vlhké vlasy mi sklouznou na ramena. Ne. TO NENÍ MOŽNÝ.

„Panebože,“ vydechnu. „Panebože.“

Cooper na mě zírá, jako kdybych se zbláznila. A víte co? Mám takový pocit, že má pravdu. Myslím, že se mi to vážně povedlo. Tedy zbláznit se. Protože jak jsem to až doteď mohla nevidět, když to tak bilo do očí…

„Rachel tam pracovala,“ zaskřehotám s obtížemi. „Než se přestěhovala sem do New Yorku, pracovala prej na nějaký koleji v Richmondu v Indiáne.“

Cooper, který mezitím doluje z igelitové tašky bílé papírové misky, se zarazí. „O čem to mluvíš?“

„O Richmondu v Indiáne,“ zopakuju mu to. Srdce mi buší tak mocně, že při každém jeho tepu vidím, jak se mi na prsou zvedá klopa froté koupacího pláště. „Poslední místo, kde Rachel pracovala, než přišla do Fischer Hall, bylo v Richmondu, stát Indiana…“

Cooperovou tváří probleskne porozumění.

„Takže Rachel pracovala na Earlcrestu? A ty myslíš… ty myslíš, že ty dvě holky zabila Rachel?“ Pochybovačně zavrtí hlavou. „Ale proč? Myslíš, že tak zoufale toužila po tom, aby vyhrála Macešku?“

„Ne.“ Nepřipadá v úvahu, že by Rachel chodila po světě a shazovala lidi do výtahové šachty ve Fischer Hall jenom proto, aby získala Macešku nebo dokonce povýšení a větší plat.

Protože Rachel přece o zvýšení platu vůbec nejde.

Rachel totiž chce muže.

Heterosexuálního muže s příjmem nad sto tisíc dolarů měsíčně, když počítáte ten svěřenecký fond, který má Chris údajně mít.

Ten muž Racheliných snů je totiž Christopher Allington. Christopher Allington.

„Heather,“ vytrhne mě z úvah Cooper. „Heather? Poslyš, je mi to líto. Ale to prostě není možný. Rachel Walcottová nemůže bejt vrah.“ Prudce se nadechnu.

„Jak to víš?“ zeptám se ho. „Proč by nemohla? Proč by to nemohla bejt ona a někdo jinej jo? Protože je to ženská? Protože je hezká?“

„Protože je to pitomost,“ odvětí Cooper. „No tak, dneska toho na tebe bylo až dost. Asi by sis měla trochu odpočinout.“

„Já nejsem unavená,“ odporuju mu. „Jenom se nad tím zamysli, Coopere. Nech si to pořádně projít hlavou. Než Elizabeth a Roberta umřely, byly na koberečku u Rachel, vsadím se, že ty věci, co mají napsaný v papírech, o tom, že jejich matky volaly na kolej, jsou vycucaný z prstu. Vsadím se, že jejich mámy na kolej nikdy nevolaly. A teď Amber…“

„Ve Fischer Hall bydlí sedm set studentů,“ namítne Cooper. „Chceš mi snad tvrdit, že všichni, kdo měli nějaký jednání s Rachel, jsou mrtví?“

„Ne, jenom ty holky, co zároveň taky něco měly s Christopherem Allingtonem.“

Cooper zavrtí hlavou.

„Heather, pokus se na to podívat logicky. Copak má Rachel Walcottová takovou sílu, aby shodila dospělou mladou dívku, která bojuje o život, do výtahový šachty? Rachel sama nemůže vážit víc než pětapadesát kilo. To prostě není možný, Heather.“

„Já nevím, jak to dělá, Coopere. Já jenom vím, že je trochu moc velká shoda okolností, že Rachel a Chris byli vloni oba na Earlcrestu a letos jsou oba na New York College. Vsadím se s tebou, o co chceš, že sem Rachel přijela za Allingtonovejma, za Chrisem.“

A protože se Cooper tváří i nadále pochybovačně, zvednu se od stolu, odstrčím židli a řeknu rozhodně: „No, existuje jenom jeden způsob, jak to zjistit.“

26

Co jsem ti zas provedla,

že se tolik vztekáš?

Co jsem ti to zas řekla,

že teď omluvu čekáš?

Já jsem to tak nemyslela,

ty to dobře víš.

Jsi má láska jediná,

na tom nic nezměníš.

Neodcházej z trucu pryč,

jestli mě máš rád,

jenom já tě dokážu,

šťastným udělat!

„Omluva“

Zpěv: Heather Wellsová

Text/Hudba: Caputo/Valdez

Z alba Léto

Cartwright Records

Nijak zvlášť mě nepřekvapí, že se Cooperovi myšlenka, že ve všední den v sedm hodin večer pojedeme až do Hamptons jenom proto, abychom si promluvili s člověkem, kterého se policie ani nenamáhá předvolat k výslechu, nijak zvlášť nezamlouvá.

Ani když mu připomenu, že Chris bude spíš ochoten mluvit s někým z nás než s policií, pořád ještě ho to tak úplně nepřesvědčí. Trvá na tom, že když jsem dopoledne utrpěla taková zranění, měla bych se teď radši pořádně vyspat, než abych se vydávala na šestihodinovou vyjížďku do East Hamptonu a zase zpátky.

Když mu připomenu, že je naší občanskou povinností udělat všechno pro to, abychom se ujistili, že se ta ženská dostane za mříže dřív, než zabije někoho dalšího, Cooper mě ujistí, že hned ráno zavolá detektivovi Canavanovi a s mojí teorií ho seznámí.

„Jenže ráno už může bejt Amber mrtvá!“ vykřiknu. Vím jistě, že v tuhle chvíli ještě mrtvá není, protože jsem právě vytočila číslo do jejího pokoje a zjistila od její spolubydlící, že je Amber na návštěvě u další studentky z Fischer Hall a dívá se spolu s ní na nějaký film.

„Pokud by volala vedoucí koleje a chtěla by, aby za ní Amber přišla,“ sdělila jsem mírně hystericky Ambeřině spolubydlící, „řekněte Amber, ať tam NECHODÍ. Je to jasný?“

„Ehm,“ pípla nejisté spolubydlící. „Jasný.“

„Myslím to smrtelně vážně,“ stačila jsem ještě houknout, než mi Cooper vykroutil sluchátko z ruky. „Řekněte Amber, že zástupkyně vedoucí Fischer Hall jí vzkazuje, že pokud ji vedoucí koleje požádá, aby za ní znovu zašla, tak že tam nemá chodit. Že jí nemá ani otvírat. Rozumíte mi? Je vám jasný, že budete mít pořádnej průšvih u zástupkyně vedoucí Fischer Hall, když Amber tenhle vzkaz nevyřídíte?“

„Ehm,“ pravila znovu Ambeřina spolubydlící. „Jasně. Já to vyřídím.“

No, asi to nebyl ten nejrafinovanější způsob, jak jí to vysvětlit. Ale alespoň že je Amber v bezpečí.

Tedy alespoň prozatím.

„Musíme tam zajet!“ začnu přemlouvat Coopera, jen co zavěsím. „Já to musím zjistit, a to teď hned!“

„Heather,“ Cooper se tváří otráveně. „Přísahám Bohu, že ze všech lidí, který jsem kdy potkal, ty jsi určitě ta nej…“

Zadržím dech. Teď to řekne! Ať už chtěl ráno v mé kanceláři říct cokoli, teď to uslyším! Konečně mi to řekne!

Má to ovšem ten malý háček, že předtím, tedy v mojí kanceláři, to znělo, jako kdyby se chystal říct něco lichotivého. Ovšem podle toho, jak má teď zaťaté zuby, bych odhadovala, že o sobě neuslyším nic moc pěkného. Vlastně jsem si dost jistá, že jeho další slova slyšet nechci.

Protože, popravdě řečeno, ta věc s Rachel je teď daleko důležitější.

A tak mu skočím do řeči: „Tohle nemá cenu. Do Hamptons přece jezdí vlaky. Prostě se na internetu mrknu na jízdní řády a…“

Nejsem si jistá, jestli to Cooper nakonec vzdal proto, že to byl jediný způsob, jak mě umlčet, nebo jestli měl doopravdy takovou starost, že bych si po cestě vlakem mohla nějak ublížit. Možná se prostě jenom snažil uklidnit chudáka bláznivou zraněnou holku.

V každém případě za tu chvíli, kterou mi zabralo oblékání, přivezl z garáže svoje auto, BMW 2002 z roku 1974, vozidlo, při jehož spatření se drogoví dealeři v naší ulici pokaždé pustí do posměšného houkání, protože podle nich je jediné BMW, které za něco stojí, ten nejnovější model. V každém případě je jasné, že Cooper z našeho výletu velkou radost nemá. Vlastně jsem si téměř jistá, že se po celou tu dobu v duchu proklíná už jenom za ten nápad nabídnout mi ubytování, kterému před časem podlehl.

A mě to vážně mrzí. Opravdu.

Nicméně nemrzí mě to natolik, abych celou tu záležitost nechala plavat. Protože, věřte tomu nebo ne, jedné dívce tu jde o život.

Víkendové útočiště Allingtonových není těžké najít. Jejich adresa je totiž v telefonním seznamu East Hamptonu. Kdyby nechtěli, aby k nim jezdil někdo cizí, nenechávali by si přece svoje číslo otisknout v telefonním seznamu, no nemám pravdu?

No dobře, na konci příjezdové cesty sice mají veliká vrata z tepaného železa a u nich intercom a tak dále, takže by z toho náhodný kolemjdoucí mohl nabýt dojmu, že tu návštěvy nejsou vítány.

Ale pokud jde o mě, já jim na tohle neskočím. Rychle se vysoukám z auta a jdu stisknout zvonek. A ani to, že na zvonění nikdo nereaguje, mě neodradí. Tedy alespoň ne moc.

„Heather,“ osloví mě Cooper z okénka u řidiče, které spustil dolů. „Já si nemyslím, že nám někdo…“

Jenže v tu chvíli to v domácím telefonu zapraská a ozve se v něm hlas, který bezpochyby patří Chrisovi: „Co je?“

Vcelku chápu, proč je tak podrážděný. Já se o ten zvonek totiž tak trochu opřela, bylo mi totiž jasné, že to osobu uvnitř domu bude dohánět k šílenství, takže se nakonec radši ozve. To je takový trik, který jsem se naučila od novinářů, kteří se ve dne v noci ochomýtali kolem bytu, kde jsem bydlela s Jordanem.

„Ehm, dobrý večer, Chrisi,“ řeknu do mikrofonu intercomu. „To jsem já.“

„Kdo já?“ zavrčí Chris pořád ještě naštvaně.

„Vždyť víte,“ pokouším se nasadit pubertálně koketní tón. „Pusťte mě dovnitř.“

Potom dodám dvě slovíčka, o nichž jsem se ze záznamů, které po sobě zanechala Justine, dozvěděla, že jim téměř žádný student, a co je vlastně Chris jiného, neodolá: „Nesu pizzu.“

V intercomu je chvíli ticho. Pak se vrata začnou pomalu otevírat.

Pospíším si zpátky k autu, v němž sedí Cooper a tváří se, i když z mých úst tohle může znít trochu jako sebechvála, že na něj moje pohotová reakce alespoň trošku zapůsobila.

„Tak pizzu,“ opakuje jako ozvěna. „To si budu muset zapamatovat.“

„To zabere pokaždý,“ ujistím ho. Nevysvětlím mu, odkud to vím. Abych řekla pravdu, Justine už mi mírně leze krkem.

Zaparkujeme na příjezdové cestě, která tvoří kruh, před námi se tyčí Villa ďAllington v celé své bílé štukované kráse.

Už jsem v Hamptons samozřejmě kdysi byla. Cartwrightovi tu mají dům, leží hned u vody, ze tří stran je obklopený národní ptačí rezervací, aby si v okolí nemohl postavit dům ještě někdo jiný a nezničil jim tak ten úžasný výhled.

Navštívila jsem tu i domy jiných lidí, domy považované za architektonické klenoty, dokonce i jeden zámeček, který sem až do poslední cihly převezli z jižní Francie. No fakt.

Nicméně ještě nikdy jsem neviděla nic, co by se podobalo domu Allingtonových. Tedy alespoň ne v Hamptons. Je to masivní čistě bílá budova, po vzoru architektury Středozemí je tam plno vzdušných klenutých průchodů a pestrých květů a je tam rozsvíceno tolik světel, že celý pozemek září jako Rockefellerovo centrum.

Tedy až na to, že tady chybí ta obrovská zlatá postava tyčící se nad kluzištěm. Místo toho tu je obrovský bílý dům tyčící se nad bazénem.

„Víš co,“ navrhne mi Cooper, když vystupujeme z auta. „Co kdybys tentokrát nechala pro změnu mluvit mě?“

Podívám se na něj přimhouřenýma očima: „Ale nepraštíš ho, viď?“

„Proč bych něco takovýho dělal?“ zeptá se mě překvapeně Cooper.

„Copak ty nikdy nikoho nepraštíš? Myslím jako při výkonu povolání?“

„Nějak si nemůžu vzpomenout, kdy by se mi něco takovýho stalo naposled,“ odvětí Cooper klidně.

Jsem trochu zklamaná. „Víš,“ řeknu, „mám takovej pocit, že Christopher Allington je přesně ten typ chlapa, do kterýho by sis asi bouchnul docela rád. Teda kdybys měl sklon mlátit lidi.“

„To teda je,“ přitaká Cooper s jemným úsměvem. „Ale stejně ho nepraštím. Alespoň ne hned na začátku.“

Napřed jenom uslyšíme nějaké hlasy. Jejich majitele uvidíme až ve chvíli, kdy rozhrneme povíjnice, které visí přes jeden klenutý průchod jako nějaký závěs. Sehneme hlavy, abychom mohli projít pod sladce vonícími stvoly, a ocitneme se na prostranství za domem. Nalevo od bazénu, na jehož hladině se mihotají světélka, spatříme menší bazének s horkou vodou, z níž do chladného nočního vzduchu stoupá pára.

V bazénku jsou dva lidé, k mé velké úlevě ani v jednom nepoznám rektora Allingtorta ani jeho ženu. Mám takové tušení, že by mě pohled na profesora Allingtona v plavkách mohl zabít.

Ti dva lidé si naší přítomnosti hned nevšimnou, zřejmě za to může všechna ta pára a ostré světlo reflektorů, které ozařují prostor kolem bazénu, ale bazének s horkou vodou nechávají ve stínu. Na širokých dřevěných prknech terasy stojí pár náhodně umístěných křesel s bleděrůžovými polštářky. Po jedné stráně bazénu stojí bar, opravdický bar s barovými stoličkami a zezadu nasvíceným regálem plným lahví.

Popojdu k bazénu a hlasitě si odkašlu.

Chris vzhlédne od dívky, jejíž ňadra právě laskal, a nejistě na nás zamžiká. Není pochyb o tom, že je opilý.

A ta dívka taky. Prohlásí: „Hele, vždyť ona žádnou pizzu nenese.“ Zdá se, že ji to zklamalo, i když ani jeden z nich nevypadá, že by mu něco chybělo,

„Dobrý večeř, Chrisi,“ pozdravím a usadím se na krajíček jednoho z křesel. Cítím, že polštářek, na kterém sedím, je vlhký. V Hamptons nedávno pršelo.

Chvilku trvá, než si Chris uvědomí, kdo jsem. A když mu to konečně dojde, netváří se, že by ho to zrovna potěšilo.

„Zlatovláska?“ zvedne ruku, aby si odhrnul pramen mokrých vlasů z očí. „To jste vy? Co tady děláte?“

„Zajeli jsme sem, abychom se vás na pár věcí zeptali,“ odpovím. Vzali jsme s sebou i Lucy, nemohla jsem ji nechat celou noc zavřenou doma, a ona mě teď šťouchá hlavou do kolen, pak si sedne a šťastně funí. „A vůbec, jak še máte?“

„Mám se fajtt, řekl bych,“ odvětí Chris. Pátravě pohlédne na Coopera. „A kdo je tohle?“

„Přítel,“ informuje ho Cooper. „Její,“ dodá, zřejmě proto, aby nedošlo k mýlce.

