Meg Cabot

Heather Wellsová 02. Velikost XL: Kila navíc přibývají

1

Ten frajer za barem

je sexy jako sen.

Tak neptej se už, co si dám,

a na rande mě vem!

„Frajer za barem“

Text a hudba: Heather Wellsová

Ten kluk, co se otáčí za barem v téhle kavárně, po mně jede. No vážně, nekecám.

A taky je pěkně sexy. No, tedy alespoň tak, jak takový dvacetiletý frajírek obsluhující za barem v kavárně jenom sexy být může. A vsadila bych se, že hraje na kytaru. Vsadila bych se, že s kytarou vysedává doma pozdě do noci, že se jen tak probírá strunami, zrovna jako já. Poznám to podle těch jemňounkých stínů, co má pod těma svýma zelenýma očima s dlouhými řasami, a taky podle toho, jak mu z hlavy porůznu trčí zacuchané chumáče kudrnatých blonďatých vlasů. Jako kdyby zrovna vstal z postele. Jako kdyby před tím, než vyrazí do práce, ani neměl čas si dát sprchu, protože půlku noci cvičil na kytaru. Zrovna jako já.

„Co to bude?“ zeptá se mě. Ale přidá k tomu takový zvláštní pohled. Pohled, kterým mi rozhodně říká: Balím tě.

To, že balí mě a nikoho jiného, vím jistě. Nikdo jiný totiž ve frontě za mnou nestojí.

A vůbec, proč by mě vlastně neměl balit? Vypadám přece dobře. Tedy alespoň ty části mého těla, které jsou vidět i přes tu neforemnou zimní bundu. Po ránu jsem si totiž dopřála plnou dávku řasenky i korektoru (na rozdíl od toho kluka za barem kruhy pod očima radši maskuju). A protože mám na sobě parku, není vidět ty dvě kila – no dobře, tak skoro pět kilo –, co jsem nabrala přes prázdniny. Protože kdo o Vánocích počítá kalorie? Nebo kolem Nového roku? Nebo po Novém roce, když je všude kolem taková záplava vánočních dobrot, které se prodávají se slevou? Fůra času začít se sebou něco dělat, aby se v létě člověk vešel do bikin – stačí se do toho pustit na jaře.

No dobře, tak už si to takhle říkám nějakých pět nebo šest let, a za tu dobu jsem se o to nikdy doopravdy nepokusila – tedy do toho hubnutí do bikin. Ale kdo ví? Třeba to letos vyjde. Mám nárok ještě na dva dny volna, to je všechno, co jsem nashromáždila od října, kdy mi skončila zkušební lhůta. Mohla bych vyrazit třeba do Mexika, do Cancúnu. No dobře, tak by to bylo jenom na víkend. Ale stejně.

Takže co na tom záleží, že jsem o čtyři roky – no dobře, tak možná o osm let – starší než ten kluk za barem? Ještě pořád mám něco do sebe. Evidentně.

„Prosila bych velký café mocha,“ řeknu. Napěněné nápoje se šlehačkovou čepicí mi samozřejmě vůbec nic neříkají, nicméně dneska je oficiálně první den jarního semestru (jo, jarního! Slyšíte dobře!) a venku je fakt zima a později prý má přijít sněhová bouřka a Cooper dneska ráno odešel (cíl jeho cesty je jako obvykle neznámý), aniž by zapnul kávovar, a moje fenka Lucy odmítla kvůli tomu, jaká je děsná zima, vyjít z domu, takže až se vrátím, s největší pravděpodobností najdu někde v bytě roztomilé „překvapení“… Zkrátka a dobře OPRAVDU potřebuju nějakou vzpruhu, která by mě postavila na nohy, abych se přestala tak litovat.

A navíc, znáte to, když už mám vyhodit pět babek za kafe, tak už to rovnou může být to nejlepší z nejlepšího.

„Jedno velký café mocha, už se na tom pracuje,“ prohlásí kluk za barem a provede s mým šálkem jeden z těch eskamotérských kousků, které profesionálové s hrnky občas provádějí. Znáte to, jako že ho v ruce nechá několikrát protočit, jako kdyby ten hrnek byla pistole a on sám byl bandita z nějakého westernu.

No jasně. Ten teda určitě hraje na kytaru. Zajímalo by mě, jestli podobně jako já tráví čas psaním písniček, i když ví, že nikdy nesebere odvahu, aby s nimi někde veřejně vystupoval. Zajímalo by mě, jestli i on neustále pochybuje o tom, že má talent napsat slušnou písničku.

Kdepak. Tenhle frajer má na to, aby předstoupil před dav lidí s kytarou a vlastním textem, určitě odvahy dost. Stačí se na něj podívat.

„Sójový nebo odtučněný mlíko?“ zeptá se mě.

Panebože. Já si prostě nedokážu představit, že bych svůj první den zpátky v práci po prázdninách začínala kafem s odtučněným mlíkem. Nebo se sójovým? Sójový mlíko?

„Prosila bych plnotučný,“ odpovím. Hodná holka ze mě bude až později. Kupříkladu k obědu si dám jenom zapečený kuřecí řízečky a salát a možná ještě TROŠIČKU nízkokalorického mraženého jogurtu…

Hmmm, no, ledaže by Magda objednala další nanuky DoveBar…

„Víte,“ osloví mě ten kluk za barem, když markuje moji objednávku, „mám pocit, že jsem vás už někde viděl.“

„Ach,“ řeknu. Začervenám se samou radostí. Pamatuje si mě! Musí denně přijít do styku se stovkami, možná s TISÍCOVKAMI Newyorčanů bažících po kofeinu, ale on si pamatuje zrovna MĚ! Naštěstí je venku děsná zima a tady vevnitř strašné vedro, takže se moje rudé tváře dají klidně připisovat skutečnosti, že je mi tu v té mojí tlusté bundě příliš horko, nikoli tomu, že jsem celá blažená, protože si mě tenhle člověk pamatuje.

„Znáte to, bydlím a pracuju kousek odtud,“ vysvětlím mu. „Jsem tady u vás každou chvíli.“ Což ovšem není tak úplně pravda, protože mám dost utažený rozpočet (za což může ten můj mizerný plat), do kterého se napěněná kafíčka rozhodně nevejdou, zvlášť když u nás v menze si můžu dát kdykoli kafe zadarmo.

Jenže tamní kafe v sobě nemá ten čokoládový sirup, který se dává do café mocha tady. Ani šlehačku. Zkoušeli jsme v menze zavést bombičky se šlehačkou, jenže studenti je kradli, aby z nich mohli fetovat rajský plyn.

„Ne,“ zavrtí ten kluk za barem tou svojí roztomile střapatou hlavou. „To není ono. Víte, už vám někdo řekl, že jste hrozně podobná Heather Wellsový?“

Vezmu si od něj svoji kávu. Tohle je samozřejmě pokaždé problém. Co mu na to mám říct? Mám mu říct ano, víte… to bude tím, že já opravdu jsem Heather Wellsová, a riskovat tím, že mě pozve na rande čistě jenom proto, že si myslí, že mám pořád ještě nějaké kontakty v hudebním průmyslu (takže odpověď zní ne. Viz výše, věc: strach z toho, že ho publikum vypíská z jeviště)?

Nebo se mám jenom zasmát a opáčit: No ne, to mi teda ještě nikdo neřek? Protože co až se později spolu začneme scházet a on zjistí, že doopravdy jsem Heather Wellsová? Víte, možná bych to na chvíli dokázala udržet v tajnosti, jenže nakonec moje pravé jméno stejně zjistí. Třeba až se po návratu z Cancúnu ocitneme na celnici. Nebo až budeme podepisovat oddací list…

A tak nakonec řeknu jenom: „Fakt?“

„No jasně. Teda kdybyste byla hubenější,“ odvětí ten mladý muž za barem s úsměvem. „Tady máte nazpátek. Hezkej den!“

Vážně nechápu, jak je možné, že ačkoli se celé město připravuje na ohlášenou sněhovou bouři – po Desáté ulici se kvůli tomu vlečou náklaďáky naložené solí a pískem a lámou větve stromů, kolem kterých projíždějí; obchody s potravinami už vyprodaly veškeré zásoby chleba a mléka; v televizi neukazují nic jiného než nejnovější zprávy Sněhové hlídky –, drogoví dealeři v parku Washington Square Park a přilehlém okolí jsou v plné práci.

Řekla bych, že to je jenom důkaz toho, že se my Američané máme od našich tvrdě pracujících přistěhovalců ještě hodně co učit.

Nicméně tady jsou, postávají na chodníku v parkách značky Perry Ellis a dopřávají si své vlastní café mochaccino. Protože dnes ráno v předpovědi hlásili, že každou chvíli napadne značné množství sněhu – tedy alespoň na New York ho má být nezvykle mnoho –, na ulicích je jinak dost málo lidí, ovšem ty odvážlivce, kteří se tady teď nacho-mýtnou, vítá veselé pobízení k nákupu speciálně vyšlechtěné marjánky.

A dealerům vůbec nevadí, že jsou ty jejich nabídky pokaždé odmítnuty. Jakmile mě uvidí, jak se k nim tak sklíčeně šourám, už na mě dobrosrdečně pokřikují seznamy svého zboží.

Kdybych nebyla ještě pořád tak nevrlá kvůli tomu frájovi v kavárně, asi bych se tomu s chutí zasmála. Jenže teď mě štve i skutečnost, že kdykoli vyjdu z domu, hned se ke mně vrhají tihle hoši. Nezdá se, že by jim nějak vadilo, že jsem si od nich ani jednou jedinkrát nic nekoupila. Jenom krčí rameny (jako kdybych jim lhala nebo tak něco), když se jim snažím vysvětlit, že nejsilnější umělý životabudič, který jsem si poslední dobou dala, je kofein. Bohužel.

Přitom jim v tomhle nelžu. Na mě je teď docela odvaž i to, když si tu a tam dám pivo.

Samozřejmě jenom slabé pivo. No chápete, člověk si přece musí alespoň trochu hlídat figuru.

„Co říkáš na všechno to bílý svinstvo, co má každou chvíli začít padat z nebe?“ zeptá se mě se zdvořilým zájmem jeden z dealerů, přátelský chlapík jménem Reggie, který se kvůli mně na chvíli odpoutá od svých kumpánů.

„Pořád lepší než to bílý svinstvo, který prodáváš ty a ta tvoje banda šupáků, Reggie,“ slyším se zavrčet a docela mě to šokuje. Panebože, co se to se mnou děje? Obvykle jsem k Reggiemu a jeho kolegům až přehnaně zdvořilá. Znepřátelit si svého místního prodejce se nevyplácí.

Jenže obvykle mi taky zrovna před chvilkou můj oblíbený obsluhující v kavárně nevmetl do tváře, že jsem tlustá.

„Ale no tak, děvče,“ ohradí se Reggie dotčeně. „Není potřeba nás hned urážet.“

Má naprostou pravdu. Není správné označovat Reggieho a jeho přátele za šupáky, když se ti pánové ve středním věku, kteří se do úpadu dřou pro tabákový průmysl, nechávají titulovat jako páni senátoři.

„Promiň, Reggie,“ omluvím se a myslím to vážně. „Máš pravdu. Jenže, víš, posledních devět měsíců se mi snažíš přímo u vchodu do mýho baráku střelit nějaký zboží, a já ti už celejch těch devět měsíců říkám, že nic nechci. Co si myslíš, že se asi stane? Že ze mě zničehonic bude náruživá smažka? To přece nemyslíš vážně.“

„Heather,“ povzdychne si Reggie a zahledí se na hustá šedá mračna nad našimi hlavami. „Já jsem obchodník. Co bych to byl za obchodníka, kdybych nechal takovou mladou holku, jako jsi ty, která zrovna teď prochází hodně těžkým obdobím svýho života a pravděpodobně by mohla nějakej malej životabudič potřebovat, jen tak projít kolem sebe a nepokusit se ji zapojit do svý obchodní činnosti?“

A aby svoje tvrzení ilustroval, Reggie vytáhne z podpaží výtisk New York Postu, který tam měl nacpaný, a otevře ho na přední stránce. Dvoupalcový titulek hlásá Zase spolu! a pod ním se skví černobílá fotografie mého bývalého snoubence ruku v ruce s jeho bývalou a teď už zase současnou budoucí nevěstou, popovou princeznou Taniou Traceovou.

„Reggie,“ řeknu káravě, jen co si dám posilující hlt svého café mocha. Ale to jsem udělala jenom proto, že je mi tak strašná zima. Vlastně na to kafe už ani nemám chuť, protože na něm ulpívá stín toho, co mi řekl ten kluk za barem. No dobře, tak na tu šlehačku možná chuť pořád ještě mám. Šlehačka je totiž vlastně zdravá. Vždyť je to mléčný výrobek. A mléčné výrobky jsou důležitou součástí dobře vyvážené snídaně. „To si vážně myslíš, že celý dny někde s ním o tom, že se dám zase dohromady se svým bejvalým? Protože nic nemůže bejt dál od pravdy.“

Pravda je totiž taková, že celé dny s ním o tom, že se dám dohromady s bratrem svého bývalého, který je ovšem vůči mému kouzlu i nadále tvrdohlavě imunní.

Nicméně neexistuje důvod, proč by měl tuhle informaci mít můj místní prodejce drog.

„Moc se omlouvám, Heather,“ praví Reggie a noviny zase složí. „Jenom jsem si myslel, že bys to asi měla vědět. Dneska ráno na New York One říkali, že svatba je i nadále naplánovaná na tuhle sobotu v katedrále svatýho Patrika a že svatební hostina se pak má konat v hotelu Plaza.“

Vyvalím na něj oči. „Reggie,“ vyhrknu celá omráčená. „Ty se díváš na New York One?“

Reggie se zatváří drobátko uraženě. „Jako každej Newyorčan mrknu na počasí, než vyrazím do práce.“

No páni. To je fakt roztomilý. On se, než vyrazí do práce, což v jeho případě obnáší prodej drog na rohu ulice, kde bydlím, kouká na počasí!

„Reggie,“ řeknu, protože na mě jeho přístup udělal dojem, „moc se omlouvám. Obdivuju tvou horlivost. Nejenom že odmítáš dovolit přírodním živlům, aby tě zdržovaly od práce, ty navíc držíš krok i s místníma drbama. Prosím tě, jenom se nenech odradit a zkoušej mi prodat nějaký drogy i v budoucnu!“

Reggie se usměje a odhalí tak všechny své zuby, z nichž mnohé jsou svátečně oděny do zlata. „Díky, děvče,“ praví, jako kdybych mu právě prokázala bůhvíjakou poctu.

Úsměv mu oplatím a pak se dál pachtím do práce. I když bych tomu asi neměla říkat zrovna pachtění. Vlastně to mám do práce jenom kousíček, což je dobře, protože mi dělá problémy po ránu včas vstát. Kdybych bydlela na Park Slope neba na Upper West Side nebo tak někde a musela každé ráno do práce metrem, tak by to prostě nešlo (i když, na druhou stranu, kdybych žila na Park Slope nebo na UWS, podle zákona bych si musela pořídit dítě, takže by to stejně nebylo možné). Řekla bych, že mám svým způsobem opravdu kliku. Víte, nedá se sice popřít, že si jen taktak můžu dovolit café mocha a že se díky všem těm vánočním mejdanům, na kterých jsem byla, momentálně nevejdu do svých oblíbených strečových manšestráků velikosti L, leda bych si pod ně vzala stahovací kalhotky Spanx.

A taky je pravda, že můj bývalý má těsně před svatbou s holkou, která se umístila v anketě časopisu People o 50 nejkrásnějších lidí, a že já nemám ani vlastní auto, o vlastním domově ani nemluvě.

Ale na druhou stranu mám to štěstí, že můžu bydlet zadarmo v parádním bytě v horním patře honosné rezidence, která stojí pouhé dva bloky od místa, kde pracuju, navíc v tom nejbáječnějším městě na světě.

A dobře, to místo zástupkyně vedoucí koleje na New York College jsem vzala jenom proto, že díky ní můžu získat bezplatně vysokoškolské vzdělání včetně toho bakalářského titulu, o němž jsem v životopise lhala, že ho už mám.

A jasně, tak mám kvůli svým výsledkům od závěrečných zkoušek na střední škole trochu potíže dostat se na Fakultu humanitních věd, protože ty výsledky byly tak mizerné, že mě děkanka nepřijme, dokud nezvládnu doučovací kurz matematiky – a nesložím pak úspěšně zkoušku, a to i přesto, že jsem děkance vysvětlovala, že místo placení nájmu dělám veškeré účetnictví jistému úžasně roztomilému soukromému detektivovi a že jsem ještě nikdy neudělala účetní chybu, tedy alespoň ne takovou, o které bych věděla.

Jenže nemá cenu očekávat, že by s vámi nějaká necitelná byrokracie – včetně té, pro niž pracujete – mohla jednat jako s jedinečnou osobností.

A tak jsem teď tady, ve svých téměř devětadvaceti letech, abych se poprvé v životě naučila pořádně roznásobovat závorky (a to vám tedy řeknu, není ani trochu snadné si představit, že bych se někdy v životě ocitla v situaci, kdy bych něco takového musela použít).

A jasně, až do pozdních nočních hodin si píšu písničky, ačkoli ani kdyby mi šlo o život, nikdy nenajdu dost odvahy, abych je zazpívala před někým dalším.

Ale stejně. Cesta do práce mi zabere jenom dvě minuty, a doma čas od času zahlédnu svého šéfa/domácího, do kterého jsem šíleně zamilovaná, a on na sobě v té chvíli zrovna nemá nic jiného než osušku, protože právě míří z koupelny do prádelny, aby si tam našel čisté džíny.

Takže život není zase až tak špatný. Navzdory tomu klukovi z baru.

Samozřejmě to, že bydlím tak strašně blízko svého pracoviště, má i svoje nevýhody. Například lidi jako kdyby netrápily ani ty nejmenší výčitky svědomí, když mě volají domů kvůli takovým prkotinám, jako jsou ucpané záchody či stížnosti na hluk. Jako by skutečnost, že bydlím pouhé dva bloky od koleje, znamenala, že se můžu v kteroukoli denní či noční hodinu zastavit v práci, abych dala do pořádku věci, které má řešit můj šéf, vedoucí koleje, který navíc bydlí přímo na koleji.

Nicméně když se to vezme kolem a kolem, mám svoji práci ráda. A mám ráda i svého nového šéfa Toma Snellinga.

Proto mě taky poněkud zklame, když toho arktického rána vejdu do Fischer Hall a zjistím, že Tom ještě nedorazil – a nemrzí mě to jenom proto, že takhle nikdo neocení skutečnost, že se mi podařilo přijít do kanceláře před půl desátou. Tedy nikdo kromě Peteho z bezpečnostní služby, který zrovna sedí u telefonu a snaží se spojit s ředitelem školy, do které chodí jedno z jeho dětí, protože chce zjistit, proč jeho ratolest musí zůstávat po škole.

A taky je tu ta vypomáhající studentka, která sedí v recepci. Jenže ta, když projdu kolem ní, ani nevzhlédne, tak je zaujatá četbou časopisu US Weekly, který ukořistila ze schránky na přeposílanou poštu (na obálce je Jessica Simsonová. Už zase. Ona a Tania Traceová se v rámci bulvárních plátků perou o titul čubka roku).

Teprve když zahnu za roh a projdu kolem výtahů, uvidím tu frontu studentů před kanceláří vedoucího koleje. A opožděně si uvědomím, že první den jarního semestru je zároveň taky prvním dnem, kdy se spousta těch děcek vrací z vánočních prázdnin – tedy alespoň ti studenti, kteří nezůstali přes prázdniny na koleji (vlastně v domově studentů) a nepřesouvali se z mejdanu na mejdan, dokud dneska, den po svátku Martina Luthera Kinga, zase nezačala škola.

A když Cheryl Haebigová – druhačka na New York College, která zoufale touží vyměnit si s někým pokoj, protože ona sama je temperamentní roztleskávačka, zatímco její spolubydlící je pochmurná gothička pohrdající školním duchem ve všech jeho podobách, navíc chová jako domácího mazlíčka hroznýše – vyskočí z ústavně modrého křesla přede dveřmi do mé kanceláře s výkřikem „Heather!“, je mi jasné, že mě z tohohle dopoledne bude ještě pěkně bolet hlava.

Ještě že mám to svoje velké café mocha, aby mě drželo nad vodou.

Ostatní studenti – poznávám jednoho každého z nich, protože už v mé kanceláři kvůli konfliktům se spolubydlícími byli předtím – vstávají ze studené mramorové podlahy, kam si při tom čekání posedali, protože na křeslo se vejdou jen dva lidi. Vím, na co tady čekají. Vím, co chtějí.

A rozhodně to nebude nic pěkného.

„Poslyšte, mládeži,“ oznámím jim a snažím se přitom z kapsy od bundy vydolovat klíče od kanceláře. „Už jsem vám to říkala. Dokud se nenastěhujou všichni přestupující studenti, žádný výměny pokojů nebudou. Pak se uvidí, co zbude.“

„To není fér,“ vykřikne hubený kluk s velkými umělohmotnými destičkami v ušních boltcích. „Proč by měli nějaký pitomí přestupující studenti dostat přednostní právo na všechny volný místa? My jsme tu byli dřív.“

„Je mi líto,“ odpovím. A taky mi to líto opravdu je, protože kdybych je prostě mohla všechny po libosti přestěhovat, nemusela bych pak poslouchat to jejich kňourání. „Ale budete si muset počkat, až se všichni zapíšou. Jestli pak ještě zbudou nějaký volný místa, můžeme vás přemístit. Zkuste vydržet do příštího pondělka, to už budeme vědět, kdo všechno se zapsal a kdo se neukázal…“

Přeruší mě všeobecné zaúpění. „Do příštího pondělka budu mrtvej,“ ujistí jeden ze studentů svého kolegu.

„Nebo bude mrtvej můj spolubydlící,“ opáčí jeho přítel. „Protože ho do tý doby budu muset zabít.“

„Žádný zabíjení spolubydlících nebude,“ pravím, mezitím se mi už podařilo otevřít dveře do kanceláře a rozsvítit. „A žádný sebevraždy. No tak, mládeži. Už je to jenom tejden.“

Většina z nich s reptáním odejde. Zůstane tu jenom Cheryl, která mě se vzrušeným výrazem v obličeji následuje do kanceláře. Za sebou táhne jakousi dívku, která vypadá poněkud zakřiknutě.

„Heather,“ osloví mě znovu Cheryl. „Ahoj. Poslyšte, vzpomínáte si, jak jste mi říkala, že jestli si najdu někoho, kdo by se se mnou vyměnil, tak se můžu přestěhovat? No, tak já jsem někoho našla. Tohle je Ann, spolubydlící mojí kamarádky Lindsay, a říká, že by se se mnou klidně vyměnila.“

To už jsem si sundala bundu a pověsila jsem ji na věšák. Teď se zabořím do židle u svého stolu a zadívám se na Ann, která má zřejmě pěknou rýmu, alespoň podle toho, jak pořád posmrkuje do zmuchlaného papírového kapesníčku. Podám jí krabici s papírovými ubrousky, kterou mám vždycky po ruce pro případ, že by tu někdo rozlil dietní kolu.

„Tak ty si chceš s Cheryl vyměnit místo, Ann?“ zeptám se jí jen tak pro jistotu. Nějak si nedokážu představit, že by někdo byl ochotný dobrovolně sdílet pokoj s osobou, která si přemalovala stěny ve své půlce pokoje na černo.

Na druhou stranu Cherylinu spolubydlící zase pravděpodobně dost vytáčí, že Cherylina strana pokoje je vyzdobená takovou spoustou macešek – macešky jsou totiž maskotem New York College.

„Asi jo,“ přikývne Ann vyčerpaně.

„Jo, chce,“ ujistí mě Cheryl radostně. „Viď, že chceš, Ann?“

Ann pokrčí rameny. „Asi jo,“ řekne znovu.

Začíná mi docházet, že Annina ochota vyměnit si s Cheryl místo na pokoji je poněkud vynucená.

„Ann,“ oslovím ji. „Ty se znáš s Cherylinou spolubydlící, s Karly? Víš, že je to… ehm… že má ráda černou barvu?“

„Jo tamto,“ odvětí lhostejně Ann. „No jo. To s tím jejím gothismem. Já vím. To je v pohodě.“

„A…“ zaváhám, nechce se mi s tím začínat, protože mi to nahání husí kůži. „A co ten had?“

„To je fuk. Víte,“ – pohlédne na Cheryl – „nechci se nikoho dotknout nebo tak něco. Ale radši budu bydlet s hadem než s roztleskávačkou.“

Cheryl to ani v nejmenším neurazí. Věnuje mi zářivý úsměv.

„Vidíte?“ řekne. „Mohly bychom si to papírování spojený se stěhováním z jednoho pokoje do druhýho odbejt hned teď? Mám tu totiž zrovna tátu, aby mi se stěhováním pomohl, jenže on se chce dostat zpátky do New Jersey dřív, než vypukne ta sněhová bouře.“

Vytáhnu příslušné formuláře a přistihnu se, že krčím rameny zrovna jako Ann – je to poněkud nakažlivé.

„Tak dobře,“ přikývnu a podám oběma děvčatům papíry, které musejí vyplnit, aby se výměna mohla provést. Když dívky skončí s jejich vyplňováním – Cheryl je bez sebe nadšením, Ann se chová o mnoho klidněji – a odejdou, projdu si znovu hlášení ze včerejšího večera. Ve Fischer Halí hlídají čtyřiadvacet hodin denně zaměstnanci bezpečnostní služby, je tam navíc služba recepce a interní asistenti, což jsou studenti, kteří výměnou za bydlení a stravování zadarmo fungují na každém z dvaceti pater koleje jako jakési starostlivé kvočny. Všichni musejí na konci směny zapsat do speciálního formuláře hlášení a mým úkolem potom je si jejich zápisky přečíst a zabývat se jimi. Což znamená, že mívám dopoledne zajímavý program.

Hlášení bývají různá, od absurdních po banální. Například včera v noci někdo vyhodil z okna v jednom z vyšších pater na střechu projíždějícího taxíku šest litrovek od piva. Přijeli policisté ze Šestého okrsku a šestkrát vyběhli po schodech nahoru a zase seběhli dolů, jak se neúspěšně snažili toho nadhazovače odhalit.

Na opačné straně spektra je hlášení, že na recepci asi někam zašantročili čísi cédéčko měsíce z Columbia House, což prý vyvolalo mohutné zděšení. Jedna z interních asistentek do hlášení dala chmurnou zprávu, že jedna studentka několikrát práskla dveřmi svého pokoje s výkřikem „Já to tady nenávidím“. Interní asistentka se domnívá, že by měla ta studentka být poslána do univerzitní psychologické poradny.

Další hlášení uvádí, že došlo k menší výtržnosti, když jedna ze zaměstnankyň menzy pokárala jistého studenta za to, že se pokoušel vyrobit si v malé stolní elektrické troubě pizzu z anglických muffinů.

Když mi zařinčí telefon, vrhnu se po něm, celá šťastná, že mám co dělat. Já svou práci miluju – no vážně. Nicméně musím připustit, že můj intelekt zrovna nepřetěžuje.

„Fischer Hall, tady Heather, můžu pro vás něco udělat?“ Moje bývalá šéfová, Rachel, velmi přísně hlídala, jak se hlásím do telefonu. A i když tu už Rachel není, starých zvyků se člověk jen tak nezbaví.

„Heather?“ v pozadí slyším houkat sanitku. „Heather, tady je Tom.“

„A, ahoj, Tome.“ Mrknu rychle na hodinky. Devět dvacet! Byla jsem už v práci, když volal! Když už ne včas, tak alespoň před desátou! „Kde jsi?“

„U Svatýho Vincenta.“ Tom zní vyčerpaně. Práce vedoucího koleje při New York College je značně namáhavá. Musíte se starat o nějakých sedm set studentů nižších ročníků, z nichž většina, tedy až na těch pár výjimek, které byly na letním táboře nebo v internátní škole, ještě nikdy předtím nežila delší dobu daleko od domova – natož aby ty děti někdy sdílely koupelnu s jinou lidskou bytostí. Studenti, kteří jsou tady ubytovaní, chodí za Tomem se všemi svými problémy – ať už to jsou konflikty se spolubydlícími, akademické záležitosti, finanční problémy, krize sexuální identity –, Tom už řešil všechno, na co si jen vzpomenete.

A pokud některý z našich studentů utrpí zranění nebo onemocní, je na vedoucím koleje, aby se ujistil, že je jeho svěřenec v pořádku. Takže vám asi ani nemusím vysvětlovat, že Tom tráví spoustu času na pohotovosti v nemocnici, a to především o víkendech, protože právě tehdy se nezletilí nejvíc opíjejí. A tohle všechno Tom dělá – jako to, že je ve službě čtyřiadvacet hodin denně, tři sta čtyřicet tři dní v roce (na New York College mají všichni zaměstnanci správy kolejí dvaadvacet dní dovolené) – za plat, který není o moc vyšší než ten můj a ke kterému má navíc jen byt a stravu zadarmo.

Může se pak někdo divit, že tu moje poslední šéfová vydržela jenom pár měsíců?

Nicméně Tom vypadá vcelku vyrovnaně. Tedy alespoň tak vyrovnaně, jak jenom může být vyrovnaný bývalý vysunutý obránce univerzitního týmu Texas A&M vysoký sto devadesát centimetrů a vážící devadesát kilo, jehož oblíbeným filmem jsou Malé ženy a který odešel do New Yorku proto, aby konečně mohl přestat před světem skrývat svou sexuální orientaci.

„Podívej, Heather,“ řekne mi teď Tom unaveně. „Zkejsnu tady ještě minimálně několik hodin. Včera v noci se na koleji slavily jedny jednadvacátý narozeniny.“

„No nazdar.“ Oslavy jedenadvacátých narozenin jsou ze všeho nejhorší. Chudáka oslavence nebo oslavenkyni kamarádi v rámci narozeninového mejdanu nutí, aby do sebe kopnul jedenadvacet panáků. A protože lidské tělo v takhle krátkém časovém úseku tolik alkoholu nedokáže zpracovat, většinou pak ten obyvatel koleje zakončí oslavy své plnoletosti na jedné z místních pohotovostí. Roztomilé, že?

„Přesně tak,“ přisvědčí Tom. „Hrozně nerad tě s tím otravuju, ale nemohla bys projít můj diář a zrušit mi všechny pohovory, který jsem měl naplánovaný na dnešek dopoledne? Netuším, jestli si tady toho kluka nechaj nebo ne, a on nám nechce dovolit, abychom zavolali jeho rodičům…“

„Jasně,“ slíbím mu. „Jak dlouho už tam jsi?“

Tom zprudka vydechne. „Stihnul jich vypít jenom sedm, pak omdlel. Takže zhruba od půlnoci, nebo tak nějak. Úplně jsem ztratil pojem o čase.“

„Přijdu tě na chvíli vystřídat, jestli chceš.“ Když je nějaký student na pohotovosti a není přijat na lůžkové oddělení, postup je takový, že zástupce New York College s ním nebo s ní musí celou tu dobu zůstat v nemocnici. Člověk si ani nemůže zajet domů a dát si mizernou sprchu, leda by ho někdo přijel vystřídat. New York College své studenty na pohotovosti samotné prostě nenechává. A to ani přesto, že studenti dost často z nemocnice sami odejdou, aniž by se namáhali vám to sdělit, takže vy tam pak zbytečně sedíte a sledujete španělské telenovely, a až někdy za hodinu zjistíte, že ten spratek už tam vůbec není. „Aspoň si budeš moct dát něco k snídani.“

„Víš, Heather,“ praví Tom, „myslím, že tě vezmu za slovo a tu tvoji nabídku přijmu, jestli ti to teda fakt nevadí.“

Odpovím mu, že mi to vážně nevadí. Ještě ani nezavěsím, a už sahám do fondů na drobné výdaje. Miluju fondy na drobné výdaje. Je to, jako kdyby měl člověk vlastní banku přímo u sebe v kanceláři. Bohužel stejný pocit měla i Justine, ta slečna, co moji funkci zastávala přede mnou, a veškeré peníze z fondů Fischer Hall určených na drobné výdaje utratila za keramické ohřívače pro své příbuzné a kamarády. Rozpočtové oddělení ještě pořád kontroluje naše stvrzenky na drobné výdaje jestřábím zrakem pokaždé, když je přinesu k proplacení, ačkoli jedna každá z nich je vždycky v naprostém pořádku.

A já jsem pořád ještě nezjistila, co že to ty keramické ohřívače vlastně jsou.

Zruším všechna Tomova jednání a domluvím mu nové termíny a potom jediným douškem dopiju svoje café mocha. Kdybyste byla hubenější. Víš ty co, ty frajere za barem v kavárně? Ty s těma svejma dlouhatánskejma nehtama, který si nestříháš, protože nemáš ani na to, aby sis koupil nový trsátko, vypadáš jako holka. Jo, přesně tak. Jako holka. Co říkáš tomuhle, ty frájo za barem?

Ještě se bleskově stavím v menze, chci tam v rychlosti popadnout nějaký bagel, abych měla cestou do nemocnice co jíst, a můžu jít. Víte, café mocha je sice moc prima věc, ale neposkytne tělu trvalejší zdroj energie… ne takový jako bagel, zvlášť když je ten bagel namazaný smetanovým taveným sýrem (mléčné výrobky), na němž je navíc položeno ještě několik vrstev slaniny (proteiny).

Popadnu kabát a vstanu, že si pro tu svoji snídani dojdu, když vtom si všimnu, že ve dveřích do mé kanceláře stojí Magda, moje nejmilejší kolegyně a hlavní pokladní v menze, a že vypadá úplně vyvedená z míry.

„Nazdárek, Magdo,“ pozdravím ji. „Nevěřila bys, co mi řekl ten frajer z kavárny.“

Jenže se nezdá, že by to Magdu, která je normálně osoba velmi zvědavá, a navíc se jí ten kluk z kavárny moc líbí, zajímalo.

„Heather,“ řekne mi. „Musím ti něco ukázat.“

„Jestli je to titulní stránka Postu,“ začnu, „tak to už tě předběhnul Reggie. A je to fakt v pohodě, Magdi. Já jsem v pohodě. Jenom nemůžu uvěřit, že ho vzala zpátky po tom skandálu s Pussycat Dolls a Paris. Jenže jeho tatík koneckonců vlastní tu její nahrávací společnost. Takže co může ta holka dělat jinýho?“

Magda zavrtí lávou.

„Ne,“ řekne. „S Postem to nemá nic společnýho. Jenom pojď se mnou, Heather. Pojď.“

Zvědavě – spíš proto, že se dnes ještě ani jednou neusmála, než že bych si myslela, že mi chce opravdu ukázat něco tak otřesného – jdu za Magdou vestibulem kolem místnosti Studentské rady – ta je takhle brzy po ránu zavřená – a kolem kanceláře Magdina šéfa, která je kupodivu prázdná. Normálně je provozní kancelář menzy plná remcajících zaměstnanců a cigaretového dýmu. Gerald Eckhardt, vedoucí menzy, je totiž kajícný kuřák. Správně by měl kouřit mimo budovu, ale já ho pokaždé načapám, jak sedí za stolem a potahuje z cigarety, kouř pak vyfukuje otevřeným oknem, jako kdyby si myslel, že to takhle nikomu nedojde.

Ovšem dnes tomu tak není. Dnes je kancelář prázdná – a dýmu-prostá.

„Magdo,“ oslovím přítelkyni ve chvíli, kdy její růžový pracovní plášť mizí mezi létajícími dveřmi do hlučné kuchyně menzy, kde je plno páry. „Co se děje?“

Ale Magda neřekne ani slovo, dokud nedojde k obrovskému sporáku, na němž stojí jediný hrnec, ve kterém se něco vaří. Je tu i Gerald, v tom svém obleku vypadá mezi svými zaměstnanci v růžových pláštích pěkně nepatřičně, jeho mohutná postava mezi všemi ostatními nápadně vyčnívá, je to výsledek skutečnosti, že svůj vlastní recept na zapékané kuřecí řízečky ochutnává až příliš často.

Gerald se tváří – no, jeho výraz se dá vystihnout jen jediným slovem: tváří se vyděšeně. A stejný výraz má i Sandra, která má na starosti salátový bar, a taky Jimmy, který roznáší teplá jídla. I Magda je pod tím svým zářivým mejkapem pěkně bledá. A Pete – co tady vlastně dělá Pete? – vypadá, jako by se měl každou chvíli pozvracet.

„No dobře, lidičky,“ řeknu. Jsem přesvědčená, že ať už za tím je cokoli, bude to nějaký vtip. Protože Gerald je, jakožto člověk zodpovědný za stravování, vyhlášený šprýmař, král gumových krys umístěných do zásuvky stolu a umělohmotných pavouků v polévce. „O co jde? Apríl bude až za nějaký tři měsíce. Pete, co ty tady děláš?“

V tu chvíli se Pete – který z nějakého důvodu drží v ruce kuchyňskou chňapku – natáhne a zvedne pokličku z toho hrnce na sporáku, v němž se něco tak vesele vaří, a mně se naskytne pohled na to, co je uvnitř.

2

Čípak jsou ta tanga

v mojí posteli?

Moje jistě nejsou,

abyste věděli.

Takhle malý tanga

já totiž nenosím,

tak povídej, cos tu dělal

celou noc a s kým?

„Tanga“

Text a hudba: Heather Wellsová

V menze na Fischer Hall je spousta lidí, ale studenti to nejsou. Studentům z naší koleje jsme totiž nakukali, že došlo k úniku plynu – že ten únik sice nebyl tak velký, aby bylo potřeba evakuovat celou budovu, ale že stačil k tomu, aby bylo nutné zavřít menzu.

Smutné na tom je, že studenti měli po včerejším flámování natolik kalný zrak, že nám na to zřejmě opravdu skočili. Tedy přinejmenším nikdo neprotestoval – jakmile jsem začala rozdávat kartičky, díky kterým si mohli zadarmo zajít na jídlo do jídelny studentské unie.

Teď je sice jídelna menzy pořád ještě plná lidí – ovšem to jsou rektoři a děkani, pracovníci správy kolejí, zaměstnanci menzy, policejní důstojníci a detektivové z oddělení vražd, a nikoli hladoví osmnáctiletí studentíci.

I tak je v místnosti podivné ticho, takže se zdá, že úsporné žárovky na lustrech nad našimi hlavami – které se odrážejí v barevných sklech oken až nahoře u stropu – jsou hlučnější než obvykle.

Na pozadí jejich bzučení slyším, jak Magda posmrkává. Sedí v jedné části menzy spolu se svými kolegy, všichni mají růžové uniformy a francouzskou manikúru a na vlasech ochrannou síťku. Laskavým tónem k nim promlouvá jeden příslušník městské policie.

„Pustíme vás domů, hned jak vám odebereme otisky prstů,“ vysvětluje jim.

„Na co potřebujete naše otisky?“ Magdě se chvěje brada obavami – ale možná je to spíš rozhořčení. „My jsme nic neudělali. Nikdo z nás to děvče nezabil!“

Ostatní zaměstnanci menzy jí nezřetelně přizvukují. To je pravda, ani nikdo z ostatních to děvče nezabil.

Policista mluví i nadále laskavě. „Potřebujeme od vás ode všech otisky prstů, abychom zjistili, které otisky z kuchyně patří vám a které vrahovi. Pokud tam tedy ten vrah nějaké nechal.“

„Spánembohem si zjišťujte,“ vystoupí Gerald na obranu svých zaměstnanců, „ale říkám vám rovnou, že mezi mejma lidma žádnej vrah není. No nemám pravdu, lidičky?“

Všichni přítomní v růžových pláštích slavnostně přikývnou. V očích se jim ovšem třpytí i něco víc než jen slzy. Mám takové podezření, že by to mohlo být vzrušení: Nejenom že ve své kuchyni objevili oběť vraždy (našli ji přímo uprostřed párků smažených v těstíčku a sušenek s burákovou pomazánkou a džemem), navíc se z nich ještě stali důležití svědci zločinu, a jako s takovými se s nimi už nezachází jako s obyčejnými zaměstnanci menzy – v očích studentů, kterým podávají potravu, jsou zpravidla něco jako páriové –, ale jako se skutečnými myslícími lidskými bytostmi.

Pro pár z nich může být něco takového úplně nová zkušenost.

Zahlédnu vedoucího ubytovacího oddělení, doktora Jessupa. Sedí u stolu s několika dalšími pracovníky správy kolejí, všichni vypadají ohromeně. Objev lidské hlavy bez těla v areálu univerzity se ukázal jako účinný prostředek, jak dostat administrativní pracovníky do práce před desátou, a to navzdory blížící se sněhové bouři. Je tu dokonce i náš rektor, profesor Phillip Allington. Usadil se vedle Stevena Andrewse, nového hlavního trenéra univerzitního basketbalového družstva, který se tváří dost znepokojeně. Taky k tomu má dobrý důvod: Celý ten slavný basketbalový tým New York College – o našem univerzitním oddílu roztleskávaček ani nemluvě – bydlí tady ve Fischer Hall, protože budova naší koleje je blízko areálu Winerova sportovního střediska, kde probíhají tréninky.

Po těch dvou úmrtích studentů, k nimž došlo v minulém semestru – a jejichž následkem si Fischer Hall vysloužila přezdívku Kolej smrti –, jsou zřejmě všichni lidé zaměstnaní na univerzitě (včetně trenérů) trochu nervózní. A kdo by jim to mohl mít za zlé? Obzvlášť těžké to má profesor Allington. Jeho funkční období zatím nepatří právě k nejlehčím. Což nikdo neví lépe než já, zástupkyně vedoucího Koleje smrti.

A teď to vypadá, že se všechno ještě nesmírně zhoršuje, nejenom pro rektora, ale taky pro nadřízeného mého nadřízeného, pro vedoucího ubytovacího oddělení… a on to dobře ví. Ozdobný kapesník zasunutý do kapsičky saka je celý zmuchlaný, jako kdyby ho někdo – teď zapojím své úžasné detektivní schopnosti a odvodím si, že ten někdo zřejmě byl doktor Jessup sám – skutečně používal. A ta poslední půlhodina, během níž se tady v menze hrbil na židli, pukům na kalhotách jeho obleku taky nijak zvlášť neprospěla.

„Heather,“ osloví mě doktor Jessup trošku až příliš srdečně, když přijdu k jeho stolu vzápětí poté, co mě jeden z policistů přivede z mé kanceláře – kam jsem vyrazila hned po Peteho odhalení, abych odtamtud obvolala všechny, na koho jsem si jenom vzpomněla, včetně doktora Jessupa a mého šéfa Toma. „Chtěl by s vámi mluvit detektiv Canavan. Vzpomínáte si na detektiva Canavana ze Šestého okrsku, viďte?“

Jako bych na něj mohla zapomenout.

„Dobrý den,“ podám ruku muži středního věku s prošedivělým knírkem, který stojí s jednou nohou opřenou o sedadlo jedné ze židlí a vypadá mírně pomačkaně.

Detektiv Canavan zvedne oči od šálku kávy, který drží v ruce. Má oči barvy břidlice a pleť kolem nich je vrásčitá, protože je až příliš často vystavována přírodním živlům. Být detektivem na newyorském oddělení vražd není žádná legrace. Bohužel ne všichni zdejší detektivové vypadají jako Chris Noth. Vlastně tak nevypadá ani jeden, alespoň pokud jsem si všimla.

„Rád vás zase vidím, Heather,“ pozdraví mě detektiv. Stisk jeho ruky je silný jako vždycky. Jak jsem pochopil, vy jste to viděla. Hm. Napadá vás něco?“

Pohlédnu z detektiva na nejvyššího šéfa svého oddělení a zase zpátky.

„Ehm,“ pravím, nejsem si totiž jistá, co se to tu děje. Počkat – že by doktor Jessup a detektiv Canavan vážně chtěli, abych jim tenhle odporný zločin pomohla vyřešit? Protože to by byl pravý opak toho, jak k mojí pomoci přistupovali minule… „Kde je zbytek těla?“

„Takhle to detektiv Canavan nemyslel, Heather,“ vysvětlí mi doktor Jessup s nuceným úsměvem. „Myslel tím, jestli… to… poznáváte?“

Carol Ann Evansová, proděkanka pro studijní záležitosti – ano, to je ta ženská, která mě odmítla přijmout ke studiu na své fakultě, dokud jí nedokážu, že umím násobit zlomky –, čirou náhodou sedí kousek od nás, a když doktor Jessup označí náš nález slovem to, vydá dávivý zvuk a přitiskne si na ústa zmuchlaný papírový kapesníček.

Přitom, alespoň pokud já vím, obsah toho hrnce ani nezahlédla.

Aha. Takže ve skutečnosti nechtějí, abych jim pomáhala. Ne v TOMHLE smyslu.

A tak řeknu: „No, víte, těžko říct.“ Nemám totiž nejmenší chuť před všemi těmihle lidmi nahlas říct, že Lindsay Combsovou, školní královnu krásy a budoucí (i když to už teď neplatí) spolubydlící její nejlepší kamarádky Cheryl Haebigové, nějaká neznámá osoba či osoby připravily o hlavu, a tu hlavu pak nechaly vařit v hrnci na sporáku v menze koleje Fischer Hall.

Já vím. Brrr.

„Ale no tak, Heather,“ praví doktor Jessup s úsměvem, do očí mu ten úsměv ale nepronikne. Pak detektivu Canavanovi sdělí natolik nahlas, aby to všichni v menze slyšeli, zřejmě se tak snaží udělat dojem na rektora Allingtona, který nemá potuchy, kdo jsem – ačkoli mě i jeho ženu před časem málem zavraždila ta samá osoba – „Tady Heather zná jménem každého z těch sedmi set studentů, kteří ve Fischer Hall bydlí. Že je to tak, Heather?“

„No, v podstatě jo,“ odpovím a připadám si přitom dost nesvá. „Teda pokud je předtím někdo pár hodin nepovařil.“

Znělo to jako zlehčování? Zřejmě ano. Proděkanka Evansová znovu vydá dávivý zvuk. Ale já to nechtěla zlehčovat. Já jenom, že… ale no tak.

Doufám, že to proděkanka nepoužije proti mně. Však víte, jak to myslím – že to neohrozí moje přijetí na Fakultu humanitních věd.

„Takže kdo to je? To děvče?“ Nezdá se, že by si detektiv všiml, že všichni v menze špicují uši a naši konverzaci nenápadně poslouchají. „Jméno by bodlo.“

Cítím, jak se mi žaludek mírně zhoupne, jako se to stalo už tam v kuchyni, když Pete zvedl pokličku a já se najednou dívala do těch nevidoucích očí.

Zhluboka se nadechnu. Vzduch v menze je prosycen obvyklými vůněmi snídaně… jsou tu cítit vajíčka a párky a javorový sirup. Ji cítit není.

Alespoň já si to myslím.

Ale stejně jsem ráda, že jsem dnes ráno neměla čas na svou obvyklou snídani, sestávající z bagelu se smetanovým taveným sýrem a slaninou. To café mocha mi – alespoň prozatím – bohatě stačilo. Parkety na podlaze v jídelně mi před očima trochu plavou.

Odkašlu si. Tak. Takhle je to lepší.

„Lindsay Combsová,“ řeknu. „Chodí – chodila – se středním rozehrávačem Macešek.“ Macešky je (poněkud tristní) název basketbalového družstva New York College, které bojuje ve třetí skupině. Své původní jméno Kuguáři tým ztratil následkem jistého skandálu z padesátých let, v němž se jednalo o podvádění, a od té doby hráčům nezbylo než si říkat Macešky – ke značnému pobavení soupeřů a své neutuchající zlosti.

Všichni přítomní prudce nasají vzduch do plic. Rektor Philip Allington – oblečený jako obvykle do svého pojetí toho, co by asi tak mohl nosit student naší univerzity (kdyby se psal rok 1955), tedy do bundy s nápisem New York College a šedých manšestráků – dokonce nahlas vykřikne: „Ne!“ Trenér Andrews, který sedí vedle něj, zbledne – což se podle mě dalo čekat.

„Panebože,“ vydechne. Je to urostlý chlapík – asi tak v mém věku – s ježatou tmavou kšticí a okouzlujícíma modrýma očima… prostě to, čemu se říká „tmavý Ir“. Byl by fakt sexy, kdyby to nebyl takový svalovec. Jo, a taky kdyby vůbec kdy zaznamenal, že existuju.

Tedy ne že by z toho mohlo něco být, i kdyby si mě případně všiml. Moje srdce totiž už patří někomu jinému.

„Lindsay ne,“ zaúpí.

Cítím s ním. Opravdu. Cheryl Haebigová není jediná, kdo měl Lindsay rád…, měli jsme ji rádi všichni. Tedy až na Sarah, studentku magisterského programu, která nám vypomáhá v kanceláři. Lindsay byla úžasně oblíbená, byla to kapitánka oddílu roztleskávaček při New York College, měla vlasy medové barvy, které jí sahaly až k pasu, a prsa jako grapefruity, o nichž Sarah prohlašovala, že jsou výsledkem plastické operace. Někomu sice mohl ten její úžasný zápal pro propagování duchu školy občas připadat až nepříjemně přehnaný (alespoň u mě to tak bylo), nicméně to alespoň byla příjemná změna oproti běžnému typu studentů New York College, s nimiž jsme se v naší kanceláři setkávali normálně – oproti těm rozmazleným, věčně nespokojeným frackům, kteří vyhrožovali, že pokud jim neopatříme jednolůžák nebo nadstandardně dlouhou postel, zavolají svému tatíkovi advokátovi.

„Kristepane.“ Když jsem doktoru Jessupovi volala, že má co nejrychleji dorazit do Fischer Hall, protože jedna ze studentek ztratila hlavu… a to doslova, nevěřil mi. Teď to vypadá, že mu tato skutečnosti konečně dochází. „Jste si jistá, Heather?“

„Jo,“ opáčím. „Jsem si jistá. Je to Lindsay Combsová. Hlava našich roztleskávaček.“ Znovu polknu. „Pardon, to neměla bejt slovní hříčka.“

Detektiv Canavan vytáhl zpoza opasku zápisník, ale zatím si do něj nic nezapisuje. Místo toho jím zvolna listuje, nedívá se na nás. „Jak jste to poznala?“

Ze všech sil se snažím nevzpomínat na ty nevidoucí oči, které se na mě dívaly – tedy vlastně nedívaly. „Lindsay nosila kontaktní čočky. Barevný. Zelený.“ Ten odstín byl tak nepřirozený, že poté co vyšla z naší kanceláře, Sarah vždycky vyrukovala s řečnickou otázkou: „Koho si sakra myslí, že tím oblbne? Takováhle barva v přírodě přece vůbec neexistuje.“

„To je všechno?“ zeptá se detektiv Canavan. „Barevný kontaktní čočky?“

„A taky náušnice. Nosila tři na jednom uchu, dvě na druhým. Často se stavovala u nás v kanceláři,“ řeknu na vysvětlenou, proč jsem s jejím piercingem tak dobře obeznámená.

„Byly s ní problémy?“ nadhodí detektiv Canavan.

„Ne,“ odpovím. Většina studentů, kteří se ocitnou v kanceláři vedoucího koleje, se tam dostane buď proto, že jsou v nějakém maléru, nebo proto, že mají nějaký problém se svým spolubydlícím. Anebo, což byl i případ Lindsay, si tam přijdou pro ochranný prostředek proti početí, které tam mají zdarma k dispozici v krabici na mém stole, v níž dříve bývaly čokoládové bonbony (ty byly ovšem kaloričtější). „Chodila si pro kondomy.“

Detektiv Canavan pozvedne šedé obočí. „Prosím?“

„Lindsay se u mě často stavovala pro prezervativy, co dáváme studentům zadarmo,“ vysvětlím mu. „Ona a ten její přítel do toho dost bušili.“

„Jméno?“

Příliš pozdě mi dojde, že jsem právě uvedla v podezření jednoho ze svých svěřenců. Uvědomí si to i trenér Andrews.

„Ale no tak, detektive,“ vloží se do toho. „Mark by nebyl schopen…“

„Mark a jak dál?“ trvá na svém detektiv Canavan.

Pokud to mohu posoudit, trenér Andrews vypadá poplašeně. Profesor Allington přispěchá svému oblíbenému podřízenému na pomoc. Tedy alespoň svým způsobem.

„Macešky čeká zítra večer důležité utkání,“ prohlásí znepokojeně. „Proti Ďáblům z Jersey College. Máme slušné šance, zatím jsme vyhráli všechny zápasy turnaje, víte?“

Trenér Andrews se k němu přidá: „A žádnej z mejch hráčů nemá s tím, co se stalo Lindsay, nic společnýho. Nechci, aby je do toho někdo zatahoval.“

Detektiv Canavan opáčí – a dokonce to ani nezní jako lež, ačkoli já vím, že to lež je – „naprosto chápu vaše dilema, pane Andrewsi. A vaše taky, pane rektore. Faktem ale zůstává, že musím dělat svou práci. Takže…“

„Myslím, že jste to tak docela nepochopil, detektive,“ přeruší ho profesor Allington. „Ten zítřejší zápas přenáší televize, zpravodajský kanál New York One. V sázce jsou reklamy za miliony dolarů.“

Zůstanu na našeho rektora v úžasu zírat s otevřenou pusou. Všimnu si, že proděkanka Evansová je na tom stejně. Naše pohledy se setkají a je jasné, že si obě myslíme totéž: „No to snad ne! Něco takovýho přece nemohl vypustit z pusy.“

Jeden by čekal, že když už jsme takhle naladěné na stejnou strunu, bude mít děkanka trochu víc porozumění ohledně té opravné zkoušky z matiky. Ale asi se pletu.

„To vy jste to nepochopil, pane rektore.“ Detektiv Canavan mluví tvrdě a dost hlasitě na to, aby Magda a její kolegové z menzy přestali plakat a zvedli hlavy. „Buď mi teď sdělíte jméno přítele zavražděný, nebo budete v průběhu tohohle semestru posílat v igelitovejch pytlích na mrtvoly domů rodičům další holky. Protože vám můžu zaručit, že ať už je ten úchylnej hajzl, co slečně Combsový tohle proved, kdokoli, udělá to znovu.“

Profesor Allington vrhne na detektiva přísný pohled, detektiv se na něj ale zadívá ještě přísněji.

„Mark Shepelsky,“ vyhrknu rychle. „Ten její přítel se jmenuje Mark Shepelsky. Bydlí na pokoji dvě stě dvanáct.“

Trenér Andrews se zhroutí na desku stolu a skryje obličej v dlaních. Profesor Allington zaúpí a zamne si palcem a ukazováčkem kořen nosu, jako kdyby byl stižen náhlým záchvatem bolesti hlavy. Doktor Jessup jenom zvedne oči ke stropu, doktor Flynn, psycholog zaměstnaný na ubytovacím oddělení, se na mě od stolu, kde sedí s ostatními administrativními pracovníky univerzity, smutně usměje.

Když detektiv Canavan zalistuje ve svém zápisníku a poznamená si to jméno, už vypadá trochu klidněji.

„Tak to bychom měli,“ řekne. „Ani to nebolelo, viďte?“

„Jenže,“ namítnu. Detektiv na to mé jenže zareaguje dobře slyšitelným povzdechem. Nevšímám si ho. „Jenže Lindsayin přítel s tímhle nemohl mít nic společnýho.“

Detektiv Canavan do mě zabodne pohled tvrdý jako kámen. „A jakpak tohle můžete vědět?“

„No,“ začnu, „ať už ji zabil, kdo chtěl, musel mít přístup ke klíči od menzy. Protože by sem musel nějak proklouznout předtím, než menza otvírá, svoji slečnu tady naporcovat, uklidit to tu, a potom by musel zmizet dřív, než dorazí zdejší personál. Jenže jak by se Mark k tomu klíči dostal? Víte, když se nad tím zamyslíte, měl byste podezírat především zaměstnance Fischer Hall…“

„Heather.“ Detektiv Canavan ještě víc přivře ty své už tak dost přimhouřené oči. „Zapomeňte – opakuju, zapomeňte – na to, že byste tuhle vraždu mohla začít vyšetřovat na vlastní pěst. Tohle je dílo nějakýho úchylnýho a vyšinutýho mozku, a bude v zájmu všech, a především ve vašem vlastním, když pátrání přenecháte profesionálům. Věřte mi, máme věci pod kontrolou.“

Překvapeně nad tímhle jeho kázáním zamžikám. Detektiv Canavan dokáže člověku nahnat hrůzu, když chce. A jak vidím, vyděsil dokonce i děkany a proděkany. I trenér Andrews vypadá vystrašeně. A to je přitom o nějakých třicet centimetrů vyšší než detektiv a o víc jak dvacet kilo těžší… a těch dvacet kilo navíc tvoří samé svaly.

Strašně ráda bych detektivovi Canavanovi připomněla, že pokud jde o ty vraždy z minulého semestru, nemusela bych začít pátrat na vlastní pěst, kdyby mě už od začátku pořádně poslouchal, když jsem ho upozorňovala, že se skutečně jedná o vraždy.

Jenže je naprosto jasné, že tentokrát mu to, že jde o vraždu, došlo.

Možná bych mu měla říct, že nemám ani tu nejmenší chuť se zrovna tímhle kriminálním případem zabývat. Víte přece, jak to myslím. Házet děvčata do výtahové šachty je jedna věc. Ale řezat jim hlavy? To rozhodně není nic, do čeho bych se chtěla nechat zatáhnout. Z toho, co jsem viděla v tom hrnci, se mi ještě teď třesou kolena. Detektiv Canavan si opravdu nemusí dělat starosti, že bych se tentokrát pletla do vyšetřování. Tenhle případ mileráda přenechám profesionálům.

„Posloucháte mě, slečno Wellsová?“ naléhá detektiv. „Říkal jsem, že nechci, aby se opakovalo…“

„Jo, je mi to jasný,“ skočím mu rychle do řeči. Ráda bych to nějak rozvinula – třeba bych mu řekla, že rozhodně nechci mít co do činění s bezhlavými roztleskávačkami –, ale rozhodnu se, že bude moudřejší prostě vyklidit bojiště.

„Můžu už jít?“ zeptám se – svůj dotaz směřuji spíše na doktora Jessupa, protože to on je vlastně můj šéf – no dobře, můj přímý nadřízený je Tom, ale protože ten má momentálně plné ruce práce se zjišťováním, jestli nechybí nějaký klíč od menzy (zdá se, že z toho úkolu má radost, díky němu je totiž dostatečně daleko od té hrůzy, co se objevila na sporáku – navíc skutečnost, že ho poslali ten klíč hledat, dokazuje, že detektiv Canavan má pravdu…, že newyorská policie tentokrát má věci skutečně pod kontrolou), je Stan nejbližší nadřízený, kterého mám po ruce.

Nicméně Stan zírá na svého nadřízeného, na rektora Allingtona, který se právě snaží upoutat pozornost detektiva Canavana. Což je docela úleva, protože mně už detektiv Canavan pro tuhle chvíli věnoval pozornosti tolik, že víc momentálně nesnesu. Ten chlap fakt dokáže člověka vyděsit.

„Takže jak slyším, vy mi tady říkáte, detektive…,“ spustí profesor Allington a jeho pečlivá volba slov přitom názorně ilustruje, jaký vzdělávací program mu asi vynesl titul PhD. „Takže jak slyším, vy mi tady říkáte, že tahle politováníhodná událost s největší pravděpodobností nebude do dnešního odpoledne vyřešena? Víte, moje kancelář totiž plánovala uspořádat zvláštní slavnostní setkání na počest našich tvrdě trénujících sportovců z řad studentů, a byla by škoda, kdybychom to museli odložit…“

Pohled, který detektiv rektorovi univerzity věnuje, by dokázal zmrazit i žhavou lávu. „Pane rektore, my se tady nebavíme o tom, že by nějakej student vyklopil po tělocviku v šatně snídani.“

„To je mi jasné, detektive,“ odsekne profesor Allington. „Nicméně jsem doufal…“

„Prokristapána, Phile,“ přeruší ho doktor Jessup. Už toho má dost. Konečně. „Někdo se tady pokusil rozvařit studentku, a ty bys tu chtěl servírovat salátový mísy?“

„Já jenom říkám,“ praví rektor pohoršeně, „že podle mého odborného názoru by bylo nejlepší nedovolit, aby tenhle incident narušil běžný, každodenní život studentů, kteří tu bydlí. Jistě si vzpomínáte, že když před pár lety na univerzitě proběhla ta vlna sebevražd, právě publicita s nimi spojená byla příčinou, že se někteří studenti pokoušeli jednání svých kolegů napodobovat…“

Zdá se, že se detektiv Canavan prostě nemůže ubránit tomu, aby na tohle tvrzení nezareagoval nevěřícným pozdvižením prošedivělého obočí. „Tak vy si myslíte, že nějakýho půl tuctu studentek po tomhle poběží domů a pokusí se ušmiknout si hlavu?“

„Já se jenom snažím říct,“ odsekne profesor Allington povýšeně, „že pokud bude zrušen ten slavnostní oběd – a to ani nemluvím o tom zítřejším zápasu – bude naprosto nemožné zabránit, aby informace o tom, co se tady stalo, neprosákly na veřejnost. Něco takového nedokážeme udržet v tajnosti dlouho. A to ani nemluvím o Postu, ani o té newyorské zpravodajské stanici 1010 WINS. Mluvím tu o New York Times nebo dokonce o CNN. Jestli vaši lidé nenajdou tělo té dívky brzo, detektive, je možné, že se o nás začnou zajímat celostátní sítě. A to by mohlo mít pro pověst školy velmi neblahé důsledky…“

„Hlava bez těla ve studentské menze,“ vyhrkne Carol Ann Evansová a všechny tím překvapí. Když se k ní s udiveným zamrkáním všichni otočíme, dodá přiškrceným hlasem: „V dnešním vydání pořadu Pohled zblízka.“

Detektiv Canavan přenese váhu a sundá nohu ze židle.

„Pane rektore,“ řekne. „Zhruba za pět minut moji lidé celé tohle křídlo uzavřou pro veřejnost. A tou veřejností myslím i vaše zaměstnance. Zahajujeme podrobné vyšetřování tohohle zločinu. Žádáme vás, abyste s náma spolupracoval.“

„A ta spolupráce se projeví zaprvý v tom, že vy i vaši zaměstnanci zmizíte z bezprostředního okolí místa činu, jen co s váma tady budou moji lidé hotoví. Zadruhý vás musím požádat, aby tahle menza zůstala zavřená, dokud neusoudím, že bude bezpečný ji zase otevřít. Pokud se nepletu,“ – a z detektivova tónu je zřejmé, že tuto možnost nepovažuje za pravděpodobnou – „byla dneska ráno v tyhle budově zavražděná studentka a její vrah je pořád na svobodě, pravděpodobně přímo tady, v areálu koleje. Možná dokonce přímo v tyhle místnosti. Třeba existuje něco, co může pověst vaší školy poškodit ještě víc než tohle, ale mě teď zrovna nenapadá, co by to mohlo bejt. Rozhodně bych neřekl, že se s tím dá srovnat odložení nějakýho slavnostního oběda – nebo basketbalovýho zápasu – na pozdějc, co vy na to?“

Asi se není co divit, že se děkanka Evansová v tu chvíli začne nervózně hihňat a není k zastavení. Představa, že mezi administrativními pracovníky dohlížejícími na studentský život na New York College může být vrah, by vyvolal záchvat hysterického smíchu i u té nejvyrovnanější osoby na světě. Na téhle planetě by šlo asi jen těžko najít skupinku lidí, kteří by byli nudnější. Dokážete si představit Geralda Eckharda s tím jeho tajným kouřením a špendlíkem do kravaty ve tvaru kříže, jak mává sekáčkem na maso? Trenéra Andrewse v těch jeho teplácích a bundě s velkým nápisem, jak seká nějakou mladou holku na kusy? Doktora Flynna s těmi jeho pětašedesáti kily, jak porcuje motorovou pilou roztleskávačku?

Podobné představy prostě nepatří do reálného světa.

A přesto.

A přesto touhle dobou už i Carol Ann Evansové muselo dojít, že ať už zabil Lindsay kdokoli, měl neomezený přístup do menzy. A k tomu klíči se mohla dostat jenom osoba, která pracuje ve Fischer Hall – nebo v oddělení služeb studentům.

Což znamená, že mezi zaměstnanci ubytovacího oddělení je možná vrah.

Smutné na tom ovšem je, že mě to ani nijak zvlášť nepřekvapuje.

Páni. Asi už se ze mě zřejmě doopravdy stala ta otrlá Newyorčanka.

3

Ty si asi myslíš, jak úžasnej jsi suverén,

nás ale nevlastníš, na to zapomeň!

My možná nemáme na přepychový bydlení,

jenže v domě života, ty nemáš víc než suterén.

„Písnička pro investičního bankéře“

Text a hudba: Heather Wellsová

„Máš tady hromadu vzkazů,“ informuje mě po mém příchodu do kanceláře stručně Sarah, studentka magisterského programu, která u nás pracuje jako asistentka. Každá kolej má jednoho takového studenta, který výměnou za bydlení a stravu zadarmo vypomáhá s administrativní stránkou chodu studentského domova. „Telefony vyzvánějí jako o život. Všichni chtějí vědět, proč je menza zavřená. Oháněla jsem se tím vysvětlením s únikem plynu, ale netuším, jak dlouho nám to lidi budou věřit, když se tam všude motají policajti. „Už našli zbytek těla?“

„Psst,“ okřiknu ji a rozhlédnu se po kanceláři, jestli se tam neskrývá některý ze studentů.

Ale místnost (v důsledku mého mírně bláznivého a rozhodně přespříliš horlivého nadšení pro vánoční výzdobu stále ještě ověšená girlandami z umělé cesmíny doplněnými sedmiramenným svícnem a barevnými tykvemi symbolizujícími africký svátek Kwanzaa) je prázdná. Je tu jenom Tom, který sedí ve své kanceláři – oddělené od vnější kanceláře, kde sedím já, kovovou mříží – a mumlá něco do telefonu.

„No jo,“ zvedne Sarah oči k nebi. Sarah v tom svém magisterském programu studuje psychologii, takže toho spoustu ví o lidské duši a o tom, jak funguje. Nebo si to alespoň myslí. „Půlka lidí v tomhle baráku stejně ještě ani není vzhůru. A lidi, co vzhůru jsou, už letěli do školy. Co myslíš, zrušej ten zejtřejší zápas? Nemyslím kvůli tý sněhový bouři, která prej má přijít, ale kvůli… však víš. Kvůli ní?“

„Ehm,“ odkašlu si a vklouznu za svůj stůl. Je příjemné se posadit. Až doteď jsem si neuvědomovala, jak moc se mi klepou kolena.

No co, člověk přece každý den nevidí uříznutou hlavu roztleskávačky bublající v hrnci. Obzvlášť ne hlavu roztleskávačky, se kterou se předtím znal. Není divu, že jsem z toho trochu roztřesená. Navíc jsem ještě nesnídala, když pominu to café mocha.

Ne že bych teď vůbec měla chuť něco jíst. Tedy alespoň ne nijak zvláštní.

„Nevím,“ odpovím Sarah. „Policie teď šla vyslechnout Marka.“

Sarah se zatváří otráveně. „Ten to neudělal,“ prohlásí opovržlivě. „Na to není dost chytrej. Leda by mu někdo pomoh.“

Což je pravda. New York College má jedny z nejpřísnějších kritérií pro příjem studentů v celé zemi…, ovšem to neplatí pro sportovce. V podstatě jakýkoli alespoň trochu slušný basketbalista, který se přihlásí na New York College, je přijat, protože vzhledem k tomu, že jsme jako škola ve třetí skupině, se ti nejlepší sportovci zpravidla hlásí na univerzity, které hrají v první nebo ve druhé skupině. Nicméně náš pan rektor je skálopevně rozhodnutý, že jeho odkazem New York College bude, že z ní udělá důstojného hráče na poli univerzitního basketbalu – povídá se, že jeho konečným cílem je dostat školu znovu do první skupiny.

Jenže pravděpodobnost, že k něčemu takovému dojde, je – obzvláště ve světle dnešních událostí – zřejmě dost mizivá.

„Pořád mi to nejde z hlavy,“ povzdychne si Sarah. „Kde to její tělo může bejt?“

„No, všechny mrtvý těla v New Yorku nakonec někde vyplavou na povrch,“ odvětím a začnu si procházet vzkazy volajících. „Většinou někde v řece. Nikdo tu mrtvolu nenajde až do jara, kdy se oteplí natolik, že tělo vypluje na hladinu.“

Nejsem samozřejmě žádný soudní znalec a taky jsem se zatím nemohla zapsat na přednášky z trestního práva kvůli té opravné zkoušce z matiky, kterou musím napřed udělat.

Nicméně jsem viděla spoustu dílů seriálů Zákon a pořádek a Kriminálka Las Vegas.

Navíc, jak víte, žiju s jistým soukromým detektivem. Tedy spíš bych měla říct, že s ním „sdílím místo bydliště“, protože když řeknu, že s ním „žiju“, zní to, jako kdybychom sdíleli ještě něco víc, což není pravda. Bohužel.

Sarah se nápadně otřese, ačkoli v místnosti je teplo a ona má na sobě takový ten tlustý pruhovaný svetr, který jí vyrobila jedna kolegyně z toho kibucu, kde strávila prázdniny po prvním ročníku na vysoké škole. Když si ho navlékne přes ty svoje montérky, vypadá to opravdu úchvatně.

„Prostě to nedává smysl,“ vyhrkne. „Jak může v tyhle budově dojít k další vraždě? Z nás se FAKT stává Kolej smrti.“

Procházím si vzkazy. Moje nejlepší kamarádka Patty – bezpochyby viděla titulní stránku dnešního Postu a podobně jako Reggie si dělá starosti, co to se mnou udělalo. Někdo, kdo odmítl uvést své jméno a řekl, že zavolá později – určitě některý z věřitelů. V rámci předvánoční nákupní horečky jsem to poněkud přehnala s čerpáním z karet. Pokud dokážu věřitele udržet na uzdě do března, všechno to splatím, jen co mi přijde daňový přeplatek. A nakonec…

Zamávám útržkem papíru na Sarah. „Není tohle nějakej vtip? Fakt volal? Nebo si ze mě děláš srandu?“

Sarah se zatváří překvapeně. „Teda, Heather,“ praví dotčeně. „Myslíš si, že bych si v tak šílenej den, jako je tenhle, vymejšlela nějaký vtípky? Doopravdy ti volal Jordan Cartwright. Nebo přinejmenším ti volal někdo, kdo tvrdil, že je Jordan Cartwright. Prosil, abys mu hned zavolala. Říkal, že je to životně důležitý. Zdůrazňoval to životně.“

Hm, to tedy vážně zní jako Jordan. Pro něj je všechno životně důležité. Zvlášť když mě to může nějakým způsobem ponížit.

„A co když,“ začne zase Sarah, „co když Lindsayina mrtvola není v řece. Co když je pořád ještě někde v budově. Co když… panebože, co když je ještě pořád v jejím pokoji!?“

„To by se nám už ozvala Cheryl,“ upozorním ji. „Protože ona a Lindsayina spolubydlící si hned po ránu prohodily pokoje.“

„Ach.“ Zdá se, že to Sarah zklamalo. Pak se její obličej zase rozjasní. „Možná je ta mrtvola někde jinde v budově! Třeba v pokoji někoho jinýho. Dokážeš si představit, že by ses vrátila z přednášky domů a našla ve svým pokoji bezhlavou mrtvolu, jak sedí v otáčivý židli u tvýho počítače?“

Zvedne se mi žaludek. To café mocha rozhodně neodpočívá v pokoji.

„Sarah,“ zavrčím. „Buď zticha. A myslím to vážně.“

„Nebo, panebože, co když tu mrtvolu třeba najdeme u nás v herně opřenou o stolní fotbal?“

„Sarah,“ probodnu ji zuřivým pohledem.

„No tak, Heather, trochu se uvolni,“ pokrčí Sarah se smíchem rameny. „To ti nedošlo, že si pomáhám tímhle šibeničním humorem, abych zrušila propojení mezi tím děsivým stimulem a nežádoucí emocionální odezvou, jako je třeba zhnusení nebo strach, která by nám v tomhle případě nepomohla, a navíc by byla pěkně neprofesionální?“

„Já dávám přednost tomu zhnusení,“ opáčím. „Podle mě když se někde zničehonic objeví bezhlavá roztleskávačka, má každej na trochu tý neprofesionality právo.“

Právě tuhle chvíli si Tom vybere na to, aby se zjevil ve dveřích kanceláře.

„Nemohli bychom to slovo prostě vynechat?“ zeptá se znechuceně a pevně sevře rukama rám dveří, jako kdyby v něm hledal oporu.

„Který slovo?“ Sarah si setřese pár pramenů kudrnatých vlasů z ramen. „Roztleskávačka?“

„Ne,“ vzdychne Tom. „Bezhlavá. Její hlavu přece máme. Chybí nám jenom zbytek těla. Panebože, fakt jsem něco takovýho vyslovil?“ Nešťastně se na mě podívá. Pod krví podlitýma očima má fialové kruhy, což je následek noci strávené v nemocnici. Vlasy má zplihlé a neslušivě připláclé na čelo. Za normálních okolností by radši umřel, než aby ho někdo viděl takhle neupraveného. Když se to tak vezme, nadělá se svými vlasy ještě víc než já.

„Měl by sis jít lehnout,“ doporučím mu. „My už se tady se Sarah o všechno postaráme.“

„Nemůžu si jít lehnout.“ Tom se zatváří, jako by ho můj návrh šokoval. „V mojí budově se našla mrtvá holka. Dokážeš si představit, jak by se na to tvářil Jessup a všichni ostatní? Kdybych si prostě… šel lehnout? Jsem pořád ještě ve zkušební lhůtě, to přece víš. Prostě by si řekli, že neumím čelit krizi a nedokážu rozseknout problém…“ Polkne. „Panebože, fakt jsem právě použil slovo rozseknout?“

„Jdi zpátky do svý kanceláře, zavři dveře a na chvíli si zdřímni,“ řeknu mu. „Já ti budu krejt záda.“

„Nemůžu,“ zaúpí Tom. „Jakmile zavřu oči, vidím… ji.“

Nemusím se ani ptát, co tím myslí. Vím to až příliš dobře. Protože mám ten samý problém.

„Brýden.“ Do kanceláře vstrčí hlavu nějaký puberťák v nátělníku s kapucou a s nosní přepážkou ozdobenou piercingem v podobě miniaturních stříbrných činek. „Proč je zavřená menza?“

„Unik plynu,“ informujeme ho se Sarah a Tomem sborově.

„Sakra,“ odvětí puberťák s protaženým obličejem. „Tak to se budu muset táhnout na snídani přes celej areál univerzity?“

„Zajděte si do studentský unie,“ řekne Sarah rychle a podává mu stravovací kartu. „Platíme to my.“

Studentík si stravovací kartu prohlédne. „No paráda,“ prohlásí, protože s touhle kartou se mu to jídlo neodečte od denního penza. Takže teď si může dát DVE večeře, když bude mít chuť. Celý šťastný se odklátí z kanceláře.

„Nechápu, proč jim prostě nemůžeme říct pravdu,“ pronese Sarah, jen co ten kluk zmizí. „Stejně se to za chvíli dozvědí.“

„To jo,“ odtuší Tom. „Jenže my nechceme vyvolat paniku. Rozumíš, jako že tady po budově volně pobíhá psychopatickej vrah.“

„Navíc,“ dodám opatrně, „nechceme, aby lidi zjistili, koho to vlastně zabili, dřív než se nám podaří kontaktovat Lindsayiny rodiče.“

„Jo,“ přikývne Tom. „Je to přesně tak, jak říká Heather.“ Je zvláštní mít najednou šéfa, který o své práci nemá ani ponětí. Tedy nevykládejte si moje slova špatně, Tom je moc fajn.

Jenže to není Rachel Walcottová.

Což je, na druhou stranu, jenom dobře.

„Hele, vy dva,“ osloví nás Sarah. „Hádejte, co to je: Jéé! No ne! Páni! Ťap ťap ťap.“

Tom a já se zmateně podíváme jeden na druhého.

„Dáme se poddat,“ řeknu.

„Člověk, kterýmu jde hlava kolem! Chápete? Jéé! No ne! Páni! Ťap ťap ťap.“ Ani já, ani Tom se nesmějeme, a Sarah nám za to věnuje káravý pohled. „To je ten šibeniční humor, lidi. Má nám pomoct se s tím VYROVNAT.“

Podívám se na Toma. „Kdo je s tou obětí narozeninový oslavy?“ zeptám se ho. „S tím studentem v nemocnici? Když jsme teď ty i já tady?“

„A sakra,“ vyhrkne Tom a jeho tvář získá popelavý odstín. „Úplně jsem na něj zapomněl. Jak jsi mi zavolala, tak jsem…“

„Tys ho tam prostě jenom tak nechal?“ Sarah obrátí oči v sloup. Ne že by se nějak zvlášť snažila skrýt pohrdání, které k našemu novému nadřízenému cítí. Má za to, že doktor Jessup měl to místo dát jí, ačkoli je studentka v řádném denním studiu. Studuje na plný úvazek a jako vedlejší činnost provozuje analyzování problémů všech lidí, s nimiž se kdy setká. Například já podle ní trpím syndromem opuštěnosti, který vyvolala skutečnost, že moje máma utekla i s mým manažerem do Argentiny… jo, a navíc s sebou vzali i všechny moje peníze.

A protože jsem se s mámou prostřednictvím soudů nevyrovnala tak agresivně, jak bych podle Sarah měla, trpím navíc zřejmě ještě nízkým sebehodnocením a pasivitou. Tedy alespoň to tvrdí Sarah.

Mně ovšem připadá, že mám na vybranou (no, tedy vlastně ani nemám, protože stejně nemám dost peněz, abych si vyřizovala účty u soudu): Buď můžu sedět doma a být z toho, co mi máma provedla, věčně zahořklá a naštvaná. Nebo to můžu hodit za hlavu a prostě jít dál.

Udělala jsem snad chybu, když jsem si vybrala tu druhou možnost?

Sarah si to zřejmě myslí. I když tyhle věci mi sděluje jenom ve chvílích, kdy mě právě neúnavně neobviňuje z toho, že mám jakýsi supermanovský komplex, který se projevuje tím, že chci ochraňovat všechny studenty žijící ve Fischer Hall, aby se jim náhodou něco nestalo.

Vážně se vůbec nedivím, že Sarah to místo nedostala a Tom ano. Tom mi totiž zásadně říká jenom věci typu „máš hezké boty“ nebo se mě ptá, jestli jsem se včera večer dívala v televizi na Superstar. S Tomem je zkrátka daleko jednodušší vyjít.

„No, já si myslím, že vražda obyčejnou otravu alkoholem trumfne,“ vezmu Toma v ochranu. „Ovšem stejně potřebujeme, aby na tý pohotovosti s tím studentem někdo byl, zvlášť pokud si tam toho nešťastníka nakonec nenechají…“ Jestli Stan zjistí, že máme na pohotovosti studenta a není tam s ním žádná zodpovědná osoba, vyletí z kůže. Nechci přijít o svého nového šéfa, zrovna když ho začínám mít ráda. „Sarah…“

„Já mám laborku,“ informuje mě Sarah a ani nevzhlédne od papírů, které dává dohromady k ofocení, údajně proto, aby si policie mohla zkontrolovat, jestli Lindsay neměla včera v noci nějakou návštěvu, která se třeba mohla rozhodnout jí její pohostinnost oplatit tím, že jí uřízla hlavu.

Problém ovšem je, že Lindsay samozřejmě žádnou návštěvu neměla. Už jsme si seznam zaregistrovaných návštěvníků koleje prošli dvakrát. A nic.

„Ale…“

„Dneska to nemůžu propásnout,“ vysvětluje Sarah. „Je to první laborka v novým semestru!“

„Tak tam půjdu já,“ řeknu.

„Heather, to ne.“ Tom vypadá vyděšeně. Není mi jasné, jestli je to opravdu proto, že mě po tom všem, čím už jsem dneska dopoledne prošla, nechce vystavit utrpení, jež s sebou přináší pobyt v čekárně na pohotovosti v jedné z newyorských nemocnic, nebo jestli prostě vzhledem k tomu, jak se ve své práci pořád ještě nevyzná, nechce zůstat v kanceláři úplně sám. „Řeknu někomu z interních asistentů…“

„Ty budou mít taky všichni školu, zrovna jako Sarah,“ namítnu. To už jsem na nohou a natahuju se pro bundu. Víte, ne že bych se ze sebe snažila dělat mučednici. Spíš by se dalo říct, že využívám příležitost dostat se na chvíli odsud. I když se snažím, aby to tak nevypadalo. „Vážně, to je v pohodě. Stejně ho už brzo budou muset do tý nemocnice normálně přijmout. Nebo ho propustit. Za chvíli jsem zpátky. Teda aspoň předpokládám, že to je kluk, nebo ne?“

„Která holka by byla tak pitomá, aby se pokusila vypít za jeden večer jedenadvacet panáků?“ ušklíbne se Sarah a zvedne oči v sloup.

„Jo, je to kluk,“ přisvědčí Tom a podá mi kousek papíru, na kterém napsáno jméno a rodné číslo onoho nešťastníka. Strčím papírek do kapsy. „Nějak zvlášť si s ním asi nepokecáš, ale koneckonců, když jsem tam byl já, byl pořád ještě v bezvědomí. Možná se teď už probral. Potřebuješ nějaký drobný na taxíka?“

Ujistím ho, že jsem si do naší kovové pokladničky hrábla pro pár dolarů už dřív, když jsem se chystala, že ho půjdu vystřídat…, tedy předtím, než jsme se dozvěděli o Lindsay.