„Hm, aha,“ řekne Chris. Potom se pokusí z nepříjemné situace nějak elegantně vybruslit: „Ehm. Nemáte chuť na něco k pití?“

„Ne, díky,“ odtuší Cooper. „Vlastně bychom měli spíš chuť si poslechnout, co nám můžete povědět o Elizabeth Kelloggový a Roberte Paceový.“

Nezdá se, že by to Chrise nějak vyděsilo. Nevypadá dokonce ani překvapeně. Místo protestů řekne vlídně: „Aha. Jo, jasně, No ne, jsem já to ale mizernej hostitel. Faith, miláčku, co kdybys teď zašla dovnitř a dala dohromady nějaký malý pohoštění, co říkáš? A prosím tě, vezmi ještě jednu láhev vína, když už tam budeš,“

Dívka v bazénku s horkou vodou našpulí rty. „Ale Chrisi…“

„Prosím tě, zlato.“

„Ale já se jmenuju Hope, a ne Faith.“

„To je jedno.“ Když dívka vylézá ž bazénku a kape z ní voda jako z nějaké mořské víly, Chris ji poplácá po zadečku. Dívka má na sobě plavky, ale jsou to miniaturní bikiny a vršek je tak nepatrný a její prsa jsou tak velká, že ty dva maličké lycrové trojúhelníčky působí spíš jenom jako náznak vrchního dílu plavek.

Cooper ten bikinový fenomén okamžitě zaregistruje. Poznám to podle toho, jak zvedne obočí. Schopnosti zkušeného detektiva občas přijdou vhod.

Vzápětí se ukáže, že dívčin zadeček je stejně impozantní jako její hrudník. Ani stopa po celulitidě. Přemítám, jestli se celulitidy zbavila stejně jako Rachel nekonečnými vycházkami na stepperu v posilovně.

„Takže, Chrisi,“ začne Cooper, jakmile je dívka z doslechu. „Jak je to vlastně s váma a s Rachel Walcottovou?“

Chris, který právě smáčí rty ve sklenici Chafdonnay, se málem zalkne.

„C-c-cože?“ vyrazí ze sebe, když záchvat kašle pomine.

Jenže Cooper se na Chrise prostě jenom tak dívá, jako by pozoroval nějakého vysoce zajímavého, ale zároveň dost odpudivého brouka, jehož našel ve své porci salátu.

„S Rachel Walcottovou,“ opakuje. „Byla vedoucí koleje, teda studentskýho domova, ve kterým jste bydlel, když jste byl v posledním ročníku na Earlcrestu. A teď dělá vedoucí Fischer Hall, kde bydlí vaši rodiče a kde pracuje tady Heather.“

Chris nervózně šátrá po krabičce cigaret a zapalovači, které nechal na kraji toho jejich stylového bazénu od firmy Jacuzzi. Třesoucí se rukou vytáhne cigaretu a zapálí si. Vdechne kouř a koneček jeho cigarety v pološeru červeně zazáří.

„Do hajzlu,“ na víc se Chris v tu chvíli nezmůže.

Já tedy sice nejsem zrovna zkušený detektiv, ale i mně dojde, že takováhle odpověď je docela… no, řekněme podezřelá.

„Tak co spolu vy dva máte?“ doráží dál Cooper. „Vy a Rachel. Víte, možná jste si toho nevšimnul, ale dva lidi jsou mrtví…“

„Jistěže jsem si všimnul,“ odsekne Chris ostře. „Jasný? Všimnul jsem si toho. Co si o mně, kurva, vůbec myslíte?“

Cooperovi zjevně ten poslední výlev připadá zbytečný. Mám na mysli to vulgární slovo.

Protože vzápětí Chrise osloví podstatně ostřejším tónem, než jaký používal doposud: „Vy jste to věděl? Jak dlouho?“

Chris skrz páru vycházející z trysek vířivky nejisté zamžourá. „Co?“ vyhrkne jako někdo, kdo si není jistý, jestli dobře slyšel.

„Jak dlouho?“ zopakuje mu Cooper otázku hlasem, který ve mně probudí pocit, že je moc dobře, že se jeho majitel baví s Chrisem a ne se mnou. Navíc mě přiměje, abych začala pochybovat o tom jeho tvrzení. Tedy o tom, že při výkonu povolání lidi nemlátí. „Jak dlouho jste věděl, že ty děvčata zabíjí Rachel?“

Všimnu si, že je Chris náhle stejně bledý jako světlo zářivek po stěnách a na dně bazénku a že ten nazelenalý odstín nemá z cigaretového dýmu.

Ani se mu nedivím. I mě Cooper trochu děsí.

„Já to nevěděl,“ vyhrkne Chris přiškrceně, tohle už není ten arogantní tón, který používal předtím. „Všechny souvislosti mi došly až včera večer, když jsme,“, pohlédne na mě, „když jsme spolu tancovali a vy jste mi prozradila, že Beth a Bobby byly… že zrovna ty dvě byly…“

„Ale no tak, Chrisi,“ zavrčí Cooper. „Chcete po nás, abychom vám uvěřili, že při všem tom poprasku, kterej se kolem těch dvou smrtí rozpoutal…“

„Ale já to fakt nevěděl!“ Chris plácne jednou rukou do vody, aby svá slova zdůraznil, a postříká Lucy dapky. Lucy se na ně zmateně zahledí a pak na nich začne pracovat jazykem. „Přísahám Bohu, že jsem to nevěděl. Nemám zas až tolik volnýho času, a přece nebudu tím málem, co mám, plejtvat na čtení novin. Víte, pochopitelně jsem se doslechl, že dvě holky z Fischer Hall umřely, ale neměl jsem ani tušení, že to byly zrovna ty moje.“

„A to vám nepřišlo divný, že vám ani jedna nezvedá telefon?“

Chris sklopí hlavu. Zdá se mi, že dost zahanbeně.

„Aha, takže vy jste jim už nezavolal.“ Cooperův hlas je chladný jako led.

Chris se pokouší hájit. „A vy těm svejm voláte?“ zaútočí na Coopera. „Pokaždý jim další den zavoláte?“

„Pokud chci, aby bylo další rande, tak jo,“ opáčí Cooper bez váhání.

„No právě.“ Chris po něm vrhne významný pohled. Zpočátku nechápu, jak to vlastně myslel.

A pak mi to dojde.

To je ale darebák.

Cooper zavrtí hlavou, jeho znechucený výraz dokonale odráží mé pocity. Tedy alespoň téměř dokonale. „Takže vy chcete, abych vám věřil, že jste neměl tušení, že ty dvě holky zemřely, dokud vám to včera večer Heather neřekla?“

„Jo, tak to je,“ přitaká Chris, a najednou odhodí cigaretu do rodo-dendronů a vysouká se z bazénku. Na sobě má jen neforemné plavky. Má štíhlou, ale svalnatou postavu a kůži opálenou do nazlátlého odstínu. Nemá nikde na těle ani chloupek, leda by člověk počítal ty, co se mu vlní v podpaždí.

„A když jsem se o tom doslechl, okamžitě jsem se sebral a odjel sem.“ Chris se postaví a zabalí se do široké bleděrůžové osušky. „Potřeboval jsem od toho všeho někam pryč, potřeboval jsem si to promyslet, potřeboval jsem…“

„Potřeboval jste se vyhnout tomu, aby vás policajti předvolali k výslechu,“ dokončí Cooper větu za něj.

„Jo, to taky. Poslyšte, tak jo, vyspal jsem sé s nima, ale…“

Už to vážně nevydržím. No vážně. Dělá se mi zle a není to jenom ze všeho toho indického jídla, které jsme do sebe nasoukali v autě cestou sem.

Ne, tohle nemá co dělat se špatným trávením. Tuhle nevolnost způsobuje znechucení.

„Přestaňte se tvářit, jako by o nic nešlo, Chrisi,“ zaútočím na něj. „Že o nic nešlo, když jste se s těma holkama vyspal a pak jim ani nezavolal. Ani jste jim neřekl svoje pravý jméno, aby jim náhodou nedošlo, kdo je váš táta. Protože, víte, ono je to dost důležitý. Rozhodně to bylo důležitý pro ně. Využil jste je. Využil jste je, protože o sobě víte, že… víte, že máte… no, jistý nedostatky ve výkonu.“

„Cože?“ Chris vypadá uraženě. „To teda nemám!“

„Ale samozřejmě že máte,“ trvám na svém. Je mi jasné, že teď zním jako Sarah, ale je mi to fuk. „Proč byste si jinak vybíral děvčata, který nemají v oblasti sexu žádný zkušenosti, teda až tady na Hope, takže nemají ani možnost vaše výkony s někým porovnat?“

Chris ztuhne, jako kdybych ho uhodila.

A možná jsem to svým způsobem i udělala.

Cooper mě zatahá za rukáv a pošeptá mi do ucha: „Tys to teda rozjela, tygřice. Uber plyn. Nepřehrávej se do mojí role. To já jsem ten zlej polda, pamatuješ? Ty máš bejt ten hodnej.“

Pak mě zlehka poplácá po zádech, takhle já poplácávám Indyho, když chci, aby se uklidnil, a řekne brunátnému Chrisovi: „Poslyšte, nikdo vás neobviňuje, že byste někoho zabil. Chceme jenom vědět, jakej je vztah mezi váma a Rachel Walcottovou.“

„Proč?“ Chris už překonal stadium strachu a znovu se začíná chovat mrzutě. Moje poznámka o tom, že má v sexuálních výkonech jisté nedostatky, ho zjevně popudila. Bezpochyby proto, že jsem s ní uhodila hřebíček na hlavičku.

Vydá se dlouhými kroky kolem Coopera k většímu bazénu. „Co s ní má jako bejt?“

„Byl mezi váma vůbec nějakej vztah?“ chce vědět Cooper.

„Vztah?“ Chris ze sebe shodí osušku a vyleze na skokanské prkno. O vteřinu později už je v bazénu, jeho dlouhé, štíhlé tělo opíše ve vodě oblouk, hladina se téměř nepohne. Pak Chris doplave k okraji bazénu, kde stojíme a vynoří se nad hladinu. Zdá se, že si to pod vodou rozmyslel.

„Tak dobře,“ povzdychne si. „Řeknu vám všechno, co o tom vím.“

27

Svěřila se mi,

že jsi její typ,

svěřila se mi,

že chce tě znát líp,

svěřila se mi,

že tě dostane,

ale já řekla:

Ten se mnou zůstane!

Protože ty jsi,

kluk mejch snů,

s tebou chci zůstat,

do konce svých dnů.

Tvůj obraz vidím,

kamkoliv se hnu,

ty prostě vždycky budeš

kluk mejch snů.

„Kluk mejch snů“

Zpěv: Heather Wellsová

Text/Hudba: Dietz/Ryder

Z alba Léto

Cartwright Records

„Tak dobře,“ procedí Chris skrz drkotající zuby. „Dobře. Tak jsem s ní pár měsíců spal, no. Ne že bych ji požádal o ruku nebo něco takovýho, to ani náhodou. Jenže ona se začala chovat jako totální magor. Myslel jsem, že mi uřízne koule.“

Seberu ze země osušku a přehodím mu ji přes chvějící se ramena. Nezdá se, že by si toho všiml. Je plně zabrán do vyprávění. Vylezl z bazénu a teď se dá do pohybu směrem k domu, Cooper, Lucy a já spěcháme za ním, jako bychom byli suita nějakého…

No, řekněme suita nějaké rockové hvězdy.

„Začalo to, když jsem byl ve třeťáku,“ pokračuje Chris. Teď, když se rozhodl mluvit, jako kdyby už ani nemohl přestat. A dokonce ani zpomalit. Člověk musí tu Cooperovu techniku obdivovat. Vyšetřovaného neuhodil, tak se na to musí. „S pár klukama jsme se dostali do maléru, protože jsme na koleji kouřili trávu, znáte to, a museli jsme na kobereček k vedoucí koleje, k Rachel. Všichni jsme si mysleli, že nás vyrazí ze školy. A tak do mě některý z těch kluků začali hučet: ‚Chrisi, vyjeď po ní,‘ protože já, víte, byl jsem o něco starší než ostatní a už tehdy jsem měl pověst, že to s holkama umím, chápete?“

Představím si Rachel, v jejích botičkách značky Manolo Blahnik a v padnoucím kostýmku od Armaniho, jak po ní vyjede tenhle úlis-ný zlatovlasý Adonis. Pravda, není to ten uhlazený obchodník, co by si ho přála ulovit na ten svůj dokonale zpevněný zadeček a na krásně dohladka vyfoukané vlasy.

Nicméně zřejmě to byla ta nejlepší náhražka, k jaké se v takovém místě, jako je Richmond ve státě Indiana, mohla dostat.

„No, každopádně nám to tehdy díky ní prošlo. Teda to kouření trávy, chápete? Říkala, že to bude takový naše malý tajemství.“ Chrisovi se do hlasu vkrade samolibý úsměšek. Ale rozhodně to není veselý úsměšek. „Napřed jsem si myslel, že to udělala proto, že můj táta je velký zvíře. Jenže pak jsme na sebe párkrát jakoby náhodou narazili v menze a tak. Teda spíš, no, prostě ona narazila do mě, chápete? A kluci do mě hučeli: ‚No tak, chlape, jdi do toho. Když začneš chodit s vedoucí koleje, budeme si moct dělat, co budeme chtít.‘ A já v tý době zrovna nikoho jinýho neměl, teda jako jinou holku, takže jsem si řekl: ‚A proč ne?‘ A jedno vedlo k druhýmu a potom, no, prostě jsme spolu najednou chodili, no.“

Projde klenutou brankou, my za ním, vejdeme skleněnými posuvnými dveřmi do tlumeně osvětleného obývacího pokoje kousek pod úrovní vchodu. Hlavním ozdobným motivem tady je, jak se zdá, černá kůže. Křesla jsou z černé kůže. Pohovky jsou z černé kůže. Dokonce to vypadá, že i římsa nad krbem je zahalená do černé kůže.

Ale to se mi určitě jenom zdá. To by přece mohla od toho krbu chytit, nebo ne?

„Vyšlo najevo, že jsem byl její první,“ vysvětluje Chris. Přejde ke krbové římse a pootočí vypínačem. Pokoj náhle zalije nepřirozené růžové světlo. Kdybych nevěděla, komu to tady patří, myslela bych si, že jsme vešli někam do bordelu. Nebo do jednoho z těch hypermoderních barů v SoHo. „Ona totiž vždycky nebyla tak… upravená a sebejistá jako dneska. Vlastně byla tak trochu… no, když jsem s ní tehdy v Richmondu chodil, byla Rachel docela tlustá.“

Vykulím na něj oči. „Cože?“

Cooper na mě vrhne varovný pohled. Chris se teď pěkně rozpovídal a Cooper nechce, abych proud jeho vyprávění přerušovala.

„No, víte, jak to myslím,“ pokrčí Chris rameny. „Byla tlustá. Teda možná ne vysloveně tlustá. Ale řekněme… oplácaná. A pořád chodila v teplákách. Nevím, co se s ní stalo, chápete, od tý doby, co odešla z Richmondu, ale šíleně zhubla, a taky, no, asi si taky nechala udělat nějakou plastiku nebo tak něco. Protože tehdy byla… no, nevím, jak to říct.“

„Počkejte,“ dělá mi značné problémy tyhle nové informace zpracovat. „Rachel že byla tlustá?“

„Jo.“ Chris pokrčí rameny. „Víte, možná máte pravdu. Možná je to menší… stres, když je člověk s někým, kdo ho nemůže s nikým porovnávat. Rozhodně na tom bylo něco, jak bych to řekl, vzrušujícího, když jsem chodil s touhle starší kočkou, která byla v mnoha ohledech děsně chytrá, ale v jinejch úplně mimo…“

„Tak ona byla tlustá?“ Jsem naprosto v šoku. „Vždyť běhá nějakejch šest kiláků denně! A nejí nic jínýho než salát. Bez zálivky!“

„No jo,“ pokrčí Chris znovu rameny. „To možná teď. Ale tehdy to bylo jiný. Vyprávěla mi, že byla trochu při těle celej život, a že právě proto nikdy… chápete, jak to myslím. Jako že nikdy neměla kluka.“

No páni! Takže Rachel byla panna ještě po promoci? To na střední škole s nikým nechodila? Dokonce ani na univerzitě ne?

Evidentně ne.

„A jak dlouho to zhruba trvalo? Ten váš vztah?“ zeptá se Cooper. Zjevně se mě snaží odlákat od tématu Rachel byla tlustá?

Chris se sveze najedno z těch křesel z černé kůže, očividně ho vůbec netrápí, že zamokří potah. Když je někdo tak bohatý jako on, tak jsou mu takové věci asi jedno, řekla bych.

„Až do půlky čtvrťáku. Tehdy mi totiž došlo, že se fakt budu muset začít učit, abych dostal slušnej počet bodů při přijímačkách na práva, chápete? Naši mě nechali po dvacítce docela příjemně flákat, ale teď mě chtěli vidět na právech, znáte to. Takže jsem jí řekl, myslím Rachel, že si budeme muset dát chvíli pauzu. Připadalo mi, že je docela vhodnej okamžik to ukončit. Víte, až bych dodělal školu, prostě by to, jako ten náš vztah, nemělo budoucnost. Já se totiž rozhodně nehodlal zahrabat v Richmondu.“

„Řekl jste jí to?“ zajímá se Cooper.