„Poslyš,“ osloví mě Tom tiše, když už mířím ke dveřím. „Tys už takovouhle situaci zažila.“ Oba víme, co tou situací myslí. „Co, ehm, co bych měl teď dělat?“

Vypadá opravdu ustaraně. To a skutečnost, že je rozcuchaný, jako kdyby právě vylezl z postele, způsobuje, že vypadá mladší, než ve skutečnosti je…, koneckonců, vzhledem k tomu, že mu je teprve šestadvacet, je mladší než já. Je to skoro takové mládě jako ten kluk za barem v kavárně.

„Musíš bejt silnej,“ poradím mu a položím mu ruku na vypracované rameno zahalené do svetru značky Izod. „A ať už budeš dělat cokoli… hlavně se nesnaž ten zločin vyřešit sám. Dej na mě.“

Tom polkne. „To si piš. Copak toužím, aby někde v hrnci skončila i moje hlava? Ne, díky.“

Chlácholivě ho poplácám po rameni. „Kdybys ode mě něco potřeboval, mám s sebou mobil,“ připomenu mu.

Potom se dám na rychlý ústup do haly, kde narazím na Julia, vedoucího úklidu, a jeho nově přijatého synovce Manuela – příbuzenská protekce se má na New York College k světu stejně čile jako kdekoli jinde. Julio s Manuelem pokládají na podlahu rohožky s gumovým podložením. Až konečně začne sněžit, budou ty rohožky chránit mramor před solí, kterou do budovy nanosí na botech zdejší obyvatelé.

„Heather,“ osloví mě Julio ustaraně, když spěchám kolem. „Je pravda, co říkají? O tom…“ Jeho tmavé oči zalétnou ke vstupní hale, kde se policejní důstojníci a lidé ze správy koleje pořád ještě houfují jako módní fanoušci na výprodejní akci.

„Je to pravda, Julio,“ odpovím mu tiše a na chvilku se s ním zastavím. „Našli…“ Málem řeknu mrtvolu, ale to vlastně není tak úplně pravda. „Našli v menze mrtvou studentku,“ změním formulaci.

„Kterou?“ vyhrkne znepokojeně Manuel Juarez, neskutečně krásný mladý muž, po němž, jak vím, vzdychají některé vypomáhající studentky – a dokonce i pár studentů – (já se ani nenamáhám, protože samozřejmě nevěřím na milostné vztahy na pracovišti. A navíc se na mě Manuel nikdy ani pořádně nepodíval, a asi ani nepodívá, má přece kolem sebe tolik dobře vyvinutých devatenáctiletých koček v krátkých tričkách nad pupík. Já jsem pupík před světem neodhalila od té doby, kdy, ehm, kdy mi břicho začalo přetékat přes pásek džínů). „Kdo to byl?“

„To zatím nemůžeme říct,“ sdělím jim oběma, protože nám bylo řečeno, že se o jménu oběti nemáme šířit mezi cizími lidmi, dokud nebudou informováni příbuzní.

Pravda je ovšem taková, že kdyby šlo o kohokoli jiného než o Lindsay, vyklopila bych to Juliovi a Manuelovi jedna dvě. Jenže Lindsay měli všichni rádi – dokonce i zaměstnanci, kteří se jinak vyznačují ve vztahu k lidem, jejichž rodiče nám přispívají na výplatu, jen minimální tolerancí.

A já ani v nejmenším nestojím o to, aby se o tom, co se Lindsay stalo, dozvěděli zrovna ode mě.

Což je taky jeden z důvodů, proč jsem tak vděčná za možnost odsud vypadnout.

Julio střelí po svém synovci rozzlobeným pohledem – podle mého zřejmě proto, že ví stejně dobře jako já, že to jméno prozradit nesmím – a zamumlá něco španělsky. Manuel prudce zrudne, ale nic neřekne. Vím, že stejně jako Tom tady Manuel pracuje natolik krátce, že je pořád ještě ve zkušební lhůtě. A vím taky, že v Juliovi má ten nejpřísnější dozor. Já bych ho tedy za šéfa nechtěla. Párkrát jsem viděla, jak se dokáže rozpálit, když chytí někoho ze studentů, jak se mu na kolečkových bruslích projíždí po čerstvě navoskované podlaze.

„Musím teď do nemocnice kvůli jinýmu studentovi,“ vysvětlím Juliovi. „Doufejme, že budu brzo zpátky. Dohlídni mi, prosím tě, na Toma, jestli můžeš. On na takovýhle věci není zvyklej.“

Julio slavnostně přikývne a já vím, že moji žádost splní do slova a do písmene…, i kdyby kvůli tomu musel předstírat, že přede dveřmi kanceláře vedoucího koleje někdo rozlil plechovku limonády. Tak se totiž bude moci půl hodiny motat na chodbě před kanceláří a tvářit se, že vytírá.

Podaří se mi proklouznout kolem všech těch lidí ve vstupní hale a dostat se ven do zimy, aniž by mě ještě někdo zastavil. Ale ačkoli u předního vchodu do Fischer Hall zrovna – jakoby zázrakem – brzdí taxík, právě když vycházím ze dveří, nezamávám na něj. Místo toho jdu pěšky, spěšně zahnu za roh, zpátky k honosné rezidenci, z níž jsem odešla před pouhými pár hodinami. Pokud už mám strávit celý den v nemocnici, potřebuju si vzít s sebou pár věcí – například učebnici pro opakovači kurz matematiky, abych se připravila na první hodinu, pokud tedy kvůli sněhu neodpadne, a možná taky svůj Game Boy, do kterého mám natažený Tetris (ach jo, na co si to hraju? Když budu mít na vybranou mezi opáčkem z matiky a Tetrisem, je naprosto jasné, že se budu celé dopoledne pokoušet překonat svůj rekord z dřívějška). Ale stejně, možná se mi podaří přesvědčit Lucy, aby vyběhla na chviličku ven a odbyla si tam své záležitosti, takže si nebudu muset dělat starosti, že mě později bude někde doma čekat jisté nemilé překvapení.

Mraky nad městem jsou pořád temné a prosycené vlhkostí, ale je mi jasné, že tohle není ten pravý důvod, proč není nikde k vidění Reggie ani jeho kumpáni. Dealery odsud vyhnala silná koncentrace policistů hned za rohem, u budovy Fischer Hall. Vysedávají teď zřejmě v bistru Washington Square Diner a užívají si pauzu na kafe. Vražda doléhá na kšefty s drogami stejně těžce jako na všechno ostatní.

Lucy je tak překvapená, že mě vidí doma takhle brzo, že když ji vystrčím ven do mrazivé zadní zahrady Cooperova dědečka, úplně zapomene protestovat. Než si dojdu nahoru pro učebnici a pro Game Boy a vrátím se zpátky do přízemí, už sedí u zadních dveří a pár kroků od ní leží kouřící hromádka. Pustím ji zpátky dovnitř a rychle to nadělení po ní uklidím. Když už se chystám vyrazit ven, všimnu si, že na záznamníku v předsíni – což je náš domácí telefon, nikoli Cooperova služební linka – bliká kontrolka signalizující nové zprávy. Zmáčknu tlačítko pro přehrávání záznamů a halou zazní hlas Cooperova bratra.

„Ehm, ahoj,“ říká můj bývalý snoubenec ze záznamníku. „Tenhle vzkaz je pro Heather. Heather, snažil jsem se ti dovolat na mobil i do práce. Ale asi jsem tě pokaždý prošvihnul. Nemohla bys mi, hned jak dostaneš tenhle vzkaz, zavolat? Potřeboval bych s tebou probrat něco fakt důležitýho.“

No páni. To teda musí být opravdu důležité, když mi kvůli tomu volá ke Cooperovi domů. Rodina s Cooperem totiž už léta nemluví – vlastně od chvíle, kdy její členové zjistili, že praotec rodu a zakladatel nahrávací společnosti Cartwright Records, Arthur Cartwright, svému vnukovi a černé ovci rodiny v jedné osobě odkázal svou luxusní rezidenci ve West Village. Ten dům je prvotřídní kousek na newyorském trhu s nemovitostmi (má cenu osmi milionů dolarů). Nicméně rodinné vztahy nebyly nijak zvlášť vřelé ani předtím, Cooper totiž odmítl účinkovat v chlapecké skupině jménem Easy Street, kterou tehdy dával dohromady jeho tatík.

Vlastně nebýt mě – a mojí nejlepší kamarádky Patty a jejího manžela Franka – strávil by Cooper Vánoce a silvestr sám (i když jeho ta vyhlídka zřejmě nijak zvlášť neznepokojovala), nebyl by obklopen teplem rodinného krbu… tedy alespoň Pattyina rodinného krbu. Moje rodina je totiž buď ve vězení (táta), nebo na útěku s mými penězi (máma). Možná je vlastně vcelku dobře, že jsem jedináček.

Nicméně za ta léta, co jsem s Cooperovým bratrem chodila, jsem se poučila, že to, co považuje za důležité Jordan, je jen zřídkakdy důležité i pro mě. Takže se nevrhnu honem k telefonu, abych mu zavolala, jak mě prosil. Místo toho si vyslechnu i ostatní vzkazy – několik volajících prostě zavěsilo: to byli bezpochyby zaměstnanci telemarketingu – a pak vyrazím znovu do zimy, směr nemocnice sv. Vincenta.

Teď, když taxík potřebuju, není samozřejmě žádný v dohledu, a tak musím těch pět nebo šest bloků do nemocnice (a tím míním dlouhé bloky mezi hlavními ulicemi, ne ty krátké mezi postranními uličkami) dojít pěšky. Ale to nevadí. Koneckonců podle vládního výnosu bychom si měli dopřát alespoň půlhodinu cvičení denně. Nebo že by to byla hodina? No, to je jedno, pět bloků v třeskutém mrazu je podle mě víc než dost. Než dorazím do nemocnice, mám nos a tváře úplně znecitlivělé.

Ovšem v čekárně je teplo – i když trochu chaos… ale ten není tak velký jako obvykle: předpověď počasí zřejmě většinu hypochondrů vyděsila natolik, že radši zůstali doma. Bez problémů najdu místo k sezení. Nějaká hodná sestřička přeladila televizi v čekárně z nekonečných španělských seriálů na zpravodajskou stanici New York One, takže každý může být v obraze, jak to vypadá s blížící se sněhovou bouří. Ke štěstí mi chybí jenom trocha horkého kakaa – to si snadno opatřím, když hodím pár mincí do automatu na kávu – a nějaká ta snídaně.

Nicméně jídlo se v čekárně na pohotovosti v nemocnici sv. Vincenta shání už podstatně hůř, leda bych byla ochotná se spokojit s křupkami Funyuns či karamelovo-čokoládovými tyčinkami Milk Duds, které nabízí zdejší automat. Což by mi za normálních okolností nevadilo. Jenže ve světle událostí z dnešního rána mám žaludek tak trochu na vodě a nejsem si jistá, jestli by takový náhlý nápor soli a karamelu zvládl obvyklou bravurou.

A navíc, je právě za pět minut celá… což je chvíle, kdy ochranka otevře dveře pohotovosti a dovolí každému z pacientů, kteří tam čekají, aby se na něj někdo zašel podívat. V případě toho mého studenta budu tím návštěvníkem já.

Pochopitelně, že ve chvíli, kdy bych ten papírek, který mi dal Tom, tedy ten s tím jménem a rodným číslem zde ležícího studenta, potřebovala, nemůžu ho najít. Takže je mi jasné, že jakmile proniknu dovnitř na pohotovost, budu se mít co otáčet. Doufejme, že tam těch jedenadvacetiletých oslavenců, kteří by vyspávali kocovinu po nadměrném počtu panáků vypitých na včerejší oslavě, nebude moc. Snad mi pomůžou sestry…

Ovšem nakonec žádnou pomoc nepotřebuju. Toho „svého“ studenta totiž poznám, jen co mi na něj padne zrak. Je natažený na lůžku na kolečkách a přikrytý bílou pokrývkou.

„Gavine!“

Dotyčný zaúpí a zakryje si obličej polštářem.

„Gavine.“ Stoupnu si vedle lůžka a nepřátelsky na něj zírám. To mě mohlo napadnout. Gavin McGoren, druhák, který rád točí filmy, taky ta nejotravnější osina v zadku ze všech obyvatel Fischer Hall: kvůli komu jinému by taky můj šéf mohl být celou noc vzhůru?

„Já vím, že nespíš, Gavine,“ pravím přísně. „Otevři oči.“

Gavin prudce rozevře víčka. „Kristepane, ženská!“ vyhrkne. „Copak nevidíte, že jsem nemocnej?“ Ukáže na kapačku, kterou má zavedenou do ruky.

„Ale no tak,“ ušklíbnu se zhnuseně. „Ty přece nejseš nemocnej. Ty jseš jenom pěknej pitomec. Jedenadvacet panáků, Gavine?“

„No a co,“ zamumlá Gavin a zacloní si rukou, v níž nemá kapačku, oči, aby mu do nich nesvítilo světlo ze zářivek na stropě. „Byli se mnou moji kámoši. Takže jsem věděl, že budu v pohodě.“

„Tak tvoji kámoši,“ odseknu pohrdavě. „No jasně, ty tvoji kámoši se o tebe postarali fakt skvěle.“

„Tak počkat.“ Gavin bolestně zamrká, jako kdyby mu zvuk vlastního hlasu způsoboval bolest. Což asi taky způsobuje. „Přece mě sem přivezli, nebo ne?“

„Šoupli tě sem,“ opravím ho. „A vypadli. Nikoho z nich tady už nevidím, ty snad jo?“

„Museli do školy,“ obhajuje je Gavin mdle. „A vůbec, jak to můžete vědět? Vy jste tu nebyla. Byl tu ten druhej dáreček z kanclu vedoucího – kam zmizel?“

„Jestli myslíš Toma, vedoucího koleje,“ řeknu mu, „tak ten musel jít řešit další problém. Víš, Gavine, ty totiž nejsi jedinej student, kterej u nás na koleji bydlí.“

„Co se po mně tak vozíte?“ chce vědět Gavin. „Mám narozeniny.“

„To je teda fakt parádní způsob, jak je oslavit,“ opáčím.

„No a co? K něčemu to bude, natáčel jsem to projeden školní projekt.“

„Ty se vždycky natáčíš při nějaký idiotský činnosti a pak tvrdíš, že je to pro školní projekt,“ připomenu mu. „Pamatuješ si, jak jsi napodoboval tu scénu z Hannibala? Tu s tím kravským mozkem?“

Gavin zvedne ruku z očí a vrhne po mně nepřátelský pohled. „A jak jsem asi tak měl vědět, že jsem alergickej na zelený fazolky?“

„Možná tě to překvapí, Gavine,“ sdělím mu, zrovna když mi mobil v kapse od bundy začne vibrovat, „ale Tom a já máme na práci důležitější věci, než tě držet za ručičku pokaždý, když uděláš nějakou pitomost, po který skončíš na pohotovosti.“

„Jako co třeba?“ odfrkne si Gavin. „Nechat si od těch podlejzavejch interních asistentů lízt ještě víc do zadku?“

Mám opravdu co dělat, abych Gavinovi neřekla o Lindsay. Jak si tu může takhle ležet a litovat se – zvlášť poté, co udělal něco tak neskutečně stupidního, že se do tohohle postavení vůbec dostal –, když tam na koleji je jedna studentka mrtvá a my ani nemůžeme najít její tělo?

„Poslyšte, nemohla byste mi prostě zjistit, kdy odsud budu moct vypadnout?“ zeptá se mě Gavin se zaúpěním. „A nechat si ty přednášky protentokrát od cesty?“

„To můžu,“ přikývnu a jsem jenom ráda, že ho můžu na chvíli ponechat vlastnímu osudu. On totiž mimo jiné taky nijak zvlášť pěkně nevoní. „Chceš, abych zavolala tvejm rodičům?“

„Panebože, to ne,“ zaskučí Gavin. „Proč byste dělala něco takovýho?“

„Třeba abych jim sdělila, jak krásně jsi oslavil narozeniny? Jsem si jistá, že na tebe budou pyšný…“

Gavin si zase zakryje hlavu polštářem. Usměju se a vydám se k jedné ze sester, abych s ní projednala, jak to vypadá s jeho propuštěním. Sestra mi slíbí, že zjistí, jak se na to tváří doktor. Poděkuju jí a vrátím se do čekárny, po cestě sáhnu do kapsy pro mobil, abych se podívala, kdo mi to volal…

… a jsem celá nadšená, když se na displeji objeví slova Cooper Cartwright.

A ještě nadšenější jsem, když mě o chviličku později nějaký hlas osloví: „Heather.“

A já zvednu hlavu a zjistím, že hledím do očí přímo samotnému majiteli onoho jména.

4

Bejvaly doby, a není to tak dávno,

Kdy co jsem potřebovala, jen pár šestáků stálo.

Teď už jsem starší a rozumu víc mám,

Neznačkový hadry jinejm přenechám.

Bez názvu

Text a hudba: Heather Wellsová

No dobře, a co má být? Tak jsem do něj zamilovaná, a on projevuje naprosto nulový zájem moje city opětovat. A co mám jako dělat? Člověk přece může mít nějaké sny, nebo ne?

A v tomhle případě alespoň s ním o někom, kdo je v přiměřeném věku – Cooperovi je totiž přes třicet, to znamená, že je o nějakých deset let starší než ten kluk za barem v kavárně.

A navíc Cooper nepracuje za minimální plat v nějaké kavárně. Má svou vlastní detektivní kancelář.

No dobře, tak mi tedy odmítá ŘÍCT, co že to vlastně celé dny dělá, ale to bude asi tím, že má pocit, že by se to pro někoho, kdo je tak citlivý a něžný jako já, nehodilo vědět…

A to znamená, že mu na mně přece jenom záleží, nebo ne?

Ovšem já vím, že mu na mně záleží, i bez toho. Proč by mi jinak nabídl, abych se k němu nastěhovala (no dobře, tak tedy abych se nastěhovala do bytu v horním patře jeho rezidence), když mě tehdy Jordan vykopnul (i když Jordan tvrdí, že nic takového neudělal, že to já jsem odešla. Jenže je mi líto, to on přece dovolil Tanie Traceové, aby mu spadla do klína obličejem napřed – a to přímo v našem bytě. Kdo by si něco takového vyložil jinak než jako pobídku k odchodu?).

Nicméně Cooper mi dal JASNĚ najevo, že mě má rád jenom jako kamarádku. Tedy alespoň po mně zatím ještě nikdy nevyjel.

Je taky pravda, že mi Cooper jednou výslovně řekl – to jsem ovšem byla v těžkém šoku, protože se mě těsně předtím pokusil někdo zabít, navíc jsem byla napůl v bezvědomí –, že si myslí, že jsem prima a hodná holka.

Jenže mám tohle opravdu považovat za něco pozitivního? Chápejte, hodná? Chlapy hodné holky prostě nezajímají. Zajímají je holky jako Tania Traceová, která se v ordinérním videoklipu ke svému poslednímu singlu „Bitch, Slap“ válela po zemi v louži oleje a na sobě neměla nic než kožené spodní kalhotky a tílko.

V mojí velikosti se kožené spodní kalhotky ani NEVYRÁBĚJÍ. Tím jsem si skoro jistá.

Ale stejně, pořád je tu určitá naděje, že Cooper není člověk, kterého by kožené spodní kalhotky rajcovaly. Koneckonců to, že není jako ostatní členové Cartwrightovic rodiny, už dokázal tím, jak hezky se ke mně zachoval. Možná mám ještě šanci. Možná právě proto je teď tady v nemocnici, chce mi říct, že beze mě už nedokáže žít ani o vteřinu déle a že na nás venku čeká jeho auto, které nás doveze na letiště a odtud že odletíme na svatbu do Vegas a na líbánky na Havaj…

„Čau,“ řekne Cooper a podá mi papírový sáček. „Napadlo mě, žes ještě nejedla. Přinesl jsem ti plněnou bagetu z Joe’s Diary.“

Aha. No dobře. Takže žádná svatba ve Vegas ani líbánky na Havaji.

Ovšem zase mi přinesl plněnou bagetu z Joe’s Diary, mého oblíbeného sýrařství! A pokud jste někdy ochutnali tamní uzenou mozzarellu, je vám jasné, že je přinejmenším stejně dobrá jako líbánky na Havaji. A možná i lepší.

„Jak víš, že jsem tady?“ zeptám se ohromeně, když si od něj ten sáček beru.

„Řekla mi to Sarah,“ odpoví Cooper. „Volal jsem k vám do kanclu, hned jak jsem zaslechl, co se stalo. Chytil jsem to z policejní vysílačky.“

„Aha.“ No jasně. Když je Cooper v terénu, poslouchá hlášení z policejních vysílaček. Buď to, nebo jazz. Je blázen do Elly Fitzgeraldové. Kdyby Ella nebyla dávno po smrti, pěkně bych žárlila.

„Nebude tvejm klientům divný, kde jsi?“ zajímám se. Nemůžu uvěřit, že kvůli mně hází za hlavu případ.

„To je v pohodě,“ pokrčí Cooper rameny. „Manžel mojí klientky má momentálně plný ruce práce.“ Ani se nenamáhám vyzvídat, co tím přesně myslí, protože až moc dobře vím, že mi to stejně neřekne. „Stejně jsem se chystal vyrazit někam na oběd. A přitom mě napadlo, žes ještě nejedla,“ dodá.

Při slovu oběd mi v žaludku zakručí hlady. „Umírám hlady,“ přiznám se. „Zachránils mi život.“

„Takže,“ začne Cooper a nasměruje mě k prázdné řadě oranžových plastových sedaček v čekárně. „S čím je tu ten kluk?“

Mrknu ke dveřím sálu. „Kdo, Gavin? S chronickou blbostí.“

„Ale, takže zase Gavin?“ Cooper vytáhne z kapes svojí parky dvě lahve čokoládového nápoje Yoo-Hoo a jednu mi podá. Srdce mi poskočí. YOO-HOO! Panebože, jak já toho chlapa miluju. A kdo by ho nemiloval? „Jestli se tenhle kluk dožije konce studií, budu docela překvapenej. Hm. A jak to, že sedíš tady? Teda když vezmu v úvahu, že ve Fischer Hall našli mrtvou holku.“

Zabořím zuby do chřupavé bagety – plněné čerstvou uzenou mozzarellou, grilovanými papričkami s česnekovou příchutí a sušenými rajčaty. Po tomhle není samozřejmě možné promluvit, protože vnitřek mojí pusy prožívá orgasmus.

„Víš, zavolal jsem jednomu kamarádovi,“ pokračuje Cooper, když vidí, že mám plnou pusu (i když tedy opravdu doufám, že netuší, jaký ohňostroj se odehrává tam uvnitř), „z kanceláře koronera. Dorazili na místo jedna dvě, chápeš, protože teď se jim jinak kšefty kvůli tý bouřce, co má přijít, zrovna moc nehejbou. Ale co je důležitý, jsou si v podstatě jistý, že ta holka byla mrtvá už nějakou chvíli předtím, než jí… no, však víš.“

Než jí uřízli hlavu. Přikývnu, ale přitom nepřestávám žvýkat.

„Jenom mě tak napadlo, že bys tohle možná ráda věděla,“ dodá Cooper. Rozbaluje si přitom svoji bagetu. S prosciuttem, řekla bych. „Chci říct, že… že netrpěla. Jsou si skoro jistý, že byla uškrcená.“

„Polknu. Jak to můžou poznat?“ zeptám se. „Teda vzhledem k tomu, že… no, že nenašli krk?“

Pokládám tuhle otázku přesně ve chvíli, kdy si Cooper právě ukousl kus ze své bagety. Začne se drobátko dusit, nicméně se mu podaří sousto polknout.

„Barevný skvrny na kůži,“ dostane ze sebe mezi dvěma zakašláními. „Kolem očí. To znamená, že došlo k zástavě dechu ještě předtím, než nastala smrt způsobená uškrcením. Něčemu takovýmu se říká vagální blokáda.“

„Aha,“ řeknu. „Promiň.“ Ta omluva je za to, že se kvůli mně málem udusil.

Cooper chvilku tiše upíjí Yoo-Hoo. Mám přitom možnost si ho prohlížet, aniž by si toho všiml. Dneska ráno se neholil… tedy ne že by to vadilo. I tak je to jeden z nejpřitažlivějších chlapů, jaké jsem kdy viděla. To jeho ranní strniště – tedy spíš polední – ještě podtrhuje ostře řezané rysy jeho tváře, štíhlá čelist a vystouplé lícní kosti jsou tak výraznější. Někteří lidé – například jeho otec, Grant Cartwright – by mohli být toho názoru, že Cooper potřebuje ostříhat.

Ovšem mně se náhodou líbí muži, kterým můžete zajet prsty do vlasů.

Tedy kdyby vám to dovolili.

Jenže ačkoli v mých očích Cooperovi ty jeho přerostlé vlasy dodávají vzezření přátelského ovčáckého psa, na ostatní musí ten člověk působit vysloveně impozantním dojmem. To se jasně ukáže, když jakýsi bezdomovec s lahví ukrytou v papírovém pytlíku, který si zašel do nemocnice, aby na chvíli unikl mrazu, zahlédne prázdné křesílko vedle mě a zamíří k němu…

… a rychle si to rozmyslí, jen co zahlédne Cooperova široká ramena – která v tom neforemném anoraku vypadají ještě hrozivěji – a jeho masivní boty značky Timberland.

Cooper si toho ani nevšimne.

„Myslej si, že tam ležela delší dobu,“ vysvětluje dál, když úspěšně spolkl to, čím se předtím dusil, ať už to bylo cokoli. „Teda, ehm, na tom sporáku. Minimálně od svítání.“

„Panebože,“ vydechnu.

Ale ačkoli tam na koleji – pardon, ve studentském domově – jsem na to, co se stalo Lindsay, nedokázala ani pomyslet, aby se mi nezvedl žaludek, teď svoji bagetu bez problémů dojím. Možná je to proto, že jsem měla doopravdy děsný hlad.

Ale možná je to i díky Cooperově uklidňující přítomnosti. Láska s člověkem provádí prapodivné věci, řekla bych.

A když už mluvíme o lásce…

Zatrylkuje mi mobil, a když ho vytáhnu z kapsy, zjistím, že mi volá Jordan. Už zase. Rychle telefon zase schovám do hlubin bundy. Ale ne dost rychle.

„Tak se zdá, že s tebou potřebuje mluvit fakt nutně,“ podotkne Cooper klidně. „Nechal ti vzkaz i doma.“

„Já vím,“ přikývnu rozpačitě. „Poslechla jsem si to.“

„Aha.“ Vypadá to, že Coopera něco pobavilo…, tedy alespoň se mu pod tím pětimilimetrovým tmavým porostem zvednou koutky úst. „A ty mu to nebereš, protože…?“

„To je fuk,“ odseknu naštvaně. Ale nejsem naštvaná na Coopera. Jsem naštvaná na jeho bratra, který odmítá pochopit, že rozchod je prostě rozchod. Když se s někým rozejdu, tak mu neustále nevolám, zvlášť když se mezitím zasnoubím s někým jiným. To je přece normální zdvořilost.

Věci zřejmě neprospívá, že s ním i nadále spím. Tedy s Jordanem.

Ale koneckonců k tomu došlo jenom jednou, tehdy u Coopera doma na koberečku v předsíni, ve slabé chvilce. Rozhodně se to už víckrát nestane.

Alespoň si to myslím.

Takže by se asi dalo říct, že jsem tak trochu naštvaná i sama na sebe.

„Tys ji znala?“ změní Cooper obratně téma, zřejmě je mu jasné, že to dosavadní mi nepůsobí žádné potěšení.

„Koho? Tu mrtvou holku?“ Dám si doušek Yoo-Hoo. „Jo. Každej ji znal. Byla dost oblíbená. Roztleskávačka.“

Zdá se, že to Coopera šokovalo. „Copak na univerzitě mají taky roztleskávačky?“

„No jasně,“ informuju ho. „Roztleskávačky z New York College se loni dostaly i do finále.“

„Do jakýho finále?“

„To nevím,“ připustím. „Ale jsou na to děsně pyšný. Lindsay – to je ta zavražděná holka – obzvlášť. Studovala ekonomii, účetnictví. Ovšem školního ducha měla na rozdávání. Ona…“ Hlas se mi zlomí. Tentokrát mi nepomůže ani Yoo-Hoo. „Coopere. Kdo by někomu udělal něco takovýho? A proč?“

„No, co vlastně o tý holce víš?“ zeptá se Cooper. „Teda kromě toho, že byla roztleskávačka, ze který se časem měla stát účetní?“

Zamyslím se. „Chodila s jedním z našich basketbalistů,“ řeknu po chvilce. „Vlastně mám takovej dojem, že by z tý vraždy mohl bejt podezřelej. Každopádně si to myslí detektiv Canavan. Jenže ten kluk to neudělal. Já prostě vím, že to neudělal. Mark je prima. Nikdy by nikoho nezabil. A už vůbec ne svoji holku. A ne takhle.“

„Právě ten způsob mi připadá…“ Cooper pod bundou pokrčí rameny. „… No, napadá mě slovo přehnanej. Skoro jako kdyby ji tam ten vrah nechal jako nějaký varování.“

„Varování pro koho?“ vyhrknu. „Pro kuchaře Jimmyho?“

„Hm, tohle kdybychom věděli,“ odvětí Cooper, „bylo by nám asi taky vcelku jasný, kdo to udělal, nemyslíš? A proč. Canavan má pravdu, že začíná s tím přítelem. Stojí ten kluk za něco? Teda jako basketbalista?“

Vrhnu na něj nechápavý pohled. „Coope. Hrajeme ve třetí skupině. Jak dobrej asi tak může bejt?“

„Jenže Macešky se od tý doby, co dostaly toho novýho trenéra, toho Andrewse, hodně zlepšily,“ informuje mě Cooper a mírně se přitom usmívá…, zřejmě ho pobavilo, jak málo toho vím o sportu. „Jejich zápasy začala dokonce přenášet televize. Sice jenom regionální vysílání, já vím, ale stejně. Ten zápas zejtra večer bude asi vzhledem k tomu, co se stalo, zrušenej, viď?“

Odfrknu si. „To si děláš srandu? Hrajem na domácím hřišti s New Jersey East Devils. Copak nevíš, že máme slušný šance, že jsme zatím vyhráli všechny zápasy turnaje?“

Cooperův úsměv se ještě zvětší, ovšem z jeho hlasu čiší mráz. „Takže hlava jedny z roztleskávaček se najde v menze na koleji, kde bydlela, a oni ani nezrušej zejtřejší basketbalovej zápas?“

„Ve studentským domově,“ opravím ho.

„Heather Wellsová?“ ze sálu pohotovosti vyjde doktor s podložkou na psaní a nějakými papíry.

„Promiň,“ řeknu Cooperovi a spěchám k doktorovi, který mě informuje, že se Gavin hezky zotavuje, takže může jít domů. Propustí ho, jen co podepíše příslušné formuláře. Doktorovi poděkuju a vracím se zpátky ke Cooperovi. Ten už je na nohou, balí pozůstatky našeho pikniku a cpe je do nejbližšího koše.

„Gavin už může jít,“ vysvětlím mu.

„To mi došlo.“ Cooper si znovu navleče rukavice, připravuje se na to, jak se vrhne zpátky do toho arktického počasí. „Nepotřebujete vy dva odvoz?“

„Pochybuju, že by Gavin dokázal jít po svejch,“ pokrčím rameny. „Ale radši si chytím taxíka. Nebudu riskovat, že ti ten kluk poblije auto.“

„Za což ti děkuju,“ odtuší Cooper vážně. „No, takže se uvidíme doma. A Heather… ještě k tý Lindsay…“

„Neboj,“ přeruším ho. „Do vyšetřování její smrti se rozhodně plíst nehodlám. Ta minulá zkušenost mě rozhodně poučila. Ať se newyorská policie tentokrát snaží sama.“

Cooper se tváří vážně. „Tohle jsem říct nechtěl,“ sdělí mi. „Nikdy mě ani nenapadlo, že bys mohla byť jenom uvažovat, že by ses zapletla do toho, co se dneska ve Fischer Hall stalo. Zvlášť po tom, jak to dopadlo minule.“

Je to směšné, ale stejně se mě jeho slova dotknou.

„To myslíš jako minule, kdy jsem přišla na to, kdo je vrah, dřív než všichni ostatní?“ vyjedu. „Dřív než ostatním vůbec došlo, že ty holky někdo zavraždil, že je nezabila jejich vlastní lehkomyslnost?“

„No páni,“ zvedne Cooper obočí. „Klídek, tygřice. Já chtěl jenom…“

„Protože i tobě je snad jasný, že ať už tohle Lindsay provedl kdokoli, musel mít přístup ke klíčům od menzy, je to tak?“ Je mi jedno, že ten bezdomovec s lahví v papírovém pytlíku teď ten ostražitý pohled, který předtím vrhal na Coopera, vrhá na MĚ. Co mi chybí na šíři ramen, doháním objemem boků. Jo, a taky ostrostí hlasu.

„Protože tam není ani památka po násilným vniknutí,“ pokračuju. „Ať už tam Lindsayinu hlavu dal kdokoli, musel mít přístup k univerzálnímu klíči. Musel se dostat přes tři různý zámky. Nikdo nemohl bez klíče otevřít tři nebo čtyři různý zámky, rozhodně ne během jediný noci, aniž by si toho někdo všimnul. Takže to musel bejt někdo, kdo ve škole pracuje. Někdo, kdo má přístup ke klíčům. Někdo, KOHO ZNÁM.“

„No dobře,“ pronese Cooper uklidňujícím tónem… zřejmě tenhle tón používá na svoje klientky, hysterické manželky přesvědčené o tom, že je jejich manželé podvádějí, které si najímají Coopera, aby jim to pomohl dokázat, protože chtějí dostat do opatrování vilu na pláži v Hamptons. „Uklidni se. Dělá na tom detektiv Canavan, nebo ne?“

„Jo,“ přikývnu. Už nedodám, že k vyšetřovacím schopnostem detektiva Canavana nechovám žádnou zvláštní důvěru. Koneckonců jsem kvůli nim před časem málem přišla o život.

„Takže si s tím nedělej starosti,“ dodá Cooper a položí mi ruku na rameno. Věčná škoda, že jsem tak navlečená – mám na sobě bundu, svetr, rolák, košilku, podprsenku – sotva jeho dotyk cítím. „Ať už to udělal kdokoli, Canavan ho dostane. Tentokrát to není jako minule, Heather. Minule si nikdo kromě tebe ani nebyl jistej, jestli vůbec k nějakýmu zločinu došlo. Tentokrát… no, tentokrát je to dost jasný. Policie se o to postará, Heather.“ Jeho prsty se mi zaboří do ramene. Upřeně se mi dívá do očí. Mám pocit, jako kdybych se do těch jeho modrých očí mohla ponořit a začít plavat, a plavala bych dál a dál a nikdy bych se nedostala až k obzoru.

„Hej, Wellsko.“

Zrovna tenhle okamžik si Gavin McGoren pochopitelně musí vybrat k tomu, aby se vypotácel z pohotovosti.

„Ten chlap vás otravuje?“ chce vědět a trhne bradou porostlou jemňounkými chloupky tvořícími kozí bradku směrem k mému společníkovi.

Udržím se – jen tak tak – a nepraštím ho. Zaměstnanci univerzity mají zakázáno studenty bít – bez ohledu na to, jak silnému pokušení mohou být vystaveni. Je zajímavé, že studenty nesmíme ani líbat. Tedy ne že bych po něčem takovém někdy zatoužila, alespoň co se Gavina týká.

„Ne, rozhodně mě neotravuje,“ informuju Gavina. „Tohle je můj kamarád Cooper. Coopere, tohle je Gavin.“

„Ahoj,“ řekne Cooper a podá Gavinovi ruku.

Ale Gavin jeho ruku prostě ignoruje.

„Vy s tímhle chlapem chodíte?“ zeptá se mě nezdvořile.

„Gavine,“ vybuchnu zahanbeně. Nedokážu se Cooperovi podívat do tváře, ani nikam poblíž. „Ne. Víš moc dobře, že s ním nechodím.“

Zdá se, že to Gavina trochu uklidnilo. „Nojo, to je fakt,“ ušklíbne se. „Vy dáváte přednost takovejm těm chlapecky vyhlížejícím krasavcům. Jako je třeba Jordan Cartwright. Pan Easy Street.“

Cooper mezitím podávanou ruku stáhl. Zírá na Gavina s výrazem, v němž se mísí pobavení a výsměch. „Tak fajn, Heather,“ řekne. „I když bylo fakt báječný seznámit se s jedním z těch děcek, co je máš na starosti, myslím, že už půjdu.“

„Tak hele!“ Gavin vypadá uraženě. „Komu říkáš děcko?“

Cooper se zatváří, jako by ani pořádně nevěděl, že tam Gavin je. „Uvidíme se doma,“ mrkne na mě a pak se obrátí k odchodu.

„Uvidíme se doma?“ Gavin probodává Cooperova vzdalující se záda nenávistným pohledem. „Takže vy dva spolu žijete? Měl jsem za to, že říkáte, že spolu nechodíte!“

„Je to můj domácí,“ odseknu. „A má pravdu. Ty jsi ještě dítě. Můžeme jít? Nebo se chceš ještě cestou zpátky stavit v krámě s chlastem a koupit si tam flašku jágermeistera, abys dokončil, co jsi začal?“

„Ženská,“ zavrčí Gavin a potřese přitom znechuceně hlavou, „proč musíte bejt taková? Neustále se mi plíst do života?“

„Gavine,“ zvednu oči v sloup. „Už toho mám tak akorát. Zavolám tvejm rodičům…“

Gavin si okamžitě přestane hrát na ostrého hocha.

„To ne,“ zaškemrá a bradka mu rázem zplihne. „Máma by mě zabila.“

Povzdechnu si a vezmu ho za paži. „Tak pojď. Ať tě dostaneme domů, než začne sněžit. Dostal jsi od doktora omluvenku do školy?“

Gavin se zakaboní. „Na otravu alkoholem prej omluvenky nedávaj.“

„Chudáčku malej,“ zašklebím se vesele. „Možná to pro tebe bude ponaučení.“

„Ženská,“ vybuchne Gavin znovu. „Já nepotřebuju, abyste mi říkala, jak se mám chovat!“

A tak vyjdeme společně do mrazu a hádáme se přitom, jako bychom byli brácha se ségrou. Tedy alespoň mně to tak připadá.

Nemám ani ponětí, že Gavin na to má názor úplně jiný.

5

Srdce mi puká,

jak sklo tříští se,

dech se mi krátí,

kašel hlásí se.

Tohle musí skončit,

nechci tady chcípnout

poraďte mi někdo,

jak ten stepper vypnout!

„V posilovně“

Text a hudba: Heather Wellsová

Zbytek dne mi neubíhá právě nejrychleji. Vlastně je až fascinující, jak pomalu se čas může vléct, když člověk nechce dělat nic jiného než jít domů.

Ale alespoň je, když se vrátím z nemocnice do Fischer Hall, už hotovo – Lindsayina rodina dostala zprávu o její smrti…, což znamená, že můžeme začít zaměstnancům koleje i studentům sdělovat, co se stalo.

Nicméně to dopadne přesně tak, jak jsem se obávala – informace o pravém stavu věcí situaci rozhodně nevylepší. Když se lidé dozvědí pravdu – že je menza zavřená, protože se tam našla uříznutá hlava jedné roztleskávačky, nikoli kvůli úniku plynu – jejich reakce jsou různé. Někteří jsou ohromení a užaslí, jiní se hihňají nebo pláčou, někdo dokonce zvrací.

No, stejně před nimi nemůžeme zatajit pravdu… zvlášť, když se dostane do vysílání regionální televizní stanice New York One, která nevysílá nic jiného než zpravodajství. Tina, vypomáhající studentka, která má službu v recepci, nám svědomitě přiběhne sdělit, že v televizi ve vstupní hale běží zpráva o událostech na koleji. Když se tam pak letíme podívat, zesílí zvuk na maximum.

„Osazenstvo New York College dnes utrpělo šok, když byl na jedné z univerzitních kolejí, ve Fischer Hall, učiněn hrůzný nález,“ říká hlasatel naléhavým tónem a za ním se objeví venkovní záběr na Fischer Hall. Na dvojitém stožáru před vchodem do budovy se třepotají univerzitní prapory New York College – před ten vchod jsme postavili zesílenou ostrahu, aby zabránila ve vstupu lidem toužícím po senzaci a tisku, ti všichni se teď vecpali do kroužku šachistů na druhé straně ulice a pěkně ty nezdolné šachové nadšence, kteří si navzdory mrazu přišli zahrát, štvou.