„Co jestli jsem jí řekl?“

Všimnu si, že Cooperovi ve tváři zacuká sval. „Řekl jste Rachel, že ten vztah nemá budoucnost?“ rozvine svou otázku s nucenou trpělivostí v hlase.

„Aha.“ Chris uhne očima před našimi pohledy. „Jasně.“

„No a?“

„Ona prostě vybouchla, kámo. Vážně, doslova vybouchla. Začala na mě vřískat, rozbíjela věci. Zvedla monitor od mýho počítače a hodila ho přes celej pokoj, to si nedělám srandu. Byl jsem fakt vyděšenej, na zbytek roku jsem se radši nastěhoval k pár kámošům, co nebydleli na koleji.“

„A, to už jste ji nikdy neviděl?“ Jedna část mého já se zdráhá Chrisově příběhu uvěřit. Ale ta druhá tomu všemu věří až příliš lehce. Tedy ne že bych si dokázala představit, jak Rachel hází monitor od počítače přes celou místnost.

Ovšem koneckonců si ji taky nedokážu představit, jak zabíjí ty dvě holky, a jak jen taktak nezabila další tři lidi.

„Ne,“ zavrtí hlavou Chris. „Až teprve před pár týdny, když jsem se vrátil z Richmondu. Strávil jsem tam celý léto, dělal jsem tam v jedny dobrovolnický organizaci, to jsem slíbil tátovi, když jsme se spolu domlouvali na tý právnický fakultě. A pak vejdu do Fischer Hall a první, na koho narazím, je Rachel. Stála zrovna na recepci a ječela na nějakýho studenta kvůli nějaký prkotině. Jenže, víte, najednou byla taková děsně… hubená. Málem jsem omdlel, to vám teda povím. Ale ona se jenom usmála, byla úplně klidná, hned se mě vyptávala, jak jsem se měl a co jsem dělal za tu dobu, co jsme se neviděli. Jako by se nic nestalo, žádný výčitky, nic podobnýho.“

„A vy jste tomu věřil,“ Cooperův hlas má naprosto neutrální tón.

„Jo,“ povzdychne si Chris. „Vypadalo to, že je v pohodě. Říkal jsem si, víte, to, jak zhubla, novej účes, novej styl oblíkání, říkal jsem si, že to je určitě dobrý znamení. Že udělala za minulostí tlustou čáru.“

„Takže ta skutečnost, že odešla ze zaměstnání a úmyslně si našla místo na koleji, kde bydlí vaši rodiče,“ řekne Cooper, „vám v hlavě nerozblikala výstražnou kontrolku, že by možná Rachel nemusela bejt tak v pohodě, jak jste si původně myslel?“

„No, zřejmě asi ne,“ pokrčí rameny Chris. „Teda až do… no, vlastně až do včerejška, kdy mi to celý došlo.“

Náhle se pokojem rozlehne zvonivý hlásek: „Á, tak tady jste! Hledala jsem vás všude po zahradě. Netušila jsem, že půjdete dovnitř.“

Po schodech k nám pomalu sejde Hope, v jedné ruce drží tác s něčím, co vypadá, a voní, jako taštičky z listového těsta plněné špenátem, druhou rukou si přidržuje lem koupacího pláště s leopardím vzorem, který jinak splývá až na zem.

„Připravila jsem nějaký pohoštění,“ informuje nás. „Mám to vzít sem, nebo si to radši sníte u bazénu?“

„Vezmi je k bazénu, ano, zlato?“ obdaří ji Chris mdlým úsměvem. „Za chvilku tam za tebou přijdeme.“

Hope se přátelsky usměje a posuvnými skleněnými dveřmi vyjde zase ven.

„Ať vám to netrvá moc dlouho,“ varuje nás. „Nebo vám to vystydne.“

Jakmile je pryč, Chris vyhrkne: „Přemýšlím o tom pořád dokola, teda od tý doby, co jsme se o tom včera večer spolu bavili, a snažím se přijít na to, proč by Rachel něco takovýho dělala. Jako že zabila ty dvě holky, myslím. Protože já jsem sice docela dobrej, víte… ale ne zas tak dobrej, aby kvůli mně někdo vraždil.“

Nervózně se svému vtípku usměje. Cooper mu úsměv neoplatí. Řekla bych, že si ještě pořád hrajeme na hodného a zlého policajta. A protože já mám očividně být ten hodný policajt, tak se usměju taky. Ani to není tak těžké. Víte, i po tom všem mám pro Chrise pořád ještě tak trochu slabost. Nemůžu si pomoct. Ten kluk je prostě… Chris.

„Víte, když jsme se tehdy rozešli,“ pokračuje Chris, jako kdyby nebylo té mezihry, „říkal jsem vám, že byla, no, agresivní. Hodila můj počítač přes celej pokoj. To je nějakejch čtyři a půl metru. Má pořádnou sílu. Mladá holka, a navíc drobounká, jako třeba Beth nebo Bobby, to by pro Rachel nic nebylo. Kdyby byla dostatečně rozzuřená.“

„Vy tedy věříte, že to s těma holkama bylo takhle?“ vypadá to, že si to Cooper chce ještě jednou ověřit. „Že nezemřely nešťastnou náhodou, ale že je Rachel zabila?“

Chris zapadá do sedačky svých rodičů hlouběji a hlouběji. Je na první pohled jasné, že by se nejraději propadl do země a zmizel z dohledu.

„Jo,“ potvrdí tichounce. „Víte… to je přece jediný vysvětlení, ne? Protože celej ten nesmysl se surfováním na střeše výtahu… No, holky tohle přece nedělají.“

Vyšlu ke Cooperovi významný pohled Já jsem ti to říkala, ale on ho nevnímá. Veškerou pozornost soustředí do ledově chladného pohledu, který upírá na Chrise.

V tichu, jež se pak rozhostí, slyším, jak se dal do hlasitého vrzání cvrček. Musím se přiznat, že mě Chrisova řeč… no, tak trochu dojala. Samozřejmě, pořád si myslím, že je ten kluk pěkný darebák a tak dále. Jenže se tím alespoň nijak netají. A to je každopádně lepší než nic.

Na Coopera to ale očividně takový dojem jako na mě neudělalo.

„Chrisi,“ řekne, „teď s námi pojedete zpátky do města a zejtra ráno zajdeme na policii.“

Neřekne to jako zdvořilou žádost. Je to rozkaz.

Chris se odmítavě zašklebí. „Proč? K čemu to bude dobrý? Akorát mě zavřou. Nikdo mi neuvěří, že to byla Rachel. Ani náhodou.“

„Nezavřou vás, jestli máte alibi pro čas obou vražd,“ vysvětluje mu Cooper.

„To teda mám,“ rozjasní se Chrisovi náhle tvář. „Když umřela ta druhá holka, teda Bobby, byl jsem zrovna na přednášce. To vím, protože jsme všichni slyšeli sirénu a podívali se z okna. Fischer Hall je kousíček od právnický fakulty, v tý samý ulici…“

Potom zavrtí hlavou. Schnoucí vlasy mu vytvářejí na hlavě jakousi zlatou helmu. „Ale stejně určitě nebudou věřit tomu, že Rachel Walcottová vraždí holky, se kterejma jsem se vyspal. No jenom si to vezměte, moc pravděpodobně to nezní. A Rachel zrovna vyhrála tu pitomou Macešku za milosrdný samaritánství nebo za nějakou podobnou kravinu.“

Cooper na něj nepřestává nemilosrdně zírat. „Jsou tu ještě nějaký holky, se kterejma jste letos spal? A který nejsou mrtvý?“

Chris se ošije. „No, to nejsou, ale…“

Pohlédnu přes rameno směrem ke klenutému průchodu vedoucímu k bazénu. „A co Hope?“

„Co s ní má bejt?“

„To byste chtěl, aby taky skončila zavražděná?“

„Ne!“ vyhrkne Chris vyděšeně. „Ale… no, vždyť je to jenom operka od vedle. Jak by to Rachel vůbec mohla zjis…“

„Chrisi,“ povzdychne si Cooper, „Neuvažoval jste někdy o tom, že byste si dal v milostným životě na chvíli pauzu?“

Chris těžce polkne.

„Abych řekl pravdu,“ řekne zachmuřeně, „začínám mít pocit, že by to nebyl tak špatnej nápad.“

28

Nestojím o kytice

z kytek barvy duhy,

nechci ani démanty

jako holky druhý.

Peníze, ty pro mě

neznamenaj nic:

Já chci jenom tebe,

tebe a nic víc!

Já chci jenom tebe,

tebe a nic víc!

„Chci jenom tebe“

Zpěv: Heather Wellsová

Text/Hudba: Dietz/Ryder

Z alba Talisman

Cartwright Records

„Jen si to představ,“ vyprávím Patty. „Rachel narazí na tohohle kluka, kterej je fakt hezkej a kterej se chová, jako kdyby se mu doopravdy líbila, a víš, možná ji má fakt docela rád, alespoň částečně…“

„Jasně,“ souhlasí Patty ironicky. „Ta část těla, kterou ten kluk schovává v kalhotách, ji vysloveně miluje.“

„No, to je jedno. A tenhle kluk je vlastně první kluk, co se o ni zajímá, a to ani nemluvím o tom, že má všechny předpoklady, který by podle ní stálýmu partnerovi neměly chybět. Jako že je hezkej, má prachy a taky je heterosexuál. No dobře, možná je kromě toho taky tak trochu budižkaičemu a lenoch,“, zvednu k ústům sklenku pomerančového džusu, kterou mám u postele, a napiju se, „spolíhá se na ten svůj svěřeneckej fond nebo co to je. Ale až na tenhle drobnej nedostatek…“

„Chvilku vydrž,“ přeruší mě Patty, odloží sluchátko a přikáže svému synovi: „Polož to.“ O vteřinku později je zase zpátky u telefonu. „Takže,“ řekne, „kde jsme to skončily?“

„U Rachel,“ připomenu jí.

„Á, jasně. Poslyš, tenhleten Christopher, je to vážně takovej krasavec?“

„Je fakt hezkej. Navíc je to student,“ vysvětlím jí. „Vedoucí koleje by se studentama spát fakt neměla, takže pro ni má ještě navíc kouzlo zakázanýho ovoce. A Rachel začne snít, a proč taky ne? Už je jí přes třicet a je to moderní holka z jednadvacátýho století, chce mít všechno: kariéru, manžela, děti…“

„Právo zabíjet.“

„Chce všechno, co máš ty. A najednou, zrovna ve chvíli, kdy už si začíná snášet peříčka do hnízdečka, ptáček Chris roztáhne křidýlka a frnkne si někam bez ní.“

„Počkej, Heather,“ řekne Patty. Na svého syna houkne: „Indy! Říkala jsem ti, že tohle nesmíš! Indy –“

Nechám si sluchátko u ucha a poslouchám, jak Patty vříská na svou ratolest. Svým způsobem je moc příjemné ležet si v posteli a pro změnu nemuset na vraždy ani pomyslet, a zároveň vědět, že se teď o tyhle záležitosti starají jiní a že s nimi mají plné ruce práce. Samozřejmě jsem za detektivem Canavanem chtěla jít s Cooperem a Chrisem. No vážně. Než jsem se včera dopotácela do postele ve svém bytě, řekla jsem Cooperovi, aby mě ráno, než půjde, vzbudil.

Jenže se na mě zřejmě opožděně projevil šok ze všech těch včerejších událostí, výbuch, cesta do nemocnice, výlet na Long Island a zpátky, protože když ráno Cooper zaklepal na dveře mojí ložnice, aby se přesvědčil, jestli jsem už vzhůru, zaječela jsem prý na něj, ať jde pryč.

Tedy ne že bych si na něco takového pamatovala. Je přece jasné, že kdybych byla při vědomí, rozhodně bych tak nezdvořilá nebyla. Cooper mi nechal vzkaz, ve kterém mi vysvětlil, jak to bylo, a zakončil ho slovy: Dneska nechoď do práce! Zůstaň doma a odpočívej. Zavolám Ti.

Hm, a ani nakonec nenapsal Líbám Tě, Cooper. Jenom Cooper.

Ale stejně. Když už nic jiného, tak si mě teď určitě alespoň o trochu víc váží. Když se ukázalo, že jsem si to celé nevymyslela. O tom, že se mě někdo pokouší zabít a tak. Vsadím se, že si teď říká, jaká bych byla skvělá detektivní partnerka, že by se mu se mnou perfektně pátralo.

A kdo ví, co se z toho ještě může vyvinout? Co myslíte, nebyl by jenom důsledek dokonale logického vývoje, kdyby se do mě Cooper co nevidět šíleně zamiloval?

Takže jo, mám opravdu dobrou náladu. Venku leje jako z konve, ale mně je to jedno. Hovím si v posteli, vedle sebe mám Lucy a sledujeme v televizi ranní pásmo kreslených filmů. Možná je to jenom proto, že moc nechybělo a byla jsem mrtvá, ale život mi v tuhle chvíli připadá naprosto a dokonale báječný.

Takhle nějak to alespoň vzrušeně vychrlím na Patty. Zdá se, že na ni moje teorie, podle níž, jak doufám, detektiv Canavan poběží se zatykačem přímo do Fischer Hall, jen co vyslechne Chrise, udělala patřičný dojem.

„Už jsem tady,“ zvedne Patty znovu sluchátko. „Kde jsme to skončily?“

„U Rachel. Takže najednou se ocitne ve svým hnízdečku sama,“ pokračuju v úvahách. „A co udělá moderní holka z jednadvacátýho století, jako je Rachel, v takovýhle situaci?“

„Počkej, počkej, nech mě hádat,“ vyhrkne Patty rozčileně. „Jak bych to jenom řekla. A, už vím. Načechrá si peří a nabrousí zobák.“

„Zbaví se konkurence,“ opravím ji. „Protože ve svý pokřivený mysli Rachel dojde k přesvědčení, že když zabije všechny Chrisovy holky, on se jí nutně musí vrátit zpátky. Víš, jak to myslím: když budou všechny ostatní holky v tahu, Chrisovi nezbude nic jinýho než se vrátit k ní…“

„Páni.“ Zdá se, že na Patty moje úvahy udělaly dojem. „A jak to dělá?“

„Jak to myslíš, jak to dělá? Strká ty holky do výtahový šachty.“

„To jo, jenže jak, Heather? Jak může hubená koza, jako je Rachel, dostat normálně velkou holku, která určitě nechce umřít, do výtahový šachty? Víš, já mám problém i narvat ségřinu čivavu do tý její přepravní bedýnky, a to mluvíme o maličkým pejskovi. Dovedeš si představit, jak musí bejt těžký někoho, kdo nechce umřít, strčit do výtahový šachty? Napřed musíš otevřít dveře. A co asi dělají ty holky, když Rachel ty dveře otevírá? Jak to, že se nebrání? Jak to, že Rachel nemá na obličeji a na rukách pořádný škrábance? Ten pitoměj pes mý ségry, když se ho snažím nacpat do tý jeho zatracený přepravní bedýnky, mě vždycky šíleně podrápe.“

Vrátím se v paměti k létům, kdy mé názory a myšlenky formovala televize. „Chloroform,“ pravím prostě. „Určitě používá chloroform.“

„Nenašel by po chloroformu koroner nějaký stopy?“

Páni. Patty je fakt dobrá. Zvlášť na někoho, kdo tvrdí, že nemá čas se dívat na Kriminálku Las Vegas.

„Dobře, dobře,“ povzdychnu si. „Tak je možná praští do hlavy baseballovou pálkou a nacpe je do tý šachty, když jsou v bezvědomí.“

„Myslíš, že by tohle koronerovi ušlo?“

„Ty holky spadly z vejšky šestnácti pater,“ připomenu jí. „O jednu pohmožděninu víc nebo míň…“

Píp.

Pronikavé pípnutí mě upozorní, že mám další hovor.

„Á, to bude určitě Cooper, Pats,“ řeknu kamarádce. „Poslyš, zavolám ti za chvíli. Zašla bys se mnou zejtra na časnej oběd na oslavu? Myslím, až zatknou moji šéfovou?“

„Jasně. Budu tam jak na koni.“ Patty zavěsí. Zmáčknu dačítko na sluchátku, a když uslyším klapnutí, řeknu do telefonu, „Haló?“

Jenže hlas, který se mi ozve, nepatří Cooperovi. Je to ženský hlas.

A ten hlas zní, že jeho majitelka, ať už je to kdokoli, pláče.

„Heather?“

Chvilku mi to trvá, ale nakonec poznám, kdo to je. „Sarah?“ vyhrknu. „To jsi ty?“

„A-ano.“ Popotáhne Sarah.

„Jsi v pořádku?“ posadím se na posteli. „Sarah, co se stalo?“

„To… to Rachel,“ vypraví ze sebe Sarah.

Páni. Že by tam už policie vtrhla a zatkla ji? Pro zaměstnance koleje to bude pořádný šok napřed se z Justine vyklube zlodějka keramických ohřívačů, teď pro změnu vyjde najevo, že Rachel je psychopatická vražedkyně.

Ale však oni se z toho dostanou. Možná zítra koupím každému pár koblížků Krispy Kremes.

„Cože?“ zeptám se. Protože nechci dát najevo, že s jejím zatčením mám něco společného. Alespoň prozatím. „Co je s Rachel?“

„Je… je mrtvá.“

Málem upustím sluchátko.

„Cože?“ vyjeknu. „Rachel? A mrtvá? Co…“

Nemůžu tomu uvěřit. To není možné. Rachel? A mrtvá? Jak pro všechno na světě…

„Myslím, že spáchala sebevraždu,“ vzlykne Sarah. „Heather, zrovna jsem dorazila do kanceláře a ona… ona tady visí. Pověsila se na tý kovový mříži, co je mezi její a tvojí kanceláří.“

Panebože.

Tak Rachel se oběsila. Došlo jí, že hra je prohraná, ale místo aby tiše zmizela ze scény, radši spáchala sebevraždu. Panebože.

Musím zachovat klid. Už kvůli Fischer Hall, jak mi právě došlo. To já teď budu muset převzít zodpovědnost za provoz. Vedoucí koleje je mrtvá. A já jsem její zástupkyně, takže je to na mně. Budu muset být silná. V temných časech, které nás teď čekají, budu muset být pro všechny ostatní oním pověstným paprskem světla.

A mně to nevadí, protože jsem na to stoprocentně připravená. Bude to v podstatě úplně stejné, jako kdyby Rachel zavřeli do vězení. Jenom prostě odešla někam jinam. Tak jako tak je pryč.

„Nevím, co mám dělat,“ stěžuje si Sarah a její hlas stoupá do hysterických výšek. „Jestli sem někdo přijde a uvidí tohle…“

„Nepouštěj nikoho dovnitř,“ vykřiknu. Panebože. Interní asistenti. Tohle je asi tak poslední věc, kterou potřebují. „Sarah, nepouštěj nikoho dovnitř. A na nic nesahej.“ Říkám to dobře? Neříkají něco takového pokaždé v tom seriálu Zákon a pořádek? „Zavolej sanitku. A zavolej policii. Okamžitě. Do kanceláře nepouštěj nikoho jinýho než policii. Jasný, Sarah?“

„Jasný,“ pípne Sarah a znovu popotáhne. „Poslyš, Heather?“

„Copak?“

„Nemohla bys sem přijít? Já se… já se děsně bojím.“

Ale to už jsem venku z postele a natahuju se po džínách. „Hned jsem tam,“ ujistím ji. „Vydrž, Sarah. Hned jsem u tebe.“

29

Každém někde domov má,

tak to aspoň říkají.

Kde jen může být ten můj?

Zatím jsem ho nenašla.

Každý někde domov má,

kde ho rádi vítají,

kde může sám sebou být,

bez něj jsem tak ztracená.

Ptám se, jaké může být,

klidný přístav někde mít,

v něm bezpečně zakotvit…

Heather Wellsová „Domov“

Je to moje vina. Tedy to, že je Rachel mrtvá.

Mělo mě to napadnout. Mělo mě napadnout, že se tohle stane. Bylo přece naprosto zřejmé, že je Rachel duševně labilní. Bylo jasné, že jí při sebemenší provokaci rupnou nervy. Nevím, jak na to přišla, tedy na to, že ji podezíráme, ale prostě to nějak zjistila.

Myslela si, že pro ni není jiné východisko, a tak zvolila tenhle odchod ze scény.

No, teď už v tom nemůžu nic udělat. Můžu jenom pomáhat lidem, kterých se její smrt dotkne nejvíc, zaměstnancům koleje.

Zavolám Cooperovi na mobil. Nezvedá to, a tak mu nechám vzkaz, v němž mu přetlumočím, co mi říkala Sarah. Požádám ho, aby o tom informoval detektiva Canavana. A taky mu řeknu, aby hned, jak dostane můj vzkaz, přišel do Fischer Hall.

Nemůžu najít deštník, to je typické. Nikdy nemůžu najít deštník, když ho doopravdy potřebuju. S hlavou skloněnou před vytrvalým deštěm spěchám k Washington Square West, v duchu žasnu, jak rychle dokáže nepřízeň počasí zahnat drogové dealery, a přemítám, kam se asi mohli všichni vypařit. Že by se schovávali před deštěm v tom blízkém bistru Washington Square Diner? Jednou to tam musím prozkoumat. Prý mají naprosto nedostižné smažené řízečky.

Už jsem u Fischer Hall, vpadnu dovnitř, z vlasů si vytřásám kapky deště a trochu nervózně se usmívám na Peteho. Už to ví? Tuší už, co se stalo?

„Heather,“ zvolá Pete, „co tady děláš? Po tom, čím sis prošla včera, bych čekal, že ti dají alespoň měsíc dovolený. Nehodláš pracovat, viď že ne?“

„Ne,“ ujistím ho. Takže nic neví, Panebože, on nic neví.

A já mu to říct nemůžu. Protože kousek vedle sedí služba z recepce a dívá se přímo na nás.

„Tak to jo,“ uklidní se Pete. „A poslyš, abych nezapomněl, Julio už je na tom líp. Za pár dní ho pustěj z nemocnice.“

„To je skvělý,“ vpravím do hlasu tolik nadšení, kolik ze sebe v tuhle chvíli jenom dokážu vydolovat. „No, tak zatím.“

„Měj se.“

Prolétnu halou ke dveřím kanceláře vedoucí koleje. K mému velkému překvapení jsou dveře trochu pootevřené, ačkoli jsem Sarah výslovně přikázala, aby je zavřela. Takhle tam může kdokoli vejít a vidět, jak tam Rachel visí… i když možná se oběsila na svojí straně té oddělovací mříže. Ano, to by vlastně bylo logičtější. Její stůl je přisunutý ke zdi pod mříží, takže by pro ni nebyl problém vylézt na něj a pak seskočit…

„Sarah?“ zavolám tiše. Strčím do dveří, aby se otevřely dokořán. Po Rachel tu není ani vidu. Vnější kancelář je prázdná. Sarah, i s mrtvolou, musí být v Rachelině kanceláři. „Sarah? Jsi tady?“

„Tady jsem,“ slyším, jak se Sarah zachvěje hlas.

Podívám se na kovovou mříž. Nevidím, že by na ní bylo něco přivázaného. Sarah musela Rachel odříznout. I když pro ni ten nález musel byt děsivý, přece jenom s tím tělem neměla hýbat. To je falšování důkazu. Nebo něco na ten způsob.

„Sarah,“ vpadnu do Racheliny kanceláře. „Říkala jsem ti, abys ne…“

Zarazím se v půlce věty. To proto, že mě tu nevítá pohled na plačící Sarah kolébající v náručí Rachelino mrtvé tělo. Vítá mě naopak pohled na živou a zdravou Rachel, oblečenou do zbrusu nového a velmi slušivého kašmírového kompletu a jako uhel černých kalhot, jak se opírá o svůj stůl, jednu nohu v elegantní botě má opřenou o židli…

… ke které s pomocí šňůry od telefonu a několika drátů od počítače připoutala Sarah.

„Á, nazdárek, Heather,“ pozdraví mě Rachel vesele. „Jsi tu brzo.“

„Heather,“ Sarah teď vzlyká tak zoufale, že se jí zamlžily brýle. „Je mi to strašně líto. Ona mě přinutila, abych ti zavolala…“

„Drž hubu.“ Rozzlobená Rachel dá Sarah pořádnou facku. Zvuk toho plesknutí mě přiměje sebou trhnout.

A taky mě přiměje se probudit.

Past. Vlezla jsem do pasti. Automaticky se otočím ke dveřím.

„Stůj, nebo ji zabiju,“ zazvoní kanceláří Rachelin chladný hlas. Ten nedokážou zjemnit ani Monetovy lekníny.

Stojím jako přikovaná. Rachel se protáhne kolem mě ke dveřím vedoucím z první kanceláře na chodbu a dovře je.

„Ták,“ praví spokojeně, když zámek zapadne. „To už je lepší. Teď budeme mít trochu soukromí.“

Zírám na ni, navzdory stehům v rukách pevněji sevřu popruh batohu, který mám na zádech. Možná bych ji s ním mohla praštit. Tedy jako s tím batohem. Na druhou stranu v tom batohu není žádný tvrdší předmět. Jenom kartáč, peněženka a nějaká rtěnka. Jo, a tyčinka Kit Kat, tu jsem si tam přibalila, kdybych později dostala hlad.

Jak to věděla? Jak věděla, že po ní jdeme?

„Rachel,“ oslovím ji. Můj hlas zní divně. Uvědomím si, že je to proto, že mi vyschlo v krku. Najednou se necítím dvakrát dobře. Prsty mám jako led a řezné rány na nich strašně bolí.

Potom si vzpomenu.

V batohu mám přece pepřový sprej. Je ovšem už pár let prošlý a tryska je zanesená pískem z jednoho výletu na pláž. Může to ještě fungovat?

Zachovej chladnou hlavu, říkám si. Co by dělal Cooper, kdyby se ocitl tváří v tvář vrahovi? Zachoval by chladbou hlavu.

„No páni,“ řeknu a jenom doufám, že můj hlas zní stejně nevzrušeně, jako by v podobné situaci zněl hlas Cooperův. „Co má tohle všechno znamenat, Rachel? To má bejt jako nějaká psychohra, jak moc komu věříme, nebo co? Protože víš, jestli ti nevadí, že to tak říkám, nezdá se, že by se to Sarah nějak zvlášť líbilo.“

„Na tyhle kecy se vyser, Heather.“ Rachel mluví ostře, takhle jsem ji ještě nikdy mluvit neslyšela, dokonce ani když se o něčem dohadovala s těmi basketbalisty. Ostrý tón v jejím hlasu působí, že je mi ještě větší zima než kdy předtím. Taky je to poprvé, co ji slyším mluvit sprostě. „Tu tvoji hru na blbou blondýnu ti můžou žrát všichni ostatní, kočičko, ale já ti na to nikdy nenalítla. Já vím naprosto přesně, co jsi zač, a věř mi, že výraz, kterým bych tvoji osobnost vystihla nejlíp, je rozhodně něco podstatně drsnějšího než jenom ‚blbá‘.“ Přejede mě opovržlivým pohledem. „Teda alespoň to tak bylo až do teď.“

Nejhorší na tom je, že má pravdu. Nemůžu uvěřit, že jsem naletěla na ten telefonát. I když Sarah v tom telefonu brečela doopravdy…Jenomže z poněkud jiných důvodů, než které uváděla.

„Klidně ti to můžu říct,“ oznámí mi klidným hlasem Rachel. „Mám dokonalej přehled o tom, cos dělala včera večer.“

Pokouším se předstírat, že nevím, o čem to mluví, i když to pochopitelně vím.

„Včera večer? Rachel, já…“

„Včera večeř,“ opakuje Rachel přívětivě. „Ta tvoje malá vyjížďka do Hamptons. Nesnaž se to popřít. Já tam byla. Viděla jsem tě.“

„Ty… tys tam byla?“

Nemám nejmenší tušení, co dál. Každičký nerv v mém těle na mě ječí, Obrať se a vezmi nohy na ramena!

Ale z nějakého důvodu mi nohy vrostou do země, prsty se mi svírají kolem popruhu batohu. Nemůžu se zbavit myšlenky na Sarah. Co když uteču? Co udělá Rachel s chudinkou Sarah?

„Jasně že jsem tam byla,“ ujistí mě Rachel, z hlasu jí čiší pohrdání. „Ty si myslíš, že si svůj majetek nehlídám? Proč si myslíš, že jsem si nechala svůj starej volkswagen? V tomhle městě auto nikdo nepotřebuje… leda když by chtěl někoho sledovat do Hamptons.“

Panebože. Já na to její pitomé vozítko, které má zaparkované v garáži na West Side Highway, úplně zapomněla.

Další větu nasadím tak hluboko, že Rachel neslyší, jak strašně se mi chvěje hlas: „Dobře. Tak jsem tam teda byla. A vím, jak to bylo s tebou a s Chrisem. No a co? Rachel, já jsem nt tvý straně. Naprosto chápu, co tě k tomu všemu vedlo. Se mnou pír kluků taky pěkně zametlo. Nechtěla by sis o tom promluvit…“

Rachel jenom několikrát zavrtí hlavou. Ve tváři má nevěřícný výraz, jako kdyby jí připadalo, že z nás dvou jsem blázen já a ne ona,

„O ničem mluvit nebudeme,“ suše se zasměje. „Čas vhodnej pro rozhovory už vypršel. A ujasněme si tu jednu věc, Heather.“ Rachel pohne rukama zkříženýma na hrudi, pravou ruku posune k bouli na svetru, které jsem si předtím nevšimla.

„Vedoucí jsem tady já,“ pokračuje. „To já to tady řídím. To já rozhoduju, jestli budeme o věcech mluvit nebo ne, protože to já určuju, kdy s kým budu jednat. To já jsem pozvala na pohovor Elizabeth a Robertu. To já jsem pozvala na další pohovor na pozdější dobu Amber. To já jsem zorganizovala i tohle setkání, setkání nás dvou. To já tady rozhoduju. A chtěla bys vědět, co mi dává právo tady rozhodovat, Heather?“

Němě přikývnu, oči mám upřené na tu bouli, co má pod svetrem. To je určitě pistole, pomyslím si. A pistole Rachel bezesporu dává právo tady rozhodovat.

Jenže to žádná pistole není. Když Rachel ten záhadný předmět vytáhne zpod svetru, uvidím jenom černý plastikový váleček, který jí pohodlně zapadne do dlaně. Na konci z něj vykukují dva zlověstně vyhlížející kousky kovu, takže celá ta věc vypadá tak trochu jako hlavička švába. Nemám nejmenší tušení, co to je, dokud Rachel nesepne palcem spínač a mezi kovovými výstupky se s jemným zabzučením neobjeví tenký modrý elektrický výboj.

V tu chvíli mi dojde, co to je, vím to ještě před tím, než to Rachel vysloví nahlas.

„Heather, seznam se s elektrickým paralyzérem zvaným Thunder Gun.“ Rachel z hlasu zaznívá podobná pýcha, jaká se ozývala v hlase některých rodičů první den při registraci, když mi představovali své potomky. „Vteřinovej kontakt se sto dvaceti tisícema voltů, který dokáže Thunder Gun vyprodukovat, může u zasaženýho na několik minut vyvolat zmatenost, slabost, dezorientaci a porušení rovnováhy a ztrátu kontroly nad svaly. A nejúžasnější na tom je, že když člověk Thunder Gun použije přes šaty, zůstanou na kůži jenom nepatrný stopy. Je to fantasticky účinná zbraň na zneškodnění útočníka a tady v Americe se dá objednat v celý řadě katalogů. Jenom si to představ, ten můj stál pouhejch čtyřicet devět dolarů devadesát pět centů, navíc jsem dostala ještě devítivoltovou baterku, ta je zvlášť. Pochopitelně tady v New York City není legální něco takovýho vlastnit, ale koho to zajímá?“

Zírám na praskající proužek modrého výboje.

Tak takhle to tedy provedla. Žádný chloroform, žádná rána do hlavy baseballovou pálkou. Prostě se objevila u Bethiných dveří a o pár dní později u dveří Bobby, svým obětem dala elektrický šok a pak jejich bezvládná těla hodila do výtahové šachty. Co mohlo být jednoduššího?

A to detektiv Canavan tvrdí, že vrahové jsou hloupí. Rachel tedy hloupá rozhodně není. Copak by nějaký pitomec měl dost rozumu na to, aby dal dohromady takovýhle zločin? Protože spousta mladých lidí zbytečně umře při idiotských riskantních zábavách, jako je surfování na střeše výtahu, nikoho by ani nenapadlo, že ty dívky někdo ve skutečnosti zavraždil, a už vůbec by to nikoho nenapadlo v případě, že by na jejich smrti nebylo vůbec nic podezřelého.

Nikoho, až na šílence, jako jsem já.

Ne, Rachel rozhodně není hloupá.

A taky není blázen. Vymyslela si dokonalý způsob, jak se zbavit sokyň v lásce. Nikdo by neměl ani to nejmenší podezření, kdyby nebylo mě a té mojí upovídanosti.

Kdyby nebylo mě a té mojí upovídanosti, Sarah ani mně by teď nehrozilo, že se z nás stanou Racheliny oběti číslo tři a čtyři.