„Někteří z vás si možná pamatují, že na podzim byly na téže koleji zavražděny dvě mladé ženy,“ hovoří dál reportér. „Tato tragédie vedla některé lidi z univerzity k tomu, že této budově začali říkat Kolej smrti.“

Při té poslední hlasatelově větě pohlédnu rychle na Toma. Ten sevře rty, ale nic neřekne. Chudák kluk. Jeho první místo v oboru po absolutoriu, a musí to být zrovna Kolej smrti. Tedy vlastně Studentský domov smrti.

„Dnes ráno přišli zaměstnanci menzy ve Fischer Hall do práce, a tam je čekalo další příšerné překvapení: lidská hlava vařící se v hrnci na školním sporáku.“

Tato informace vyvolá kolektivní „FUJ!“ u Tiny a většiny ostatních studentů – o několika zaměstnancích správy koleje ani nemluvě –, kteří se shromáždili v hale, aby zpravodajství sledovali. Tom nahlas zaúpí a sklíčeně skryje obličej v dlaních. Ani Pete z ochranky nevypadá nadšeně.

„Hlava, kterou truchlící členové rodiny s jistotou identifikovali, patřila studentce druhého ročníku New York College a roztleskávačce z univerzitního týmu, Lindsay Combsové,“ pokračuje hlasatel a obrazovku vyplní Lindsayina fotografie. Je to snímek, který byl pořízen toho večera, kdy Lindsay získala korunku školní královny krásy. Její úsměv je stejně zářivý jako diadém, který zdobí její medově plavé vlasy. Na sobě má bílé saténové šaty a v náručí drží dvanáct rudých růží. Někdo, kdo zůstal mimo záběr, jí položil ruku kolem ramen, takže diadém Lindsay trochu sklouzl, má ho frajersky naražený najedno z těch svých nepřirozeně zelených očí. Vážně nechápu, proč si myslela, že to takhle vypadá dobře.

„Podle svědků byla Lindsay naposledy spatřena včera večer. Svůj pokoj opustila zhruba v sedm hodin, své spolubydlící sdělila, že jde na večírek. Už se nevrátila.“

Tak tohle už jsme věděli. Cheryl se už dřív dostavila do kanceláře v slzách, celá zničená z toho, co potkalo její kamarádku – a spolubydlící…, spolubydlící, s níž se nestihla ani jednou jedinkrát o půlnoci spiklenecky zachichotat, s níž si ani jednou nevypila pár panáků nápoje zvaného Southern Comfort, protože Lindsay byla mrtvá ještě předtím, než se Cheryl k ní na pokoj vůbec nastěhovala.

Lindsayina původní spolubydlící Ann ty zprávy přijala méně hystericky a byla schopná poskytnout jediné vodítko, které policie má… tu informaci o večírku. Ovšem vzhledem k tomu, že mezi Ann a Lindsay nepanovaly zrovna nejvřelejší vztahy, nebyla dívka schopná detektivovi Canavanovi upřesnit, na KTERÝ večírek se to Lindsay vlastně chystala… a Cheryl, které bylo pro vzlyky sotva rozumět, v téhle věci policii taky moc nepomohla. Pravda je taková, že Tom musel poslat jednoho z interních asistentů, aby Cheryl dovedl do studentské psychologické poradny, kde jí, doufejme, pomůžou, aby se nějak vyrovnala s tím velkým žalem… a taky se skutečností, že má skoro jisté, že na zbytek semestru bude mít pokoj sama pro sebe.

Přitom Cheryl je pochopitelně jediný člověk na celé univerzitě, který o samostatný pokoj nestál.

„Jak se Lindsay ocitla v menze ve Fischer Hall, to je záhada, nad níž si teď láme hlavu policie a další veřejní činitelé,“ dodá reportér. Na obrazovce se nyní objeví záběr rektora New York College Phillipa Allingtona, jak stojí na pódiu ve dvoraně knihovny a vedle sebe má pomačkaného a rozmrzele se tvářícího detektiva Canavana. Z nějakého důvodu stojí vedle rektora z druhé strany trenér Andrews, kterému se sice daří vypadat klidně, nicméně zároveň se tváří poněkud zmateně. Na druhou stranu takhle vypadá docela dost sportovních trenérů, to jsem vypozorovala, když jsem jednou omylem na chvilku přepnula televizi na sportovní kanál ESPN.

Hlasatel mluví dál: „Mluvčí newyorské policie tvrdí, že ačkoli zatím nedošlo k žádnému zatčení, policie má několik podezřelých a zkoumá více než deset různých stop. Jak akademickou obec ujistil na odpolední tiskové konferenci rektor Phillip Allington, není důvod k obavám.“

Na obrazovce začnou běžet záběry z té tiskové konference.

„Rádi bychom využili této příležitosti,“ praví profesor Allington prkenně, evidentně ta slova čte z projevu, který si nechal předtím napsat od někoho jiného, „abychom naše studenty i veřejnost ujistili, že představitelé zákona v tomto městě využívají všech prostředků, které mají k dispozici, aby toho krutého vraha našli. Zároveň bychom chtěli naše studenty požádat, aby, dokud nebude Lindsayin vrah dopaden, byli obzvláště opatrní. Ačkoli si naše studentské domovy kladou za cíl vytvářet atmosféru domáckého společenství – proto jim také říkáme studentské domovy a nikoli koleje –, je důležité, aby si teď studenti zamykali pokoje. Nepouštějte do svého pokoje ani do žádné univerzitní budovy nikoho cizího. Policie je sice přesvědčená, že tenhle nesmyslný zločin je izolovaným příkladem nahodilého násilí, přesto však nemůžeme dost zdůraznit, jak nutné je dbát na bezpečnost, dokud osoba, která je za zločin zodpovědná, nebude předána spravedlnosti…“

Jen co z rektorových úst vyjdou slova „aby si teď studenti zamykali pokoje“, polovina studentů přítomných v hale náhle zmizí. Všichni se s ustaraným výrazem v obličeji rozběhnou k výtahům. Spousta obyvatel budov, jako je Fischer Hall, má totiž ve zvyku nechávat dveře svých pokojů neustále otevřené, aby kolemjdoucí kolegové neváhali zajít na kus řeči.

Zdá se, že tohle se teď změní.

Samozřejmě si nikdo z prchajících studentů nepřebere v hlavě, že Lindsay přece nebyla zavražděná ve svém pokoji. A nedojde jim ani to, že na tom násilném činu, který ukončil Lindsayin život, rozhodně nebylo nic „nahodilého“. Její vrah ji rozhodně relativně dobře znal – a stejně tak znal i menzu ve Fischer Hall.

Nicméně pokud tohle nedošlo studentům, rozhodně to policie vtloukla do hlavy zaměstnancům menzy, kteří smějí teprve teď odejít domů po celodenních vyčerpávajících výsleších. Jsem dost otřesená, když vidím, jak se všichni valí z menzy krátce po skončení té tiskovky rektora Allingtona, tedy ve tři čtvrtě na pět…, to znamená pěkně dlouho poté, co směna mající na starost snídaně obvykle končí. Detektiv Canavan a jeho kolegové je nechali pěkně podusit ve vlastní šťávě…, to neměla být slovní hříčka.

Ačkoli Magda musí být strašně unavená, podaří se jí, když se ke mně blíží, vyloudit na rtech úsměv. Nanesla si na konečky prstů Purel a teď si je utírá do papírového kapesníku. Když přijde blíž, pochopím proč: prsty má černé od barvy.

Magdě snímali otisky prstů.

„Ach, Magdo,“ vydechnu, když přijde dostatečně blízko. Položím jí ruku kolem ramen a vedu ji ven z haly a zpátky ke své kanceláři, kde je větší klid. „Je mi to tak strašně líto.“

„To je dobrý,“ opáčí Magda a popotáhne. Bělma jejích očí jsou růžová, oční linky a řasenka se jí rozmazaly. „To víš, jenom dělají svoji práci. Nemůžou za to, že jedna z těch mejch filmovejch hvězdiček…“

Magda se zarazí a vzlykne. Dostrkám ji do kanceláře vedoucího koleje, kde bude alespoň skrytá před všetečnými zraky studentů, kteří se shromáždili u výtahů poté, co se po prvním dni výuky vrátili domů – jen aby zjistili, že si budou muset večerní jídlo opatřit někde jinde.

Magda se zhroutí najedno z ústavně oranžových křesel u mého psacího stolu, zaboří obličej do dlaní a tiše vzlyká. Rychle běžím zavřít vnější dveře do kanceláře, které když se přibouchnou, jsou automaticky zamčené. Tom zaslechl, že se něco děje, takže vyšel ze své vlastní kanceláře a teď stojí ve dveřích a nejistě Magdu pozoruje. Z jejího klína, neboť právě tam má teď Magda zabořenou tvář, vycházejí fráze jako „maličká filmová hvězdička“ a „krásná holčička“.

Tom se na mě zmateně podívá. „Vysvětli mi ještě jednou, jak to je s těma jejíma maličkejma filmovejma hvězdičkama,“ pošeptá mi.

„Už jsem ti to přece říkala,“ odpovím mu taktéž šeptem. Na homosexuála dokáže být Tom občas dost mimo mísu. „Tady ve Fischer Hall se natáčela jedna scéna z toho filmu Teenager Mutant Ninja Turtles. Magda už tu tou dobou pracovala.“

„Aha.“ Tom ještě chvíli civí na plačící Magdu. „No, rozhodně se zdá, že to na ni udělalo velkej dojem. Zvlášť když si vezmeš, že ten film v podstatě nikdo neviděl.“

„Vidělo ho dost lidí,“ odseknu popuzeně. „A vůbec, to nemáš co na praci?“

Tom si povzdychne. „Čekám tu na někoho z psychologický poradny. Od pěti do sedmi tady má fungovat poradenská služba, která má studentům pomoct, aby se vyrovnali se zármutkem vyvolaným tím, co se stalo Lindsay.“

Neřeknu na to ani slovo. Ani nemusím. Tom to ví i beze mě.

„Říkal jsem jim, že se tu nikdo ze studentů neukáže,“ pokrčí bezmocně rameny. „Leda tak možná Cheryl Haebigová a interní asistenti. Ale je to směrnice z rektorátu. Vedení chce, abychom budili dojem, že se staráme.“

„Aha.“ Pokývnu směrem ke vzlykající Magdě. „No, tak tady je někdo, kdo by nějakou tu radu, jak se vyrovnat se zármutkem, docela potřeboval.“

Když Tom uslyší můj návrh, zbledne. „Je to přece tvoje kamarádka,“ namítne vyčítavě.

Naštvaně se na něj zamračím. „Jo, ale na rozdíl ode mě ty máš na to školy.“

„Mám magistra v oboru práce s vysokoškolskejma studentama! Jednu věc ti řeknu, Heather.“ Vypadá vyděšeně. „O tomhle nic nevím. V těchhle věcech se prostě nevyznám. Doma v Texasu bylo všechno daleko jednodušší.“

Zamračím se na něj ještě zuřivěji. „Na to zapomeň,“ zavrčím. „To mi prostě neuděláš, Tome, abys teď dal výpověď. Rozhodně ne kvůli jedny pitomý vraždě!“

„Pitomý,“ Tomova tvář má stále ten popelavý odstín. „Heather, tam doma nikdo nikdy neskončil s ufiknutou hlavou, kterou by někdo navíc vrazil do hrnce a postavil na plotnu. Jasně, každej rok se na pár děcek zřítilo dřevo narovnaný do obrovský hranice na oheň a zabilo je. Ale vražda? To fakt ne, Heather. Domov mi v tuhle chvíli připadá jako fakt prima místo.“

„Jo, to jistě,“ ušklíbnu se sarkasticky. „Když to tam bylo tak senzační, proč jsi čekal tak dlouho, než ses odvážil prozradit, že jsi teplej?“

Tom polkne. „No…“

„Takže se přestanem bavit o nějaký výpovědi, jasný?“ Vrhnu se na pohovku vedle Magdy. „V tuhle chvíli mám dost jinejch starostí.“

Tom na Magdu vrhne ještě jeden vyděšený pohled, pak zamumlá: „Tak fajn, já musím, ehm, musím ještě dodělat nějaký papírování,“ a zmizí ve své kanceláři.

Posadím se vedle plačící Magdy a položím jí útěšně ruku na záda. Vím, že takhle je to správné, že tohle mám jako kamarádka udělat…, jenže si nejsem jistá, jestli bych zrovna tohle měla dělat i jako někdo, kdo pracuje v oboru služeb veřejnosti. Jak mohl doktor Jessup dát tohle místo někomu, jako jsem já? To by mě zajímalo. Tedy já vím, že jsem byla jediná uchazečka a tak dále. Ale já se na tuhle práci ani v nejmenším nehodím. Nemám ani ponětí, jak bych si měla počínat tváří v tvář tak obrovskému zármutku, jaký prožívá Magda. A vůbec, kde je ten člověk z psychologické poradny?

„Magdi,“ řeknu a poplácám přítelkyni po zádech přes růžový plášť zaměstnankyně menzy. „Ehm. Podívej se, jsem si naprosto jistá, že tebe určitě nepodezírají. Vždyť všem, kdo tě znají, je naprosto jasný, že s tím… s tím, co se stalo, nemáš nic společnýho. No fakt, nedělej si s tím starosti. Nikdo si nemyslí, že bys to udělala ty. Policie jenom dělá svoji práci.“

Magda zvedne tvář zmáčenou slzami a užasle se na mě podívá.

„Ale… ale to mě netrápí,“ vzlykne a zavrtí hlavou, až se jí prstýnky vlasů – tenhle týden plavé s tygřími pruhy – prudce rozhoupají. „Já přece vím, že policie jenom dělá svoji práci. To je v klidu. Nikdo z nás to neudělal – nikdo z nás to ani udělat nemohl.“

„Já vím,“ přikývnu spěšně, pořád ji přitom jemně hladím po zádech. „Je od nich hnusný, že vás podezírají. Ale chápej…“

„Já jenom,“ pokračuje Magda, jako kdybych nic neřekla, „já jenom, že jsem zaslechla, že to byla Lindsay. Ale to nemůže bejt pravda. Přece to nemohla bejt ta malá Lindsay s těma svejma úžasnejma očima a vlasama? Ta roztleskávačka?“

Zůstanu na ni v úžasu koukat. Nemůžu uvěřit, že když se podívala do toho hrnce, Lindsay nepoznala. Je ovšem pravda, že já jsem se s Lindsay asi vídala častěji než Magda, protože si tak oblíbila tu moji nádobu s prezervativy. Takže asi není divu, že jsem ji bez problémů poznala. Nebo ano?

Nebo že bych se ve skutečnosti hodila na takovouhle práci? Že bych byla dobrá v poznávání obličejů zavražděných lidí, které už nějaký čas procházely varem? Pro jaké zaměstnání by tohle byla kvalifikace? Chápejte, po lidech s podobnými schopnostmi asi nebude zrovna poptávka, leda tak v těch pár zbylých společenstvích, v nichž se pořád ještě praktikuje kanibalismus. Existují vůbec ještě nějaká?

„Ano,“ odpovím na Magdinu otázku. „Je mi líto, ale je to tak. Byla to Lindsay.“

Magdin obličej se znovu nakrabatí. „Ach ne!“ zaúpí. „Heather, to ne!“

„Magdi,“ vyhrknu vyděšená její reakcí. Která je ovšem, když si to tak vezmete, podstatně přirozenější než ta moje – já reagovala útěkem do tepla pohotovosti v nemocnici sv. Vincenta. Nebo reakce Sarah, která spočívala v přihlouplém vtipkování. „Je mi to strašně líto. Ale jestli tě to alespoň trochu utěší, Cooper mi řekl, že koroner došel k závěru, že ji napřed uškrtili. Víš, jako že neumřela na to… na to, že jí někdo uříznul hlavu. To jí udělali až později.“

Ani mě nepřekvapí, že Magdu tahle informace nijak zvlášť nerozveselí. To psychologické poradenství mi vážně jde jak psovi pastva. Možná bych se měla přeorientovat na účetnictví.

„Já jenom, že…,“ vzlyká Magda, „já jenom, že Lindsay – byla tak milá! Hrozně to tu milovala! Když se hrál zápas, vždycky chodila ve školních barvách. Nikdy nikomu neublížila. Nezasloužila si takhle umřít, Heather. Lindsay ne.“

„No tak, Magdi,“ poplácám ji po ruce. Co taky můžu dělat jiného? Všimnu si, že každý z Magdiných nehtů zdobí barvy New York College, zlatá a bílá. Magda je totiž ohromná basketbalová fanynka a pokud to jen trochu jde, nevynechá jediný univerzitní zápas. „Máš pravdu. Lindsay nikdy neudělala nic, čím by si to, co ji potkalo, nějak zasloužila.“

Alespoň pokud my víme.

No páni, vidíte to? Už je to tu zase! Kde se ve mně ta cynická otrlost vůbec bere? Přece to nemůže být tím, že jsem bývalá popova hvězdička, která se snaží dát si do pořádku život, jen aby se dozvěděla, že musí skládat opravnou zkoušku z matiky.

Nebo ano?

„Lidi si začnou vymejšlet.“ Magda se mi upřeně dívá do očí. „Ty víš, jaký lidi jsou, Heather. Začnou říkat věci jako No jo, neměla se tolik tahat s klukama, nebo tak něco. Jenže Lindsay za to přece nemohla, že byla tak hezká a oblíbená. Nemohla za to, že se na ni kluci slítali jako včely na med.“

Nebo mouchy na koňský kobližky.

Panebože, co to se mnou je? Proč se snažím vinit oběť? Jsem si jistá, že kdyby tu byla Sarah, určitě by mi to vysvětlila. Že bych se tímhle způsobem pokoušela distancovat od toho, co se Lindsay stalo, abych si mohla říct, No, mně se tohle stát prostě nemůže, protože na mě se kluci jako včely na med rozhodně neslítají. Takže mě nikdo určitě neuškrtí, ani mi neuřízne hlavu?

Nebo existuje ještě nějaký další důvod, proč se nemůžu zbavit myšlenky, že za Lindsayinou smrtí je něco víc, že to není jenom „nahodilý projev násilí“? Byla Lindsay skutečně ta vzorná dívenka bez poskvrnky, nebývale oddaná škole? Nebo za těmi svými zářivě zelenými kontaktními čočkami něco skrývala?

Magda mě najednou popadne za ruku tak prudce, že to maličko zabolí. Její oči – stále přetékající slzami – jsou zářivé jako ty falešné diamanty, které mívá občas zasazené v konečcích nehtů.

„Poslouchej mě, Heather.“ Magdiny rty, pečlivě obkroužené konturovací tužkou, se trochu chvějí. „Ty musíš toho člověka, kterej jí tohle udělal, najít. Musíš ho najít a předat ho spravedlnosti.“

Okamžitě vyskočím na nohy. Ale daleko se nedostanu, protože Magda drží mou ruku jako ve svěráku.

„Magdi,“ namítnu. „Podívej, mě těší, jakou máš v mý pátrací schopnosti důvěru, ale musíš mít na paměti, že jsem jenom zástupce vedoucího koleje…“

„Jenže ty jediná jsi věřila, že ty dvě holky, co umřely v minulým semestru, byly zavražděný! A mělas pravdu! Detektiv Canavan je sice chytrej, ale jejich vraha nechytil – vždyť si ani nemyslel, že je vůbec někdo zabil. Ale ty Heather…, tys to věděla. Ty to prostě s lidma umíš…“

„Hm,“ zvednu oči v sloup. „To jo. Jasně.“

„Možná tomu nevěříš, ale je to tak. Proto jsi v tom taky tak dobrá. Protože ani nevíš, že to dokážeš. Říkám ti, Heather, ty jsi jedinej člověk, kterej toho darebáka, co tohle Lindsay proved, dokáže chytit – jedinej člověk, kterej může dokázat, že Lindsay byla doopravdy fajn holka. Moc tě prosím, aspoň to zkus…“

„Magdo,“ přeruším ji. Ruka se mi pod jejím sevřením začíná potit. „Já nejsem žádnej polda. Nemůžu se jim míchat do pátrání. Slíbila jsem, že nebudu…“

Co si to ta Magda vůbec myslí? Copak neví, že ten chlap, ať už je to kdokoli, lidi jen tak neshazuje do výtahové šachty? Že je škrtí, řeže jim hlavy a pak schovává jejich těla? No uznejte, to je přece něco docela jiného. V jistém smyslu je to daleko vražednější.

„Ta roztomilá holčička má právo odpočívat v klidu a pokoji,“ nenechá se Magda odbýt. „A to nemůže, dokud jejího vraha někdo nedopadne a nepředá spravedlnosti.“

„Magdo,“ namítnu znepokojeně. Jak by asi reagoval psychologický poradce, kdyby od něj některý z pacientů, kterému by pomáhal vyrovnat se se zármutkem ze ztráty blízké osoby, požadoval, aby rozřešil brutální vraždu osoby, kvůli které teď pacient truchlí? To by mě tedy fakt zajímalo. „Mám pocit, žes viděla až moc dílů Nerozřešených záhad.“

Tohle evidentně nebyla ta správná reakce, protože Magda mi stiskne ruku ještě silněji než předtím a řekne: „Že si to alespoň necháš projít hlavou, Heather. Alespoň chvilku o tom budeš přemejšlet.“

Magda mi kdysi vyprávěla, že když byla mladá, zvolili ji královnou krásy, byla dva roky po sobě vicemiss v soutěži Miss Dominikánská republika. V tuhle chvíli, kdy na mě upírá pohled o síle dvou reflektorů spuštěných na plný výkon, tomu není těžké uvěřit. Pod vším tím mejkapem, tužkou vykrouženém obočí a vlasy vyčesanými nějakých patnáct centimetrů od hlavy se ukrývá něžný půvab, který by nezamaskoval ani obsah celého regálu s kosmetikou v obří drogerii Duane Reade.

Povzdychnu si. Vždycky jsem měla slabost pro pěkné tvářičky. Proboha, vždyť právě kvůli téhle slabosti mám nakonec na krku Lucy.

„Nechám si to projít hlavou,“ přikývnu a uleví se mi, když Magda uvolní sevření. „Ale nic ti neslibuju. Poslyš, Magdo…, netoužím po tom, aby usekli hlavu i mně.“

„Díky, Heather,“ řekne Magda a i když má rozmazanou rtěnku, po tváři se jí rozlije blažený úsměv. „Díky. Jsem si jistá, že když bude Lindsayina duše vědět, že o její zájmy pečuje Heather Wellsová, bude odpočívat klidněji.“

Naposledy Magdu popleskám po rameni a ona se s mírným úsměvem zvedne k odchodu, pomalu kráčí chodbou k provozní kanceláři, kam si zaměstnanci menzy věší kabáty. Dívám se za ní a je mi… no, trochu divně.

Možná je to tím, že jsem dneska neměla k jídlu nic jiného než tu bagetu s uzenou mozzarellou – a s grilovanými papričkami a sušenými rajčaty, což je podle mě zelenina, no ne? – a velké café mocha.

Ale možná je to taky tím, že se díky mně Magda cítí o tolik lépe, a já přitom ani nevím, jak jsem to dokázala. Hm, tedy vlastně to vím. Jenom tomu nemůžu uvěřit. To si Magda opravdu myslí, že začnu na vlastní pěst pátrat, kdo Lindsay zavraždil? Jestli ano, tak se asi přespříliš nadýchala výparů z gelu na nehty.

No vážně, co mám asi tak dělat, to mám obcházet okolo a hledat chlapa, který by vlastnil velký sekáček na maso a na dvorku za domem měl čerstvý hrob s bezhlavým dívčím tělem? To zrovna. Aby tak usekl hlavu i mně. Celá ta věc je prostě směšná. Detektiv Canavan není na hlavu padlý. Však on toho vraha už brzy najde. Jak může někdo ukrýt bezhlavou mrtvolu? To tělo se musí někde objevit.

A až se objeví, já budu, tedy alespoň doufám, někde hodně, hodně daleko.

6

Myslíš, že my dva jsme láskou spoutaný,

že jeden bez druhýho nedokážem žít,

to o tom máš ale představy dost přehnaný,

když polezeš mi krkem, tak tě prostě

nechám jít…

„Láskou spoutaný“

Text a hudba: Heather Wellsová

Když jdu domů z práce, sice ještě pořád nesněží, ale zato je venku tma jako v pytli, ačkoli je teprve pár minut po páté. Zpravodajské štáby stále ještě parkují naproti Fischer Hall, lemují ulici vedle parku Washington Square Park – vlastně jich je tam teď víc než předtím, k ostatním autům přibyly i dodávky patřící nejvýznamnějším televizním stanicím, zastoupena je dokonce i CNN…, přesně jak to předpovídal rektor.

Nicméně přítomnost dodávek televizních štábů rozhodně nevystrnadila z parku obchodníky s drogami. Když zabočím za roh do ulice vedoucí ke Cooperově rezidenci, narazím na Reggieho. Ačkoli na mě napřed zakrákorá „Tráva, tráva“, jakmile pozná, že jsem to já, zvážní.

„Heather,“ řekne mi. „Je mi moc líto, že u vás v budově došlo k takový tragédii.“

„Díky, Reggie,“ zamžikám na něj udiveně. V narůžovělé záři pouliční lampy vypadá překvapivě neškodně, ačkoli mi Cooper jednou vyprávěl, že Reggie nosí v pouzdru na kotníku dvaadvacítku, kterou je příležitostně nucen i použít. „Ehm… nezaslechl jsi náhodou něco o tom, proč tu holku zabili? Nebo kdo to udělal? Jen tak náhodou?“

Reggie se široce zašklebí. „Heather,“ praví potěšeně, „ty se mě ptáš, co tomu říká ulice?“

„Ehm,“ zarazím se. Protože když to formuluje takhle, zní to strašně hloupě. „Jo. Řekla bych, že jo.“

„Nic jsem o tom neslyšel,“ zavrtí hlavou Reggie a z toho, jak mu úsměv zmizí z tváře – a, což má větší vypovídací hodnotu, jak se mi nepřestává dívat do očí –, je mi jasné, že mluví pravdu. „Ale když něco uslyším, budeš první, kdo se to dozví.“

„Díky, Reggie,“ poděkuju mu a pokračuju v cestě k domovu…, ale hned se zase zastavím, když uslyším, že na mě Reggie volá.

„Doufám, že nemáš v úmyslu strkat nos do toho, v čem jela ta mladá dáma, Heather,“ varuje mě. „Protože se můžeš klidně vsadit, že v něčem jela… a kvůli tomu ji taky zabili. Nerad bych viděl, aby se něco stalo tak milý holce, jako jsi ty.“

„Díky, Reggie,“ odpovím. Ovšem přitom bych chtěla říct něco úplně jiného. Chtěla bych říct Byla bych ráda, kdybyste mi vy ostatní aspoň trochu věřili. Nejsem zas až tak pitomá. Jenže je mi jasné, že se ke mně všichni jenom snaží být hodní. A tak místo toho prohlásím: „Nedělej si starosti, tentokrát nechávám pátrání na profíkách. Pokud za mnou přijdeš s tím, žes něco slyšel, půjdu s tím rovnou za nima.“

„To je dobře,“ přikývne Reggie spokojeně. Vzápětí zahlédne skupinku typických úspěšných internetových programátorů z bohémské čtvrti West Village, nechá mě stát na místě a kvačí k nim s mumláním: „Marjána, marjána. Tráva, tráva.“

S úsměvem se za ním dívám. Člověka vždycky potěší, když vidí někoho tak oddaného svému povolání.

Když konečně odemknu všechny tři zámky na předních dveřích Cooperova domu, jen taktak se mi podaří dveře otevřít, protože za nimi leží pod škvírou na dopisy hromada pošty. Rozsvítím – Cooper je určitě ještě pořád na nějaké té své sledovačce –, celou tu obrovskou hromadu posbírám a přitom nadávám na všechny ty štosy slevových kuponů i na democédéčka internetové společnosti AOL. Právě si kladu otázku, proč nikdy nedostáváme žádnou opravdickou poštu – jenom účty a nabídky na spoření –, když se seshora po schodech přiřítí Lucy, která slyšela cvaknout dveře. V tlamě drží katalog butiku Victoria’s Secret a vypadá to, že se celé odpoledne bavila tím, že se ho pokoušela proměnit ve změť potrhaných a poslintaných papírů.

Lucy je vážně úžasné zvíře – má totiž zvláštní schopnost vybrat si ke svým hrátkám vždycky výhradně ten katalog, u nějž hrozí největší nebezpečí, že si při jeho prohlížení budu připadat nedokonalá a neschopná. Ten potom zdemoluje ještě předtím, než mám vůbec možnost do něj nahlédnout.

Právě když se snažím ten katalog od Lucy vybojovat – aby všude po bytě netrousila útržky dokonalé figury Heidi Klumové –, zazvoní telefon v předsíni a já zvednu sluchátko, aniž bych se předtím podívala na displej, kdo že to vlastně volá.

„Haló?“ ohlásím se roztržitě. Prsty mám celé olepené psími slinami.

„Heather?“ Do uší mi pronikne hlas mého bývalého snoubence – který zní dost ustaraně. „Heather, to jsem já. Panebože, kde jsi byla? Pokouším se ti dovolat už celej den. Něco bych… Něco bych s tebou moc potřeboval probrat…“

„O co jde, Jordane?“ zeptám se netrpělivě. „Mám teď docela dost co dělat.“ Už mu ovšem nesdělím, v čem ta má činnost spočívá. Nemusí vědět, že mám plné ruce práce s tím, abych přesvědčila svého psa, aby přestal požírat katalog se spodním prádlem. Jen ať si myslí, že mám plné ruce práce, protože se zrovna miluju s jeho bratrem.

Ha. Zbožné přání.

„Já jenom,“ vyhrkne Jordan, „Tania mi tuhle říkala, žes napsala, že nepřijdeš na tu naši svatbu.“

„To je pravda,“ připustím. Začínám si dávat dohromady, o co tady vlastně jde. „Mám na sobotu jiný plány.“

„Heather,“ zdá se, že to Jordana ranilo.

„No vážně,“ trvám na svém. „Musím do práce. V sobotu probíhá registrace studentů přestupujících z jinejch škol.“

Což není tak docela nepravda. Registrace přestupujících studentů se opravdu konají v sobotu. Ale proběhly už minulý týden. Příští sobotu nic takového nebude. To ovšem Jordan nemusí vědět.

„Heather,“ nedá se Jordan odbýt, „ta moje svatba začíná v pět odpoledne. To mi chceš namluvit, že budeš v práci ještě v pět odpoledne?“

Sakra!

„Heather, já prostě nechápu, proč na tu svatbu nechceš přijít,“ pokračuje Jordan. „Víš, já vím, že to mezi náma nějakej čas moc neklapalo…“

„Jordane, načapala jsem tě, jak si ho necháváš vyhulit od tvojí současný nastávající,“ připomenu mu. „A to ještě v době, kdy jsem se mylně domnívala, že tvoje nastávající jsem já. Takže bych řekla, že moje rozhořčení bylo dost pochopitelný.“

„To si uvědomuju,“ ujistí mě Jordan. „A právě proto jsem si myslel, že by ti mohlo připadat trochu… trapný tam přijít. Teda na tu svatbu. A proto ti taky volám, Heather. Chci, abys věděla, jak jsi pro mě důležitá a jak důležitý pro mě je, abys na tu svatbu přišla. I pro Taniu je to důležitý. Ještě pořád se kvůli tomu, co se stalo, cejtí mizerně, a oba bychom ti rádi ukázali, jak moc…“

„Jordane.“ To už jsem se s bezšňůrovým telefonem v ruce propracovala do kuchyně, za mnou spěchá Lucy a jazyk jí samým vzrušením visí z tlamy. Když vyhodím promáčený katalog firmy Victoria’s Secret, rozsvítím a natáhnu se po dveřích ledničky. „Já na tu tvoji svatbu prostě nejdu.“

„Tak vidíš,“ odtuší Jordan zklamaně. „Já věděl, že to řekneš. Proto ti taky volám. Heather, nebuď taková. Fakt jsem si myslel, že už jsme se přes to přenesli. Svatba je v mým životě hrozně důležitá událost, Heather, a pro mě je důležitý, aby tam se mnou byli lidi, na kterejch mi záleží. Všichni lidi, na kterejch mi záleží.“

„Jordane.“ Na poličce hned za mlékem (byla jsem na nákupu včera, jakmile jsem se doslechla, že se blíží sněhová bouře, takže mléka máme dost a dokonce mu protentokrát ani neprochází záruční lhůta) je to, co hledám: bílá lepenková krabice se zbytky smaženého kuřete z bodegy za rohem. Jinými slovy krabice nebeských chutí. „Já na tu tvoji svatbu prostě nejdu.“

„Je to kvůli tomu, že jsem nepozval Coopera?“ chce vědět Jordan. „Protože jestli jo – teda jestli to pro tebe tak moc znamená –, tak já ho pozvu. Sakra, klidně si ho přiveď jako doprovod. Sice nechápu, co na něm vidíš, ale vy dva spolu koneckonců žijete. Jestli ho opravdu tak toužíš mít s sebou…“

„Já na tvoji svatbu tvýho bratra brát nebudu, Jordane,“ odseknu. To už jsem vyndala tu bílou lepenkovou krabici z ledničky a spolu s ní i kus goudy z kozího mléka ze sýrárny Murray’s, tvrdé červené jablko a mléko. Přidržuju si telefon u ucha ramenem a dveře od ledničky musím zavřít nohou. Moc mi nepomáhá ani to, že se mi u nohy jako klíště drží Lucy. To smažené kuře z místní bodegy (obrané od kostí) miluje stejně jako všichni ostatní. „Protože tam prostě nehodlám chodit. A přestaň se tvářit, jako kdybys mě tam chtěl mít, protože ti na mně záleží, Jordane. Je mi naprosto jasný, že ti tohle poradil tvůj reklamní agent, protože když na tu svatbu přijdu, bude to vypadat, že jsem ti tu nevěru odpustila a že jsme zase nejlepší kámoši.“

„To není…“ Jordan zní uraženě. „Heather, jak vůbec můžeš něco takovýho naznačovat? To je naprosto směšný.“

„Vážně?“ Zprudka postavím všechno, co jsem vyndala z ledničky na kuchyňský stůl se silnou dřevěnou deskou, popadnu talíř a skleničku a posadím se. „Takže tvoje poslední album nebylo propadák? A nepodepsalo se na tom částečně taky to, že to tvoje image milýho kluka ze sousedství poněkud pokazily všechny ty novinový titulky, když se zjistilo, žes mě, princeznu nákupních středisek, podváděl s nejnovějším objevem svýho tatíka?“

„Heather,“ skočí mi Jordan do řeči. „Nechci se tě dotknout, ale paměť americký veřejnosti není zas až tak skvělá. V době, kdy jsme se my dva rozešli, jsi už několik let nevydala žádný album. Je pravda, že tě kdysi určitá část posluchačů milovala, jenže ta část už dávno vyrostla a…“

„Jo,“ odseknu, proti své vůli se cítím tou poznámkou dotčena. „Vyrostla, takže teď už nechce mít nic společnýho ani s jedním z nás. Takže je jedině dobře, že se teď přilepíš na zářnou hvězdu Tanii. Jenom po mně nechtěj, abych se na to koukala.“

„Heather,“ povzdychne si Jordan s vynucenou trpělivostí. „Proč musíš bejt taková? Já myslel, žes mi to, co se stalo s Taniou, už odpustila. Teda alespoň tuhle to tak vypadalo, víš, ten večer, jak jsme u Coopera v předsíni…“

Cítím, jak blednu. Nemůžu uvěřit, že má v sobě tolik drzosti, aby mi to vůbec připomínal.

„Jordane.“ Rty mám úplně znecitlivělé. „Já myslela, že jsme se dohodli, že o tom večeru nebudeme nikdy mluvit.“ Nikdy o něm nebudeme mluvit a nikdy, nikdy nedopustíme, aby se to opakovalo.

„Jo, jasně,“ praví Jordan uklidňujícím tónem. „Ale nemůžeš po mně chtít, abych se choval, jako kdyby k tomu nedošlo. Já vím, že ke mně pořád něco cítíš, Heather, stejně jako já ještě pořád něco cítím k tobě. A právě proto chci, abys tam přišla…“

„Já to pokládám, Jordane.“

„Ne, Heather, počkej. Ta věc, co jsem právě viděl ve zprávách, něco o nějaký uříznutý hlavě. To bylo u vás na koleji? Na jakým místě to vlastně pracuješ? Vždyť je to něco jako kolej smrti nebo tak něco!“

„Nazdar, Jordane,“ rozloučím se a stisknutím tlačítka ukončím hovor.

Odložím sluchátko a natáhnu se pro kuře. Lucy zaujme pozici po mém boku, bděle hlídá, jestli nějaký kousek jídla náhodou cestou z talíře k mým ústům nezabloudí a nespadne mi místo toho na klín nebo na zem. V tomhle s Lucy tvoříme sehraný tým.

Vím, že jsou na světě i lidi, kteří mají smažené kuře radši teplé. Ale ti pravděpodobně nikdy nejedli smažené kuře z té bodegy, co je hned za rohem od Cooperova domu – tedy pokrm, kterému my s Cooperem říkáme smažené kuře á la bodega. Tohle kuře není jen tak obyčejné jídlo. Rozhodně je to jídlo, které člověk jí, když potřebuje utěšit, je to něco úplně jiného než nějaké obyčejné smažené kuře, třeba smažené kuře z KFC nebo kuřecí nugety z McDonalda. Včera jsem koupila devět kousků, protože jsem dobře věděla, že dnešek bude, vzhledem k tomu, že je první den nového semestru, naprostá noční můra.

Jenom jsem prostě netušila, že to bude až takováhle noční můra. Možná budu nucena sníst všech těch devět kousků sama. Cooperovi asi nezbude nic jiného než hladovět. Ještě špetka soli a…

Ach. Hmm, jo. Orgasmus v puse to sice není, ale dost se to tomu blíží.

Prokousávám se druhým stehýnkem smaženého kuřete á la bodega – Lucy začíná kňučet, protože mi pořád ještě neupadl ani drobeček –, když telefon zazvoní znovu. Tentokrát – poté, co si utřu ruce do papírového ubrousku – se napřed podívám na displej, abych zjistila, kdo to volá. Uleví se mi, když zjistím, že je to moje nejlepší kámoška Patty. Zvednu sluchátko hned při druhém zazvonění.

„Zrovna jím smažený kuře á la bodega,“ informuju Patty.

„No, kdybych byla na tvým místě, taky bych si dala –“ Pattyin hlas je jako vždycky povzbudivý a hřejivý jako kašmír – „když vezmu v úvahu, jak příšernej den jsi asi dneska měla.“

„Tys viděla zprávy?“ zeptám se.

„Děvče, já jednak viděla zprávy, jednak jsem četla ranní noviny. A ani nebudeš věřit, kdo mi před chviličkou volal.“

„Ach bože, copak on ti taky volal?“ vyjeknu nevěřícně.

„Jak to myslíš, že taky? On volal i tobě?“

„Jo, aby se ujistil, že přijdu. A to přesto, že jsem na oficiální pozvání odpověděla, že nedorazím.“

„Ne!“

„Jo! A pak mi dokonce nabídnul, že si s sebou můžu přivíst Coopera.“

„Kristepane.“ Tohle na Patty miluju. Vždycky ví, jak správně zareagovat. „Na tohle ho musel navíst ten jeho reklamní agent.“

„Nebo Taniin,“ navrhnu, dorazím smažené kuřecí stehýnko a sáhnu do krabice pro další kousek. Vím, že bych si místo toho radši měla vzít to jablko. Jenže je mi líto, nějaké jablko to prostě nespraví. Rozhodně ne po tak děsném dnu, jaký jsem dnes měla. „Kdybych na tu svatbu dorazila, tak by Tania hned vypadala jako menší mrcha. Působilo by to, že jí nedávám vinu za to, že jsme se s Jordanem rozešli.“

„Což taky nedáváš.“

„No, stejně jsme mířili do stanice Rozchodná. Díky Tanie se akorát trochu urychlil čas příjezdu. Ale stejně na tu svatbu nejdu. Vždyť by to bylo nechutný. Je fakt prima pozvat na svatbu svoji bejvalku, a ukázat tak světu, že je zase všechno v pořádku a tak dále. Ale ta bejvalka by na tu svatbu neměla doopravdy přijít.“

„Já ti nevím,“ zapochybuje Patty. „Teďka je naopak děsně v módě na svatby svejch bejvalejch partnerů chodit. Teda alespoň se to tvrdí v Timesech, v rubrice Styl.“

„To je mi fuk,“ opáčím. „Já se stylově nechovám už od devadesátejch let. Proč bych s tím měla začínat zrovna teď? Ty tam přece taky nejdeš, nebo jo?“

„Zbláznila ses? To víš že ne. Ale poslyš, Heather, můžeme si promluvit o tom, co se to dneska stalo na tý vaší koleji? Teda ve studentským domově? Tys tu chuděru znala?“

„Jo,“ přitakám a začnu si vyšťourávat ze zubů vláknitý kousek kuřecího masa. Naštěstí nemám videotelefon. „Tak trochu. Byla to fajn holka.“

„Panebože! Kdo mohl něco takovýho udělat? A proč?“

„To teda nevím,“ odpovím. Utrhnu kousek masa ze stehýnka a když se přesvědčím, že v něm není ani kousek chrupavky či kosti, podám ho Lucy. Slupne ho najedno polknutí a pak se na mě smutně zadívá, jako kdyby se mě ptala Kam se to podělo? „Tím ať si láme hlavu policie.“

„Počkat.“ Pattyin hlas zní nevěřícně. „Cos to právě řekla?“

„Slyšelas mě. Tentokrát se do toho nehodlám plíst.“

„No to je paráda!“ Patty oddálí sluchátko od úst a informuje někoho, kdo je v místnosti s ní: „Je to dobrý. Tentokrát se do toho nehodlá plíst.“

„Že Franka zdravím,“ řeknu.

„Pozdravuje tě,“ tlumočí Patty svému manželovi.

„Jak to jde s tou novou chůvou?“ zeptám se, protože vím, že Patty s Frankem nedávno přijali britskou chůvu – jakousi dámu ve středním věku. Patty se totiž nechala slyšet, že nehodlá dopustit, aby ji potkalo něco podobného jako Siennu Millerovou.

„Jo tohle,“ řekne Patty. „Ta chůva je v pohodě. Já i Frank z ní máme hrůzu, ale Indy ji zjevně zbožňuje. Jo, Frank do mě hučí, abych ti řekla, že je na tebe moc pyšnej. Teda na to tvý rozhodnutí přenechat protentokrát vyšetřování policii…, že prej to dokazuje, že dostáváš rozum.“

„Díky,“ odpovím. „Ale Magda by s tímhle názorem nesouhlasila.“

„Jak to myslíš?“

„Má pocit, že policie přijde s tím, že si za to oběť mohla sama. Což je asi pravda. Víš, dokonce i Reggie říkal něco v tom smyslu, že to, co se stalo Lindsay, může bejt pomsta za něco, co provedla.“

„Reggie… to je ten drogovej dealer, co prodává u vás na rohu?“ Vyptává se Patty nevěřícně.

„Jo. Prej se poptá po okolí. Víš, jako že pro mě zjistí, co se o tom povídá tam venku.“

„Heather,“ přeruší mě Patty, „je mi líto, ale nějak tomu nerozumím. Když říkáš takovýhle věci, zní to, jako kdyby ses ve skutečnosti do toho vyšetřování plíst chtěla.“

„No,“ pokrčím rameny, „ale já nechci.“

Někde v pozadí zaslechnu, jak něco mumlá nějaký mužský hlas. Pak Patty řekne Frankovi: „No dobře, tak já se jí zeptám. Ale dobře víš, jak se na to bude tvářit.“

„Na co se mě máš zeptat?“ chci vědět.

„Frank hraje příští tejden v tý hospodě Joe’s Pub,“ informuje mě Patty napjatým tónem. „Chce vědět, jestli by ses nepřidala.“

„Jasně, že tam dorazím,“ slíbím, i když mě docela překvapí, že se na něco takového musí ptát. „Mám to tam moc ráda.“

„Ehm, on nemyslí, že by sis je přišla poslechnout,“ opraví mě Patty stále tím napjatým tónem. „Chce vědět, jestli by sis s nima nezavystupovala.“

Málem se udusím soustem kuřete, které právě polykám. „Ty myslíš jako… zpívat?“

„Ne, máš tam udělat striptýz,“ odsekne Patry. „Samozřejmě že zpívat.“

Náhle se v telefonu ozve Frankův hlas.

„Než řekneš ne, Heather,“ přemlouvá mě, „alespoň si to rozmysli. Vím, že si píšeš nějaký vlastní věci…“

„Kdes to slyšel?“ uhodím na něj zuřivě, ačkoli to moc dobře vím. Patty si pouští pusu na špacír ještě víc než já. Je tu ovšem ten rozdíl, že ona si do té svojí necpe tolik nanuků DoveBar jako já, takže má pořád velikost S, zatímco já mám L. A dál kynu.

„Kde jsem to slyšel, je úplně fuk,“ opáčí Frank, který zůstává jako vždy loajálním manželem. „Už jsi veřejně nevystupovala celý roky, Heather. Musíš zase vylízt zpátky na pódium.“

„Franku,“ vzdychnu, „mám tě moc ráda. Ty víš, že mám. A právě proto říkám ne. Nechci ti zničit koncert.“

„Heather, nebuď taková. Tebe otrávil ten debil Cartwright. Teda Cartwright starší, ne mladší. Ale těm jeho kecům nevěř. Já jsem přesvědčenej, že ty tvý nový věci jsou skvělý. A děsně rád bych si je poslech. A kluci z kapely by byli celý nadšený, kdyby si je mohli střihnout. No tak. Bude tam báječný publikum.“

„Ne, díky,“ odpovím. Snažím se mluvit i nadále lehkým tónem, aby Frank neslyšel, že se mi do hlasu vkradla panická hrůza. „Víš, mám takovej pocit, že ty moje písničky jsou výplody běsnící mladý rockerky, takže se publiku Franka Robillarda určitě nijak zvlášť líbit nebudou.“

„Cože?“ Zdá se, že Frank nevěří vlastním uším. „Ty ses asi zbláznila. Budou z tebe na větvi. No tak, Heather. Kde jinde budeš mít šanci zahrát si v hospodě? To je naprosto perfektní místo pro výplody běsnící mladý rockerky. Jenom ty, židle a mikrofon…“

Naštěstí právě v tu chvíli na telefonu zapípá indikátor, že na přepojení čeká další hovor.

„Jejda,“ vyjeknu. „Mám tu další hovor. Musím to vzít. Mohl by to bejt Cooper.“

„Heather. Poslouchej mě. Nesmíš…“

„Ještě ti zavolám,“ slíbím a vezmu ten další hovor. Frankovi musí být naprosto jasné, jak jsem ráda, že jsem se z toho vykroutila. „Haló?“

„Heather?“ zeptá se váhavě hlas, který mi připadá povědomý.

„U telefonu,“ odpovím podobně nejistě. Protože není právě obvyklé, aby mi volali muži, které neznám. Už proto ne, že svoje domácí číslo nikomu nedávám. Nikomu. Protože si o něj nikdo nikdy neřekne. „Kdo volá?“

„To jsem já,“ odpoví hlas a zní překvapeně. „Táta.“

7

Cáry mlhy v parku

jak mé srdce jsou,

kdyžs mě pustil k vodě

se vší parádou.

Co teď po mně vlastně chceš?

Proč už radši nechcípneš?

„Jen už chcípni“

Text a hudba: Heather Wellsová

Alespoň tři vteřiny sedím u telefonu v ohromeném mlčení.

Potom vyjeknu: „No ne! Tati! Ahoj! Promiň, nějak jsem tě po hlase hned nepoznala. Měla jsem… měla jsem dneska fakt pernej den.“

„To jsem slyšel,“ odpoví táta. Zní unaveně. No, aby taky ne. Kdybyste si ve federálním vězení odpykávali trest deset až dvacet let odnětí svobody za daňové úniky, taky by vám to na svěžesti nepřidalo. „To je ta kolej, na který pracuješ, viď? Ta, jak tam našli tu uříznutou hlavu?“

„Je to studentskej domov,“ opravím ho automaticky. „A jo, je to tak. Byl to pořádnej šok.“ Horečně přemýšlím, proč mi asi volá. Narozeniny nemám. Není ani žádný svátek. Jeho narozeniny to taky nejsou, nebo jo? Ne, ty jsou v prosinci.

Tak kvůli čemu volá? Táta nikdy nebyl ten typ, co jen tak vytočí číslo, aby si s někým pokecal. A vůbec – sedí sice ve federálním vězeňském táboře Eglin, který je jedním z nejpohodlnějších vězeňských táborů v Americe – ale stejně má povolené jenom hovory na účet volaného, a to ještě jenom za určitých podm…

Tak moment. Tohle není hovor na účet volaného. Tedy přinejmenším se mě žádný operátor nezeptal, jestli jsem ochotná zaplatit hovorné.

„Ehm, tati,“ odkašlu si. „Odkud vlastně voláš? Jsi pořád ještě v táboře Eglin?“

O čem to tu mluvím? Samozřejmě, že je pořád ještě v táboře Eglin. Kdyby ho propustili, přece bych se o tom okamžitě dozvěděla, nebo ne?

I když… od koho vlastně? Máma s ním nemluví a teď, když žije v Buenos Aires s mými penězi, nemluví už nijak zvlášť ani se mnou…

„No, to je právě to, holčičko,“ řekne táta. „Víš, oni mě propustili.“

„Fakt?“ zkoumám, jaké ve mně tohle sdělení vyvolává pocity. Překvapí mě, když zjistím, že cítím…, že necítím nic. Tedy, já mám tátu moc ráda a vůbec. Jenže pravda je taková, že jsem ho už strašlivě dlouho neviděla – máma mě za ním na návštěvy samozřejmě nikdy nevzala, protože ho nemohla ani cítit kvůli tomu, že přišel o všechny peníze, a ona následkem toho musela začít pracovat (jako moje agentka).

A když jsem pak byla dost stará na to, abych za ním jela sama, byla jsem na mizině a na cestu na Floridu jsem neměla. S tátou jsme si navíc nikdy nebyli nijak zvlášť blízcí…, chovali jsme se k sobě spíš zdvořile, spíš jako náhodní známí než jako rodič a dítě. A to všechno kvůli mámě.

„No páni,“ vydechnu a přitom zkoumám pohledem papírovou krabici, abych zjistila, kolik tam ještě zbývá tmavého masa. Jsem odhodlaná nechat prsíčka Cooperovi, protože on má prsíčka nejradši. „To je skvělý, tati. A kde jsi teď?“

„Zvláštní, že se na to ptáš. Vlastně ti volám přímo z tvojí ulice – jsem totiž v tom bistru, co se jmenuje Washington Square Diner. Říkal jsem si, jestli bys ses se mnou nesešla na kafe.“

Tedy to jsou věci. Já to prostě nechápu. Celé měsíce – doslova a do písmene – žiju normálně a neděje se nic mimořádného. Dny ubíhají jeden jako druhý, věnčím psa, chodím do práce, koukám v televizi na reprízy seriálu Golden Girls (Zlatá děvčata). A najedou PRÁSK! V jednom jediném dni najdu v hrnci na sporáku v menze uříznutou hlavu; dostanu pozvání, jestli bych si nezahrála svoje písničky v hospodě Joe’s Pub – a to s nikým menším než s rockovou megasuperstar Frankem Robillardem; a ještě mého tátu propustí z vězení a on se objeví v místním bistru a chce se se mnou sejít.

Proč se tyhle věci nemůžou odehrávat postupně, jedna po druhé? Jako že bych třeba jeden den našla tu hlavu; další den by mi Frank nabídl, abych si s ním zahrála na veřejném koncertě; a ještě další den by mi pak zavolal táta, že ho propustili z vězení a že přijel do města, kde žiju.

Ale zřejmě není na nás, abychom určovali, jak se co bude dít.

Protože kdyby to na nás bylo, rozhodně bych před setkáním s tátou nesnědla všechno to kuře. Protože když se na tátu dívám, jak sedí osaměle v tom boxu – ještě předtím, než si mě všimne, takže mám možnost si ho pořádně prohlédnout, dokud si neuvědomí, že ho někdo pozoruje –, sevře se mi žaludek. Ne tak, jako se mi sevřel, když jsem uviděla v tom hrnci Lindsayinu hlavu – to se sevřel hrůzou. Pohled na tátu mě prostě rozesmutní.

Je to proto, že táta sám vypadá smutně. Je posmutnělý a hubený. Už to není ten statný golfista, kterého jsem znala před dvěma desetiletími – to jsem ho naposledy viděla mimo zdi návštěvnického centra tábora Eglin –, je to jen jakási skořápka, která z toho člověka zbyla, je hubený jako stéblo rákosu, má prošedivělé vlasy a jeho dorůstající bradka a knír jsou ještě šedivější.

Nicméně ve chvíli, kdy se táta podívá mým směrem a uvidí mě ve dveřích, se jeho tvář celá promění. Ne že by byl bez sebe radostí nebo tak něco. Prostě si na tvář přilepí úsměv – úsměv, který ovšem nedospěje k jeho smutným, unaveným očím, navlas stejně modrým, jako jsou ty moje.

A které mají navlas stejný obezřetně rezervovaný výraz.

Co má člověk říct otci, kterého tak dlouho neviděl a ke kterému měl vždycky vztah… no, v podstatě k němu žádný vztah neměl, i když s ním žil pod jednou střechou?

A tak řeknu: „Ahoj, tati,“ a vklouznu na židli na protější straně stolu. Protože nemám tušení, co jiného bych říct měla.

„Heather,“ vydechne táta, a hned jak si sundám rukavice, natáhne se přes stůl a sevře mi ruku v dlani. Cítím teplý dotek jeho prstů. S úsměvem mu stisk oplatím.

„To je teda překvapení,“ řeknu. „Kdy tě propustili?“

„Minulý týden,“ odpoví mi. „Už tehdy jsem myslel na to, že ti zavolám, ale… no, víš, nebyl jsem si jistý, jestli budeš nějak zvlášť nadšená z toho, že mě uvidíš.“

„Samozřejmě, že tě vidím moc ráda, tati.“ Koneckonců s tátou žádné nevyřízené účty nemám. Alespoň nic vážného. Tedy, nebylo od něj zrovna dvakrát chytré, že všechny ty roky neplatil daně. Ale alespoň se ty daně, co neplatil, netýkaly MÝCH peněz. Alespoň ty moje peníze neukradl – jako to udělala máma. „Kdys dorazil? Teda sem do New Yorku?“

„Dneska ráno. Jel jsem autobusem. Je to nádhernej způsob, jak poznávat svoji zemi.“ Zrovna když tohle říká, dorazí k nám servírka, a on se na mě tázavě podívá. „Už jsi večeřela?“

„Jo, jasně,“ odpovím. „Já jsem v pohodě. Dám si jenom horkou čokoládu, ta by bodla,“ – ta poslední slova jsou adresována servírce – „se šlehačkou.“

Táta si ke kávě objedná kuřecí polévku s nudlemi. Servírka přikývne a odejde. Vypadá roztěkaně. Pravděpodobněji dělá starosti ta blížící se sněhová bouře. Ten chlapík, co uvádí předpověď počasí na zpravodajském kanále New York One, na nějž je přepnutá televize zavěšená nad barem, nás ujišťuje, že bouře vypukne každým okamžikem.

„Takže,“ začnu znova. „Autobusem.“ Ze záhadných důvodů nedokážu vypudit z hlavy myšlenku na Morgana Freemana a na to, jak ho v tom filmu Vykoupeni z věznice Shawshank vezl autobus ke svobodě. No, i když to asi není nijak zvlášť divné. Koneckonců byl Morgan Freeman taky vězeň. „Není to ale něco jako porušení podmínky? Víš, teda když odjedeš ze státu Florida?“

„Se mnou si nedělej starosti, děvenko,“ odvětí táta a poplácá mě po ruce. „Mám věci pod kontrolou. Pro změnu.“

„Tak to je skvělý,“ řeknu. „Vážně skvělý, tati.“

„Máš nějaký zprávy od mámy?“ zajímá se táta. Všimnu si, že když mi pokládá tuhle otázku, vyhýbá se mému pohledu. Předstírá, že je příliš zaměstnán tím, jak si do kávy dává smetanu.

„Hm,“ ušklíbnu se, „myslíš jako od tý doby, co si vyrazila do Buenos Aires se vším, co jsem měla na úctě? No, že bych od ní měla od tý doby zrovna moc zpráv, to se teda říct nedá.“

Táta sevře rty a zavrtí hlavou. Teď se mi do očí podívá. „Je mi to moc líto, Heather,“ řekne. „Ani nevíš, jak moc. Máma není taková. Nevím, co ji to jen popadlo.“

„Fakt ne? Protože mně je to vcelku dost jasný,“ opáčím, a zrovna v tu chvíli k nám dorazí servírka s jeho polévkou a mojí horkou čokoládou.

„Vážně?“ táta se na polévku vrhne, jako kdyby to bylo za dnešek jeho první jídlo. Na takového hubeňoura má překvapivě dobrou chuť k jídlu. „A proč si tedy myslíš, že to udělala?“

„Její živitelka přišla o smlouvu s nahrávací společností,“ sdělím mu.

„Ak no tak, Heather,“ vzhlédne táta od talíře s polévkou. „To neříkej. Tvá matka tě velmi miluje. Jenom prostě nikdy nebyla moc silná. Jsem si jistý, že to nebyl její nápad – tedy to s těmi tvými penězi. Jsem si naprosto jistý, že ji navedl ten darebák Ricardo.“

A já jsem si zase naprosto jistá, že to ve skutečnosti bylo přesně obráceně, ale nahlas to neřeknu, protože nemám náladu se kvůli tomu začít hádat.

„A co ty?“ zeptám se místo toho. „Ty od ní nějaký zprávy máš?“

„Už dlouho nic,“ řekne smutně táta. Otevře jeden ze sáčků sušenek, které servírka přinesla spolu s polévkou. „Samozřejmě, když uvážím, jak jsem ji zklamal, je mi jasné, že si to ani nezasloužím.“

„Kvůli tomuhle bych si žádný výčitky nedělala, tati,“ ujistím ho a znovu ucítím, jak se ve mně něco svírá. Tedy až na to, že tentokrát to není žaludek. Všimnu si, že je to spíš takové bodnutí a že je od žaludku trochu na sever. Spíš to probíhá někde v blízkosti srdce. A zdá se, že to způsobuje soucit. „Však ona by taky zrovna nevyhrála soutěž Matka roku.“

Táta nad talířem polévky potřese hlavou. „Chudinko Heather,“ povzdychne si. „Když se rozdávali rodiče, ty sis rozhodně vytáhla krátkou slámku.“

„Já ti ani nevím,“ pokrčím rameny a překvapí mě, že se mě jeho poznámka trochu dotkla. Já mám pocit, že jsem z toho nakonec vlastníma silama vyšla docela dobře. Víš, mám práci a pěkný bydlení a… no, taky si chci udělat bakaláře.“

Táta vypadá překvapeně…, ale zdá se, že je to překvapení příjemné. „No to je prima!“ usměje se. „Na New York College?“

Přikývnu. „Díky svojí práci nemusím platit školný,“ vysvětlím mu. „Akorát musím zvládnout opravnou zkoušku z matiky, než se budu moct zapsat na normální předměty, ale…“

„A co chceš studovat?“ chce vědět táta. Jeho nadšení pro tohle téma mě trochu vyvede z konceptu. „Hudební vědu? Doufám, že budeš studovat hudební vědu. Vždycky jsi měla úžasný talent.“

„Ehm,“ odpovím nejistě. „Víš, vlastně jsem spíš uvažovala o trestním právu.“

Táta se zatváří vyděšeně. „Pane na nebi,“ vydechne. „Proč? Copak ty chceš pracovat u policie?“

„Ani nevím,“ pokrčím rameny. Je mi příliš trapné mu vysvětlovat, jak se věci ve skutečnosti mají…, že doufám, že až získám bakalářský titul v oboru trestního práva, Cooper by mě mohl přijmout jako partnera do své detektivní kanceláře, a že bychom mohli řešit zločiny společně. Jako to je v tom seriálu Remington Steele. Nebo v Hart a Hartová.

Je trošku smutné, že všechny moje sny vycházejí z televizních seriálů z osmdesátých let.

„Měla bys studovat hudební teorii,“ pokračuje táta neústupně. „To by ti pomohlo s psaním vlastních písniček.“

Začervenám se. Zapomněla jsem už, že jsem tátovi poslala jednou k Vánocům kazetu, na kterou jsem nazpívala pár svých vlastních písniček. Co mě to jenom napadlo?

„Na to, abych rozjela kariéru zpěvačky, která si píše vlastní písničky, jsem už stará,“ vysvětlím mu. „Víš, viděls někdy ty holky na MTV? Už prostě nemůžu nosit ty kraťoučký sukýnky. Kvůli celulitidě.“

„Nehloupni,“ mávne nad tím táta rukou. „Vypadáš dobře. A navíc, pokud se stydíš, můžeš nosit kalhoty.“

Kalhoty. Ten táta mě občas dohání k šílenství. No vážně.

„Byla by to škoda,“ pokračuje táta. „Ne, nebyla by to jenom škoda – byl by to přímo hřích –, kdyby se měl takový talent od pánaboha, jako máš ty, zbytečně promarnit.“

„Víš,“ řeknu, „já si nemyslím, že bych ho promrhala. Zpívání už mám za sebou. Teď si říkám, že je možná čas vyzkoušet nějakej další talent.“

„Trestní právo?“ Táta se tváří zmateně. „Copak to je nějakej talent?“

„No, alespoň mě nikdo nevypíská ze scény,“ připomenu mu.

„To by se nikdo neodvážil!“ vyhrkne táta a odloží lžíci. „Vždyť zpíváš jako anděl! A ty tvoje písničky – ty jsou daleko lepší než spousta těch hovadin, co slýchám v rádiu. Tamta holka, jak pořád kráká o nějakých svých oblinách nebo bublinách nebo o čem to vlastně zpívá. Nebo tamta druhá – tamta Tracy Traceová, ta, jak si ji teď o víkendu bere ten tvůj bývalý přítel. Vždyť je v tom svým videoklipu napůl nahá.“

Musím potlačit úsměv. „Tania Traceová,“ opravím tátu. „A ten její klip je zrovna teď na prvním místě v hitparádě na MTV.“

„Hm,“ pokrčí táta rameny, „to nic neznamená. Nestojí za nic.“

„A co ty, táto?“ zeptám se ho, protože mám pocit, že bych radši měla změnit téma, než se příliš rozhorlí. „Víš, jak to myslím, strávils v tom vězení v Eglinu nějakejch… no páni. Skoro dvacet let. Co hodláš dělat teď, když tě pustili?“

„No, mám pár želízek v ohni,“ sdělí mi táta. „Něco z toho zní opravdu slibně.“

„Vážně?“ zeptám se. „No, to teda zní skvěle. Tady v New Yorku?“

„Ano,“ odvětí táta. Nicméně si všimnu, že jsou jeho odpovědi čím dál váhavější. A že se mi už nedívá do očí. No nazdar.

„Tati,“ řeknu. Protože najednou mám v břiše další pocit. A není to zděšení ani soucit. Je to strach. „Vážně jsi mi zavolal, protože ses se mnou chtěl vidět a dohnat ten ztracenej čas? Nebo za tím bylo něco jinýho?“

„Samozřejmě jsem tě chtěl vidět,“ opáčí táta trochu úsečně. „Vždyť jsi taky moje dcera, proboha.“

„Dobře,“ přikývnu. „Ale…“

„Proč si myslíš, že je za tím nějaké ale?“ chce vědět táta.

„Protože,“ poučím ho, „už mi není devět. Už vím, že za vším je vždycky nějaký ale.“

Táta odloží lžíci. Pak se zhluboka nadechne. „No tak dobře,“ povzdychne si. „Nějaký ale za tím opravdu je.“

A pak mi vysvětlí, v čem je problém.

8

Tik tak

budík zní.

Divná věc

- nezvoní.

Když se probudím,

pozdě je,

už mě prosím

zastřelte…

„Budík“

Text a hudba: Heather Wellsová

Druhého dne dorazím do práce o patnáct minut později. Osobně se domnívám, že patnáct minut není zase až tak moc. Patnáctiminutové zpoždění by se vlastně ani nemělo brát jako pozdní příchod…, zvlášť když vezmete v úvahu, co mě potkalo večer předtím – však víte, ten návrat marnotratného otce.

Ovšem patnáct minut může být v životním běhu studentského domova docela dlouhá doba. Rozhodně dost dlouhá na to, aby dáma vyslaná z psychologické poradny našla můj stůl a usadila se u něj.

A tak, když se bez dechu přiřítím do kanceláře, u toho stolu ji uvidím a zeptám se jí, „Můžu pro vás něco udělat?“, ona se u něj za těch patnáct minut, co už tam sedí, zabydlela natolik, že mi jenom řekne:

„Ale ani ne, díky. Leda byste si šla pro kávu, to bych si pak dala taky, slabší a bez cukru.“

Překvapeně zamrkám. Vetřelkyně má na sobě vkusný šedý kašmírový komplet – na krku nic menšího než perly – a vzbuzuje ve mně pocit, že já jsem oproti ní oblečená příliš neformálně, mám totiž na sobě svůj obvyklý pracovní oděv skládající se z džínů a tlustého svetru s vyplétaným vzorem. Ta ženská dokonce ani nemá vlasy spláclé z toho, jak na nich měla naraženou čepici. Kaštanově hnědé kadeře má vyčesané do dokonalého drdolu. Jak se sakra mohla dostat ze studentské psychologické poradny přes park – neboli přes Zmrzlou tundru, jak teď parku už pár dní říkám – sem k nám, aniž by jí cestou umrzla hlava?

A pak je uvidím, vykukují zpoza černého vlněného trenčkotu, který si pověsila na věšák – na můj věšák. Klapky na uši. No jasně.

Lstivá vyznavačka poslední módy.

„Á, Heather, tady jsi,“ vyjde Tom ze své kanceláře. Dneska vypadá o moc líp než včera, podařilo se mu trochu se vyspat a světlé vlasy má umyté a upravené. Dokonce má i kravatu.

No dobře, tak si k té kravatě vzal jasně růžovou košili a džíny. Ale stejně vypadá líp.

„Tohle je doktorka Gillian Kilgoreová z psychologické poradny,“ ujme se představování. „Přišla sem, aby pomohla studentům, kteří to budou vzhledem ke včerejším událostem potřebovat, vyrovnat se se zármutkem.“

Zářivě se na doktorku Kilgoreovou usměju. No, co jiného asi tak můžu udělat? Plivnout na ni? „Těší mě,“ zašvitořím. „Sedíte na mojí židli.“

„Ehm.“ Zdá se, že Tom si teprve teď uvědomil, kde se Gillian Kilgoreová usadila. „To je pravda. Tenhle stůl patří Heather, paní doktorko. Myslel jsem si, že bychom vám dali k dispozici stůl naší asistentky z magisterského programu…“

„Tenhle stůl mi vyhovuje víc,“ odtuší doktorka Kilgoreová a vyvede nás oba z rovnováhy (na Tomovi to, že je vyvedený z rovnováhy, poznám podle toho, že ve tváři nabyde stejně růžového odstínu, jaký má na košili), když klidně dodá: „A až za mnou přijdou studenti na konzultaci, pane Snellingu, samozřejmě se s nimi přesunu do vaší kanceláře. Je tam víc soukromí.“

Tohle je pro Toma očividně novinka. Stojí tam v němém úžasu, jen jen zabečet jako ztracená ovce – béé… béé… ale – ještě když do místnosti vzápětí vrazí první oběť, pardon, vlastně klient Gillian Kilgoreové. Mark Shepelsky je „vysoké křídlo“ Macešek, měří přes metr osmdesát a momentálně obývá pokoj 212, což je jeden z nejžádanějších dvojlůžáků v celé budově, protože jednak je odtamtud pěkný výhled na park, jednak je ten pokoj ve druhém patře, takže jeho obyvatelé můžou chodit po schodech a nemusejí se spoléhat na výtahy, které bývají v nejlepším případě narvané a v ostatních případech prostě nefungují.

„Někdo mě chtěl vidět?“ zeptá se Mark. Tedy vlastně spíš zabručí. Je to hubený kluk s těstovitou pletí, je docela hezký, tedy alespoň pokud se člověku líbí nakrátko ostříhaní sportovci.

Ale tomu krasavci z kavárny nesahá ani po kolena, alespoň podle mého názoru.

Tedy ne že by se mi ten frajer z kavárny líbil. Už ne.

„Vy musíte být…“ Doktorka Kilgoreová se podívá na rozpis svých budoucích klientů, který před ní leží na stole. Tedy pardon, který leží na mém stole. „Mark?“

Mark zašoupe těmi svými osmačtyřicítkami. „Jo. Vo co de?“

„Víte, Marku,“ praví doktorka Kilgoreová a posune si na nose brýle na čtení, podle mě to je z její strany pokus vzbudit dojem, že se do svého protějšku dokáže vcítit (který nicméně moc nefunguje). „Já jsem doktorka Kilgoreová. Přišla jsem ze studentské psychologické poradny. Vyrozuměla jsem, že jste si s Lindsay byli blízcí. S Lindsay Combsovou?“

Nevypadá to, že by se Mark po vyslovení jména své milované hodlal v slzách zhroutit. Popravdě řečeno vypadá spíš otráveně.

„Musí tohle bejt?“ zavrčí. „Včera jsem se vo tom už celej den vybavoval s policajtama. Dneska večer mám zápas. Musím trénovat.“

Gillian Kilgoreová zapřede uklidňujícím tónem, „Já vás chápu, Marku. Ale my si o vás děláme starosti. Chceme se ujistit, že jste v pořádku. Lindsay pro vás koneckonců hodně znamenala.“

„No, víte, byla to kočka, vo to nic,“ pokrčí Mark rameny a zatváří se zmateně. „Ale ani jsme spolu nechodili. Jenom jsme si spolu tak hráli. Víte, jak to myslím?“

„Copak vy dva jste spolu nechodili navážno?“ Uvědomím si, že tuhle otázku jsem položila já.

Tom i Gillian Kilgoreová se ke mně obrátí, doktorka Kilgoreová se tváří rozmrzele, Tom má vykulené oči a v nich otázku Víš o tom, že si koleduješ o malér?, kterou neberu na vědomí.

Mark opáčí, „Navážno? To teda ani náhodou. Jo, trochu jsme si spolu zablbli, vo to nic. Už jsem to vyprávěl tomu frajerovi vod policajtů, poslední dobou jsem Lindsay viděl akorát na zápasech, vo prázdninách jsem ji skoro ani nezahlídnul…“

„Dobře, pojďme si o tom promluvit,“ doktorka Kilgoreová vezme Marka za paži a pokusí se ho odvést do Tomovy kanceláře, kde je podle ní větší soukromí (ovšem to je spíš zbožné přání, Tomovu kancelář přece od té mojí dělí jenom ta mříž).

„Vídala se Lindsay ještě s někým jiným?“ zeptám se Marka, než je odvlečen pryč.

Pokrčí rameny. „No, asi jo. Nevim. Slyšel jsem, že spí – teda chodí – s nějakým klukem z bratrstva.“

„Fakt?“ Sednu si na desku svého stolu. „Z jakýho bratrstva?“

Mark pokrčí rameny. „To nevim.“

„Hm,“ v kanceláři je vedro. Začnu se soukat z bundy. „Řekl jste o tomhle detektivovi Canavanovi?“

„Neptal se mě.“

„Marku,“ tón doktorky Kilgoreové je teď skoro stejně chladný jako počasí tam venku. „Pojďte sem dovnitř a probereme…“

„Detektiv Canavan se vás nezeptal, jestli jste vy nebo vaše přítelkyně něco neměli ještě s někým dalším?“ vyptávám se nevěřícně dál. „A vy jste mu neřekl, jak to bylo doopravdy?“

„Ne,“ pokrčí Mark znovu rameny. To krčení ramen mu opravdu jde, jak se tak na to koukám. „Nepřipadalo mi to nijak důležitý.“

„Marku.“ Hlas doktorky Kilgoreové teď zní ostře. „Prosím, pojďte se mnou.“

Mark s udiveným výrazem následuje doktorku Kilgoreovou do Tomovy kanceláře. Doktorka za nimi dveře prakticky zapráskne – ale ještě předtím mě stačí probodnout zlostným pohledem. Potom slyším, jak za mříží spustí: „Takže, Marku. Povězte mi něco. Jak se teď po tom všem cítíte?“

Copak si nevšimla, že je tam jenom ta mříž? To si vážně myslí, že ji neslyšíme?

Tom se na mě podívá a ve tváři má zřetelně utrápený výraz. „Heather,“ řekne. S tím, že by nás doktorka Kilgoreová zaslechla, si starosti dělat nemusíme, protože ta za oddělující mříží štěbetá dost hlasitě. „Co to děláš?“

„Nic,“ ujistím ho. Vstanu od stolu a pověsím si bundu na věšák hned vedle toho, na který si pověsila kabát doktorka Kilgoreová. „Je tu fakt takový vedro? Nebo se mi to jenom zdá?“

„Je tu vedro,“ odpoví Tom. „Vypnul jsem topení, ale stejně ještě pořád… topí. Ale teď vážně. Co to mělo znamenat?“

„Nic,“ pokrčím rameny. Asi to bude nakažlivé. „Jenom mě to zajímalo. Je už menza zase otevřená?“

„Je. Otevřeli ji na snídani. Heather, to se pokoušíš…“

„Paráda. Už jsi měl kafe?“

Tom vyšle ke dveřím své kanceláře zachmuřený pohled. „Ne. Přišel jsem do kanclu, a ona tu už seděla…“

„Jak se dostala dovnitř?“ vyzvídám překvapeně.

„Pete ji pustil dovnitř univerzálním klíčem,“ povzdychne si Tom. „Fakt bys mi přinesla kafe? S mlíkem a cukrem?“

„Máš ho mít,“ usměju se na něj.

„Už jsem ti dneska řekl, že jsi moje nejmilejší zástupkyně vedoucího koleje? Na mou duši.“

„Tome, Tome, Tome,“ pokárám ho. „Jestlipak ty jsi spíš nemyslel, že jsem tvoje nejmilejší zástupkyně vedoucího STUDENTSKÝHO DOMOVA, co?“

Ani mě nepřekvapí, že když dorazím do menzy, je tam prakticky prázdno. Řekla bych, že objev uříznuté hlavy v kuchyni dokáže ty vybíravější ze strávníků docela odradit. Až na pár osamělých jedlíků jsem tu jediná. Když vejdu dovnitř, zastavím se u pokladny, abych se pozdravila s Magdou. Nevypadá dobře. Oční linky má rozmazané a tužku na rty si nanesla nakřivo.

„Nazdárek,“ řeknu jí tím nejsrdečnějším tónem, jakého jsem schopna. „Jak je, Magdi?“

Magda se ani neusměje. „Žádný z těch mejch filmovejch hvězdiček se nechce dovnitř,“ sdělí mi truchlivě. „Všichni teď jedí ve Wasser Hall.“ To jméno vyplivne, jako by bylo plné jedu.

Wasser Hall je studentský domov na druhé straně parku. Před nedávnem byl zmodernizovaný do té míry, že má v suterénu vlastní bazén, a je to náš nejsveřepější konkurent. Poté co novináři – a studenti – začali Fischer Hall přezdívat Kolej smrti, spousta rodičů mi volala, že chtějí, aby se jejich dítko přestěhovalo do Wasser Hall. Stačí vám, když vám řeknu, že zástupce vedoucí koleje z Wasser Hall je díky tomu přesvědčená, jaká je úžasná hvězda?

Nicméně se mi podařilo jí to vrátit, když jsme během školení personálu, které proběhlo o zimních prázdninách, hráli takovou tu hru, která má posílit vzájemnou důvěru a týmového ducha, tu, jak tam člověk padá poslepu dozadu a ten druhý ho má chytit. Mně se podařilo ji „nešťastnou náhodou“ pustit.

„No,“ snažím se Magdu uklidnit, „to je úplně přirozený. Mají strach. Však oni se vrátí, jen co policie vypátrá, kdo je ten vrah.“

„Pokud policie vypátrá, kdo je ten vrah,“ opraví mě Magda zachmuřeně.

„Ale to víš, že na to přijdou,“ snažím se ji přesvědčit. Potom, abych jí trochu zvedla náladu, dodám: „Hádej, s kým jsem byla včera na večeři.“

Magdin obličej se rozjasní. „S Cooperem? Že by tě konečně pozval na rande?“

Teď je řada na mně, abych se zatvářila kysele. „Ehm, ne. S tátou. Pustili ho z vězení. Je tady ve městě.“

„Tvýho tátu pustili z basy?“ Pete zrovna prochází kolem nás, v ruce hrnek od kávy. Jde si natankovat další várku. „Beze srandy?“

„Beze srandy,“ ujistím ho.

„No teda.“ Pete na kávu rázem zapomene. Zdá se, že ho to zaujalo. „O čem jste si vy dva vlastně povídali?“

Pokrčím rameny. Sakra, do háje s Markem a tím jeho nakažlivým krčením rameny. „Ani nevím,“ snažím se si vzpomenout. „O něm. O mně. O mámě. Ode všeho trochu.“

I Magdu tohle téma fascinuje. Nakloní se dopředu a sdělí mi: „Kdysi jsem četla knížku, kde jeden chlapík jde do vězení, a když se dostane ven, je z něj… však víš. Je jako ten tvůj šéf Tom. Protože tak dlouho neměl žádnou ženskou.“

Zdvihnu obočí. „Jsem si docela jistá, že táta přihřátej není, jestli myslíš tohle, Magdo,“ zavrtím hlavou.

Vypadá to, že to Magdu zklamalo. Zase se na židli normálně opře. „Hm.“

„Co chtěl?“ zeptá se Pete.

„Co chtěl?“ udiveně na něj zírám. „Nechtěl vůbec nic.“

„Toho člověka pustěj z vězení, a on jde rovnou za tebou,“ ušklíbne se Pete nevěřícně. „On ti řekne, že od tebe nic nechce… a ty mu věříš? Máš rozum?“

„No,“ začnu váhavě. „Akorát říkal, že by potřeboval na pár dní střechu nad hlavou, než se zase postaví na vlastní nohy.“

Pete se štěkavě zachechtá, jako kdyby tím chtěl říct, No vidíš, já jsem ti to říkal.

„No a co?“ vykřiknu. „Vždyť je to můj táta. Vychovával mě prvních deset nebo kolik let mýho života.“

„To je fakt,“ odsekne Pete cynicky. „A teď by se rád trochu přiživil na tvý slávě a na tvejch penězích.“

„Na jakejch penězích?“ vyjedu na něj. „Moc dobře ví, že všechny mý prachy má jeho bejvalá manželka.“

Pete se s tichým pochechtáváním vydá k automatu na kávu.

„Proč by nemohl prostě chtít znovu navázat vztah s dcerou, kterou sotva zná?“ houknu za ním. Pete se pouze zachechtá ještě posupněji.

„To je dobrý, zlato,“ poplácá mě Magda útěšně po ruce. „Nevšímej si ho. Já si myslím, že je moc prima, že za tebou táta přijel.“

„Díky,“ opáčím stále ještě pobouřeně. „Protože to fakt prima je.“

„Samozřejmě že jo. A co říkal Cooper, když ses ho zeptala, jestli u vás tvůj táta může bydlet?“

„Víš,“ ošiju se a najednou nejsem schopná čelit jejímu pohledu. „Cooper neříkal zatím nic. Protože jsem se ho ještě nezeptala.“

„No nazdar,“ povzdychne si Magda.

„Ne proto,“ vysvětluju jí spěšně, „že bych nevěřila, že je táta čistej jak lilium. Jenom jsem prostě Coopera od tý doby ještě neviděla. Ale až se s ním uvidím, tak se ho zeptám. A jsem si jistá, že nebude mít nic proti. Protože táta vážně chce začít novej život.“

„To víš že jo,“ přisvědčí Magda.

„Ne, Magdo. Já to myslím vážně.“

„Já vím, že jo, zlato,“ ujistí mě Magda. Ale usmívá se jen ústy, oči zůstávají vážné. Vlastně je to podobné jako u táty.

To ovšem určitě nemá nic společného s tím, co jsem jí právě sdělila. Stoprocentně za tím je to, co se stalo včera, to s Lindsay.

A co se Peteho týká… jen ať se směje. Co on o tom může vědět?

I když na druhou stranu, když uvážíme, že je to vdovec s pěti dětmi na krku a že ty děti musí sám živit, možná toho ví docela dost.

Sakra.

Zamračeně zamířím k pultu, kde jsou bagely, a nacpu jeden neochucený do topinkovače. Pak přejdu k automatu na kávu. Vyrobím jedno kafíčko pro Toma – se smetanou a cukrem – a jedno pro sebe, půlku tvoří káva, půlku horké kakao, navrch spousta šlehačky – a pak se vrátím k topinkovači, zrovna když z něj vyskočí můj bagel. Obě půlky namažu smetanovým sýrem, navrch hodím trochu slaniny a připlácnu namazané půlky na sebe. A máme tu dokonalou snídani, učiněnou lahůdku.