„Ovšem tohle není to jediný, co mi dává právo tady rozhodovat, abys věděla,“ ujistí mě Rachel a nedbale zamává elektrickým paralyzérem, aby svému tvrzení dodala ten správný důraz. „Mám navíc titul bakaláře v oboru chemická technologie. Vědělas to, Heather?“

Zavrtím hlavou. Možná dveře kanceláře odemkne nějaký interní asistent, aby se dostal ke svojí poště. Jasně. Nebo možná Cooper už dostal ten vzkaz, který jsem mu nechala v hlasové schránce mobilu…

„Je neuvěřitelný, co člověk dokáže s bakalářem z chemický technologie. Může se například naučit vyrábět nenápadný zápalný zařízení, ty jsou nádherně jednoduchý, a přitom úžasně účinný. Víš ty vůbec, co to je, takový zápalný zařízení, Heather? Ne, mohla jsem si myslet, že to vědět nebudeš. Koneckonců jsi měla plný ruce práce s kroucením zadku v nějakejch podřadnejch nákupních centrech, takže jsi ani nedokončila střední školu, že je to tak? Počkej, vyzkoušíme, jestli víš třeba tohle. Co člověk dostane, když postaví několik blondýnek vedle sebe, aby stály rameno na rameni?“

Pohlédnu na Sarah. Pořád ještě vzlyká, ale snaží se to dělat nehlučně, aby ji Rachel znovu neuhodila.

Zavrtím hlavou.

Rachel se zasměje, ale moc smyslu pro humor se z toho smíchu neozývá: „Aerodynamickej tunel, Heather! Aerodynamickej tunel!“

„No páni, Rachel,“ řeknu a v duchu si poopravím své předešlé mínění o ní. Rozhodně je blázen. Je dokonce šílená. „To je fakt děsně vtipný. Ale víš ty co? Já už budu muset jít. Cooper na mě čeká u stanoviště ochranky. Jestli budu pryč moc dlouho, začne mě hledat a přijde sem.“

„Může hledat, co hrdlo ráčí,“ ušklíbne se Rachel a pokrčí rameny. „Nemá odsud klíče. A my ho dovnitř nepustíme. My tady totiž pracujeme, Heather. Máme tady spoustu důležitý práce.“

„Nojo, Rachel, ale má to háček.“ nedám se odbýt. Jestli ty dveře neotevřem, Cooper prostě poprosí Peteho, aby zavolal někoho z interních asistentů, a nechá si ty dveře odemknout od nich…“

„Jenže interní asistenti už klíče od tyhle kanceláře nemají. Nechala jsem totiž vyměnit zámek.“ Rachel má na tvářích ruměnec a její oči jiskří přinejmenším stejně výrazně jako ten tenký elektrický výboj přeskakující mezi kovovými výstupky zbraně, kterou Rachel stále drží v ruce.

„No vážně, je to pravda,“ usmívá se šťastně. „Nechala jsem ten zámek vyměnit včera, když jsi byla v nemocnici, takže jedinej člověk, kterej má klíč, jsem já.“ Potom ten svůj až příliš zářivý pohled přenese na moji tvář a řekne: „Ty to chápeš, viď, Heather? Vždyť víš, že tohle není kariéra pro tebe. Pro tebe je to jenom práce. Místo zástupkyně vedoucí Fischer Hall. Pro tebe je to jenom zastávka mezi dvěma vystoupeníma, že je to tak? Pravidelnej plat, dokud zas nesebereš odvahu se po tý svý menší hádce s nahrávací společností otřepat a zase se vrátit na pódium. Nic víc pro tebe tohle místo neznamená. Ale u mě je to jiný. Práce ve vysokým školství je celej můj život. Celej můj život, Heather. Teda alespoň to tak bylo. Dokud…“

Najednou se zarazí, její pohled, který se postupně trochu rozostřoval, mě zase sevře jako svěrák. „Dokud nepřišel on,“ dokončí prostě.

Strašně ráda bych si sedla. Kolena se mi roztřesou pokaždé, když mi zrak padne na zbraň v Rachelině ruce.

Ale netroufám si. Kdybych se posadila, byla bych pro ni ještě snadnější cíl. Ne, nějak ji musím odvést od toho, co chce provést mně a Sarah, a mám vcelku dost jasnou představu, co to je.

„On, Rachel?“ zeptám se a snažím se, aby můj hlas zněl přátelsky, jako kdybychom si prostě jenom tak povídaly nad šálkem kávy v menze, což jsme ostatně taky párkrát udělaly, jednou nebo dvakrát, než začalo to zabíjení. „To myslíš Christophera, viď?“

Rachel se hořce zasměje a její smích ve mně vzbudí větší hrůzu než cokoli předtím včetně toho elektrického paralyzéru.

„Christopher,“ převaluje to jméno na jazyku, jako kdyby to byl kousek čokolády, tedy něčeho, co si Rachel nikdy nedovolila vychutnat. Čokoláda totiž jde na tloušťku. „Ano, myslím Chrise. Ty bys to nikdy nepochopila, Heather, to s tím Christopherem. Víš, já ho miluju. A tys nikdy nikoho nemilovala, Heather, jenom sama sebe, takže nemůžeš vědět, jaký to je. Ne, nemůžeš vědět, jakej je to pocit, když veškerý tvý životní štěstí závisí na jediným člověku a ten potom, a ten člověk se k tobě potom najednou obrátí zády a odmítne tě…“

Pohled, který ke mně vyšle, by dokázal zmrazit horkou topinku s máslem. Uvažuju o tom, že bych se jí zmínila, že vím naprosto přesně, o čem to tady mluví… že přesně takhle jsem to měla já s Jordanem, který zřejmě právě v téhle chvíli hraje na nemocniční posteli s Taniou Traceovou slovní fotbal nebo tak něco.

Ale mám takový pocit, že by mě Rachel stejně neposlouchala.

„Ne, ty bys to nikdy nepochopila,“ opakuje Rachel. „Ty jsi vždycky měla všechno, na co sis jen vzpomněla, že mám pravdu, Heather?

Všechno ti naservírovali až pod nos. Víš, to někdo zase musel tvrdě makat, aby dostal, co chtěl. Vezmi si například mě. Myslíš si, že jsem takhle úžasně vypadala vždycky?“ Rachel si přejede rukou po štíhlém a pevném břiše, břišní svaly má díky těm svým tisícům lehsedů denně dokonale vypracované. „Ani náhodou. Bejvala jsem tlustá. Byla jsem vážně pěknej tlustoprd. Vlastně jsem na tom byla zhruba stejně jako dneska ty. Nosila jsem oblečení velikosti L.“ Rozesměje se. „Utápěla jsem svoje smutky v čokoládovejch tyčinkách, vůbec jsem necvičila, no přesně jako ty. Víš, že mě nikdy nikdo nepozval na rande, nikdy, ani jednou jedinkrát, dokud mi nebylo třicet? V době, kdy ses ty naparovala jako nějaká puberťacká děvka a krákala jsi pro Cartwright Records, já seděla s nosem zabořeným v knihách a studovala ze všech sil, protože jsem věděla, že za mnou nikdo z žádnýho nahrávacího studia se smlouvou nepřiběhne. Věděla jsem, že jestli se chci z toho svýho příšernýho života vymanit a dostat se někam vejš, budu muset používat hlavu.“

Pohlédnu na Sarah. Dívá se z okna a je mi jasné, že tak činí v zoufalé naději, že někdo půjde kolem a všimne si, co se děje uvnitř v kanceláři.

Jenže prší tak moc, že na ulici skoro nikdo není. A těch pár lidí, kteří tam jsou, spěchají kolem našeho okna s hlavou schovanou pod deštníkem.

„S ním to bylo to samý,“ pokračuje Rachel. „Chtěla jsem ho, takže abych ho dostala, udělala jsem, co jsem udělat musela. Samozřejmě jsem věděla, že nejsem jeho typ. To jsem pochopila, když mě… opustil. Tehdy mi to došlo. Došlo mi, že se sebou musím něco udělat, aby se ze mě jeho typ stal. Ty bys to nepochopila, samozřejmě. Vy dvě se Sarah si myslíte, že by vás chlapi měli chtít kvůli tomu, jaká jste osobnost, co? Jenže chlapům může bejt nějaká osobnost ukradená, to mi teda věřte. Kdybys ses nevykašlala na péči o tělo, Heather, tak by s tebou Jordan Cartwright ještě byl. Celá ta pitomost s tím, žes chtěla zpívat svoje vlastní písničky. Panebože, to si myslíš, že mu na tom záleželo? Chlapy chytrý holky nezajímaj. Koneckonců víš jakej je rozdíl mezi blondýnou a mouchou?“

Zavrtím hlavou. „Abych pravdu řekla, Rachel, tak ne…“

„Moucha otravuje jenom v létě.“ Rachel zakloní hlavu a znovu se rozesměje.

No nazdar. Tak to mám spočítaný. O tom nepochybuju.

30

Jednou snad dojde i na mě

roztáhnout křídla,

nespálit se v zápětí.

Jednou snad dojde i na mě

že si lidi pomyslí:

Ta překážky přeletí.

Jednou snad dojde i na mě

moudrost se u mě

o slovo přihlásí.

Jednou snad dojde i na mě

uslyším od tebe:

Zůstaň, jaká jsi.

Zůstaň, jaká jsi.

Zůstaň, jaká jsi.

Heather Wellsová „Jednou snad dojde i na mě“

Je fakt šílená. No vážně, jenom blázen by tady tak stál, vyprávěl mi přihlouplé vtipy o blondýnách a zároveň by mi hrozil elektrickým paralyzérem.

Už jsem za svůj život pár cvoků potkala. Koneckonců jsem se léta pohybovala v hudebním průmyslu. Zhruba devět z deseti lidí, které jsem tehdy potkávala, byli z lékařského hlediska pravděpodobně blázni, moji matku nevyjímaje.

Můžu Rachel přemluvit, aby se mě nepokusila zabít?

No, můžu to zkusit.

„Mám takovej pocit,“ začnu opatrně, „že jestli bys měla bejt na někoho naštvaná, je to Chris Allington. To on ti ublížil, Rachel. To on tě zradil. Jak to, že ses nikdy nepokusila odrovnat jeho?“

„Protože je to můj budoucí manžel, Heather.“ Rachel na mě nepřátelsky zírá. „Panebože, ty to pořád nechápeš? Já vím, že ty si myslíš, že chlapi jsou jenom na jedno použití. Víš, jak to myslím, když ti to nevyšlo s Jordanem, prostě ses na něj vykašlala a zaměřila ses na jeho bratra. Jenže já na rozdíl od tebe věřím v pravou lásku. V pravou lásku, která je mezi mnou a Christopherem. Jenom se potřebuju zbavit pár rušivejch elementů, který mezi nás vstoupily, a Chris se zase vzpamatuje.“

„Rachel,“ pokusím se apelovat na zbytky normálnosti, které v Rachel možná ještě zbyly. „Ty rušivý elementy, co o nich mluvíš. Jsou to lidský bytosti.“

„No, není přece moje chyba, že ty chudinky tak zdrtilo, když je Christopher nechal, a že se pustily do něčeho tak nebezpečnýho, jako je surfování na střeše výtahu. Já dělala, co bylo v mejch silách, abych jim pomohla se s tím vyrovnat. A ty taky, Heather. Ovšem až vyjde najevo, že ty ses rozhodla vzít si život, nikoho to nijak zvlášť nepřekvapí. Koneckonců teď už nemáš tak moc pro co žít, viď?“

Její myšlenkové pochody jsou tak krkolomné, že mi dělá potíže je sledovat. Ovšem teď, když mi Rachel dala tak jasně najevo, že se mám stát její další obětí, jede mi pusa jako namydlená, to vám tedy povím.

„Ale Rachel, to ti přece nemůže projít. Já už byla na policii…“

„A oni ti věřili?“ zeptá se mě klidně Rachel. „Až najdou tvoje polámaný a zkrvavený tělo, bude jim jasný, žes to celý dělala jenom proto, abys na sebe upoutala pozornost, proto jsi taky nastražila tu bombu a nakonec ses zabila, protože ti došlo, že tě odhalili. A nebude ani tak těžký to pochopit. S tvým životem to poslední dobou šlo fakt od deseti k pěti. Jordan se zasnoubil s jinou. Jeho bratr, no, nezdá se, že by o tebe projevoval zrovna velkej zájem, co, Heather? A my obě moc dobře víme, jak šíleně ho zbožňuješ. Máš to napsaný na čele, kdykoli ten člověk vstoupí do místnosti.“

Je to pravda? To opravdu všichni vědí, že Coopera miluju? A ví taky Cooper, že ho miluju? Panebože, to je pěkně trapný.

Ale počkat. Proč tuhle šílenou ženskou vůbec poslouchám?

„Tak dobře, Rachel,“ přistoupím na její hru, protože mi připadá, že je to jediná možnost, jak se z toho dostat. „Tak dobře. Zabij mě. Ale co Sarah? Co ti chudák Sarah kdy udělala? Co kdybys ji nechala jít?“

„Sarah?“ Rachel pohlédne na svoji asistentku, jako kdyby si teprve teď vzpomněla, že je v místnosti s námi. „Aha, máš pravdu, Sarah. Víš, já si myslím, že Sarah prostě… zmizí.“

Sarah vylétne ze rtů vyděšené škytnutí, Rachelin ledový pohled ji však zase okamžitě umlčí.

„Ano,“ pokračuje Rachel. „Myslím, že Sarah odjede na pár týdnů domů, aby se zotavila z toho šoku, kterej jí způsobí tvoje smrt, Heather. Tedy až na to, že se domů nedostane. Někde po cestě prostě zmizí. No tak. To se přece stává.“

„Ne, Rachel, prosím ne,“ zajíká se Sarah. „Prosím tě, neubližuj mi. Prosím…“

„Drž hubu,“ zaječí Rachel. Napřáhne se, že Sarah znovu uhodí, ale vtom ztuhne, protože telefon na mém stole zazvoní, zařinčí tak hlasitě, že sebou Rachel trhne a modrý blesk mezi kovovými výstupky paralyzéru se nebezpečně přiblíží ke mně. Prudce odskočím, vrhnu se směrem ke dveřím, bleskově se obrátím a snažím se nahmatat kliku.

V setině vteřiny je Rachel u mě, svou pavouci ruku mi obtočí kolem krku, škrtí mě. Na tak štíhlou ženu má překvapivou sílu. Ale i tak bych ji dokázala setřást…

… kdyby ovšem nebylo toho bzučícího paralyzéru, který mi Rachel strčí pod nos a zasyčí na mě: „Ani to nezkoušej. Neopovažuj se na to ani pomyslet. Napálím to do tebe, Heather, přísahám. A pak vás obě zabiju.“

Ztuhnu uprostřed pohybu, prudce oddychuju. Rachel mi visí na zádech jako nějaká pláštěnka. Telefon pořád zvoní, třikrát, čtyřikrát. Podle vyzvánění je mi jasné, že to je interní hovor odněkud z budovy. Zašeptám hlasem zdrsnělým strachem: „Rachel, to asi volají z recepce. Víš, řekla jsem Cooperovi, aby na mě venku počkal. Je zřejmě na stanovišti ochranky.“

„V tom případě,“ uvolní Rachel sevření mého krku, paralyzér ovšem dál drží jen pár centimetrů od mého hrdla, „je čas se vydat cestu. S tebou,“, vyšle varovný pohled k Sarah, „s tebou si to vyřídím později.“

Pak otevře dveře kanceláře, nenápadně se rozhlédne napravo i nalevo a vystrčí mě do prázdné haly…

… ovšem ne tak daleko od sebe, aby na mě nedosáhla paralyzérem. Postrkuje mě k výtahům, které jsou naproti naší kanceláři, naneštěstí pro mě tyhle výtahy přežily včerejší výbuch v šachtě nákladního výtahu bez úhony, a zmáčkne knoflík označený šipkou mířící vzhůru. Modlím se, aby se z výtahu, až se dveře otevřou, vyhrnulo celé basketbalové družstvo a Rachel zneškodnilo.

Jenže takové štěstí nemám. Kabina výtahu stála v prvním patře, a když se dveře otevřou, uvnitř nikdo není.

„Padej dovnitř,“ poručí mi Rachel a já ji poslechnu. Rachel vstoupí do výtahu za mnou, pak zasune do zámku klíč blokující ostatní knoflíky a zmáčkne dvacítku.

Takže jedeme nahoru do střešní nástavby. A po cestě už nikde nezastavíme.