Položím si svůj výtvor na talíř, talíř dám na tác spolu s oběma kávami a už spěchám k východu z menzy, když tu koutkem oka zahlédnu záblesk zlaté a bílé. Pootočím hlavu a zrak mi padne na Kimberly Watkinsovou, jednu z družstva roztleskávaček, které mají podporovat Macešky – je v uniformě, protože dneska se přece koná ten zápas. Sedí u stolu sama, před sebou má otevřenou nějakou objemnou učebnici, vedle učebnice je talíř, který, nemýlím-li se, obsahuje omeletu z bílků a polovinu grapefruitu.

A než si stačím uvědomit, co že to vlastně dělám, už si energicky odkládám tác na protější stranu jejího stolu a říkám, „Ahoj, Kimberly.“

9

Pocity zvláštní mám,

doteky v srdci svém ucítím,

vždycky, když podzemkou jezdívám.

„Podzemka“

Text a hudba: Heather Wellsová

„Uhm,“ odkašle si Kimberly a podezíravě se na mě podívá, evidentně si není jistá, kdo vlastně jsem a proč najednou sedím naproti ní. „Ahoj?“

„Já jsem Heather,“ pomůžu jí. „Zástupkyně vedoucí koleje, pamatujete?“

„A, no jasně!“ V dívčině tváří je podezření vystřídáno poznáním, dokonce se tam mihne i náznak, že mě vidí docela ráda. Teď, když ví, že jsem za ní nepřišla, abych se pokusila – no, prostě udělat cokoli z toho, z čeho mě původně podezírala… jako třeba začít ji balit? obracet ji na nějakou víru? – jako kdyby se uvolnila. „Dobrý den.“

„Poslyšte,“ řeknu. „Jenom jsem se chtěla zeptat, jak to zvládáte. Tedy celou tu záležitost s Lindsay. Vím, že vy dvě jste byly kamarádky…“

Ve skutečnosti nic takového nevím. Jenom prostě předpokládám, že dvě děvčata, která působila ve stejném družstvu roztleskávaček, spolu pravděpodobně i kamarádila. Nebo ne?

„Aha,“ zamumlá Kimberly a teď už mluví jiným tónem, taky ten úsměv jako z reklamy na zubní pastu, který mi věnovala před chvílí, zmizí. „Já vím. Je to fakt děsný. Chudinka Lindsay. Já… nemůžu na to ani pomyslet. Včerejší večer jsem celej probrečela, dokud jsem neusnula.“

Na dívku, která včera před spaním dlouho brečela, vypadá Kimberly dost dobře. Očividně byla o vánočních prázdninách někde v teplých krajích, protože ačkoli máme zimu, Kimberly má holé nohy pěkně opálené. Zdá se, že ji mrazivé počasí venku ani ta sněhová bouře, o níž hlasatelé na New York One nepřestávají tvrdit, že tu bude každou chvíli, ale která se momentálně zasekla nad Washingtonem, nijak zvlášť netrápí.

A dokonce ji asi nijak zvlášť netrápí ani to, že právě snídá na místě, kde se před čtyřiadvaceti hodinami našla uříznutá hlava její dobré kamarádky.

„Musíte z toho bejt úplně zničená,“ pokračuju v rozhovoru.

Kimberly zkříží dlouhé, neposedné nohy pod stolem a začne si kolem prstu obtáčet pramínek dlouhých černých vlasů – pochopitelně je má vyžehlené do rovna.

„To teda jo,“ přikývne, něžné laní oči doširoka otevřené. „Lindsay byla, no, byla vlastně moje nejlepší kámoška. Tedy hned po Cheryl Haebigový. Jenže s Cheryl už není taková zábava, víte, ona teď tráví většinu volnýho času s Jeffem. S Jeffem Turnerem.“ Kimberly zamrká. „Znáte přece Jeffa, že jo? Je to jeden z Markovejch spolubydlících na dvěstědvanáctce.“

„Jasněže Jeffa znám,“ přikývnu. Znám všechny naše basketbalisty, byli totiž už mnohokrát u nás v kanceláři v souvislosti s disciplinárním řízením, většinou se to týkalo pašování piva na kolej. Ve Fischer Hall totiž vládne prohibice, alespoň teoreticky.

„No, takže ty dva jsou, hm, no, prakticky manželé. Jenom málokdy je člověk vytáhne na nějakej mejdan.“

A teď, když se Cheryl nastěhovala do Lindsayina pokoje a s největší pravděpodobností už nedostane novou spolubydlící, se ona a Jeff budou moci nerušeně muchlovat…

Ale počkat. Tohle přece není důvod k vraždě.

„Takže po Cheryl byla Lindsay vaše nejlepší kamarádka,“ vrátím se k tématu. „Panebože, to musí bejt opravdu strašný, ztratit někoho takhle blízkýho. Docela mě překvapuje, že tady dokážete – teda bez urážky – vůbec jíst.“

Když jí takhle připomenu její snídani, Kimberly vloží do úst pořádné sousto té své omelety z bílků. Její počínání mě inspiruje k tomu, abych si ukousla kus svého bagelu se smetanovým sýrem a slaninou. Mňam. Mana nebeská.

„Hm, no, víte,“ vysvětluje Kimberly, „já na duchy a podobný věci moc nevěřím. Když člověk umře, tak je prostě mrtvej.“

„To se na to díváte fakt rozumně a prakticky,“ pochválím ji, když si napřed usrknu své kávy smíchané půl napůl s kakaem.

„Víte,“ pokrčí Kimberly rameny, „já se zabejvám prodejem módních produktů.“ Ukáže na poněkud strašidelně vyhlížející bichli, kterou má před sebou. Úvod do manažerského účetnictví.

„Aha,“ přikývnu. „Takže když jste Lindsay tak dobře znala, nenapadá vás, kdo by proti ní mohl něco mít? Kdo by se jí třeba chtěl zbavit? Tak moc, že by ji kvůli tomu zabil?“

Kimberly si teď ten dlouhý pramen tmavých vlasů obtáčí kolem druhého prstu. „No,“ řekne po chvilce pomalu. „Lindsay nenávidělo dost lidí. Víte, oni na ni žárlili a tak. Říkala jsem tomu policajtovi, tomu, kterej tady byl včera večer, o tý její spolubydlící Ann.“

„Ann Lindsay nenáviděla?“

„No, možná ne přímo nenáviděla. Ale nevycházely spolu. Proto taky byla Lindsay tak nadšená, když Ann konečně souhlasila, že si prohodí pokoj s Cheryl. Cheryl sice s náma už tolik nepeče, ale Lindsay si takhle aspoň už nemusela dělat starosti se všema těma debilníma kravinama, který jí Ann prováděla, aby ji naštvala.“

„Jako co například?“ vyzvídám a ukousnu si další sousto bagelu.

„Ále, prostě různý pitomosti. Tak třeba jí mazala vzkazy, který jí lidi psali na takovou tu stíratelnou bílou tabuli na dveřích. Nebo jí na všech jejích fotkách ve školním časopise přimalovala čertovský rohy, a teprve pak jí ten časopis předala. Nebo vypotřebovala všechny Lindsayiny tampony a nedoplnila nový. Takovýhle věci.“

„Teda Kimberly,“ povzdychnu si, „podle toho, co říkáte, to vážně vypadá, že si Ann s Lindsay pěkně pily krev. Ale nevěříte přece, že by Ann Lindsay doopravdy zavraždila, že ne? Vždyť proč by něco takovýho dělala? Koneckonců věděla, že se bude stěhovat, no ne?“

Kimberly vypadá zamyšleně. „Nojo, to budete mít asi pravdu. Ale stejně jsem tomu detektivovi řekla, aby si ověřil, jestli má Ann, jak se tomu říká? Jo, jasně, alibi. Protože člověk nikdy neví. Mohlo by to bejt jako v tom thrilleru Spolubydlící.“

Jsem si jistá, že detektiv Canavan při té zmínce o Spolubydlící pěkně nadskočil. Nebo ne?

„A co kluci?“ vyptávám se dál.

Tenhle kognitivní skok je očividně příliš velký, takže Kimberlyinu něžnému mladému mozečku dělá trochu potíže ho zpracovat. Kimberly zmateně svraští úzké obočí. „Cože?“

„Chodila Lindsay s někým? Samozřejmě vím, že chodila s Markem Shepelskym…“

„Nojo,“ Kimberly zvedne oči v sloup. „S Markem. Jenže Lindsay a Mark, víte, to už bylo v podstatě pasé. Mark je strašně… nezralej. On a Jeff – však víte, Cherylin přítel – nedělaj nic jinýho, než že popíjej pivo a koukaj na sport. Nikdy Lindsay ani Cheryl nevzali do žádnýho klubu ani na žádnou podobnou akci. Což Cheryl možná nevadí, ale Lindsay…, ta chtěla taky nějaký vzrůšo. Nějakou rafinovanější zábavu, dalo by se říct.“

„Takže to je ten důvod, proč začala chodit s někým jiným?“ zeptám se. Když Kimberly vykulí překvapeně oči, vysvětlím jí to: „Mark se dneska ráno stavil u nás v kanceláři a zmínil se taky o nějakým klukovi z bratrstva.“

Kimberly se pohrdavě ušklíbne. „Tak takhle ho Mark nazval? Nějakej kluk z bratrstva? Nezmínil se, že je to Winer?“

„Že je to co?“ na okamžik mě napadne, že mi Kimberly možná naznačuje, že Lindsayin nový kluk konzumuje hodně vína.

„Winer. W-I-N-E-R. Vždyť víte, koho myslím.“ Když na ni i nadále nechápavě zírám, nevěřícně potřese svou dlouhou hřívou. „Panebože, copak vám to nic neříká? Doug Winer. Z tý slavný Winerovic rodiny. Firma Winer Construction. Winerovo sportovní středisko, který patří k New York College?“

Aha. Tak teď už vím, o čem to mluví. V tomhle městě nemůžete projít kolem staveniště – a navzdory skutečnosti, že Manhattan je ostrov a jeden by řekl, že každý využitelný pozemek tady už nějak využitý byl, se tu staví docela dost –, aby vám zrak nepadl na slovo WINER napsané na boční straně každého buldozeru, cívky drátu a součásti lešení, které mají s tím staveništěm co do činění. V New Yorku nevyroste jediná budova, kterou by nepostavila firma Winer Construction.

A vypadá to, že si díky tomu Winerové přišli na docela slušné peníze. Sice se možná nevyrovnají Kennedyům nebo Rockefellerům, nicméně v očích roztleskávačky z New York College k nim asi nebudou mít daleko. No, univerzitě každopádně věnovali tučnou sumičku. Přinejmenším stačila na vybudování sportovního centra a tak.

„Doug Winer,“ zopakuju to jméno. „Takže tenhle Doug… je docela bohatej?“

„No, když chcete místo odporně zazobanej říkat docela bohatej,“ odfrkne si Kimberly.

„Aha. A Doug a Lindsay byli… byli si blízcí?“

„No, nebyli zasnoubený nebo tak něco,“ odpoví Kimberly. „Alespoň zatím ne. Ale Lindsay si myslela, že jí Doug chce koupit k narozeninám náramek. S diamantama. Viděla ho u něj ve stolku.“ Na okamžik na Kimberly dolehne dojetí nad Lindsayinou smrtí a ona ztratí něco ze své energičnosti. „Řekla bych, že ho teď Doug bude muset jít vrátit,“ dodá sklíčeně. „Lindsay měla ty narozeniny mít příští tejden. Panebože, to je tak smutný.“

Vyslovím souhlas s jejím názorem, že je vážně škoda, že se Lindsay nedožila toho, aby dostala k narozeninám diamantový náramek, a pak se ještě zeptám, jestli neví o tom, že by mezi Lindsay a Dougem byly nějaké neshody (ne), kde Doug bydlí (v budově, kde sídlí univerzitní bratrstvo Tau Fí Epsilon) a kdy se Doug s Lindsay viděli naposledy (někdy o víkendu).

Záhy vyjde najevo, že ačkoli Kimberly tvrdí, že byla Lindsayina nejlepší kamarádka, buď si zas až tak blízké nebyly, anebo vedla Lindsay neskutečně nudný život. Nedokáže mi totiž o posledním týdnu Lindsayina života říct nic dalšího. Tedy alespoň nic, co by mi pomohlo přijít na to, kdo mohl Lindsay zabít.

I když já se samozřejmě na nic takového přijít nesnažím. Rozhodně se nehodlám do vyšetřování Lindsayiny smrti plést. Ani mě to nenapadne. Jenom se trochu poptávám, to je všechno. Člověk se přece může trochu poptávat na věci související se zločinem, a nemusí to nutně znamenat, že se výše uvedený zločin pokouší na vlastní pěst vyšetřovat. No nemám pravdu?

Tohle si říkám, když se vracím do kanceláře vedoucího koleje, v jedné ruce Tomovu kávu (udělala jsem mu novou, protože zatímco jsem se bavila s Kimberly, ta stará vystydla), ve druhé další várku té své směsi kávy, kakaa a šlehačky. Ani mě moc nepřekvapí, že Sarah, naše asistentka z magisterského studia, dorazila do práce s nešťastným výrazem ve tváři. Sarah je totiž nešťastná většinu času.

Dnes to vypadá, že je její mizerná nálada nakažlivá. Ona i Tom sedí sklesle za stolem. Tedy, abych byla přesná, Tom sedí sklesle za mým stolem. Ovšem je pravda, že vypadá strašně nešťastně, tedy přinejmenším do té doby, než uvidí mě.

„Heather,“ vyhrkne, když před něj postavím jeho kávu, „tys mi zachránila život. Co tě tak zdrželo?“

„Ale to víš,“ odvětím a zabořím se do křesla vedle svého stolu. „Musela jsem utěšovat Magdu.“ Ukážu bradou na dveře do Tomovy kanceláře, které jsou stále ještě zavřené. Za nimi, a hlavně skrz tu železnou mříž, je slyšet tiché mumlání. „To tam má pořád ještě Marka?“

„Ne,“ zavrčí Sarah znechuceně. „Teď tam má Cheryl Haebigovou.“

„Co tě žere?“ zeptám se Sarah, když vidím, jak se mračí.

„Zdá se,“ odpoví mi Tom nuceně trpělivým tónem, protože Sarah se na své židli jenom ještě víc zhroutí a nehodlá se o tom bavit, „že doktorka Kilgoreová patří ke kantorům, kteří Sarah učí. A že ji Sarah nemá zrovna v lásce.“

„Ta ženská je freudiánka!“ vybuchne Sarah a ani se přitom nesnaží ztišit hlas. „Ona fakt věří těm sexistickejm kecům, že všechny ženský jsou zamilovaný do svýho otce a ve skrytu duše toužej po penisu!“

„Doktorka Kilgoreová dala minulej semestr Sarah nedostatečnou ze seminárky,“ informuje mě Tom a ušklíbne se přitom jenom úplně nepatrně.

„Je to antifeministka!“ trvá na svém Sarah. „Šla jsem si na ni stěžovat k děkance. Ale to bylo k ničemu, protože ona k nim taky patří.“ Oni, to mají být zřejmě freudiáni. „Je to normální spiknutí. Vážně uvažuju, že o tom napíšu do toho celostátního univerzitního časopisu Chronicle of Higher Education.“

„Navrhoval jsem Sarah,“ řekne Tom stále s tím nepatrným úšklebkem, „že jestli jí přítomnost doktorky Kilgoreové tak strašně vadí, může zanést účtenky z drobnejch výdajů na ekonomický oddělení k proplacení…“

„Venku je asi tak patnáct pod nulou!“ zaječí Sarah.

„Já tam zajdu,“ nabídnu se ochotně.

Sarah i Tom na mě zůstanou nevěřícně zírat.

„No fakt,“ řeknu, položím hrnek s kávou a kakaem na stůl, vstanu a natáhnu se pro bundu. „Stejně to nevypadá, že bych toho teď mohla nějak moc udělat, když u mýho stolu sedíš ty, Tome. A čerstvej vzduch mi udělá dobře.“

„Venku je asi tak patnáct pod nulou!“ vykřikne znovu Sarah.

„To není zas tak strašný,“ odvětím a omotám si kolem krku šálu. „Budu za chviličku zpátky.“

Shrábnu účtenky z drobných výdajů, které leží u Sarah na stole, a vypluju s nimi z kanceláře. Ve vstupní hale se Pete, jen co mě uvidí, dá do smíchu. Ne snad proto, že bych ve všech těch vrstvách oblečení vypadala tak komicky, pouze si vzpomene, co jsem mu říkala o tátovi.

No a? Proč by táta nemohl chtít čistě jenom obnovit vztah s dcerou, kterou sotva zná?

Uznejte sami, když má člověk kamarády, jako je Pete, potřebuje ještě vůbec nějaké nepřátele?

A tak si Peteho nevšímám a vyjdu před budovu – a málem hned zase udělám čelem vzad, taková je zima. Zdá se, že od té doby, co jsem před půl hodinou šla do práce, teplota prudce poklesla. Mráz mi vyrazí dech z hrudi.

Ale já už jsem se jednou rozhodla. Takže se teď nehodlám vracet.

Skloním hlavu a vyrazím proti větru přes park. Neberu na vědomí nabídky Reggieho kolegů „tráva, tráva“ a probíjím se k dalším budovám patřícím k univerzitě – které ovšem leží přesně na opačné straně než ekonomické oddělení. Čirou náhodou je to zároveň také světová strana, z níž fouká v subpolárních poryvech ten ledový vítr.

A proto se také, když slyším, že za mými zády někdo zavolá mé jméno, hned neohlédnu. Uši mám totiž pod pletenou čepicí tak zmrzlé, že jsem si jistá, že jsou to jenom sluchové halucinace. Pak ucítím na paži něčí ruku a prudce se otočím. Čekám, že uvidím Reggieho úsměv zářící zlatem.

Nemyslím si, že za ten vyražený dech, když místo toho vedle sebe spatřím Coopera Cartwrighta, může čistě jenom vítr.

„Ach,“ vyvalím na Coopera oči. Je nabalený zrovna jako já. Až na veverky (a drogové dealery) jsme jediné dvě živé bytosti natolik hloupé – nebo zoufalé –, aby se tohoto mrazivého rána vyskytovaly v parku.

„Coopere,“ dostanu přes rty rozpraskané větrem. „Co tady děláš?“

„Šel jsem za tebou,“ odpoví Cooper. Dýchá trochu prudčeji. Zřejmě chvilku běžel, aby mě dohnal. Běžel. V tomhle počasí. Ve všech těch vrstvách oblečení. Já na jeho místě bych se zhroutila k zemi jako rosolovitá hrouda. Nicméně tohle je Cooper, a tak jenom trochu namáhavěji oddechuje. „A Sarah s Tomem mi řekli, že jsi šla na ekonomický oddělení.“ Mávne palcem v rukavici někam za své rameno. „Ale není náhodou ekonomický oddělení támhletím směrem?“

„Ehm,“ odkašlu si a honem přemýšlím, jak se z toho dostat. „No jo, to je pravda. Ale, víš, říkala jsem si, že bych zabila dvě mouchy jednou ranou a stavila se za jedním klukem něco vyřídit. Chtěls mi něco důležitýho?“ Panebože, modlím se. Panebože, dej ať ještě nemluvil s tátou, potřebuju s ním tu věc napřed probrat sama…

„Jo,“ ujistí mě Cooper. Dneska ráno se zase neoholil. Jeho tmavé strniště je roztomile naježené. „Týká se to mýho bratra. A důvodu, pročpak mi asi nechává na záznamníku vzkaz, že si se mnou chce promluvit o tobě. Máš tušení, co za tím je?“

„Aha,“ rozbřeskne se mi a samou úlevou se mi udělá mírně nevolno. I když je docela dobře možné, že za to spíš může všechna ta šlehačka. „No jasně. Chce, abych šla na jeho svatbu. Však víš, abych dala najevo, že proti němu nic nemám…“

„Před všema těma fotografama, který tam dorážej z toho bulvárního plátku People,“ dokončí Cooper větu za mě. „Už je mi to jasný. Mělo mě napadnout, že to nebude nic důležitýho. Takže,“ pohled jeho ledově modrých očí mě provrtává jako laser, „teď jdeš za nějakým klukem vyřizovat – co vlastně?“

Sakra! Jak to, že mě vždycky prokoukne? Vždycky! „No,“ začnu pomalu. „Víš, ono to vypadá, že Lindsay před smrtí začala chodit s někým novým. A že ten někdo je Winer.“

„Kdo že to je?“

„Vždyť víš,“ řeknu a to jménu mu vyhláskuju. „Winer jako Winer Construction.“

Cooper přimhouří oči orámované tmavými řasami. „Heather. Proč mi tohle zní, jako kdyby ses pustila do vyšetřování tý vraždy?“

„Protože to tak je,“ vyhrknu a když vidím, jak se nadechuje, aby spustil to svoje kázání, zvednu obě ruce schované v rukavicích na obranu. „Coopere, zamysli se nad tím! Ta firma Winer Construction? Winerův sportovní areál? Tihle lidi určitě mají univerzální klíče, který pasujou do zámků v budovách po celým městě. Doug měl určitě přístup ke klíči od menzy…“

„Byl tu noc u někoho zapsanej jako návštěvník?“ přeruší mě Cooper otázkou.

Sakra. Cooper ví, jak to chodí ve Fischer Hall skoro stejně dobře jak já.

„No, to ne,“ připustím. „Ale existuje tisíc způsobů, jak mohl dovnitř nepozorovaně proklouznout. Lidi z čínskejch restaurací se k nám dostanou každou chvíli a strkaj nabídku jídel děckám pod dveře…“

„Ne.“ To je všechno, co k tomu Cooper poznamená. A doprovodí to slovo jediným důrazným zavrtěním hlavy.

„Coopere, poslouchej mě,“ nevzdávám se, ačkoli vím, že se snažím marně. „Detektiv Canavan nepokládá ty správný otázky. Netuší, jak z těch děcek dostat nějaký informace. A já to vím. Přísahám, že nic jinýho nedělám. Jenom sbírám informace. Který mu pak všechny předám.“

„To fakt věříš, že ti na tohle tak snadno skočím, Heather?“ zeptá se mě Cooper.

Nasupeně ke mně shlíží. Vítr mě štípe do tváří a pálí mě z něj oči, ale Cooperovi, zdá se, nevadí. Možná proto, že jeho chrání to strniště.

„Víš, je to pěknej stres, pracovat v budově, který lidi říkají Kolej smrti,“ řeknu. „Tom tam teprve nedávno nastoupil, a už chce dát výpověď. Sarah se chová nemožně. Já se jenom snažím, aby Fischer Hall byla zase místo, kde člověk pracuje rád. Jenom se snažím dělat svou práci.“

„Promlouvat do duše spratkům, který dali svejm spolubydlícím do lahvičky od šamponu depilační krém,“ vzpomene si Cooper na oblíbenou formu mučení spolubydlících, kterou studenti New York College používají nepříjemně často, „a hledat člověka, kterej má na triku, že dal na sporák vařit hlavu roztleskávačky, to jsou dvě naprosto rozdílný věci. Jednu z nich v popisu práce máš. Druhou nikoliv.“

„Já si s tím Winerovic klukem chci jenom promluvit,“ bráním se. „Copak můžu něco pokazit obyčejným MLUVENÍM?“

Cooper na mě dál shlíží a vítr dál fičí. „Prosím tě, nedělej to,“ požádá mě potom tak tiše, že si ani nejsem jistá, jestli to doopravdy řekl. Ovšem viděla jsem, jak se mu hýbou rty. Ty jeho zvláštně plné (tedy na muže) rty, které mi občas připomínají polštářky, na něž bych ráda přitiskla ty své –

„Můžeš jít se mnou,“ nabídnu Cooperovi vesele. „Pojď se mnou a uvidíš. Budu jenom mluvit. Nebudu po ničem pátrat. Ani trochu.“

„Ty ses zbláznila,“ řekne Cooper. Zní to drobátko znechuceně. „Já to myslím vážně, Heather. Sarah má pravdu. U tebe se fakt projevuje nějakej ten supermanovskej komplex.“

„Vzhůru, vzhůru a kupředu,“ zapitvořím se. A popadnu Coopera za ruku. „Tak co. Jdeš?“

„Copak mám na vybranou?“ povzdychne si Cooper.

„Ne,“ ujistím ho.

10

Zazvoní zvonek – to bude pizza,

otevřu, zalapám po dechu.

Pizza to není, to ty tam stojíš

a chystáš nějakou neplechu.

„Zvonek“

Text a hudba: Heather Wellsová

Waverly Hall, které se jinak též přezdívá Budova bratrstev, je velký dům, který leží na opačné straně parku Washington Square Park než Fischer Hall. Od ulice ho odděluje kamenná zeď postavená kolem dvora a vchází se do něj klenutou vstupní bránou. Víc než ostatní budovy kolem náměstí připomíná svým stylem pařížskou architekturu, a působí proto také nejosobitěji. Možná právě proto členové správní rady rozhodli, že tuhle budovu budou obývat univerzitní bratrstva označující se písmeny řecké abecedy (univerzitní sesterstva, kterých je méně, sídlí v modernější budově na Třetí avenue). Každé bratrstvo tu má jedno patro.

Já se řecky samozřejmě nikdy neučila, takže nemám tušení, co všechny ty symboly na zvoncích u vchodu znamenají.

Nicméně okamžitě poznám zvonek bratrstva Tau Fí Epsilon, protože nápis Tau Fí Epsilon je na něm vyveden tlumeně černými písmeny v latince a nikoli v řeckých symbolech.

Ve srovnání s pečlivě uklizeným chodníkem před Fischer Hall je dvůr před Waverly Hall pěkně špinavý a plný plechovek od piva. Po obou stranách vchodu stojí velké květináče s nějakými keři, které místo blikajících vánočních svíčiček zdobí dámské prádlo – všechny možné velikosti a barvy a styly, od černých krajkových tang přes bílé kalhotky s nohavičkami od Calvina Kleina až po puntíkované kalhotky od bikin.

„Teda tohle,“ prohlížím si vystavené pradélko, „není nic jinýho než plejtvání kvalitním prádlem.“

Nicméně Cooper má ve tváři i nadále vražedný výraz, ani tahle moje napůl vtipná poznámka ho nepřiměje k úsměvu. Škubnutím otevře dveře a nechá mě vejít jako první.

Vevnitř je takové vedro, že okamžitě cítím, jak mi začíná rozmrzat nos. Vstoupíme do relativně čisté vstupní haly, kterou hlídá nějaký šedovlasý zaměstnanec univerzitní ochranky, jehož obličej křižuje tolik popraskaných žilek, že jeho mimoslužební (naděje umírá poslední) slabost pro whisky je patrná na první pohled. Když mu ukážu svůj průkaz zaměstnance a sdělím mu, že jsme přišli za Dougem Winerem z bratrstva Tau Fí Epsilon, ani se nenamáhá zavolat nahoru, aby zjistil, jestli je nositel toho jména u sebe na pokoji. Jenom máchne rukou směrem k výtahu. Když procházíme kolem něj, dojde mi proč: Nemá na nás čas, protože na jednom z těch svých monitorů sleduje nějaký přihlouplý seriál.

Nastoupím spolu s Cooperem do maličkého výtahu pro tři osoby a po celou tu dobu, co se přískoky drkotáme nahoru, jsem zticha… dokud se kabina výtahu s trhnutím nezastaví v pátém patře a dveře se neotevřou. Za nimi spatříme dlouhou, trochu ošumělou chodbu, na jejíž stěny někdo sprejem nastříkal skoro metr vysoká zářivě růžová písmena tvořící nápis TLUSTÝ BABY VEN!.

Nevěřícně mrkám na ta písmena, která mi dosahují skoro až k bokům a která pokrývají bez rozdílu zdi i dveře. Pány z Tau Fí Epsilon čeká na konci školního roku pěkně mastná pokuta za ničení univerzitního vybavení.

„No teda,“ poznamenám s pohledem upřeným na tu zeď.

„Tak tohle,“ vybuchne Cooper, „je přesně ten důvod, proč si myslím, že je pěkná pitomost, aby ses do tohohle vyšetřování pletla.“

„Protože jsem tlustá baba a měla bych vypadnout?“ vyhrknu, protože mě ta možnost ťala do živého.

Cooperův výraz ještě potemní… a to už jsem si myslela, že temnější být nemůže.

„Ne,“ odsekne. „Protože… protože… takovýhle kluci… jsou prostě dobytek.“

„Teď myslíš ten typ dobytka, co klidně uřízne nějaký roztleskávačce hlavu a dá ji vařit na sporák v menze?“ zeptám se jedovatě.

Jenže Cooper je zřejmě tak pobouřený, že nemůže ani mluvit. A tak zaklepu na dveře, které jsou nejblíž u výtahu a nad nimiž se skví nápis Tau Fí Epsilon.

Dveře se prudce otevřou a zpoza nich na nás překvapeně pomrkává jakási tmavovlasá žena oblečená jako nějaká poctivá služka ze starých časů – tedy tím nemyslím, že by na sobě měla takové ty sexy hadříky, jaké se prodávají na Bleecker Street, naopak, má na sobě stejnokroj s dlouhými rukávy a sukní pod kolena. Je ještě relativně mladá, nejspíš jí bude něco málo přes čtyřicet, a v ruce drží prachovku. Chybí jí ovšem krajkový čepeček. Díkybohu.

„Ano?“ řekne. Mluví se silným španělským přízvukem. Má ho dokonce ještě silnější než Salma Hayeková.

Ukážu jí svůj průkaz zaměstnance. „Dobrý den,“ řeknu. „Já se jmenuju Heather Wellsová a tohle je můj kamarád Cooper Cartwright. Jsem ze správy kolejí. Jenom jsem chtěla…“

„Pojďte dál,“ vyzve nás žena bez zájmu. Ustoupí nám z cesty, takže můžeme vejít, potom za námi zavře dveře. Ocitneme se v prostorném, dobře osvětleném podkroví – taková ta půda ze starých dobrých časů, s vysokými stropy, ozdobnými stropními lištami a parketami – ve vstupní hale, která je ze všech stran obklopená dveřmi.

„Jsou támhle,“ ukáže žena bradou směrem k zavřeným proskleným dveřím napravo.

„No, víte, my vlastně hledáme jednoho konkrétního člověka,“ vysvětlím jí. „Douga Winera. Nevíte, ve kterým pokoji…“

„Poslyšte,“ přeruší mě žena, ale nikoli nepřívětivě. „Já tady jenom uklízím. Nikoho z nich vlastně ani neznám jménem.“

„Děkujeme, že jste nám pomohla,“ praví Cooper zdvořile, vezme mě za paži a táhne mě k těm zavřeným proskleným dveřím. Něco si přitom mumlá pod vousy, ale význam jeho slov mi uniká…, možná je to proto, že v okamžiku, kdy mi jeho ruka sevřela paži, začalo mi srdce bít tak hlasitě, že všechny ostatní zvuky úplně přehlušuje. I přes těch několik vrstev látky mě Cooperův dotek neskutečně vzrušuje.

No jo, já vím. Jsem fakt cvok.

Cooper ostře zabuší na skleněnou tabulku dvoukřídlých dveří a zavolá: „Haló, vy tam.“

Nějaký hlas zpoza dveří zahuláká něco nesrozumitelného. Cooper se na mě podívá a já pokrčím rameny. A tak prosklené dveře energicky otevře. Skrz hustou šedou mlhu tvořenou marihuanovým dýmem zahlédnu zelenou látku na kulečníkovém stole a kdesi vzadu televizi se širokoúhlou obrazovkou, na níž se míhají blikající obrázky z nějakého fotbalového zápasu. Místnost je osvětlená několika okny, která dovnitř vpouštějí nepřirozené našedlé světlo zvenčí, a také hřejivou září lampy zdobené mosazí a barevným sklem, která visí nad kulečníkem. Na opačném konci místnosti někdo nadšeně hraje air hockey, po mé levici zase kdosi otvírá miniaturní ledničku a vyndává si z ní pivo.

A právě v tu chvíli si uvědomím, že jsme s Cooperem museli umřít – pravděpodobně v tom rozhrkaném starém výtahu – a že jsem se nějakým omylem dostala do klučicího ráje.

„Hele,“ ozve se blonďatý kluk, který se naklání nad kulečníkovým stolem ve snaze provést nějaký komplikovaný šťouch. Mezi rty svírá jointa, jehož konec rudě žhne. Na sobě má neuvěřitelnou kombinaci rudého pánského domácího kabátku a levisek. „Tak počkat.“

Popojede tágem trochu dozadu a pak udělá šťouch, zvuk koulí ťukajících o sebe ale zanikne v jásání fotbalových fanoušků, kteří oslavují svého oblíbeného hráče. Mladý muž u kulečníku se narovná, vyndá jointa z pusy a zpoza chumáče světlých vlasů mě a Coopera zkoumavě pozoruje. „Co pro vás můžu udělat?“ zeptá se.

Toužebně se podívám na pivo, pro které se ten kluk natáhne a které usrkává, zatímco čeká, co mu odpovíme. Letmý pohled na Coopera mi napoví, že i on právě s láskou vzpomíná na ono období ve svém životě, kdy pití piva před obědem bylo bráno jako něco normálního – ba kdy se dokonce podporovalo. I když já jsem vlastně takové období nikdy nezažila, protože jsem nikdy na žádné univerzitě nestudovala.

„Ehm,“ odkašlu si, „hledáme Douga Winera. Je tady?“

Chlapec se rozesměje. „Hele, Brette,“ zavolá přes rameno zahalené červeným saténem. „Tahle číča chce vědět, jestli je tady Doug.“

Brett, který stojí u stolu na air hockey, vyprskne smíchy. „Copak bychom si užívali takovouhle skvělou trávu, kdyby tu Dougánek nebyl?“ zeptá se a pozvedne láhev piva, jako ten chlapík v jedné hře, který zvedne ze země čísi lebku a tvrdí, že jejího majitele znával. „Jasně že je Dougánek tady. Dougánek je totiž všude.“

Cooper dychtivě hledí na širokoúhlou obrazovku, evidentně si ani nevšiml, že mě právě kdosi označil za „číču“ – což je sice stále ještě sexistické oslovení, ovšem zároveň je to zdvořilejší přivítání, než jaké bych očekávala po přečtení toho nápisu venku.

Protože můj parťák je v tuhle chvíli zřejmě v transu, mám pocit, že je na mně, abych rozhovor zavedla na nějaké přínosnější téma.

„Dobře,“ řeknu. „Mohli byste mi říct, kde přesně bych pana Winera mohla najít?“

Jeden z kluků před televizí se najednou prudce obrátí a vyštěkne: „Prokrista, Scotte, ta ženská je polda!“

Všechny jointy v místnosti spolu s překvapivým množstvím piva ve zlomku vteřiny zmizí – jointy pánové típnou pod podrážkami bot značky Docksiders, piva poschovávají za polštáři na křeslech.

„Poldové!“ Scott, což je ten kluk od kulečníku, znechuceně upustí jointa na podlahu. „Hele, nemáte se náhodou vždycky předem vohlásit? Nemůžete mi nic přišít, lidi, protože jste se předem nevohlásili.“

„My nejsme žádný policajti,“ vysvětluju a zvednu obě ruce v rukavicích v odmítavém gestu. „Klídek. Jenom hledáme Douga.“

Scott se nedůvěřivě ušklíbne. „Jo? Tak to vod něj určitě chcete něco koupit, co? Protože lidi v takovejchhle hadrech obvykle nic neprodávaj.“ Několik jeho kamarádů se zahihňá na souhlas.

Podívám se dolů na své džíny, pak kradmo přejedu pohledem Cooperův anorak, který si jeho majitel rozepnul, takže pod ním kouká svetr ze shetlandské vlny se zeleným sobem, který přeskakuje jakýsi geometrický vzor, jehož základní barvou je růžová. Je to svetr, o němž vím, že ho Cooperovi dala k Vánocům jedna milující tetička. U starších příbuzných se totiž Cooper těší značné oblibě.

„Ehm,“ snažím se rychle něco vymyslet. „Jo. Přesně jak říkáš.“

Scott zvedne oči v sloup a vydoluje svoje pivo z otvoru na koule, kam ho předtím schoval. „Vyjdete ven a pak chodbou, jsou to první dveře vlevo. A nezapomeňte zaklepat, jasný? Winer mívá obvykle společnost.“

Přikývnu a spolu s Cooperem se vracíme ve vlastních stopách zpátky do chodby s nápisem TLUSTÝ BABY VEN!. Uklízečku už není nikde vidět. Cooper se tváří, jako kdyby ho někdo praštil.

„Páni,“ vydechne, „cejtilas to?“

„Jo,“ přikývnu. „Proč mám pocit, že mají o poznání lepší zdroje trávy než Reggie?“

„Copak tohle nespadá pod správu kolejí?“ chce vědět Cooper. „To nemají nějakýho interního asistenta?“

„Má to tu pod palcem někdo z magisterskýho programu,“ vysvětlím mu. „Jako Sarah. Ale ten člověk má na starosti celou budovu, nejenom jedno určitý patro. Nemůže bejt všude současně.“

„Zvlášť když mu ty frajeři z Tau Fí evidentně platěj za to, aby jejich patro nechal na pokoji,“ zamumlá Cooper potichu.

Nemám tušení, jak na tohle přišel…, ale klidně se vsadím, že má pravdu. No co, asistenti z magisterského studia jsou taky jenom studenti, navíc se povětšinou řadí spíš k lidem, kteří mají hluboko do kapsy.

První dveře nalevo pokrývá plakát sexbomby Brooke Burkeové v bikinách vyvedený v životní velikosti. Zdvořile zaťukám na modelčino levé ňadro a uslyším, jak zpoza dveří někdo tlumeně řekne: „Co je?“ A tak otočím knoflíkem dveří a vejdu dovnitř.

V pokoji Douga Winera je šero, nicméně žaluziemi sem proniká dostatek našedlého světla, aby bylo vidět obrovskou vodní postel, na níž leží nějací dva lidé obklopení spoustou plechovek od piva. A vůbec se zdá, že základním tématem výzdoby téhle místnosti je pivo; hromady plechovek, lahví a kartonů se totiž válí úplně všude. Na zdech jsou plakáty s reklamou na pivo, na policích se kupí originální hromady různých plechovek s pivem. I já, která mám pivo ráda jako každý druhý a možná i trochu víc, se za Douga cítím trochu trapně.

Ono totiž pití piva je jedna věc. Ovšem vyzdobit si jím pokoj, to je něco jiného.

„Ehm, Dougu?“ začnu nejistě. „Promiňte, že vás budím, ale potřebujeme si s vámi na chvilku promluvit.“

Jedna z těch postav ležících na posteli se pohne a ospalý mužský hlas se zeptá: „Kolik je?“

Mrknu se na Cooperovy hodinky – já hodinky nemám – a když Cooper zmáčkne knoflík, kterým se nasvítí ciferník, ohlásím: „Jedenáct.“

„Doprdele.“ Doug se protáhne a teprve pak jako by si uvědomil, že je s ním v posteli ještě někdo další. „Doprdele,“ opakuje jiným tónem a do té druhé postavy šťouchne – podle mého dost nešetrně.

„Hej ty,“ zavrčí. „Vstávej.“

Dívka se s občasným zakňouráním snaží od něho odkulit, ale Doug ji šťouchá znovu a znovu, takže se jeho spolunocležnice nakonec posadí, pomrkává řasami se silnou vrstvou maskary a přitahuje si k hrudi kaštanově hnědou přikrývku. „Kde to jsem?“ chce vědět.

„V Xanadu,“ odsekne Doug. „A teď koukej vypadnout.“

Dívka na něj nevěřícně zamžiká. „A kdo jseš ty?“ vyptává se.

„Hrabě Čokula,“ ušklíbne se Doug. „Seber si šaty a vypadni. Koupelna je támhle. Nesplachuj do hajzlu žádný ty ženský hygienický krámy, nebo ho ucpeš.“

Dívka zaměří nejistý pohled na dveře, v nichž s Cooperem stojíme. „Co je to za lidi?“ zajímá se.

„Jak to mám kurva vědět?“ zavrčí Doug rozmrzele. „A teď už vypadni. Mám tu něco na práci.“

„No dobře, ty sexuální loudile.“ Dívka se odkulí z postele a když se snaží nasoukat do kalhotek, které se z nějakého záhadného důvodu nedostaly na ty keře před domem, nabídne mně i Cooperovi štědrý výhled na své pozadí tvarované do srdíčka. Zakryje si hruď šatičkami, které vypadají jako pošité stříbrnými šupinkami, a když se na cestě do koupelny protahuje kolem Coopera, zaculí se na něj. Když ovšem míjí mě, věnuje mi nepřátelský pohled přivřených očí.

Nojo, ty mně taky, děvče.

„Kdo sakra jste?“ zeptá se Doug rozzlobeně. Natáhne se a povytáhne žaluzie alespoň natolik, abych viděla, že má postavu jako zápasník lehké váhy – je drobný ale svalnatý a udělaný. V rámci podivné módy, která teď na New York College mezi studenty panuje, má hlavu ze všech stran vyholenou, jenom úplně nahoře na temeni se mu zvedá ježatý plavý chomáč vlasů zastřižený do roviny. Na sobě má, jak se zdá, medailonek se svatým Kryštofem a nic jiného.

„Dobrý den, Dougu,“ pozdravím ho a překvapí mě, jak mi hlas přetéká odporem. To, jak se Doug choval k té dívce, se mi nelíbilo, ale přece jenom jsem doufala, že se mi tenhle pocit podaří zamaskovat lépe. No nic. „Jsem Heather Wellsová a tohle je Cooper Cartwright. Přišli jsme vám položit pár otázek.“

Doug na stolku u postele tápavě hledá cigarety. Jeho hranaté, krátké a tlusté prsty se sevřou kolem krabičky malborek.

A právě v tu chvíli udělá Cooper dva dlouhé kroky dopředu, popadne toho kluka za zápěstí a pořádně ho stiskne. Doug vykvikne bolestí a změří si většího muže vzteklýma bleděmodrýma očima.

„Co si kurva myslíte, že děláte?“ zaječí.

„Kouření vám brzdí růst,“ vysvětlí mu Cooper, natáhne ruku a strčí si cigarety do kapsy. Přitom nepustí Dougovo zápěstí, ale v reakci na to, jak se mu ten kluk snaží vykroutit, začne jemně zesilovat sevření. „A viděl jste už někdy snímek plic nějakýho kuřáka?“

„Kdo si vy dva kurva myslíte, že jste?“ rozčiluje se Doug Winer.

Napadne mě, že bych měla říct něco vtipného, jako například Tvoje nejhorší noční můra, ale když se podívám po Cooperovi, uvědomím si, že ve skutečnosti nejsme nic jiného než zástupkyně vedoucí koleje, jejíž BMI se pohybuje v hodnotách značících nadváhu, a soukromý detektiv ve svetru ze shetlandské vlny. A že ani jeden z nás nikdy v žádném bratrstvu nebyl.

Ale stejně, Cooper dokáže lidi zastrašit už jenom tou svojí urostlou postavou, a v tomhle případě se zdá, že se rozhodl tenhle trik použít. Tyčí se nad tím klukem tak, že to vypadá, jako kdyby tvořil stodevadesáticentimetrové čelo jeho postele.

„Kdo si myslíme, že jsme, vás nemusí zajímat,“ sdělí Dougovi svým nejvýhrůžnějším tónem. A v tu chvíli mi dojde, že ani Cooperovi se nelíbilo, jak Doug zacházel s tou dívkou. „Čirou náhodou jsem detektiv, a rád bych vám položil pár otázek týkajících se povahy vašich vztahů s Lindsay Combsovou.“

Oči Douga Winera se viditelně rozšíří a on vyhrkne vysokým hlasem: „Já žádnejm poldům žádný sračky řikat nemusím. Řek mi to tátův právník!“

„Tak abyste věděl,“ nakloní se Cooper nad pohupující se vodní postel, „to není tak docela pravda, Douglasi. Pokud poldům ty sračky neřeknete, tak oni vás zavřou za maření výkonu spravedlnosti. A řekl bych, že ani vašemu otci, ani jeho právníkovi se to líbit nebude.“

Tedy, musím uznat, že Cooper je fakt třída. Toho kluka vyděsil k smrti, a to mu dokonce ani nelhal. Je doopravdy detektiv… a policie by Douga za maření výkonu spravedlnosti skutečně zavřít mohla. Háček je jenom v tom, že Cooper není policejní detektiv, a nemohl by proto to zatčení provést sám.

Když Cooper vidí, jak Dougův bojechtivý výraz najednou změkne strachem, pustí mu zápěstí, ustoupí o krok zpátky a s rukama založenýma na hrudi se nad ním dál výhružně tyčí v celé své výšce. Dokáže přitom vzbudit dojem, že má sto chutí zlomit Dougovi Winerovi ruku – a že to milerád udělá, když k tomu bude vyprovokován.

Doug si masíruje zápěstí v místech, kde ho za něj Cooper držel, a rozzlobeně mého společníka probodává pohledem. „Tohle jste si mohl odpustit, člověče,“ zavrčí. „Tohle je můj pokoj, můžu si tu kouřit, jak chci.“

„Víte,“ odvětí Cooper a v hlase má tutéž vlídnost, která, a tím jsem si jistá, jeho méně neškodné klienty může svádět k mylné domněnce, že v skrytu duše je na jejich straně, „tenhle pokoj patří bratrstvu Tau Fí Epsilon, Douglasi, ne vám. A já si myslím, že by bratrstvo Tau Fí Epsilon možná zajímalo, že jeden z jeho členů tady provozuje lukrativní kšefty s omamnejma látkama, který jsou majetkem bratrstva.“

„Cože?“ Dougovi poklesne čelist. V našedlém světle teď vidím, že má ten kluk bradu posetou akné. „O čem to mluvíte, člověče?“

Cooper se přidušeně zasměje. „No, tohle necháme chvíli stranou, co vy na to? Kolik vám je, Douglasi? A teď pravdu, synku.“

K mému překvapení Doug neodsekne Já nejsem žádnej váš syn, jak bych to na jeho místě udělala já. Místo toho vysune tu svoji podobanou bradu a řekne: „Dvacet.“

„Dvacet,“ zopakuje Cooper jako ozvěna a kriticky se rozhlédne po místnosti. „A to jsou všechny ty plechovky od piva vaše, Douglasi?“

Doug přece jen není tak hloupý, jak vypadá. Obličej mu potemní podezřením a on mrzutě zalže: „Ne.“

„Ne?“ Cooper se zatváří mírně překvapeně. „Ach, tak to se teda omlouvám. V tom případě předpokládám, že všechny ty piva vypili vaši kolegové z bratrstva, tedy ti, kterým už je přes jedenadvacet, což je, jak dobře víte, věková hranice, od které se v tomhle státě smí legálně pít alkohol, a že nechali prázdné plechovky ve vašem pokoji jen tak z legrace. Promiňte mi, jestli se mýlím, ale není ve všech budovách patřících k New York College zavedená prohibice, co říkáš Heather?“ obrátí se Cooper na mě, ačkoli odpověď moc dobře zná.

„No jasně, máš úplnou pravdu, Coopere,“ pochopím jeho hru a zapojím se do ní. „A přitom je v pokoji tohohle pána taková spousta prázdných nádob od piva. Víš ty co, Coopere?“

Cooper se na mě se zájmem podívá. „To nevím. Copak, Heather?“

„Já si myslím, že Tau Fí Epsilon to pravidlo o zákazu alkoholu v areálu univerzity porušuje. A řekla bych, že zpráva o vašem pokoji bude asociaci univerzitních bratrstev velmi zajímat, pane Winere.“

Doug se nadzvedne na loktech, jeho nahá hruď bez chlupů se najednou prudce zvedá. „Poslyšte, já ji nezabil, jasný? To je všechno, co vám řeknu. A vy dva byste mě radši měli přestat otravovat!“

11

„Ne“ jako je v „zanedbávat“,

„hm“ jako je v „hnusnej hmyz“,

„br“ jako je v „obrannej val“,

„pr“ jako je v „pryč už zmiz“.

„Slova na rozloučenou“

Text a hudba: Heather Wellsová

Vyměníme si s Cooperem udivený pohled. Ten údiv koneckonců není hraný.

„Copak vás tu někdo obvinil, že byste někoho zabil, Douglasi?“ rozhodí Cooper nevinně rukama.

„No ne, to jsou věci,“ zakroutím hlavou. „My jsme přece jenom obvinili členy vašeho bratrstva, že poskytujou alkohol svýmu kolegovi, kterej podle zákona ještě nesmí pít.“

Doug se zaškaredí. „Mý bratrstvo z toho vynechejte, jasný?“

„To bychom možná mohli,“ připustí Cooper a zamyšleně si hladí zarostlou bradu. „Pokud vy na oplátku projevíte větší ochotu poskytnout nám ty informace, o který vás žádala tadyhle moje kolegyně.“

Mladý pan Winer po mně blýskne očima.

„No dobře,“ povzdechne si, zaboří se zády do polštářů na vodní posteli a proplete si prsty za hlavou, takže se nám s Coopem naskytne úžasný pohled na chomáče plavých chlupů, které zdobí jeho podpaždí. Brr. „Tak co chcete vědět?“

Snažím se nevěnovat jeho podpaždí pozornost a řeknu: „Ráda bych věděla, jak dlouho jste s Lindsay Combsovou chodili.“

„Chodili.“ Doug Winer se přidrzle ušklíbne s očima upřenýma do stropu. „No dobře. Takže chodili. Hm, jak to jenom bylo. No, dorazila na úvodní mejdan našeho bratrstva v září. Tam jsem ji potkal. Byla tam s tou holkou, jak s ní chodí Jeff Turner. S Cheryl Jaksehonemjmenuje.“

„Jeff je v Tau Fí?“ vyhrknu překvapeně.

„Uchází se o členství. Někdo z jeho příbuznejch už členem je, takže se k nám asi dostane, když zvládne přijímací rituál. Ale to je fuk. Prostě se mi líbila. Teda jako Lindsay. Nabídnul jsem jí něco k pití.“ Vrhne po Cooperovi pohled, jako by se chtěl bránit. „Netušil jsem, že jí ještě není jedenadvacet. No, a tak nějak to celý začalo.“

„Co začalo?“ zeptám se.

„Však víte.“ Doug Winer pokrčí rameny, potom věnuje Cooperovi úsměv natolik samolibý a povýšený, že mám sto chutí po něm skočit, udělat mu v té vodní posteli díru a podržet mu hlavu ve vodě, dokud se neutopí.

Tedy ne že bych něco takového někdy doopravdy udělala. Protože to by mě pak asi vyrazili.

„Ne, to teda nevím,“ procedím mezi zaťatými zuby. „Vysvětlete mi to, prosím.“

„No, vyhulila mi ho, jasný?“ zahihňá se Doug Winer. „Zkurvená školní královna krásy, no věřili byste tomu? A dělala to jak úplná profesionálka, to vám teda povím. Žádná holka mi to nikdy předtím takhle senzačně neudělala.“

„Fajn,“ přeruší ho Cooper. „Už je nám to jasný.“

Cítím, jak mi hoří tváře, a v duchu si nadávám. Proč musím na slova jako vyhulit reagovat jako nějaká prudérní slepice? A zvlášť když je u toho Cooper, který už beztak věří, že jsem „hodná holka“. Když se budu neustále červenat, tak tuhle jeho představu ještě posílím.

Pokusím se tvářit, že se vlastně nečervenám, že mám jenom tváře zrudlé horkem. V Dougově pokoji je opravdu horko – o to víc, že podle zvuků tekoucí vody, který je slyšet z koupelny, to vypadá, že se jeho přítelkyně (nebo co to je) právě sprchuje. Začnu si sundávat šálu.

„To je dobrý,“ řeknu Cooperovi, abych mu dokázala, že mi ten drsný jazyk nevadí. Douga pobídnu, „Jen pokračujte.“

Douglas má na tváři stále ten samolibý výraz. Pokrčí rameny. „Takže jsem si říkal, že by bylo docela fajn držet si ji někde v záloze, chápete? Jako pro případ nouze.“

Nečitelnost tohoto prohlášení mě tak ohromí, že nevím, co bych na to řekla. Je na Cooperovi, aby se zeptal s pohledem klidně upřeným dolů na své nehty: „Jak to myslíte, držet si ji někde v záloze?“

„Však víte. Zapsat si její číslo do deníčku důvěrníčku. Pro deštivý dny. Kdybych se někdy cejtil mizerně, zavolal bych starý dobrý Lindsay, a ta by přišla, a hned by bylo líp.“

Vážně už si nepamatuju, kdy jsem naposledy měla takovou chuť někomu zakroutit krkem – pak si vzpomenu, že před pouhou hodinou jsem byla v pokušení praštit Gillian Kilgoreovou a že jsem po tom toužila se stejnou intenzitou, s jakou teď chci zaškrtit Douga Winera.

Možná má Sarah pravdu. Možná opravdu trpím nějakým tím supermanovským komplexem.

Cooper se na mě podívá a zřejmě vycítí, že mám co dělat, abych se ovládla. Znovu pohlédne na své nehty a zeptá se Douga jako by nic: „A Lindsay proti tomuhle druhu přátelství nic nenamítala?“

„Kurva, to ani náhodou,“ opáčí Doug se smíchem. „A kdyby jo, tak by toho litovala.“

Cooperova hlava se otočí k Winerovi tak rychle, že za sebou ve vzduchu nechá rozmazanou šmouhu. „Jak, litovala?“

Zdá se, že Doug pochopil, že udělal chybu, a tak vyndá ruce zpod hlavy a posadí se. Všimnu si, že má dokonale ploché břicho, jediné vyvýšeninky tam tvoří svaly. Taky jsem kdysi měla takhle pevné břišní svaly. Když mi bylo jedenáct.

„Hele, kámo, takhle jsem to nemyslel!“ Doug má teď oči rozšířené strachem. „Takhle ne. Víte, prostě bych jí přestal volat. A to by stačilo.“

„To se nám tu snažíte napovídat“ – konečně se mi vrátí řeč – „že Lindsay Combsový vůbec nevadilo, že sem měla přiběhnout, kdykoli jí zavoláte, aby vám dopřála – ehm – orální sex?“

Doug Winer na mě překvapeně zamžiká celý zmatený nepřátelstvím v mém hlase, o němž očividně netuší, kde se tam vzalo. „No jo.“

„A jakej pro to měla důvod?“

Mladý muž na mě zůstane zírat. „Jak to myslíte?“

„Myslím to tak, že holky normálně orální sex neprováděj, pokud k tomu nemaj důvod.“ Tedy alespoň ne žádná z dívek, které znám já. „Co z toho měla?“

„Jak to myslíte, co z toho měla? Měla z toho mě.“

Konečně je řada na mně, abych se ironicky ušklíbla. „Vás?“

„Jo.“ Doug nejistě vystrčí bradu. „Copak nevíte, kdo já jsem?“

Cooper i já si vyměníme nechápavý pohled, jako kdybychom se na tom předem domluvili. Doug nám pyšně sdělí: „Já jsem totiž Winer.“

Když na něj i nadále nechápavě zíráme, napoví nám, jako kdyby nás považoval za poněkud přitroublé prosťáčky: „Firma Winer Construction. Winerovo sportovní středisko? To jste o tom vy dva nikdy neslyšeli? Naše rodina vlastní celý tohle zasraný město. Tuhle zkurvenou univerzitu jsme v podstatě celou postavili my. Teda aspoň ty novější baráky. A já jsem Winer, lidi. Winer.“

Arogantní náfuka s plnou parádou.

A pokud tohle má být ten důvod, proč Lindsay Combsová tomuhle nafrněnému spratkovi tak štědře poskytovala orální sex, tak já tomu prostě nevěřím. Lindsay nebyla ten typ.

Alespoň si to myslím.

„A navíc jsem jí dával takový ty sračičky,“ přizná se Doug neochotně. A, tak teď už se někam dostáváme.

Cooper zvedne obočí. „Cože jste jí dával?“

„Dával jsem jí takový ty sračičky.“ Když si Doug všimne Cooperova výrazu, nervózně pohlédne na mě a dodá: „Teda jako věci. Však víte, ty věcičky, co se holkám líbej. Jako šperky a kytky a tak.“

Aha. Tak tenhle typ holky Lindsay asi fakt byla. Tedy alespoň podle toho, jak jsem ji poznala.

„Dokonce jsem jí chtěl dát k narozkám tenhle náramek…“ Doug se najednou odkulí z postele a nabídne nám tak pohled na něco, co bych radši neviděla, tedy na svoje černé slipy značky Calvin Klein. Zamíří k prádelníku a z jedné zásuvky vytáhne malou krabičku potaženou černým sametem. Otočí se a nonšalantně mi ji hodí. Trochu zazmatkuju, ale přece jen se mi povede ji chytit. „Teď fakt nevím, co s tím budu dělat.“

Odklopím černé sametové víčko a – a to se přiznám – při pohledu na ten jemný řetízek diamantů, který spočívá na polštářku z temně modrého hedvábí, se mi oči rozšíří údivem. Jestli má tohle být ta odměna, kterou Lindsay obyčejně za své služby dostávala, pak to celé asi chápu o něco lépe.

Potlačím touhu uznale zahvízdat nad tím, kolik takovýhle dárek musel stát, a podám krabičku Cooperovi, který jen zdvihne tmavé obočí. „Docela pěkná cetka,“ okomentuje šperk nevzrušeně. „Musíte mít slušný kapesný.“

„No jo,“ pokrčí Doug rameny. „Vždyť jsou to jenom prachy.“

„To jako tatíčkovy prachy?“ zajímá se Cooper. „Nebo vaše vlastní?“

Doug tápe rukama nahoře na prádelníku a něco hledá. Když sevře prsty lahvičku s aspiriny, povzdychne si.

„Jakej je v tom rozdíl?“ chce vědět. „Moje prachy, tátovy prachy, dědovy prachy. To je přece jedno.“

„Vážně, Dougu? Peníze vašeho táty a vašeho dědy pocházejí ze stavebnictví. Vy, jak jsem slyšel, naproti tomu obchodujete s úplně jiným artiklem.“

Mladík na Coopera zůstane zírat. „O čem to mluvíte, člověče?“

Cooper se na něj přátelsky usměje. „Ti kluci v hale naznačovali, že dokážete sehnat jistý životabudiče.“

„Mně je úplně u prdele, co naznačovali,“ odsekne Doug. „Já s žádnejma drogama nekšeftuju a jestli mě obviníte, že jsem někomu prodal třeba jenom tohle“ – zachrastí lahvičkou s aspirinem, kterou drží v ruce – „můj táta vám pěkně natrhne prdel. Kamarádí se totiž s rektorem, jestli to nevíte. S rektorem tyhle školy.“

„Ale božíčku,“ zapitvořím se s předstíraným zděšením. „Už se bojím.“

„A víte vy co? To byste teda fakt měla…“ Doug vykročí směrem ke mně. Ale neudělá víc než jeden krok, protože mu cestu zatarasí Cooper, tedy mohutná hora svalů, anorak a strniště na bradě.

„Kampak si asi tak myslíte, že jdete?“ zeptá se ho nenuceně.

A jak evidentně doufal – tihle kluci jsou tak předvídatelní –, Doug se ho pokusí praštit. Cooper ráně uhne, a jeho úsměv se ještě rozšíří. Teď má právo Winera pořádně zmlátit, což bezpochyby touží udělat už od první chvíle.

„Coope,“ snažím se ho zarazit. Protože mi najednou dojde, že se situace ani v nejmenším nevyvíjí tím směrem, který jsem měla původně na mysli. „Nedělej to.“

Je to k ničemu. Cooper pokročí dopředu, zrovna když se Doug rozmáchne ke druhé ráně, chytí jeho pěst a vytrvalým tlakem prstů (a ničeho jiného) donutí toho spratka, aby si klekl.

„Kde jste byl,“ zavrčí Cooper s obličejem vzdáleným jen pár centimetrů od Dougovy tváře, „předevčírem v noci?“

„Cože?“ zalapá Doug po dechu. „Člověče, vždyť to bolí!“

„Kde jste byl předevčírem v noci?“ zeptá se znovu Cooper a drtí přitom Dougovu ruku stále silněji.

„Tady! Byl jsem tu celou noc, můžete se zeptat kluků! Měli jsme slezinu. Panebože, vždyť mi zlomíte ruku!“

„Coopere,“ vložím se do toho, srdce mi začíná bouchat jako splašené. Víte, když totiž nechám Coopera, aby zranil studenta, budu z toho mít pěkný malér. Možná mě dokonce vyhodí. A taky… no, ačkoli mi Doug Winer leze pěkně na nervy, zjišťuju, že prostě nedokážu stát stranou a nečinně přihlížet, jak ho někdo mučí. Přestože si to zaslouží. „Pusť toho kluka.“

„Celou noc?“ vyptává se Cooper dál a mě si nevšímá. „Byl jste na tý slezině celou noc? V kolik to začalo?“

„V devět! Pusťte mě!“

„Coopere!“ Nevěřím vlastním očím. Z téhle stránky jsem Coopera ještě nezažila.

A jsem si naprosto jistá, že už ho tak nikdy zažít nechci. Možná právě kvůli tomuhle mi nevypráví, co celé dny dělá. Třeba celé dny provádí něco takového.

Nakonec Douga pustí a ten se zhroutí na podlahu, chytí se za poraněnou ruku a stočí se do prenatální polohy.

„Tohohle budete litovat, člověče,“ kňučí a snaží se zahnat slzy. „Tohohle budete fakt litovat!“

Cooper zamrká jako někdo, kdo se právě probírá z transu. Podívá se na mě a když vidí, jak se tvářím, řekne rozpačitě: „Šel jsem na něj jenom jednou rukou.“

Jeho vysvětlení – tedy pokud to vůbec je nějaké vysvětlení – mě omráčí natolik, že na něj jenom beze slova zírám.

Ze dveří koupelny vykoukne rozcuchaná blonďatá hlava. Té děvence z vodní postele se podařilo nasoukat zpátky do jasně oranžových večerních minišatů, ovšem je pořád bosa a s vykuleným očima hledí na postavu zhroucenou na podlaze.

Nicméně o to, co se tady stalo, se nezajímá. Místo toho se zeptá: „Nemám tu někde boty?“

Shýbnu se a zvednu oranžové lodičky s vysokými podpatky.

„Jsou to tyhle?“

„Jo, jasně,“ přikývne dívka vděčně. Několika nejistými kroky obejde svého hostitele a boty si vezme. „Děkuju mockrát.“ Když se nazouvá do lodiček, prohodí k Dougovi: „Moc ráda jsem tě poznala, Joe.“

Doug jenom zaúpí, pořád ještě se drží za pohmožděnou ruku. Dívka si odhrne pár pramenů plavých vlasů z očí a skloní se k němu, přitom nám všem ukáže pořádný kus ňader.

„Jsem kdykoli k zastižení v sesterstvu Kapa Alfa Théta. Ptej se po Daně. Jasný?“

Když Doug jenom beze slova přikývne, Dana se narovná, popadne kabát a kabelku, které ležely ve změti na podlaze, a pak nám zlehka zamává.

„Tak zatím čau!“ řekne a s vrtěním boků odchází, zadeček se jí přitom svůdně houpe ze strany na stranu.

„A vy taky vypadněte,“ zavrčí Doug na Coopera a na mě. „Vypadněte, nebo… nebo zavolám policajty.“

Cooper se tváří, že ho ta výhrůžka zaujala.

„Vážně?“ zeptá se. „Víte, osobně se domnívám, že by se o vás policie měla pár věcí dozvědět. Takže proč s tím nezačít rovnou a nezavolat je?“

Doug ještě párkrát fňukne a drží si bolavou ruku. Obrátím se na Coopera: „Jdeme.“

Cooper přikývne a společně vyjdeme z Dougova pokoje a zavřeme za sebou dveře. Když znovu stojíme na chodbě patřící bratrstvu Tau Fí, vdechujeme silnou vůni marihuany a slyšíme zvuky fotbalového zápasu, doléhající sem ze společenské místnosti, prohlížím si nápis nastříkaný sprejem na zeď. Uklízečka, která nás pustila dovnitř, se ho snaží odstranit ředidlem a kusem hadru. Teprve s tím začíná, je u T ve slově TLUSTÝ. Čeká ji ještě spousta práce.

Na uších má sluchátka od walkmana a když nás uvidí, usměje se. Automaticky jí úsměv oplatím.

„Z toho, co nám ten kluk napovídal, nevěřím jedinýmu slovu,“ sdělí mi Cooper, když si zapíná anorak. „Co ty?“

„Já taky ne,“ souhlasím. „Měli bychom si to jeho alibi prověřit.“

Uklízečka, která walkmana zřejmě neměla moc nahlas, se na nás podívá a řekne: „Víte, ti kluci ho podrží, ať bude tvrdit cokoli. Jsou to jeho kolegové z bratrstva. Musí to udělat.“

Podíváme se s Cooperem jeden na druhého.

„Má pravdu,“ řeknu. „Teda, když už něco nevykecal, kdyžs mu drtil tu ruku, nebo cos to s ním dělal…“

Cooper přikývne. „Tyhle bratrstva jsou vážně báječná instituce,“ poznamená.

„Jo, to teda jsou,“ přisvědčí uklízečka stejně vážným tónem. Pak se rozesměje a vrátí se k odstraňování písmene T.

„Ještě k tomu, co se tam vevnitř stalo,“ řekne mi Cooper změněným tónem, když čekáme na výtah. „Ten kluk… on prostě… to, jak se choval k tý holce… já jsem prostě…“

„Hm, takže kdo tady vlastně trpí supermanovským komplexem?“ chci vědět.

Cooper se na mě usměje.

A já si uvědomím, že ho miluju ještě víc než kdy předtím. Pravděpodobně bych mu to měla říct a konečně to ze sebe dostat, pak bychom mohli přestat hrát tyhlety hry (no dobře, on možná žádné hry nehraje, ale bůh ví, že já ano). Tak bych alespoň zjistila jednou provždy, jestli mám u něj vůbec nějakou šanci.

Už otvírám pusu, abych to udělala – abych mu řekla, co k němu doopravdy cítím –, když si všimnu, že i on chce něco říct. Srdce se mi rozbuší – co když se mi právě chystá sdělit, že mě miluje? Už se staly i podivnější věci.

A navíc mi přece nabídl, ať se k němu nastěhuju, přišlo to tehdy jako blesk z čistého nebe. No dobře, možná to udělal kvůli tomu, že mu bylo trapné, že jsem načapala svého snoubence, který je čirou náhodou zároveň i jeho bratr, jak si ho nechává vykouřit od jiné.

Ale stejně. Taky to mohl udělat proto, že mě vždycky tajně miloval…

Cooperovi úsměv zmizí z tváře. Teď přišla ta chvíle! Teď mi to poví!

„Asi bys měla zavolat k sobě do kanceláře a říct jim, že přijdeš pozdějc,“ řekne místo toho.

„Proč?“ zeptám se ho bez dechu, protože navzdory všemu doufám, že mi odpoví, Protože mám v plánu odvést si té k sobě domů a tam se s tebou až do zejtřka vznášet na vlnách extáze.

„Protože tě teď odvezu na Šestej okrsek, kde detektivovi Canavanovi povíš všechno, co o tomhle případu víš.“ Dveře výtahu se otevřou a Cooper mě bez dlouhých cirátů vstrčí do kabiny. „A pak se od celý tý věci budeš držet dál, jak jsem ti říkal.“

„Ach,“ dostanu ze sebe.

No dobře. Tak tohle tedy nebylo zrovna vyznání lásky. Ale alespoň to dokazuje, že mu na mně záleží.

12

„Lži“, ty najdu v „lživejch kecech“,

kterejma mě zblbnout chceš,

„ego“ jako „egoista“ –

to jsi ty a jinej nebudeš.

„Slova na rozloučenou“

Text a hudba: Heather Wellsová

„Jak to myslíš, že na ten dnešní zápas jít musíme?“

„Oběžník od vedení školy,“ vysvětlí mi Tom a hodí mi ten papír na stůl. Tedy spíš bych možná měla říct, že ho hodí na svůj stůl, protože to vypadá, že na tu dobu, co tady bude Gillian Kilgoreová, si můj stůl zabral pro sebe. „Povinná účast. Abychom ukázali, jak Maceškám fandíme.“

„Já žádnejm Maceškám nefandím,“ připomenu mu.

„No, to bys s tím asi měla začít,“ sdělí mi Tom. „Zvlášť když před zápasem má bejt v menze večeře s rektorem a s trenérem Andrewsem.“

Poklesne mi čelist. „COŽE?“

„Rektor si myslí, že to je to nejlepší, co můžeme udělat,“ praví Tom přívětivým tónem, o němž náhodou moc dobře vím, že ho používá čistě kvůli doktorce Kilgoreové, která sedí za kovovou mříží ve vedlejší kanceláři. „Prej tak veřejnost uvidí, že menza ve Fischer Hall je úplně bezpečná a že se tam dá normálně jíst – a přežít. Hrozně ho mrzí, že tyhle koleji všichni říkají Kolej smrti.“

Nevěřícně na něj zírám. „Tome, mě to taky mrzí. Ale nějak nechápu, jak tomu pomůže, když si k večeři dáme ohřívaný hovězí Stroganoff a pak půjdeme na nějakej baketbalovej zápas.“

„Já to taky nechápu,“ opáčí Tom a ztiší přitom hlas do šepotu. „Proto si s sebou taky beru do placatky trochu mátovýho likéru. Klidně se s tebou podělím, když budeš chtít.“

Jeho nabídka je sice šlechetná, nicméně ani poté mi večerní program nepřipadá o nic přijatelnější. Měla jsem na dnešní večer velkolepé plány: Chtěla jsem jít domů a připravit Cooperovi jeho oblíbené jídlo – marinovaný stejk z řeznictví v Jefferson Market, k němu salát a opečené nové brambory. Doufala jsem totiž, že tím svého domácího obměkčím natolik, abych se ho mohla zeptat, jestli by mu nevadilo, kdyby se k nám na chvíli nastěhoval můj táta.

A že Cooper, pokud ho mám přimět k tomu, aby na mě přestal být naštvaný kvůli té záležitosti s Dougem Winerem, potřebuje obměkčit opravdu hodně. Když si posléze přestal dělat starosti s tím, jak tvrdě s tím klukem zacházel (nebo spíš s tím, že to, jak s tím klukem tvrdě zacházel, jsem viděla já) – což bylo asi v polovině našeho rozhovoru s detektivem Canavanem –, dal mi dost výmluvně najevo, jak se mu nelíbí, že se do vyšetřování Lindsayiny smrti vůbec pletu. Vzpomínám si, že dokonce použil termín „zatracená pitomost“.

Což pro můj plán porodit mu několik dětí nevěstí nic dobrého, o plánu požádat ho, jestli by se k nám táta nemohl na čas nastěhovat, ani nemluvě.

Detektiva Canavana bohužel ani v nejmenším nezajímala žádná z informací, které jsem mu mohla poskytnout v souvislosti s Lindsayi-ným komplikovaným milostným životem. Po celou tu dobu, co jsem mluvila, seděl za svým pracovním stolem se znuděným výrazem ve tváři, a když jsem skončila, řekl jenom: „Slečno Wellsová, nechte toho Winerovic kluka na pokoji. Máte vůbec tušení, co by vám ten jeho táta mohl udělat?“

„Mohl by mě nasekat na malý kousky a těma obohatit cement pod betonovejma základama jedny ze svejch rozdělanejch staveb?“ otázala jsem se.

Detektiv Canavan zvedl oči v sloup. „Ne. Mohl by vás žalovat za obtěžování. Ten chlap má víc právníků než Donald Trump.“

„Aha,“ spadne mi hřebínek.

„Byl ten Winerovic kluk zapsanej jako návštěva tu noc, co byla Lindsay zavražděná?“ zeptal se pak detektiv Canavan, ačkoli odpověď bezesporu znal předem. Jenom to chtěl slyšet ode mě. „Nemyslím jenom u Lindsay, myslím třeba i u někoho jinýho? U kohokoli?“

„Ne,“ byla jsem nucena připustit. „Ale jak už jsem říkala Cooperovi, existuje spousta způsobů, jak se lidi můžou tajně dostat do budovy, když opravdu chtějí…“

„Myslíte si, že ten, kdo tu holku zabil, ať už to byl kdokoli, jednal na vlastní pěst?“ chtěl vědět detektiv. „Myslíte si, že vrah i jeho komplicové tajně pronikli dovnitř přes ostrahu, která je placená za to, aby zabránila lidem nepozorovaně se dostat do budovy?“

„Některý z jeho kompliců taky mohli bydlet přímo v budově,“ připomněla jsem mu. „Tak možná taky získali klíč…“

Detektiv Canavan se na mě kysele podíval. Potom mě informoval, že on a jeho kolegové z vyšetřovacího týmu už o vztahu oběti s Dougem Winerem vědí a že já bych od toho měla – jak se říká v elegantní policejní hantýrce – dát ruce pryč. A tenhle jeho názor zopakoval po cestě domů i Cooper, kterého ještě nepřešel vztek.

Pokoušela jsem se mu vysvětlit, jak to bylo s Magdou a její žádostí – že by vyšetřování Lindsayiny vraždy nemělo vést ke zničení její pověsti –, ale výsledek byl jenom to, že mi Cooper připomněl, že s krásnými dívkami, které příliš milují (a do téhle kategorie Lindsay podle všeho patřila), to často končívá špatně.

Čímž vlastně jenom potvrdil Magdinu teorii.

Nicméně Cooper vyjádřil také názor, že pokud Lindsay do nějaké škatulky zapadá, nezbude jí nic jiného, než v ní zůstat. Já jsem na to opáčila: „No jasně. Teda pokud někdo najde její tělo, aby zjistil, jestli se do tý škatulky vůbec vejde.“

Naše rozloučení před předním vchodem do Fischer Hall proto nebylo takové, že by ho někdo soudný mohl označit za přátelské. Odtud tedy pramení ta potřeba obměkčit Coopera stejkem, než s ním vůbec zavedu řeč na tátu.

„Musím se ještě stavit doma a vyvenčit psa,“ vysvětlím teď svému šéfovi. Je to poslední pokus vyvléknout se z té akce, o které na sto procent vím, že slibuje večer plný bujného veselí. Ha ha.

„Tak prima,“ odvětí Tom. „Ale buď zpátky před šestou. Hele, a nekoukej se na mě takhle. Dneska dopoledne jsi strávila na ‚ekono-mickým‘“ – namaluje ty uvozovky prsty do vzduchu – „dvě hodiny, a já k tomu neřek ani slovo, jasný?“

Udělám obličej, ale zdržím se dalších protestů, protože má pravdu. Mohl mi to kvůli tomu, jak jsem předtím zmizela, pěkně zavařit, ale neudělal to. Je to pravděpodobně ten nejtolerantnější šéf na světě. Tedy až na ty hloupé řeči, že by chtěl dát výpověď a vrátit se do Texasu, kde se prý v kolejní menze neřežou studentkám hlavy.

To, že musím na povinnou večeři a zápas, znamená pro můj usmiřovací plán značnou čáru přes rozpočet. Nicméně když přijdu domů a pustím Lucy do zahrady, zjistím, že Cooper stejně není doma. Indikátor na záznamníku bliká, a když zmáčknu tlačítko pro přehrávání, dojde mi, proč se asi Cooper svému domovu momentálně vyhýbá. Uslyším totiž Jordanův hlas, jak nedůtklivě prská: „Nemysli si, Coopere, že když mi to jen tak položíš, že to tím pro tebe končí. Protože to tím nekončí. Teď máš konečně možnost dokázat rodině, že se na tebe může spolehnout. Tak to nezvorej.“

No páni. Že se na tebe rodina může spolehnout. Není divu, že mu Cooper tím telefonem prásknul.

Chudák Cooper. To, že mě vzal k sobě, pořádně ztížilo jeho předsevzetí, že se svou rodinou už nikdy nepromluví. Tedy vzhledem k tomu, že moje soužití s ním dohání jeho bratra k šílenství. Takže Jordan, místo aby černou ovci rodiny okázale nebral na vědomí, což by jistě činil, kdyby nebylo mě, projevuje nezřízenou snahu zjistit, co že to s Cooperem vlastně mám.

Bohužel musím připustit, že nic.

Nicméně mi vůbec nevadí, když si Jordan myslí něco jiného. Jediným problémem samozřejmě je, že je vysoce nepravděpodobné, že by se do mě Cooper kdy zamiloval, když ho kvůli mně bude neustále otravovat jeho bratr. To plus moje nepříjemné sklony spočívající v tom, že se každou chvíli jen taktak nenechám zabít, ho musí značně odrazovat. O tom, že mě viděl v teplákách, ani nemluvě.

Žádné jiné vzkazy na záznamníku nejsou – kupodivu tam není ani vzkaz od táty, ačkoli říkal, že zavolá. Na chviličku zapnu televizi a zjistím, že meteorologové na New York One stále ještě hovoří o sněhové bouři, která má přijít – teď se prý vznáší někde nad Pensylvánií. Zašněruju se do bytelných bot značky Timberland, přitom téměř s jistotou očekávám, že si je večer zase sundám, aniž bych mezitím potkala jedinou vločku sněhu. Navíc je tady ta úžasná výhoda, že když budu sedět v přetopené tělocvičně plné lidí v botách do sněhu, budu pak mít nádherně zpocené a ulepené nohy.

Vyjdu z domu a rychle zahnu za roh na ulici směřující k Fischer Hall, když tu si všimnu Reggieho, který právě uzavírá obchod s nějakým člověkem sedícím v subaru. Zdvořile počkám, až skončí, a když se vydá směrem ke mně, usměju se na něj.

„Obchody jdou dobře, co?“ poznamenám.

„To proto, že ta předpovídaná sněhová bouře má zpoždění,“ přikývne Reggie. „Když budeme mít kliku, úplně nás to mine.“

„Kéž by tě vyslyšel bůh počasí,“ povzdychnu si. Potom odsunu stranou své – jen mírně – špatné svědomí, protože vím, že to, co se chystám udělat, by se nelíbilo ani Cooperovi, ani detektivovi Canavanovi (jenže víte, já bych určitě nedošla k přesvědčení, že to musím udělat, kdyby kterýkoli z těch dvou projevil alespoň špetičku úcty k zesnulé. Jak je vlastně možné, že jsou chlapi, kteří si užívají spoustu sexu a přitom jsou považováni za úžasné frajery, zatímco když si spoustu sexu užívá nějaká holka, hned si o ní všichni myslí, že je děvka?), a pokračuju: „Poslyš, Reggie. Co víš o klukovi jménem Doug Winer?“

Reggie se zatváří nechápavě. „O někom takovým jsem v životě neslyšel. Měl bych?“

„Já nevím,“ pokrčím rameny. „Zdá se, že je to v rámci univerzitního života velký kápo. Bydlí v tom baráku, co v něm sídlej ty různý bratrstva.“

„A,“ praví Reggie vědoucím tónem, „mejdanová zlatá mládež.“

„Tak takhle se jim dneska říká?“

„Takhle jim říkám já,“ zatváří se Reggie mírně pobaveně. „Ale stejně jsem o tom klukovi neslyšel. Jenže, víš, mejdanová zlatá mládež a já? My se pohybujem v naprosto jinejch společenskejch vrstvách.“

„Možná nejsou tak jiný, jak by sis myslel,“ ušklíbnu se, když si vzpomenu na ten marihuanový dým vznášející se nad kulečníkem ve společenské místnosti bratrstva Tau Fí Epsilon. „Ale stejně, poptáš se po něm trochu?“

„Pro tebe, Heather?“ Reggie mi věnuje dvornou poklonu. „Pro tebe cokoli. Ty si myslíš, že ten kluk měl něco společnýho s tou mladou dámou, která ztratila hlavu?“

„Je to možný,“ připustím opatrně, když se mi vybaví varování detektiva Canavana, že se Dougův otec s oblibou soudí.

„Uvidíme, co se dá dělat,“ slíbí mi Reggie. Potom svraští obočí. „Kam teď vlastně jdeš? Zpátky do práce? Tenhle tejden tě nutěj pracovat pěkně dlouho do večera.“

„Prosím tě,“ obrátím otráveně oči v sloup. „Ani mi nemluv.“

„No,“ řekne Reggie, „kdybys potřebovala takovej malej životabudič…“

Probodnu ho pohledem. „Reggie.“

„No tak nic,“ pokrčí Reggie rameny a odkráčí.

Když se ocitnu zpátky ve Fischer Hall, rozhodně nemám pocit, že by se na očekávanou večeři zaměstnanců s rektorem, po níž má následovat společné sledování basketbalového zápasu, všichni nějak úžasně těšili. Dokonce musím konstatovat, že pravý opak je pravdou. Většina zaměstnanců přechází v hale z místa na místo a tváří se naštvaně. Obzvlášť nahlas protestují lidé pracující v menze – denní směna –, stěžují si, že když je tahle akce povinná, měli by za ni dostat zaplaceno jako za přesčas. Gerald, jejich šéf, je přesvědčuje, že dostanou jídlo zadarmo, takže by měli sklapnout. Je vcelku pochopitelné, že jeho podřízení očividně mají pocit, že konzumace jídla, které sami pomáhali uvařit, navíc v menze, kterou sami uklízeli a která byla pouhý den předtím dějištěm děsivé vraždy, není až takové potěšení, jak se domnívá on.

Je zvláštní vidět lidi z údržby bez uniforem. Hlavního technika Carla v kožené bundě a džínách (a s několika zlatými řetězy kolem krku) téměř nepoznám. Hlavní správce budovy Julio a jeho synovec Manuel jsou v těch svých sportovních sakách a s kravatami taky skoro k nepoznání. Zdá se, že se ještě stihli zajít domů převléct.