„Holky jako ty, Heather,“ spustí Rachel, ale nedívá se přitom na mě. „Já jsem s holkama jako ty měla co dělat celej život. Hezký holky jsou všechny stejný. Procházíte životem s pocitem, že vám každej něco dluží. Dostáváte smlouvy od nahrávacích studií, povyšujou vás, nabízej vám vyšší plat, máte ty nejhezčí kluky. A lidi jako já? Na nás zbejvá všechna práce. Víš, že Maceška je vlastně vůbec první cena, kterou jsem kdy ve svým oboru dostala?“

Zamračím se na ni. Tahle ženská mě hodlá zabít. Nevidím jediný důvod, proč bych se k ní ještě teď měla chovat zdvořile.

„Nojo,“ řeknu. „A tos ji ještě dostala za to, žes uklízela po vraždách, který jsi sama spáchala, co? Ty věci, co měly ty holky ve svejch materiálech, jako že Elizabethina máma chtěla, aby si sem její dcera nemohla zvát, koho chce, nebo že paní Paceový vadila Lakeiša, nic z toho se vůbec nestalo, co? Ty ženský ti nikdy nevolaly. Celý sis to vymyslela, měla to bejt jenom záminka, proč s těma holkama chceš mluvit. O čem jsi s nima vlastně mluvila, když k tobě přišly na ten pohovor? Jakejma zvrácenejma, nechutnejma kecama jsi je terorizovala?“

„Heather,“ Rachel mě přejede kritickým pohledem. „Tobě to nikdy nedojde, co? Celej život jsem musela dřít, abych dostala to, co mám. Já nikdy nedostala nic zadarmo jako ty. Vůbec nic, ani chlapy, ani práci, ani kamarády. A co jednou získám, to si hodlám udržet. Například Christophera. A tuhle práci. Máš ty vůbec tušení, jak těžký bylo opatřit si to místo na tyhle koleji, v tý samý budově, co bydlí on? Takže teď už chápeš, proč musíš umřít. Představuješ pro mě příliš velký ohrožení. Kdybys nezačala do tý věci šťourat, nechala bych tě naživu. Byly jsme docela dobrej tým, ty a já, aspoň jsem si to vždycky myslela. Víš, když stojím vedle tebe, vypadám ještě hubenější než normálně. Což je u mojí zástupkyně vždycky vítanej bonus.“

Výtah cinkne, dveře se otevřou. Jsme ve dvacátém patře, v hale před střešní nástavbou, kde bydlí rektor s manželkou. Je mi jasné, že jen co vstoupíme na šedý koberec, dole v hale se zapnou detektory pohybu. Podívá se Pete na monitor a uvidí na něm Rachel s tím jejím elektrickým paralyzérem?

Prosím, Pete, podívej se. Pokouším se na Peteho nasadit vulkánskou metodu ovládání vědomí, i když nás dělí celých dvacet pater. Podívej se, Pete, podívej se. Podívej se, Pete, podívej se…

Rachel mě vystrčí z výtahu do haly.

„No tak,“ řekne a vytáhne z kapsy univerzální klíč ke všem zámkům v budově. „Vsadím se, že ses vždycky chtěla podívat, jak náš rektor bydlí. No, tak teď máš konečně příležitost. Jenom je škoda, že už nebudeš žít dost dlouho na to, aby sis to mohla pořádně vychutnat.“

Rachel odemkne dveře do Allingtonovic bytu a postrkuje mě do předsíně. Jsou tu černobílé dlaždice, tady před nedávnem stála paní Allingtonová a obviňovala mě, že jejího syna uháním jako nějaká štětka. Předsíň vede do prostorného obývacího pokoje, který má ze dvou stran francouzská okna vedoucí na střešní terasu. Podobně jako ve Ville ďAllington je i tady převládajícím ozdobným prvkem černá kůže, spousty černé kůže. Zdá se, že paní Allingtonová rozhodně není žádná Martha Stewartová, o eleganci v bytovém designu nemá ani ponětí. No, ale to už jsem tak nějak čekala.

„Pěkný, co říkáš?“ praví Rachel konverzačním tónem. „Teda až na ty děsný ptáky.“

Hned vedle předsíně pískají a poskakují v téměř dvoumetrové proutěné kleci papoušci kakadu a podezíravě se na nás dívají. Rachel na ně namíří paralyzér a pobaveně se rozesměje, když se ptáci při pohledu na modrý výboj rozvřískají.

„Papouchové pitomí,“ ušklíbne se Rachel. Potom mě popadne za paži a začne mě táhnout k jednomu z francouzských oken. „No tak dělej,“ pobízí mě. „Nastal čas na tvoje velký finále. Tipla bych si, že hvězda tvýho formátu bude vyžadovat pořádně dramatickej odchod ze scény. Takže tě nepošlu dolů výtahovou šachtou. Ty se vrhneš ze střechy Fischer Hall… tak trochu jako ta želva v tom filmu, jak o něm neustále něco blekotá ta tvoje pošahaná kámoška z menzy. Až na to, že ty máš tu smůlu, že tebe žádný lano vystřelený z krunýře nezachrání.“

Než mám možnost na její sdělení nějak zareagovat, dveře na druhé straně obývacího pokoje se prudce otevřou a z nich na nás zírá paní Allingtonová v růžové teplákové soupravě.

„Co tady, kurva,“ zavrčí, „vy dvě děláte?“

Rachel se na ni přívětivě usměje. „Nás si nevšímejte, Eleanoro,“ zašvitoří. „Hned vám půjdeme z cesty.“

„Jak jste se sem dostaly?“ paní Allingtonová se vydá přes pokoj k nám a tváří se rozzuřeně. „Okamžitě vypadněte, nebo zavolám policii.“

„Strašně ráda bych vám vyhověla, Eleanoro,“ vysvětluje Rachel ženě, která se v nějakém jiném světě mohla stát její tchyní. „Ale jsme tady služebně, v úřední záležitosti.“

„Je mi úplně fuk, proč tu jste,“ sahá paní Allingtonová po telefonu. Teď zvedá sluchátko. „Copak nevíte, kdo je můj manžel?“

„Pozor, paní Allingtonová,“ zaječím.

Ale už je pozdě. Rachel se vymrští jako kobra a dotkne se paní Allingtonové paralyzérem.

Paní Allingtonová ztuhne, oči se jí doširoka otevřou, vypadá jako někdo, kdo dostal velmi špatnou zprávu… možná jí právě sdělili výsledky posledních zkoušek jejího syna, nebo tak něco.

Potom jako kdyby se překotila přes opěradlo jednoho z těch kožených křesel, chvíli sebou škube a pak zůstane ležet v bezvládné hromádce na parketách, oči stále doširoka otevřené, čelisti ochablé a lesklé slinami.

„Panebože,“ vykřiknu. Protože tohle je bezpochyby ta nejstrašnější věc, jakou jsem kdy viděla… je to dokonce ještě horší než pohled na to, co ne tak dávno prováděli před mýma očima Tania Traceová s mým tehdejším přítelem. „Rachel, tys ji zabila!“

„Není mrtvá,“ ušklíbne se Rachel se zřetelným odporem v hlase. „Až přijde k sobě, nebude mít ani ponětí, co se s ní dělo. Nebude vědět, ani jak se jmenuje, natož aby se upamatovala na mě. To ovšem zrovna u ní nebude nic neobvyklýho. Tak dělej,“ znovu mě popadne za paži.

Teď, když jsem zblízka viděla, co ten elektrický paralyzér dokáže, rozhodně nespěchám, abych si to ověřila na vlastní kůži. Dochází mi, jakou jsem udělala pitomost, když jsem se Rachel nepokusila utéct už v přízemí. Jistě, asi by mě bývala omráčila paralyzérem a pak by mě odvlekla do výtahu. Jenže bych byla mrtvá váha a jí by se se mnou špatně manipulovalo. Takhle je to snazší pro ni a těžší pro mě. Odsud pro mě vede jenom jedna cesta, a to dolů.

Už jenom ta myšlenka mě přiměje, abych se pokusila o útěk. Vytrhnu ruku z Rachelina sevření a dám se do běhu. Nevím proč, ale zamířím do dveří, kterými sem vešla paní Allingtonová. Nedokážu běžet moc rychle, protože jsem dost ztuhlá z následků včerejších událostí ve výtahu a tak dále. Ale je mi jasné, že jsem Rachel překvapila, protože za sebou slyším vzteklé zaječení. Mám radost, že jsem ji tak zaskočila. Znamená to totiž, že už nemá navrch.

Pokoje, kterými se řítím, si prohlédnu jen velmi letmo. Jídelna vypadá, jako kdyby v ní už dlouho nikdo nejedl, dlouhý mahagonový stůl se jenom blýská, dvanáct židlí, příborník, na kterém stojí mísa s umělým ovocem. Umělé ovoce! Hned vedle je kuchyně, i ta je bez poskvrnky, jsou v ní modré a bílé dlaždice. Pak se dostanu do nějaké pracovny, opět tu jsou po obou stranách francouzská okna, širokoúhlá televize stojí před dalším koženým křeslem, tohle je pro změnu avokádově zelené. V televizi běží nějaký film s Debbie Reynoldsovou, myslím, že je to ten muzikál Tammy and the Bachelor. Na křesle je košíček s vlněnou přízí a láhev vodky Absolut. Paní Allingtonová svůj volný čas evidentně nebere na lehkou váhu.

Vrazím do jediných dveří v pracovně, které vypadají, že nevedou na terasu, a ocitnu se v ložnici, v temné ložnici, závěsy na francouzských oknech jsou totiž pečlivě zatažené. Je tu postel, obrovská a neustlaná, šedé hedvábné ložní prádlo leží zmuchlané na jednom jejím konci. Je tu taky další širokoúhlá televize, v téhle běží nějaká talk show, ale zvuk je vypnutý. Na podlaze leží černé slipy. Že by tenhle pokoj patřil Chrisovi? Ale Chris přece bydlí na koleji právnické fakulty. Což může znamenat jenom jedno: že mají Allingtonovi oddělené ložnice. Skandál!

Žádné další dveře tu nejsou, jenom dveře do koupelny profesora Allingtona. Jsem v pasti!

Slyším, jak se sem blíží Rachel, jak práská dveřmi a ječí jako bánší ohlašující smrt. Horečně se rozhlížím po pokoji, jestli tu nenajdu nějakou zbraň, ale mám smůlu. Řada bodových světel je namontovaná přímo ve stropě tvořeném zrcadly, ale o tomhle budu přemýšlet až později, takže tu není ani lampička, kterou bych mohla vytáhnout ze zásuvky a praštit s ní Rachel do hlavy. Napadne mě, že bych mohla zalézt pod postel nebo se schovat za těmi damaškovými závěsy, ale je mi jasné, že by mě tam Rachel našla. Dokážu se z téhle situace nějak vylhat? Už jsem se přece vylhala z horších malérů, než je tenhle. Sice si zrovna v tuhle chvíli nemůžu na žádný vzpomenout, ale jsem si skoro jistá, že nějaký takový byl a že se mi tehdy podařilo se z něj dostat.

Do místnosti se vřítí Rachel, zakopne o práh a chvilku mrká, aby si oči zvykly na náhlou tmu. Stojím na druhé straně ložnice, mezi námi je ta velká postel, a snažím se nevšímat si svého odrazu na stropě, aby mě to nerozptylovalo.

„Poslouchej, Rachel,“ oddechuju zprudka, mluvím tiše a překotně. „Ty mě přece nemusíš zabíjet. A ani Sarah. Přísahám, že o tom nikomu neřekneme. Bude to takový naše tajemství, zůstane to mezi námi děvčaty. Já naprosto chápu, co tě k tomu vedlo. Se mnou pár kluků taky pěkně zametlo. Podívej, Chris rozhodně nestojí za to, abys kvůli němu šla do vězení…“

„Ale já do žádnýho vězení nepůjdu, Heather,“ přeruší mě Rachel. „Já přece budu organizovat slavnostní obřad na uctění tvojí památky. A taky vlastní svatbu. V obou případech určitě nechám zahrát tvoje největší hity. Teda pokud jsi nazpívala víc než jeden. Ale tys vlastně byla taková ta hvězda, co má jenom jeden jedinej, viď? To je ale škoda. Zajímalo by mě, jestli se ti vůbec někdo objeví na pohřbu. Koneckonců jsi už odbytá veličina, a to je ti teprve, kolik ti to vlastně je? Pětadvacet? Šestadvacet? Jsi prostě jenom bejvalá popová hvězda, která šla ke dnu.“

„Je mi osmadvacet,“ opravím ji. „A vůbec, klidně mě zabij. Ale Sarah neubližuj. No tak, Rachel, vždyť je to ještě dítě.“

„Ó,“ ušklíbne se Rachel a zavrtí nade mnou hlavou. „No není to roztomilý? Že zrovna ty takhle žadoníš, abych Sarah nechala naživu. Když přitom moc dobře vím, jak tě ve skutečnosti štve. Podívej, Heather, v tom je ten problém s holkama, jako jsi ty. Jsi prostě až nechutně hodná. Nemáš žádný zabijáčky instinkty. Když začne jít do tuhýho, tak se zhroutíš. Dostalas už při narození do vínku všechny možný výhody, ale prostě jsi je zahodila. Nestaráš se o svý tělo, necháš svýho chlapa odejít, tvoje kariéra je v hajzlu. Panebože, dokonce jsi dovolila svý vlastní matce, aby tě okradla a přivedla na mizinu. Ale pořád si to všechno necháš líbit jako… jako hodná holka. Vždyť si to vezmi. Ty a Jordan? Jste pořád kamarádi. Nemůžeš ani cejtit Sarah, ale stejně tu teď škemráš, abych ji nezabíjela. Vsadím se, že tý svý povedený mámě ještě pořád posíláš přáníčka ke Dni matek, že jo?“

Těžce polknu. A přikývnu.

No, co jiného se na tohle dá říct?

„Tak vidíš,“ pokračuje Rachel. „Je to docela smutný. Protože hodný holky to vždycky prohrajou. Vlastně světu prokážu službu, když tě zabiju. V podstatě je to přirozenej výběr. Bude tu o jednu blondýnu, která by svůj život stejně promarnila, míň.“

S těmito slovy se Rachel vydá ke mně, začne hbitě přelézat přes postel, paralyzér drží před sebou.

Prudce se otočím a rozhrnu závěsy. Uvolním západku na prvním francouzském okně, na které dosáhnu, a vrhnu se na terasu.

31

Tak už se vzapamatuj,

kolem se rozhlídni,

snad teď už dojde ti,

jak na tom se mnou jsi.

Vše je jak dřív,

jen já jsem dnes jiná,

mám tě už dost,

to není ničí vina.

Tak už se přestaň

se mnou takhle hrát,

já nejsem tvoje máti

a nechci si tě brát.

Vypadne ze dveří,

sbal si ten tvůj krám,

tohle je konec

já už dost tě mám.

Heather Wellsová „Mám tě dost“

Pořád ještě prší, vlastně víc než předtím. Všude kolem mě je obloha šedá jako olovo.

Nikdy dřív jsem si toho nevšimla, ale teď mi dojde, že Fischer Hall je nejvyšší budova na západní straně parku a že ze střešní nástavby je ze všech čtyř stran nádherný výhled na Manhattan. Na severu je vidět Empire State Building, jen tak tak vykukuje z mlhy, víc na jih spatřím v cárech mlhy prázdné místo, kde ještě před nedávnem stávalo World Trade Center, zahlédnu i vodou nasáklé čtvrti East Village a West Village.

Naprosto dokonalá scéna, uvědomím si, do nějakého filmu. Tak například do filmu Teenage Mutant Ninja Turtles.

Tedy až na to, že tohle není film. Tohle je skutečný život. Můj život. I když mi ho možná už mnoho nezbývá.

Vítr je tady ve dvacátém patře pěkně silný, po obličeji mi stékají kapky deště. Zuřivě se snažím přijít na to, kam mám vlastně jít, protože všude, kam se podívám, jsou jenom květináče s pelargoniemi, vratce usázené na nízkém kamenném zábradlí. Dokážu si celkem snadno představit, jak se přes to zábradlíčko moje tělo překulí a zřítí se dolů.

Protože nevím, kam bych šla jinam, sehnu hlavu a rozběhnu se podél stěn Allingtonovic bytu na opačnou stranu terasy. Nezdá se, že by Rachel běžela za mnou, a tak mám chvilku, abych si vydechla, otevřela batoh, který mám pořád na popruhu na rameni, a zkusila v něm najít ten pepřový sprej, o němž bych byla přísahala, že tam pořád ještě někde je. Nemám tušení, kdy jsem tu věc naposledy použila, ale v tuhle chvíli mi připadá, že cokoli, co mě může zachránit před dávkou voltů z paralyzéru, stojí za pokus.

Konečně ten pepřový sprej najdu. Právě uvolňuju pojistku, když se přímo za mnou ozve ohlušující rána a v dešti třísek a rozbitého skla proletí francouzským oknem Rachel, jako Cujo nebo jako jeden z těch želvích nindžů. Nenamáhala se ani to okno normálně otevřít. Vrazí do mě plnou váhou svého těla, takže obě upadneme na mokré dlaždice.

Tvrdě dopadnu na bolavé rameno a dokonale si vyrazím dech. Ale snažím se odladit přes střepy a třísky dál, co nejdál od ní.

Rachel vyskočí na nohy dřív než já a okamžitě jde zase po mně. Podařilo se jí ve všem tom zmatku nepustit Thunder Gun.

Já ovšem zase svírám pepřový sprej, mám ho ukrytý v dlani. Když se nade mnou Rachel nakloní, začínají se jí prameny vlasů mokrých od deště už lepit na obličej, odhaluje zuby a vrčí tak trochu jako Lucy, když se s ní peru o tenisák nebo o katalog obchodu Victoria’s Secret.

„Ty jsi taková padavka,“ pošklebuje se mi Rachel a mává mi paralyzérem pod nosem. „Víš, jak se říká blondýně, která si obarví vlasy na hnědo?“

Pokouším se dostat do pozice, z níž bych jí mohla stříknout pepřový sprej přímo do obličeje. Nerada bych, aby to svinstvo vítr odfoukl zpátky na mě.

„Nechápu, jak to myslíš,“ zasípu, protože mám od nárazu na podlahu stále ještě vyražený dech. Panebože, to snad není pravda. Téhle ženské jsem tuhle koupila kytku!

No dobře, tak ta kytka byla jenom ze sámošky na rohu. Ale stejně.

„Jak se říká blondýně, která si obarví vlasy na hnědo?“ šklebí se Rachel a její obličej je teď od mého vzdálený jen pár centimetrů. „Umělá inteligence!“

Ve chvíli, kdy se užuž chystá mi do pravého boku napálit 120 000 voltů, zvednu ruku a stříknu jí do tváře spršku pepřového spreje. Rachel zaječí, prudce se odtáhne a rukou si chrání obličej…

Jenže trysku spreje nemůžu domáčknout až dolů. A tak místo aby jí do oka zasáhl proud chemikálie, sprej jenom zašumí po straně nádobky a vsákne se mi do stehů dostatečně bolestivě, abych zařvala „Au!“.

Rachel si uvědomí, že ji sprej vlastně vůbec nezasáhl, a dá se do smíchu.

„Panebože,“ řičí smíchy. „Ty jsi tak dokonale beznadějnej případ, Heather!“

Nicméně než se na mě vrhne tentokrát, podaří se mi vyškrábat na nohy a jsem na její útok připravená.

„Rachel,“ oslovím ji, když se do mě už už hodlá pustit. „Jednu věc se ti chystám říct už docela dlouho. To, že nosím velikost L, ještě neznamená, že jsem tlustá,“, sevřu pálícími prsty tvrdou nádobku se sprejem a uhodím Rachel co největší silou do obličeje, „pár kil navíc nikoho nezabije.“

V kloubech mi vybuchne bolest. Rachel zaječí a zapotácí se pár kroků dozadu, oběma rukama si přitom drží nos, z něhož jí stříká neuvěřitelné množství krve.

„Můj nos!“ vříská. „Tys mi zlomila nos! Ty krávo zasraná!“

Sotva se držím na nohou, v rameni mi pulzuje strašná bolest, ruce mám po kontaktu s pepřovým sprejem v jednom ohni. V zádech mám zapíchané střepy, klouby na pravé ruce jsou úplně necitlivé, z rány někde v blízkosti čela mi teče krev a mísí se s dešťovou vodou: zuřivě mrkám, abych obojí dostala z očí. Jediné, po čem toužím, je jít dovnitř a na chvíli si lehnout, možná bych se při tom mohla dívat na Světové recepty nebo na něco podobného.

Jenže to nemůžu. Protože teď si musím nějak poradit se svojí psychopatickou šéfovou.

V tuhle chvíli stojí kousek ode mě, jednou rukou si drží nos, ve druhé stále svírá elektrický paralyzér. Skočím k ní, obejmu rukama její štíhlý pas a pošlu ji k zemi jako pětapadesátikilovou hromadu bot značky Manolo Blahnik. Rachel upadne, v mém sevření se divoce zmítá, zatímco já se zoufale snažím vyrvat jí z rukou paralyzér.

A celou tu dobu Rachel vzlyká. Ne strachy, jak by měla, protože nenechte se mýlit, já jsem skálopevně rozhodnutá, že ji zabiju, ale vzteky. V jejích tmavých očích jiskří tak obrovská nenávist vůči mně, že je mi divné, že jsem ji tam nezahlédla už dřív.

„Tak hodný holky to vždycky prohrajou, povídáš?“ houknu a co nejsilněji ji kopnu do kolene. ‚A jak se ti líbí tohle? Jsem na tebe dostatečně hodná?“

Jenže mi to připadá, jako kdybych kopala do jedné z těch figurín, co se používají na testování bezpečnostních systémů aut při havárii. Zdá se, že Rachel bolest nevnímá… jedině v případě, že se něco bolestivého děje s jejím obličejem. Například s tím jejím skvělým nosánkem.

A je pořádně silná, daleko silnější než já, a to navzdory mému vražednému vzteku i tomu, že jsem proti ní o kus vyšší a těžší. Nemůžu jí ten paralyzér vyrazit z ruky. Četla jsem někde o lidech, kteří se v zoufalých situacích vybičují k nadlidskému výkonu a zdvojnásobí své síly –maminky, které vlastnoručně zvednou auta, pod nimiž leží jejich zraněné děti, jízdní policisté, kteří vytáhnou své milované koně z jímky na odpad, a tak dále. Rachel má sílu jako chlap… jako chlap, který vidí, že se mu život rozpadá před očima.

A nehodlá to vzdát, dokud jedna z nás nebude mrtvá.

A já začínám mít velmi nepříjemný pocit, že to budu já.

Mám co dělat, abych si udržela dost daleko od těla její ruce, ve kterých drží ten paralyzér. Prsty mi sjíždějí, jsou kluzké od deště a krve, pálí mě na nich stehy a pepřový sprej. Je strašně těžké nepustit ji. Rachel se nějak podařilo vyškrábat se na nohy, ačkoli jsem se pokoušela jí ty nohy kopnutím podrazit, a teď spolu v lijáku bojujeme o zbraň. V té zuřivé rvačce jsme doklopýtaly až nebezpečně blízko k zídce terasy.

Rachel se nějakým záhadným způsobem podařilo zaonačit to tak, že jsem teď zády opřená o květináč plný pelargonií. Není nepodobný tomu, který málem zabil Jordana. Obličej mám obrácený k obloze, ale kvůli proudům deště nic nevidím. Zavřu oči a soustředím se na téměř nesplnitelný úkol udržet Racheliny ruce vysoko nad sebou, nedovolit, aby se ty bzučící kovové výstupky někde přiblížily k mému tělu. Cítím, že se květináč zakymácel, pak ucítím, že se převrhl. Oči sice neotevřu, ale o několik vteřin později slyším strašnou ránu, když květináč dopadne na chodník hluboko pod námi.

Nejstrašnější mi na tom ale připadá, že čas, který uplyne mezi okamžikem, kdy se květináč zakymácel, a ránou, která provází jeho dopad na zem, je nepředstavitelně dlouhý. Napočítala jsem téměř do deseti.

Deset vteřin volného pádu. Deset vteřin na to, aby člověk myslel na smrt.

Ruce mi slábnou. Vím, že brečím, protože mě sůl z vlastních slz pálí ve šrámech na obličeji.

A nade mnou stojí Rachel a směje se, protože i ona cítí, jak slábnu.

„Tak vidíš,“ posmívá se. „Já jsem ti to říkala, Heather. Ty jsi moc hodná na to, abys vyhrála. Jsi příliš slabá. Nejsi vůbec ve formě. Protože lidi, co nosí velikost L, náhodou tlustý jsou. Nojo, já vím, co mi teď řekneš. Řekneš, že dvaačtyřicítku nosí většina Američanek. Ale víš ty co? Většina Američanek je tlustá, Heather.“

„Panebože,“ vyplivnu dešťovou vodu a krev. „Rachel, ty jsi fakt nemocná. Něco s tebou vážně není v pořádku. Někdo by ti měl nějak pomoct…“

„A vůbec, copak ty máš ještě pro co žít?“ zeptá se mě Rachel, jako kdyby mě neslyšela. Protože ona mě pravděpodobně opravdu neslyšela. „Tvoje pěvecká kariéra je v hajzlu. Přítel tě pustil k vodě. Tvoje vlastní matka ti vrazila kudlu do zad. Mělas umřít už včera, v tom výtahu. A měla jsi umřít už ten den předtím, jenomže jsem blbě mířila. Prostě to vzdej, Heather. Hodný holky to vždycky prohrajou…“

Při slově prohrajou začne Rachel pozvolna tlačit moje ruce dolů. Je silnější než já, už jí nedokážu dlouho vzdorovat. Teď už se pláč ani nepokouším skrývat, bojuju s ní, snažím se neposlouchat její zpěvavý hlas, který vrká: „Jenom si to představ. Tvoje smrt se dostane na MTV. Možná ne do Timesů, ale do Postu určitě. A kdo ví? Třeba o tobě dokonce natočí jeden díl Předčasných úmrtí v Hollywoodu… hvězda jednoho hitu, která se nedožila ani třicítky…“

Otevřu oči a zuřivě se na ni podívám. Nemůžu mluvit, veškerou svou sílu soustřeďuju na to, abych si ji a její kapesní elektrické křeslo udržela od těla.

A právě ve chvíli, kdy ucítím, jak se mi ruce začínají třást, jak se mi chvějí svaly zesláblé nezvyklým přetížením, uslyším Rachelin triumfální smích i její poslední posměšnou otázku.

„Heather,“ vykřikne škodolibě a její hlas zní jako z velké dálky, ačkoli pořád stojí přímo nade mnou. „Kolik blondýnek je potřeba na to, aby vyměnily žárovku?“

V tu chvíli mi její hlava vybuchne před očima.

No fakt. V jednu chvíli tam je, směje se mi do očí, a v další chvíli je pryč, odmrští ji strašlivá rána nějakým předmětem, z rány vytryskne krev a oslepí mě. Elektrický paralyzér v Racheliných rukou zmrtví a její tělo se sveze na stranu a s odpudivým žuchnutím padne na mokré dlaždice.

Pevně se držím zídky terasy, otírám si obličej hřbety rukou, což jsou jediné kousky mého těla, kde nemám žádné zranění, a tiše vzlykám. Jediným dalším zvukem je šumění deště a něčí přerývaný dech.

Chvilku mi trvá, než si uvědomím, že to nedýchám já. Když se konečně zase rozkoukám, rozhlédnu se kolem a vidím, že mi u nohou leží Rachel, z velké rány na hlavě jí teče krev a barví vodu ve všech loužích v dosahu narůžovo.

A nade mnou stojí se zkrvavenou lahví vodky Absolut v ruce paní Allingtonová, růžovou teplákovou soupravu má celou promáčenou, hrudník se jí prudce zvedá a klesá, a ona s nevýslovným pohrdáním shlíží na Rachelino nehybné tělo ležící tváří k zemi.

Pak uraženě zavrtí hlavou.

„Já taky nosím velikost L,“ prohlásí.

32

Tak jsi na to,

jen to nevzdávej,

den včerejší

je jen zlej sen.

Nikdo neřekne ti,

kudy dál se dát,

prohraje však ten,

kdo zůstal stát.

Hlavně to nevzdávej,

nikdy to nevzdávej,

prostě to nevzdávej

a jednou,

jednou snad k cíli dorazíš.

Heather Wellsová, bez názvu

Nakonec si mě v nemocnici nechají jenom na jednu noc, kvůli tomu, že mi popraskaly všechny stehy a že jsem utrpěla četné pohmožděniny a mám v sobě zapíchanou spoustu střepů.

A i ta jedna noc je až až, jestli vás zajímá můj názor. Víte vůbec, co si v nemocnici představují pod pojmem moučník? Jo, ovocné želé. S kousky ovoce. Není v něm ani ždibeček žužu nebo čokolády. Každý přece ví, že ovocné želé je salát, a ne moučník.

A taky v nemocnici nemají vany. Když se chce člověk umýt, musí buď pod sprchu, nebo se omýt houbou u umyvadla.

Ale to je jedno. Snažím se využít ten čas nějak smysluplně. Tedy ten čas, který trávím v nemocnici. Vykradu se na mužské oddělení, abych navštívila Julia. Potěší mě, když zjistím, že se ze zranění, která utržil během výbuchu, dobře zotavuje. Má se vrátit do práce příští měsíc, to už bude jako rybička.

Když už jsem tady, stavím se i za Jordanem. Tím tady myslím v nemocnici.

Jordan je z mé návštěvy pěkně rozpačitý. A jeho budoucí nevěsta Tania? Ta se chová přímo nepřátelsky. Kdybych nevěděla, že to není možné, řekla bych si, že se mnou cítí ohrožená nebo tak něco.

Ale přitom nevím, proč by měla. Její poslední singl nazvaný „Děvka“ se nedávno dostal na desáté míso v žebříčku hitparády.

Stejně jim popřeju všechno nejlepší. A řeknu jim, že si myslím, že jsou dokonalý pár.

A ani při tom nelžu.

Musím v nemocnici strávit jen jednu jedinou noc, ale jako zástupkyně vedoucí Fischer Hall dostanu dvoutýdenní zdravotní volno, a to placené. Řekla bych, že takhle New York College odměňuje lidi, kteří usvědčí svoji šéfovou z dvojnásobné vraždy. I když na tak dlouhou zdravotní dovolenou ani vlastně nemají nárok nebo co.

Když se zase vrátím do své kanceláře, začíná se už pozvolna ochlazovat. Listí na stromech v parku na Washington Square žloutne do odstínů rudé a zlaté. Tyhle barvy ovšem blednou ve srovnání s barvami, které si na vlasy naplácali prváci z Fischer Hall v rámci příprav na Den rodičů.

No vážně. Připadám si, jako bych pracovala v přípravce pro klauny, nebo tak něco.

Za tu dobu, co jsem byla pryč, se ve Fischer Hall změnily i další věci. Například vzhledem k tomu, že je Rachel ve vězení a čeká ji proces, dostanu nového šéfa. Ještě pořád netuším, kdo to bude. Zatím stále probíhají pohovory.

Ale doktor Jessup mi nabídl možnost k tomu taky něco říct.

Tak si myslím, že by mohlo být fajn mít pro změnu za nadřízeného nějakého muže. Nevykládejte si to špatně, ženy na vedoucích místech jsou úžasné a tak dále. Ale docela ráda bych si v kanceláři na chvíli odpočinula od všeho toho estrogenu.

Sarah se mnou souhlasí. Ona i všichni vypomáhající studenti se teď ke mně chovají daleko příjemněji, vždyť jsem koneckonců dostala osobu, která vraždila jejich kolegyně. Dokonce mi už ani téměř nepředhazují, jaká skvělá byla Justine. Tohle pravidlo porušila tuhle Tina, když se mi svěřila: „Víš, na rozdíl od tebe Justine nikdy nechodila do práce v džínách. Vysvětlovala mi, že džíny nenosí proto, že nikde nemůže sehnat dostatečně malou velikost. Vždycky jsem ji za to tak trochu nenáviděla.“

Dokonce i Gavin mě konečně začal poslouchat a vykašlal se na surfování na střeše výtahu. Místo toho se dal na průzkumy městské kanalizace.

Ale řekla bych, že i toho brzo nechá. Víte, ten zápach mu mezi spolubydlícími na patře nevynáší zrovna velkou popularitu.

Jo, a Allingtonovi se přestěhovali. Sice jenom do vedlejší budovy, do té, na kterou v tom filmu přeskakoval Donatello či který z těch želvích nindžů. Ale stejně je to dostatečně daleko na to, aby měla paní Allingtonová pocit, že bude mít ona i její ptáčci větší pohodlí… zvlášť když teď všichni bydlí v budově, kterou nemusejí sdílet se sedmi sty studenty a zaměstnanci koleje.

Studentům ani v nejmenším nevadilo, že se musí s Allingtonovými rozloučit, pro jejich syna to ovšem neplatilo. Z Chrise se totiž stala jakási celebrita a využil slávu, kterou mu přinesla Rachelina posedlost jeho osobou, tučné sousto pro všechny novinové titulky, jako páku pro svůj plán otevřít si vlastní noční klub v SoHo. Zdá se, že studium práv byl spíš sen jeho otce, a teď, když se z televizního kanálu Lifetime Channel i z Playboye začaly hrnout lukrativní nabídky slibující tučnou odměnu za poskytnutí rozhovoru, se Chris osvobodil z rodinného chomoutu a rozhodl se začít žít svůj vlastní život.

A vsadím se, že ho ten vlastní život dostane v nedlouhé době do vězení.

Studenti žijící ve Fischer Hall, studentská rada i zaměstnanci se shodli na návrhu, který považujeme za důstojné uctění památky Elizabeth Kelloggové a Roberty Pacové: zasadili jsme dva stromy, dva dříny, v příjemném zátiší v parku a umístili jsme pod ně tabulku s nápisem Vysazeno na památku, jmény obou dívek a daty jejich narození a úmrtí a s dodatkem Budou nám chybět. Uvidí to miliony lidí, tu tabulku i ty stromy, které, jak mi řekli v zahradnickém oddělení, budou na jaře kvést, a navíc stovky studentů využijí stipendia, která jsme při té příležitosti založili. I ona ponesou jména Beth a Bobby.

Už se nemůžu dočkat, až ty stromy rozkvetou. Je to asi tak to jediné, na co se v těchto dnech můžu těšit, protože jsem, konečně, zjistila, co že si to Cooper o mně vlastně myslí.

Tedy ne že by on věděl, že já vím. Pravděpodobně nemá ani tušení, že si to pamatuju. Dozvěděla jsem se to, když vtrhl na terasu střešní nástavby jen pár vteřin po tom, co paní Allingtonová omráčila Rachel tou lahví vodky Absolut. Přehrál si vzkaz, který jsem mu nechala na záznamníku, a v doprovodu detektiva Canavana vletěl do haly Fischer Hall, kde se vzápětí dozvěděl od Peteho, Pete na svém monitoru viděl, že s Rachel míříme do střešní nástavby, nejenom to, že Rachel žije, ale i to, že obě dvě jedeme nahoru, zřejmě navštívit paní Allingtonovou. Záznam z kamery nebyl úplně ostrý, takže Pete nezaregistroval, že mi v tu chvíli Rachel držela u krku paralyzér. S tímhle nedopatřením teď hodláme něco udělat ve všech budovách univerzitního areálu.

Detektiv Canavan si vzal na starost Rachel, která byla v bezvědomí, i poněkud nejistou paní Allingtonovou, a Cooper si mezitím klekl vedle mě na mokré dlaždice a začal se mě ptát, jestli jsem v pořádku.

Vzpomínám si, že jsem na něj překvapeně zamžikala, nebyla jsem si jistá, jestli to není jenom nějaká podivná halucinace, jako bylo halucinace to, že někdo rozbil Rachel hlavu. Byla jsem v tu chvíli celkem skálopevně přesvědčená, že umírám, pepřový sprej, který se mi dostal do stehů, totiž strašně pálil, a do zad mě bodaly úlomky skla, a taky mě příšerně bolelo rameno, a tak dále.

A možná právě proto jsem pořád dokola opakovala, tak si to alespoň pamatuju: „Slib mi, že se postaráš o Lucy. Slib mi, že až budu mrtvá, že se postaráš o Lucy.“

Cooper si sundal koženou bundu, tu, která na sobě pořád ještě měla ty fleky od mojí krve, a zabalil mě do ní. Byla prohřátá teplem jeho těla. Na to si vzpomínám. A taky že voněla jako on.

„Samozřejmě že se o ni postarám,“ ujistil mě. „Jenže ty neumřeš. Koukej, já vím, že tě to děsně bolí. Ale sanitka už je na cestě. Bude to dobrý, věř mi.“

„Ne, nebude,“ namítala jsem. Protože mi bylo naprosto jasné, že umřu. Později mi doktor ze záchranky vysvětlil, že jsem byla v šoku ze vší té bolesti, a taky kvůli té zimě a dešti a tak.

Ale to jsem v tu chvíli nemohla vědět.

„Umřu v osmadvaceti letech,“ informovala jsem Coopera, nebo vlastně Cooperův přelud, jak jsem se v tu chvíli domnívala. „Hvězda jednoho jedinýho hitu. Nic jinýho nejsem. Zařiď, ať mi to napíšou na náhrobní kámen. Zde odpočívá hvězda jedinýho hitu.“

„Heather,“ říkal mi Cooper s úsměvem. Tím jsem si jistá. Že se usmíval. „Ty neumřeš. A taky nejsi žádná hvězda jedinýho hitu.“

„No dobře.“ Dala jsem se do smíchu. Vzápětí jsem se rozplakala. A nemohla jsem přestat.

Prý další dost obvyklý příznak šoku. Ale ani tohle jsem v tu chvíli netušila.

„Rachel měla pravdu,“ vzpomínám si, že jsem si hořce povzdychla. „Má pravdu! Měla jsem, na co jsem si vzpomněla, a všechno jsem zvorala. Jsem prostě ztracená existence.“

V tu chvíli mě Cooper přinutil, abych se posadila, vzal mě do náručí a velmi přesvědčeně prohlásil: „Heather, to není pravda. Nic jsi nezvorala. Ty patříš k nejstatečnějším lidem, jaký jsem kdy poznal. Každej jinej, kdo by si prošel tím co ty, jak tě okradla vlastní máma a podrazil můj brácha a zhroutila se ti kariéra, každej jinej by to vzdal. Ale tys to nevzdala. Začala jsi znova. Vždycky jsem strašně obdivoval, že ať se ti stane cokoliv, ty to prostě nevzdáš a jedeš pořád dál.“

S politováním se musím přiznat, že jsem v tu chvíli poznamenala: „Ty myslíš jako ten růžověj králíček s bubínkem v tý reklamě?“

Ráda bych věřila, že i tohle byl následek šoku.

Cooper přistoupil na moji hru. Odpověděl mi: „Jo, zrovna jako ten růžověj králíček s bubínkem. Heather, ty nejsi žádná ztracená existence. A neumřeš. Ty jsi prostě moc prima hodná holka a budeš v pohodě.“

„Ale…“ Můj mozek zamlžený šokem tohle prohlášení vzhledem k tomu, co předtím říkala ta osoba, co se mě pokoušela zabít, dost znepokojilo. „Hodný holky vždycky prohrajou.“

„Já mám hodný holky náhodou rád,“ ujistil mě Cooper.

A pak mě políbil.

Jenom jednou. A na čelo. Takovým tím způsobem, jakým by vás políbil řekněme bratr vašeho bývalého, kdyby se vás například pokoušela zabít psychopatická vražedkyně a vy jste utrpěli šok a on si myslel, že na to stejně hned zapomenete.

Jenže já jsem na to nezapomněla. A pamatuju si to pořád. Myslí si, že jsem statečná. Ne, počkat: myslí si, že patřím k nejstatečnějším lidem, které kdy poznal. A má mě rád. Protože čirou náhodou má rád hodný holky. Heleďte, já vím, že to není nic moc. Ale víte co? Ono to stačí. Alespoň prozatím. Jo, a málem bych zapomněla.

Do tamtoho obchodu jsem už nešla a ty džíny velikosti S jsem si nekoupila. Na velikosti L totiž není nic špatného, to zaprvé. A zadruhé jsem prostě neměla čas. Doběhla totiž moje šestiměsíční zkušební lhůta. V lednu začínám v prváku na New York College. A víte, co bude můj první předmět?

Úvod do trestního práva.

No, člověk přece někde začít musí, co říkáte?

Máte chuť na dezert?

Obraťte list

a uvidíte,

jakou třešničku na dortu

pro vás připravila

MEG CABOTOVÁ

Nanuky DoveBar = elixír života

Když jsem nedávno jedné své kamarádce prozradila, že za názvem mojí nové knihy stojí představa, že když někdo nosí konfekční velikost L, neznamená to ještě, že by byl tlustý, kamarádka vyhrkla: „No jo, ale kdo už potom tlustej je?“

Je mi naprosto jasné, že tahle osoba velikost L nikdy nenosila. O velikosti XL ani nemluvím. Natož o velikosti XXL, kterou jsem jeden čas nosila i já. Ona prostě nikdy nezažila, jaké to je, když si zkoušíte kalhoty velikosti L a nedostanete je ani nad kolena a když velikost XL nepřetáhnete přes boky.

Ano, já to zažila. Vím, o čem mluvím.

Nicméně ta moje kamarádka přišla se zajímavým problémem: jak se vlastně definuje tloušťka?

Jistě, všichni víme, že na to jsou nějaká čísla… body mass index, poměr výšky a váhy, obvod v pase.

Jenže taky známe spoustu dokonale zdravých lidí, kteří si z těch čísel nic nedělají… naměřené hodnoty z nich dělají chodící časované bomby, nicméně jejich krevní tlak i hladina cholesterolu jsou v normálu a hrozí u nich zhruba stejné nebezpečí, že je nadváha zabije, jako, řekněme, u Kate Mossové.

Přitom víme, že „nadváha“ nebyla vždycky chápána jako faux pas. Není to tak dávno, co nějaký ten faldík navíc byl považován nejen za známku dobrého zdraví, ale také za důkaz blahobytu. A tak bych své kamarádce ráda položila příhodnější otázku: A koho to zajímá?

Víte, pokud podobně jako hrdinka téhle knihy jíte tak zdravě, jak jen to je ve světě plném nanuků DoveBar a smažených brambůrek s pikantními příchutěmi možné, pokud si dopřáváte doporučenou denní dávku pohybu a pokud se přes to přese všechno ani s největším úsilím nenasoukáte do džin z Gapu, které mají v zeštíhlujícím číslování velikost S… co na tom záleží?

Vždyť je to úplně jedno. Alespoň dokud se k tomu dokážete postavit čelem.

A hrdinka knihy Velikost L: Pár kil navíc nikoho nezabije, Heather Wellsová, se k životu čelem bezesporu postavit dokáže.

Začala jsem snít o tom, že napíšu nějakou vlastní detektivku, už v době, kdy jsem ve čtvrté třídě poprvé otevřela první knížku popisující dobrodružství Nancy Drewové. Od té chvíle jsem se snažila vymyslet si nějakého originálního detektiva amatéra, měla to být dívka, která by byla stejně bystrá jako Nancy, ovšem chyběla by jí Nancyina úžasná krása, dokonalý přítel i způsob života, prostě všechno, s čím mi po dovršení věku jedenácti let už přišlo poněkud zatěžko se ztotožnit.

Bylo mi jasné, že po světě běhá spousta detektivů amatérů, takže ten můj, pardon, ta moje, musí být něčím zvláštní.

A pak jsem uviděla videoklip Britney Spearsové k písničce „Lucky“ a věděla jsem, že jsem konečně našla, co jsem hledala. Co by se asi se slečnou Spearsovou stalo, říkala jsem si znepokojeně, kdyby ji Justin Timberlake (její tehdejší přítel) opustil a kdyby její hvězda, jak se to u lidí, kteří se dostali na vrchol hodně mladí, často stává, začala zapadat? (Ne že bych si nemyslela, že je Britney talentovaná zpěvačka a herečka, která má před sebou ještě určitě spoustu let, kdy bude moci vystupovat na pódiu kupříkladu s hadem kolem krku.)

Ale zkusme si představit, jenom představit, že Britney o všechno přišla a že si musela najít nějaké zaměstnání v normálním světě, tedy ve světě bez osobní vizážistky a kadeřnice i bez osobních přidržovačů deštníků? Co kdyby si Britney opravdu musela najít skutečnou práci, jako jsem si ji musela po ukončení školy najít já?

Vystudovala jsem obor umělecký design, což znamenalo, že jsem po dokončení školy neuměla naprosto nic… nic kromě kreslení roztomilých obrázků, což byla dovednost, po které byla bohužel začátkem devadesátých let poptávka naprosto minimální. A protože nájem na Manhattanu bylo třeba nějak zaplatit a protože moje kresby nevynášely ani zdaleka tolik, abych z toho mohla žít, bylo mi jasné, co musím udělat: nezbývá mi než se vrátit do školy a naučit se něco, co mi doopravdy zajistí obživu.

To byl důvod, proč jsem se ucházela o místo zástupkyně vedoucí koleje o sedmi stech postelích, v níž bydleli studenti jedné velké univerzity v New Yorku, a proč jsem to místo také přijala: k zaměstnaneckým výhodám patřila i bezplatná výuka. Dívala jsem se na to asi takhle: tak zlé to přece být nemůže. Mládí jsem totiž strávila v univerzitním městečku. Pohled na hejna osmnáctiletých dívenek v rozpuku, jak se v botách na vysokých podpatcích klepou zimou na trávníku před budovou univerzitního sesterstva s bílými sloupy, byl pro mě něčím stejně obvyklým jako… no, jako pohled na vtipálka, který se z recese svlékne do naha a pobíhá po veřejném prostranství (no co, vyrůstala jsem v sedmdesátých letech).

Takže mi nepřipadalo ani trochu divné, že budu pracovat na univerzitě. Vlastně jsem po tom debaklu s ilustracemi a po krátké brigádě, kdy jsem pracovala jako recepční v makléřské a hypoteční firmě, měla pocit, že práce na univerzitě, i když to měla být velkoměstská univerzita, která se mojí alma mater v Indiane nepodobala ani v nejmenším, je jakýsi návrat domů.

S pár věcmi jsem ovšem nepočítala, například s tím, jak sexy jsou někteří studenti, na které mám dohlížet. Další problém byl, že mnoho studentů v sobě mělo zakořeněný neuvěřitelný pocit vlastní nadřazenosti, takže často působili… no, jako pěkně nadutí spratci. Obzvláště ve tři hodiny ráno, když na kolej vtrhla policie a důrazně požadovala, aby na její hlídku studenti ze sedmnáctého poschodí přestali házet z okna lentilky (to se skutečně stalo).

Ale stejně mě práce bavila natolik, že jsem se po pár letech, v nichž jsem se pokoušela zjistit, čím že bych to vlastně chtěla být, až budu velká, rozhodla získat titul magistra v artterapii. Spočítala jsem si totiž, že se moje náplň práce nebude příliš lišit od toho, co jsem dělala na koleji, kde k mým hlavním úkolů patřila výroba veselých vzkazů na nástěnku a rozdávání papírových kapesníčků děvčatům, která dohnal k slzám ten obrovský stres způsobený skutečností, že musejí sdílet koupelnu a toaletu s nějakou další dívkou.

Potom jsem napsala knihu Deníky princezny (stihla jsem to mezi výrobou nástěnek a rozdáváním papírových kapesníčků) a na diplom z oboru artterapie nakonec přece jenom nedošlo.

Nedá se sice říct, že by Deníky princezny byly zrovna autobiografické, na druhou stranu je ale pravda, že skoro všechno, co potkalo chudinku Miu Thermopolisovou, potkalo v jistém okamžiku i mě (tedy až na to, že já jsem nezjistila, že jsem princezna). I ve všech ostatních knihách, které následovaly po Denících princezny, najdete výrazné autobiografické prvky, stejně jako Suze z knižní série Mediátor jsem strávila v období dospívání nějaký čas ve městě Carmel v Kalifornii, stejně jako Sam z knihy Hrdinkou snadno a rychle jsem chodila do výtvarného kurzu.

Zdálo se mi, že je naprosto přirozené, aby v detektivní sérii, kterou jsem toužila napsat, hrála hlavní roli hrdinka, jež by pracovala ve velké koleji pro studenty bakalářského studia. A jakmile jsem našla svou hrdinku (vyhaslou bývalou popovou hvězdu) i prostředí, kde se měl příběh odehrávat (studentská kolej ve velkoměstě), zrodila se první kniha této série, Velikost L: Pár kil navíc nikoho nezabije.

Na rozdíl od Heather jsem sice nikdy nebyla zpěvačkou, ovšem zase jsem, stejně jako ona, pracovala pro soukromého detektiva, který mi na oplátku poskytl bydlení zadarmo (a můj šéf měl podobně jako Cooper frustrující tendenci přede mnou pečlivě tajit podrobnosti případů, jimiž se právě zabýval).

Je pravda, že na koleji, kde jsem pracovala, k žádné vraždě nikdy nedošlo, musím ale podotknout, že já i ostatní zaměstnanci jsme měli docela často sto chutí někomu zakroutit krkem.

Měla bych se asi také zmínit, že částečně i díky mnoha dobrotám z kolejní menzy jsem se z velikosti S probojovala až k velikosti L (a ještě později následkem prodělané lymské boreliózy jsem to dotáhla až na XXL. Po mnoha různých druzích antibiotik a kompletním bojkotu smažených brambůrek a půlhodině jízdy na kole každý den jsem zpátky na velikosti S… ale to se určitě změní hned potom, co s ním tu hromadu karamelek Russell Stover, kterou jsem si schovávala jako sladkou odměnu za dopsání téhle knížky).

Pořád ještě se mi stýská po zapékaných kuřecích řízečcích z menzy. A to ani nemluvím o nanucích DoveBar.

Doufám, že vás časem zaujme i moje další detektivka s Heather Wellsovou a jejími přáteli z Velikost L: Pár kil navíc nikoho nezabije v hlavní roli.