A Pete bez té své uniformy ostrahy vypadá jako každý jiný otec pěti dětí…, je otrávený, pomačkaný a nervózní z toho, co děti doma asi provádějí. Mobil má přilepený k uchu a říká do něj: „Ne, musíš je napřed z tý konzervy vyndat. V mikrovlnce nemůžeš ohřívat špagety i s plechovkou. Ne, to nemůžeš. Ne, to bude – vidíš? Co jsem ti říkal? Proč tatínka prostě neposlechneš?“

„Tohle,“ řeknu, když dojdu k Magdě, která je jako obvykle zářivě nápadná a má na sobě úzké bílé džíny a zlatý lamé svetr (barvy New York College), „je pěkná otrava.“

Jenže Magda má zarůžovělé tváře… a není to zdravíčkem.

„Teďka vidím spoustu těch svejch malejch fílmovejch hvězdiček,“ raduje se, „mnohem víc, než jich sem přijde ve dne!“

Je pravda, že nejvíc studentů se v menze ve Fischer Hall sejde v době večeře. A taky to vypadá, že rektorovo rozhodnutí jít příkladem, které se má projevit v tom, že odvážně vezme tác, stoupne si do fronty na teplé jídlo a nechá si naložit na talíř krocana s omáčkou, docela zabralo: Zdejší studenti se trousí dovnitř a už nejsou z toho, že mají jíst na Koleji smrti, tolik nervózní.

Ale možná jenom chtějí vidět, jak se bude rektor tvářit, až ochutná zapékané brambory, kterými je zdejší menza vyhlášená (či spíš nechvalně známá).

Přitočí se ke mně Tom, ve tváři má pochmurný výraz. Vzápětí mi dojde proč. Hned za ním jde Gillian Kilgoreová, která působí nepřirozeně energicky.

„No vidíte, nebyl to úžasný nápad?“ zeptá se nás a přitom sleduje, jak se lidé strkají u vozíku s tácy a snaží se ukořistit příbor. „Tohle je důkazem, že vy všichni máte ke svému pracovišti skutečný vztah. Teď se může rána začít hojit.“

„Evidentně jí nikdo neřekl, že je účast povinná,“ pošeptá mi Tom do ucha, když vklouzne do fronty vedle mě.

„To si děláš srandu?“ zašeptám v odpověď. „Tohle celý byl určitě její nápad. Copak si myslíš, že by náš rektor mohl někdy přijít s nějakým vlastním?“

Tom přes rameno nenápadně pohlédne na doktorku Kilgoreovou. Ta právě stojí u salátů a zkoumá, z čeho si může vybrat (ledový salát a… ledový salát). „Děsný,“ otřese se Tom.

O pár vteřin později se k nám připojí udýchaná Sarah. „Díky, žes mi o tom řekl,“ poděkuje sarkasticky Tomovi, když položí svůj prázdný tác vedle jeho.

„Sarah,“ upozorní ji Tom, „tahle akce se týká jenom zaměstnanců na plnej úvazek, ne vypomáhajících studentů.“

„No jasně,“ odsekne Sarah. „Protože my jsme braný jako občani druhý kategorie? Nemáme právo pocítit terapeutický účinky soudržnosti vyvolaný sdílenou bolestí? To byl nápad Kilgoreový? Jako to, že z toho vyloučí vypomáhající studenty? Panebože, to je pro freudiánský uvažování tak typický…“

„Buď zticha,“ přeruší ji Tom, „a jez.“

Vybereme si stůl, o němž se domníváme, že je od místa, kde sedí rektor, v bezpečné vzdálenosti, a právě se chystáme zasednout, když nás profesor Allington zahlédne.

„Tady,“ zamává na Toma. „Pojďte a sedněte si tady s námi, Scotte.“

„Tom,“ opraví ho můj šéf nervózně. „Jmenuju se, ehm, Tom Snelling, pane rektore.“

„No ano, jistě,“ přikývne rektor a doktor Jessup, který sedí vedle něj – a který očividně považoval za důležité vyjádřit profesoru Allingtonovi podporu, takže se spolu se zaměstnanci ve Fischer Hall účastní večeře i basketbalového zápasu –, mu vysvětlí: „Tom je tady ve Fischer Hall vedoucí koleje, Phillipe.“

Ale namáhá se zbytečně. Rektor ho neposlouchá.

„A vy jste Mary, že ano?“ osloví mě.

„Heather,“ opravím ho a přeju si, aby někde poblíž byla nějaká díra v zemi, do které bych si mohla zalézt. „Pamatujete se na mě? Potkali jsme se jednou, kdy jste ještě bydlel ve střešní nástavbě tady ve Fischer Hall, vzpomínáte?“

Rektorovy oči ztratí lesk. On totiž profesor Allington nemá rád, když mu někdo ten den připomíná, a nemá to ráda ani jeho žena, která kvůli tomu z jejich letního sídla v Hamptons přijíždí do města už jen zřídka, pokud vůbec.

„Jistě, jistě,“ zamumlá rektor ve chvíli, kdy se k nám se svým tácem připojí doktorka Kilgoreová, která zjevně netuší, že v těsném závěsu za ní kráčí rozzuřeně se tvářící Sarah. „No, myslím, že se tu všichni známe…“

„Promiňte, pane rektore.“

Před naším stolem stojí v řadě pět roztleskávaček a všechny se upřeně dívají na profesora Allingtona.

„Ehm,“ odkašle si rektor a nervózně pohlédne na doktorku Kilgoreovou, aby mu pomohla. Pak si vzpomene, že má mít údajně pověst univerzitního hodnostáře, který má ke studentům blízko, a tak se pokusí o úsměv a řekne: „Dobrý den, dámy, co pro vás můžu udělat?“

Trenér Andrews, který sedí vedle něj, si zhluboka povzdychne a odloží vidličku.

„Poslyšte, děvčata,“ obrátí se pomalu k roztleskávačkám a očividně pokračuje v debatě, která začala někde jinde, „už jsme to probírali. A odpověď zní…“

„S váma se nebavíme,“ odsekne mu Cheryl Haebigová a trochu jí přitom zrudnou tváře. Ale nevzdá to a pokračuje. „Mluvíme s panem rektorem.“

Rektor pohlédne z děvčat na trenéra a zase zpátky. „O co tady vlastně jde, Steve?“ chce vědět.

„Chtějí v rámci zápasu slavnostně vystavit Lindsayinu roztleskávačskou mikinu k uctění památky její majitelky,“ sdělí mu trenér Andrews polohlasem.

„Cože chtějí?“ Zdá se, že ta informace rektora zmátla.

„Nechte to na mně, já to zařídím,“ prohlásí trenér Andrews. Dívkám, které postávají u stolu, řekne: „Dámy, ta záležitost s Lindsay mě mrzí stejně jako vás. No vážně. Ale myslím, že formální vzpomínkový obřad, kterého by se účastnila Lindsayina rodina, by byl…“

„Celá její rodina je dneska tady,“ informuje ho Megan McGarrettyová – pokoj 1410 – stručně. Na tak droboučkou dívenku vypadá dost nebezpečně, ruce má založené na prsou, kde zakrývají velké písmeno P, jeden bok je varovně vystrčený dopředu. „A o žádnej vzpomínkovej obřad nestojí. Čekají, že někdo něco řekne dneska v průběhu zápasu.“

„Ach,“ rektor vyvalí oči. „Nejsem si jistý, jestli by něco takového bylo vhodné.“

„Nemůžete prostě předstírat, že se nic nestalo,“ prohlásí Hailey Nicholsová – pokoj 1714.

„Jo,“ přidá se Cheryl Haebigová, jasné hnědé oči jí přetékají slzami. „Protože nesmíme připustit, aby se na Lindsay zapomnělo. Byla stejnou součástí toho vašeho týmu jako kterejkoli z hráčů.“

„To, myslím, všichni uznáváme,“ pokouší se doktorka Kilgoreová pomoci rektorovi z nepříjemné situace. „Ale…“

„Kdyby umřel kterejkoli z hráčů,“ přeruší ji Tiffany Parmenterová – Meganina spolubydlící – „slavnostně byste vyřadili jeho číslo. Pověsili byste jeho dres na viditelný místo, hned vedle vlajky mistrovství.“

„Ehm.“ Zdá se, že její slova doktorku Kilgoreovou poněkud zmátla.

„To máte samozřejmě pravdu, děvčata. Ale basketbalisté jsou sportovci a…“

„Chcete tím říct, že roztleskávačky sportovkyně nejsou, paní doktorko?“ zeptá se Sarah ledovým tónem.

„Tak-tak jsem to samozřejmě nemyslela,“ koktá doktorka Kilgoreová. „Já jenom, že…“

„Takže proč nemůžete vystavit Lindsayinu mikinu?“ chce vědět Hailey a plavý ohon se jí přitom houpe ze strany na stranu, jako kdyby její slova zdůrazňoval. „Vysvětlete nám proč?“

Pohlédnu na Kimberly Watkinsovou, jestli se taky přidá, ale ta setrvává v pro ni nezvyklém mlčení. Všechny čtyři dívky na sobě mají uniformu roztleskávaček, bílou mikinu se zlatým písmenem P vpředu a kratičkou skládanou sukýnku, kde se střídá bílá se zlatou. Pod sukní mají punčocháče tělové barvy a bílé nízké ponožky, které vzadu zdobí zlaté bambulky. Na nohou mají tenisky značky Reebok a téměř všechny si zesvětlily vlasy tónovačem Sun-In. Tedy až na Kimberly, ta má vlasy černé jako noc.

„Podívejte,“ trenér Andrews vypadá utahaně. Pod očima má černé kruhy. „Když hráč umře, tak slavnostně nevyřazujeme jeho dres. Jenom jeho číslo. A Lindsay žádný číslo neměla. Nemůžeme přece slavnostně vyřadit kus oblečení.“

„Proč ne?“

Pohledy všech přítomných se stočí k Manuelovi, který u stolu, u nějž sedí se svým strýcem a s několika dalšími pracovníky údržby a zaměstnanci, nejistě zamžiká.

„Proč ne?“ zopakuje otázku, ačkoli jeho strýc Julio, který sedí vedle něj, vypadá, že se každou chvíli propadne hanbou.

Pohlédnu k jejich stolu a náhodou si všimnu, že u jeho vzdálenějšího konce sedí Magda a sleduje roztleskávačky s utrápeným výrazem v obličeji. Vím, na co myslí, ani se jí na to nemusím ptát. Protože já myslím na to samé.

„Souhlasím s Manuelem,“ slyším se, jak říkám.

Samozřejmě se teď všechny pohledy obrátí pro změnu ke mně. Což musí být pro Manuela úleva. Naproti tomu pro mě to znamená značnou dávku rozpaků.

Ale trvám na svém.

„Já si myslím, že by to bylo nádherný gesto,“ řeknu. „Kdyby se to udělalo vkusně.“

„Jasně, to my zařídíme,“ ujistí nás Cheryl horlivě. „Už jsme požádaly kapelu, aby zahrála školní hymnu fakt hodně pomalu. A všechny jsme se složily a koupily jsme věnec spletenej ze zlatejch a bílejch růží. A já jsem připravila Lindsayinu mikinu – je v dokonalým pořádku a vyžehlená.“

Všimnu si, že na mě všichni konsternovaně zírají – včetně doktora Jessupa, vedoucího správy kolejí.

Ale co je na tom tak strašného? Vždyť je to jenom přihlouplý basketbalový zápas. Koho zajímá, jestli – cože to chtějí udělat? Jo, jasně – jestli při něm bude slavnostně vystavená mikina jedné dívky, aby se tak oficiálně vyřadila ze hry?

„Já bych řekla, že by to byl dojemnej projev úcty holce, která projevovala víc sportovního ducha a lásky ke svý škole a jejímu basketbalovýmu týmu než kdokoli jinej,“ řeknu rektorovi, který stále vypadá zmateně.

„Ale“ – namítne rektor znepokojeně – „ten zápas bude přenášet televize. V přímém přenosu. To, jak slavnostně vyřazujeme roztleskávačskou mikinu Lindsay Combsové, uvidí diváci ve třech státech.“

„Všichni, kdo mají co dělat s vysokoškolským basketbalem, z nás budou mít srandu,“ zamumlá trenér Andrews.

„A nemají už z vás srandu stejně?“ zeptám se ho s nelíčenou zvědavostí. „Vždyť chodíte po světě s názvem Macešky.“

Trenér Andrews ještě zesmutní. „To je fakt,“ připustí.

Jsem si naprosto jistá, že když se ucházel o místo trenéra, ani ve snu si nepředstavoval, že skončí na škole, která hraje ve třetí skupině a jejíž maskot je kytička.

Povzdychne si, upře pohled ke stropu a pak řekne, „Já proti tomu nic nemám, tedy když proti tomu nebude nic namítat pan rektor.“

Profesor Allington vypadá poplašeně – především proto, že si právě nabral do úst velké sousto zapékaných brambor a, soudě podle jeho výrazu, v něm zřejmě narazil na obří moučný žmolek.

Když do sebe nalije půl sklenice vody, mávne rukou: „Dělejte si, co chcete. Co chcete.“ Dostalo ho pět roztleskávaček a žmolek mouky.

Cheryl Haebigová rázem přestane plakat. „Fakticky?“ zeptá se nadšeně. „Fakticky, pane rektore? Myslíte to vážně?“

„Myslím to vážně.“

Když Cheryl a její kamarádky nadšením vypísknou – natolik pronikavě, že si doktorka Kilgoreová instinktivně přitiskne dlaně na uši –, trenér Andrews zesílí hlas, aby ho bylo i přes ten rámus slyšet a řekne: „Tu show, co bude o poločase, stejně televize vysílat nebude.“

Zdá se, že po tomhle prohlášení se rektorovi ulevilo. „Fajn,“ přikývne. A donese k ústům vidličku, na níž má napíchnutý pořádný kus krocana. Ulehčení v jeho tváři vzápětí vystřídá znechucený výraz a on své „fajn“ zopakuje úplně odlišným tónem.

A rychle znovu sáhne po sklenici s vodou. Z jeho počínání je všem přítomným jasné, že dnes to bylo pravděpodobně naposledy, co se rektor rozhodl s chutí povečeřet v menze ve Fischer Hall.

13

„Zvíře“, to je „zvířenej prach“,

když od tebe odcházím,

„sbohem“ říkám místo „nashle“,

už se nikdy nevrátím.

„Slova na rozloučenou“

Text a hudba: Heather Wellsová

No dobře, přiznávám se bez mučení. Ještě nikdy jsem na žádném basketbalovém utkání nebyla. Ani když hráli profesionálové (ačkoli mě Jordan vždycky hrozně přemlouval, abych s ním šla, když hrál newyorský tým Knicks, kterému fandí. Naštěstí se mi vždycky podařilo vymyslet si nějakou dobrou výmluvu…, například že si musím umýt vlasy), ani když se konal středoškolský turnaj (ze střední školy jsem vypadla, jakmile se ukázalo, že moje první album slaví úspěchy) a už vůbec ne když hrála vysokoškolská družstva (v podstatě jsem si vždycky dokázala najít jiný způsob, jak trávit volný čas).

Nemůžu vlastně ani říct, co jsem dnes večer očekávala, až na to, že… že jsem rozhodně neočekávala to, co jsem zažila, jakmile jsem vstoupila do tělocvičny – stovky fanoušků (protože zápasy v rámci třetí skupiny očividně nepřilákají fanoušků tisícovky, a to ani když se konají v nejrušnější metropoli na světě) s tvářemi pomalovanými barvami svého týmu (někteří z nich měli místo toho na hlavě naražený rozpůlený basketbalový míč s malými dírkami pro oči jako nějakou masku) stojících na tribunách a podupávajících do rytmu. Všichni jsou očividně celí netrpěliví, aby už zápas začal.

Ovšem Magda, která je v tomto sportu ostřílenou veteránkou – když byli její tři bratři na střední škole, všichni hráli basket –, si se vším snadno poradí a vede mě k volným místům na tribunách, která nejsou ani moc vysoko (protože podle ní to nechceme mít moc daleko na záchod), ani moc nízko (protože nechceme dostat míčem). Za námi jde Tom („Nenechávejte mě samotnýho“), Sarah („Basketbal je tak odporně sexistická hra“) a Pete („Už jsem ti to říkal jednou. Ne abys tam toho bráškova křečka dávala.“).

Na tribuny proudí i ostatní zástupci Fischer Hall – včetně rektora Allingtona, který si jde sednout do sektoru vyhrazeného speciálně pro něj, doktorky Kilgoreové, doktora Jessupa a členů správní rady, kteří vypadají, že se jim ulevilo, když ze sebe konečně mohli setřást dojem z Koleje smrti – a protože rytmus je nakažlivý, začnou i oni dupat, až se zdá, že kovová konstrukce pod stropem, jež je nějakých třicet metrů nad našimi hlavami, ten zvuk odráží.

Teprve když kapela spustí první tóny národní hymny, dav se uklidní a nadšeně zpívá spolu s hezoučkou plavovlasou studentkou oboru muzikálové herectví, která do zpěvu zjevně dává srdce. Nejspíš si myslí, že někde mezi diváky sedí zástupce jedné z velkých nahrávacích společností, který jí přímo tady na místě nabídne smlouvu. Nebo producent z Broadwaye, který k ní, až dozpívá, přijde a bude samé: „Byla jste báječná! Nechtěla byste si zahrát v nové inscenaci muzikálu Jižní Pacifik, kterou hodlám uvést na scénu?“

To tedy určitě. Hodně štěstí, kočičko.

Potom, když utichne poslední ozvěna výkřiků „bravo… bravo… bravo“, kapela se pustí do školní hymny a objeví se Cheryl a její kolegyně roztleskávačky, které dělají hvězdy a salta přes celou hrací plochu. Je to opravdu působivé. Takovouhle pružnost jsem v životě neviděla – tedy kromě videoklipů Tanii Traceové.

Za roztleskávačkami přichází dlouhonozí členové týmu Macešky v zlatobílých mikinách. Jeffa a Marka a ostatní hráče, kteří bydlí ve Fischer Hall, jen stěží poznávám. Takhle na hřišti a v jednotných dresech vypadají daleko méně jako smolařští studenti druhého či třetího ročníku a víc jako… no, jako sportovci. Řekla bych, že to bude proto, že oni opravdu sportovci jsou. Když se míjejí s Ďábly z New Jersey v jejich červenorudých mikinách, vzájemně se pozdraví plácnutím dlaní o dlaň kolegy zvaným high-five. Tahle ukázka sportovního chování na mě udělá dojem, ačkoli dobře vím, že tenhle pozdrav dostali rozkazem. Televizní kamery krouží kolem trenéra Andrewse, když spolu s několika dalšími muži – to jsou bezpochyby pomocní trenéři – kráčí ke svému sedadlu u postranní čáry a potřese si rukou s trenérem nepřátelského týmu. Potom přijde řada na něco, čemu se říká, jak nám vysvětlí Magda, rozskok.

Ačkoli je venku pod nulou, v tělocvičně je se všemi těmi lidmi v zimních bundách a se vším tím hulákáním pěkné vedro. Všichni jsou dost popudliví. Obzvlášť Sarah zjevně cítí potřebu neustále si na něco stěžovat. Ostře se vyjadřuje ke spoustě věcí, například (ale nejenom) k tomu, že peníze, které se na New York College investují do sportu, by bylo daleko lepší využít na dotace psychologických laboratoří, a že popcorn je nějaký žluklý. Tom, který sedí vedle ní, flegmaticky upíjí ze své placatky, kterou, jak informuje Sarah, musí mít u sebe ze zdravotních důvodů.

„No jasně,“ ušklíbne se Sarah ironicky. „To ti tak věřím.“

„Mně by kapka tý medicíny taky neuškodila,“ poznamená Pete, když konečně odloží mobil. Krizová situace kolem křečka byla úspěšně vyřešena.

„Jen si dej,“ řekne Tom pohostinně a podá Petemu placatku. Pete si cucne, zašklebí se a láhev vrátí. „Chutná to jak pasta na zuby,“ zasípe.

„Říkal jsem ti, že je to zdravotní pití,“ praví Tom vesele a znovu si přihne.

Mezitím začala Sarah sledovat hru.

„A proč teď támhletomu klukovi odpískali faul?“ zajímá se.

„Protože prorážel,“ vysvětluje jí Magda trpělivě. „Když máš míč, nesmíš lidi odstrkovat z cesty, když zaujali obranný pozice…“

„Jé!“ zavřískne Sarah a chytí Magdu za zápěstí s takovou silou, že Magdě z kelímku vyšplíchne trocha limonády. „Koukej! Trenér Andrews něco ječí na jednoho ze soudců! Proč to dělá?“

„Na rozhodčího,“ zamumlá Magda. Kapesníčkem si vysouší limonádu z bílých kalhot. „Říká se jim rozhodčí, ne soudci.“

„Jé, co to ten chlap říká?“ Sarah samým vzrušením na lavici poskakuje nahoru a dolů. „Proč se tváří tak naštvaně?“

„To nevím,“ opáčí Magda a rozmrzele po ní blýskne očima. Vychází najevo, že ta její bezbřehá trpělivost přece jenom tak úplně bezbřehá nebude. „Jak to mám vědět? Mohla bys přestat takhle nadskakovat? Kvůli tobě jsem se polila limonádou.“

„Proč támhleten kluk dostal trestnej hod? Jak to, že může vhazovat?“

„Protože trenér Andrews řekl rozhodčímu, že je slepej čur –“ Magda zmlkne v půlce slova a vykulí oči. „Šmarjápanno, matko boží.“

„Co se děje?“ Sarah horečně sleduje dění na hřišti. „Co je, co se děje? Běží čas do zakončení útoku?“

„Ne. Heather, není támhleto Cooper?“

Cítím, jak mi zvuk toho jména sevře vnitřnosti. „Cooper? Ne, to nemůže bejt on. Co by tady dělal?“

„To netuším,“ odpoví Magda. „Ale klidně bych přísahala, že ten člověk támhle dole je on – a s ním tam stojí nějakej starší pán…“

Při slovech nějakej starší pán mě zamrazí u srdce. Protože Cooper tu může být ve společnosti jen jednoho jediného staršího pána – tedy s výjimkou detektiva Canavana, samozřejmě.

A pak je oba uvidím. Stojí u lavičky Macešek. Cooper hledí do davu, očividně v něm hledá mě, zatímco táta… no, zdá se, že táta si užívá zápas.

„Panebože,“ vyjeknu a skloním hlavu, až se čelem opřu o kolena.

„Co se děje?“ položí mi Magda ruku na záda. „Zlato, kdo to je?“

„Můj táta,“ oznámím svým kolenům.

„Tvůj co?“

„Můj táta,“ zvednu hlavu.

Nepomohlo to. Táta tam je pořád. Doufala jsem, že když zavřu oči, zmizí. Ale takové štěstí evidentně nemám.

„Tohle je tvůj táta?“ natahuje Pete krk, aby se taky podíval. „Ten kriminálník?“

„Tvůj táta byl ve vězení?“ zajímá se Tom.

Když se o mně na koleji všude mluvilo, Tom žil ještě v Texasu a skrýval svou sexuální orientaci, takže o mojí minulosti nic neví. A dokonce ani kdysi v šerém dávnověku nepatřil k tajným obdivovatelům Heather Wellsové, což je zvláštní, protože většina mých skalních příznivců byli mladí homosexuálové. „Za co?“

„Hej, mohli byste se přestat tak předklánět?“ okřikne nás Sarah podrážděně. „Nevidím, jak hrajou.“

„Hned jsem zpátky,“ omluvím se ostatním, protože Cooper mě konečně v davu zahlédl a rozhodným krokem se prodírá k nám. Táta jde za ním, ale pomaleji, stále sleduje hru. To poslední, co bych teď potřebovala, je, aby té nepříjemné scéně, která mě bezesporu čeká, přihlíželi moji přátelé.

S tlukoucím srdcem spěchám Cooperovi naproti, než se mu podaří prodrat se až k nám. Jeho výraz je naprosto neproniknutelný. Nicméně si všimnu, že si dal tu práci a oholil se. Takže to možná nebude zas až tak zlé…

„Heather,“ osloví mě chladně.

Hm, no dobře. Takže to zřejmě tak zlé bude.

„Podívej, koho jsem před chvilkou našel, jak nám zvoní na dveře,“ pokračuje Cooper. A ačkoli mi srdce radostně poskočí nad skutečností, že použil slova nám, je mi jasné, že ho nepoužívá ve významu evokujícím domácí štěstí, jak bych to od něj chtěla slyšet. „Kdys mi hodlala sdělit, že je tvůj táta tady ve městě?“

„Ehm,“ řeknu a ohlédnu se, jestli někdo z mojí partičky nešpicuje uši. Ani mě nepřekvapí, že uši špicují všichni… s výjimkou Sarah, kterou, jak se zdá, zcela pohltilo dění na hřišti.

„Jenom jsem čekala na tu správnou chvíli,“ vyhrknu a přitom si uvědomuju, že ta slova znějí pěkně nepřesvědčivě, už když mi přejdou přes rty. „Teda… víš… tím chci říct, že…“

„To je fuk,“ přeruší mě Cooper. Zdá se, že si je stejně jako já až příliš dobře vědom toho, že náš rozhovor všichni poslouchají – tedy že poslouchají útržky, které jsou slyšet přes hulákání diváků a vyhrávání kapely. „Promluvíme si o tom doma.“

Strašlivě se mi uleví, ale řeknu jenom: „Tak fajn. Jenom mi tu tátu nech. Já už se o něho postarám.“

„Vlastně není až tak špatnej společník,“ poznamená Cooper a podívá se dolů na tátu, který stojí jako vrostlý do země uprostřed hlediště – naprosto nevnímá, že všichni lidé za ním se různě vyklánějí, aby přes něj viděli – a zírá na zápas. Řekla bych, že už je to nějaký ten pátek, co byl na nějakém sportovním utkání takhle naživo. A podle mě je ten zápas asi pěkně napínavý, tedy pokud vás podobné věci zajímají. Je to nerozhodně, obě strany mají po jedenadvaceti. „Jé, hele. Támhleto je popcorn?“

Sarah všechny překvapí – no dobře, přinejmenším překvapí mě –, když dá najevo, že nás ve skutečnosti celou dobu vnímala, když zavrtí hlavou a řekne, aniž by odvrátila hlavu od hřiště: „Už tam skoro nic není. Řekněte Heather, ať přinese další.“

„A mně limonádu,“ ozve se Pete.

„Já bych si dal nějaký nachos,“ dodá Tom.

„Ne!“ vyjekne Magda, zřejmě ji plně zaujalo dění na hřišti. „Ten chlap je fakt slepej!“

Cooper se zeptá: „Co se děje?“ a posadí se na místo, které bylo původně moje. „Co to teď pískali?“

„Utočnej faul,“ vyštěkne Magda. „Ale on se toho kluka sotva dotknul!“

Zavrtím znechuceně hlavou, otočím se a prodírám se mezi sedadly k tátovi. Pořád s blaženým výrazem zírá dolů na hřiště.

„Tati,“ oslovím ho, když k němu dojdu.

Nedokáže odtrhnout zraky od zápasu. Ani nic neřekne. Na světelné tabuli nad středovou čárou se odpočítává, kolik času zbývá do konce. Zdá se, že už je to jenom devět vteřin a Macešky mají míč.

„Tati,“ zkusím to znovu. Koneckonců není divu, že mu nedochází, že mluvím k němu. „Táto“ mu nikdo neřekl už celá léta.

Míč má teď Mark Shepelsky. Razí si cestu přes hřiště a zuřivě dribluje. Ve tváři má hluboce soustředěný výraz, jaký jsem u něj ještě neviděla… dokonce ani když vyplňoval hlášení o tom, že mu automat na pití nevrátil drobné.

„Tati,“ řeknu potřetí a naposledy, tentokrát o hodně hlasitěji.

A táta se lekne, trhne sebou a podívá se na mě…

Zrovna když se Mark zastaví, prudce se otočí a hodí míč přes půlku hřiště – a trefí se jím přímo do koše těsně předtím, než bzučák oznámí konec poločasu. Diváci šílí.

„Cože?“ vyptává se táta. Ale ne mě. Ptá se fanoušků kolem sebe. „Co se stalo?“

„Shepelsky zmáknul trojku,“ informuje ho nějaká dobrá duše.

„A já o to přišel!“ Zdá se, že to tátu opravdu mrzí. „Sakra!“

„Tati,“ zopakuju ještě jednou. Nevěřím vlastním očím. No vážně ne. „Proč jsi za mnou přišel domů? Vždyť jsi říkal, že napřed zavoláš. Proč jsi napřed nezavolal?“

„Ale já ti volal,“ namítá táta a přitom sleduje, jak Macešky s nadšenými výrazy opouštějí hřiště a v běhu se zdraví plácnutím do nastavených dlaní. „Nikdo to nebral. Myslel jsem si, že se mi třeba schválně vyhejbáš.“

„A napadlo tě vůbec, že se ti možná nevyhejbám?“ zeptám se ho. „Že jsem se možná jenom ještě nedostala domů?“

Táta si zřejmě všimne napětí v mém hlase a dojde mu, že něco není v pořádku. A navíc se na hřišti momentálně nemá na co dívat, takže si přece jenom najde chviličku a podívá se na mě.

„Co se děje, zlato?“ zeptá se. „Něco jsem zvoral?“

„Já jenom,“ začnu a připadám si jako idiot, že jsem z celé té záležitosti tak nešťastná, nicméně si nemůžu pomoct, „že s Cooperem, teda s mým domácím… no, ta situace je dost delikátní. A když ses takhle zničehonic objevil…“

„Připadá mi jako moc milej člověk,“ prohodí táta a najde očima místo, kde Cooper sedí. „Inteligentní. Vtipnej.“ Zakření se na mě. „Tohohle ti tatínek schvaluje, děvenko.“

Něco ve mně praskne. Tipla bych si, že to bude výduť.

„Já žádný tvý schválení nepotřebuju, tati,“ téměř zaječím. „Posledních dvacet let jsem se docela dobře obešla i bez něho.“

Táta vypadá zaraženě. Asi jsem mu to neměla vyčítat. Není jeho chyba, že to, o čem si myslí, že probíhá mezi mnou a Cooperem, mezi námi ve skutečnosti neprobíhá.

„Chci tím říct,“ dodám a provinile trochu zmírním tón hlasu, „že takhle to není. Teda s Cooperem a se mnou. Jsme jenom kamarádi. Vedu mu účetnictví.“

„Já vím,“ přikývne táta. Vypadá zmateně. „Říkal mi to.“

Teď jsem zase zmatená já. „Tak pročs říkal, že mi ho schvaluješ? Jako by sis myslel, že spolu chodíme?“

„No, vždyť ho přece miluješ, ne?“ řekne táta prostě. „Je ti to jasně vidět na obličeji. Jeho možná ošidíš, ale svýho starýho tátu ne. Přesně tenhle výraz jsi mívala, když ti bylo devět a v televizi se objevil Scott Baio.“

Zůstanu na něj koukat s otevřenou pusou. Pak pusu zase zavřu s klapnutím, které přes všechen ten rámus v tělocvičně pravděpodobně slyším jenom já. Potom si povzdychnu: „Tati, víš co, jdi si sednout támhle ke Cooperovi. Já jsem za chvilku zpátky.“

„Kam jdeš?“ chce vědět táta.

„Koupit nějaký nachos,“ odpovím.

A odpotácím se směrem k občerstvení.

14

Já viděla jsem zrovna dům, kde jsme kdysi žili,

a vzpomněla si, jak jsme na tom spolu tehdy byli;

Tvoje náruč byla tenkrát pro mě celej svět,

dneska ovšem vím, že v sexu máš co dohánět…

„Balada pro bejvalýho“

Text a hudba: Heather Wellsová

Uspořádání Winerova sportovního střediska mi není tak docela neznámé. Po uplynutí své zkušební lhůty jsem se tady v minulém semestru zapsala na aerobik (dvacet pět dolarů za semestr), a dokonce jsem se na jednu hodinu i dostavila.

Bohužel jsem brzy zjistila, že na New York College chodí na aerobik pouze vychrtlé slečny a že urostlejší mladé dámy, jako jsem já, musejí - pokud přes ně mají ty éterické děvenky vidět na cvičitele – stát vzadu, kde ovšem kromě komíhajících se hubeňoučkých ručiček zase nevidí nic ony.

Po té první hodině jsem se na to vykašlala. Ani mi nevrátili těch pětadvacet dolarů.

Nicméně díky té hodině jsem se alespoň seznámila se sportovním střediskem, takže teď jsem během přestávky po prvním poločase schopná najít dámské záchody umístěné hluboko v útrobách komplexu, u kterých nestojí na každou kabinku kilometrová fronta. Už si myju ruce, dívám se přitom na svůj odraz v zrcadle nad umyvadlem a přemítám, jestli bych se neměla vrátit k přírodě a stát se zase brunetkou, když vtom uslyším, jak v jedné z přilehlých kabinek někdo spláchl, a ven vyjde Kimberly Watkinsová v tom svém zlatém svetru a skládané sukýnce. Má začervenalé oči – ano, rozhodně jsou začervenalé, a jsem si dost jistá, že od pláče –, které se, když mě Kimberly uvidí, rozšíří údivem.

„Ach,“ zarazí se uprostřed pohybu. „To jste vy.“

„Ahoj, Kimberly,“ pozdravím ji. I mě docela překvapí, že ji tu vidím. Myslela jsem si, že roztleskávačky mají k dispozici nějaké zvláštní záchody pro privilegované.

Což možná opravdu mají, jenže Kimberly šla asi radši sem, aby si mohla poplakat v soukromí.

Nicméně se zdá, že se dala dohromady docela rychle, a teď si umývá ruce u vedlejšího umyvadla.

„Líbí se vám zápas?“ zajímá se. Zřejmě si myslí, že nevidím, jak má v místech, kde si předtím utírala slzy, rozmazanou řasenku.

„No jasně,“ ujistím ji.

„Netušila jsem, že jste fanda do basketu,“ řekne.

„No, vlastně nejsem,“ přiznám se. „Máme účast povinnou. Abychom všem ukázali, že Fischer Hall není žádná Kolej smrti.“

„Aha,“ poznamená Kimberly. Zavře vodu a natáhne se po papírovém ručníku ve stejné chvíli jako já.

„Prosím,“ dá mi přednost.

Vezmu si ručník.

„Poslyšte, Kimberly,“ začnu, když si utírám ruce. „Zastavila jsem se dneska za Dougem Winerem.“

Kimberly vykulí oči. Zřejmě úplně zapomněla, že jí z rukou kape voda. „Vážně?“

„Vážně.“

„Ale proč?“ Kimberly se zlomí hlas. „Já vám přece říkala, že ji zabila ta její šílená spolubydlící. Její spolubydlící, ne Doug.“

„Jo, jasně,“ odvětím a zahodím zmačkané papírové ručníky do koše. „To jste říkala. Ale nedává to smysl. Ann není žádná vražedkyně. Ale vy jste se mi snažila namluvit, že ano. To nedává smysl. Leda byste chtěla svést policii ze stopy člověka, kterej Lindsay zabil doopravdy.“

To ji dostane. Sklopí oči a vypadá to, že si konečně uvědomila, že má mokré ruce. Vyroluje z držáku na zdi několik papírových ručníků. „Nevím, o čem to mluvíte,“ odsekne.

„Aha,“ řeknu chladně. „Takže vy mi tady tvrdíte, že jste neměla tušení, že Doug kšeftuje s drogama?“

Kimberly semkne své dokonale nalíčené rty a zírá na svůj odraz v zrcadle. „No, řekla bych, že se u něj dal vždycky sehnat nějakej koks. A taky extáze.“

„No ne,“ ušklíbnu se sarkasticky. „A to je všechno? Proč jste mi o tomhle nepověděla dřív, Kimberly? Proč jste se mi pokoušela namluvit, že Lindsay zabila Ann, když jste věděla tohle všechno o Dougovi?“

„Panebože,“ vykřikne Kimberly, odtrhne oči od svého obrazu v zrcadle a nepřátelsky se po mně podívá. „Když nějakej člověk prodává drogy, ještě to neznamená, že je vrah! Sakra, vždyť s drogama přece kšeftuje spousta lidí. Spousta.“

„Šíření omamnejch látek je nezákonný, jestli to nevíte, Kimberly,“ informuju ji. „Stejně tak jejich přechovávání. Mohli by ho zavřít. Mohli by ho vyloučit ze školy.“

Kimberlyin smích je tak kratičký, že spíš připomíná škytnutí. „Jenže Douga Winera nikdy nezavřou ani nevyloučej.“

„Ano? A proč jako?“

„Protože je to Winer,“ vysvětlí mi Kimberly, jako kdybych byla úplně pitomá.

Přejdu to. „Brala Lindsay drogy, Kimberly?“

Kimberly obrátí oči v sloup. „Panebože. Co je to s váma? Proč vám na tom tak záleží? Teda, mně je jasný, že jste v podstatě frustrovaná bejvalá rocková hvězda nebo něco na ten způsob. Ale tu vaši muziku už nikdo neposlouchá. Teď už jste jenom kancelářská myš na škole, která hraje ve třetí skupině. Tu vaši práci by zvládla i cvičená opice. Proč se furt tak snažíte?“

„Brala Lindsay drogy?“ Řeknu to tak nahlas a tak chladně, že sebou Kimberly trhne a vyvalí oči.

„Já nevím,“ zaječí v odpověď. „Lindsay dělala spoustu věcí… a měla zástoje se spoustou lidí.“

„Jak to myslíte?“ podívám se na ni přimhouřenýma očima. „Co jste myslela těma zástojema se spoustou lidí?“

Kimberly mi věnuje značně sarkastický pohled. „Co byste asi tak řekla? Každej se snaží předstírat, že Lindsay byla bůhvíjak svatá. Cheryl a ostatní chtějí blbnout s tou mikinou. Jenže to Lindsay nebyla. Teda jako že nebyla žádnej svatoušek. Byla to prostě… Lindsay.“

„Se kterejma lidma měla zástoje, Kimberly?“ uhodím na ni. „S Markem a s Dougem a… s kým ještě?“

Kimberly se znovu obrátí ke svému odrazu v zrcadle, pokrčí rameny a nanese si na rty lesk. „Zeptejte se trenéra Andrewse,“ ušklíbne se, „když vás to teda tak strašně zajímá.“

Zírám na její obraz v zrcadle. „Trenéra Andrewse? Co ten o tom může vědět?“

Kimberly se jen samolibě zašklebí.

A já na ni zůstanu koukat s otevřenou pusou.

Nemůžu tomu uvěřit. „Ale no tak, to není možný,“ namítnu. Lindsay a trenér Andrews? „To myslíte vážně?“

V tu chvíli se otevřou dveře a na dámské záchody nakoukne Megan McGarrettyová.

„Panebože,“ zamračí se na Kimberly. „Tady jsi. Hledáme tě po celým baráku. Dělej, jdem na to s tou Lindsayinou mikinou.“

Kimberly mě obdaří významným pohledem, pak se otočí na podpatku a jde ke dveřím, skládaná sukýnka za ní zašustí.

„Kimberly, počkejte,“ zavolám ji zpátky. Chci se jí zeptat, jak to s tou Lindsay a trenérem Andrewsem myslela. Přece tím nemohla myslet to, co si já myslím, že tím myslela? Nebo ano? Vždyť přece trenér Andrews… vždyť přece působí jako takovej… no… jako když neumí do pěti počítat.

Ale Kimberly jen beze slova vypluje z místnosti. Dokonce ani nepozdraví, ale to mě nijak zvlášť nepřekvapí.

Zůstanu stát na místě a zírám na dveře, kterými obě roztleskávačky před chviličkou odešly. Lindsay a trenér Andrews?

Ale i kdyby to byla pravda a on byl potenciální podezřelý, nemůžu přijít na jediný důvod, proč by měl trenér Andrews Lindsay zabíjet.

Lindsay bylo přes osmnáct. No dobře, je pravda, že vedení školy nemá rádo, když členové pedagogického sboru spí se studenty. Ale vyhazov by za to trenér Andrews rozhodně nedostal. Je to mazánek Phillipa Allingtona, člověk, který New York College slavně přivede zpátky do první skupiny…, ať už to udělá jakkoli. Nebo tak něco. Trenér Andrews by se klidně mohl postupně vyspat se všemi studentkami z katedry ženských studií, a vedení školy by ani nemrklo okem, jen když Macešky budou i nadále vyhrávat turnaje. Takže proč by Lindsay zabíjel?

A co že to řekla ta drzá fiflena o mně? Že jsem kancelářská myš? Ale já toho přece dělám daleko víc než nějaká obyčejná kancelářská myš. Beze mě by se Fischer Hall sesypala na jednu hromadu. A vůbec, proč si ta holka myslí, že se tak vyptávám na Lindsay? Protože mně na Fischer Hall záleží a taky mi záleží na lidech, kteří tady žijí. Kdyby nebylo mě, kolik dalších děvčat by minulý semestr umřelo? Kdyby nebylo mě, nikdo by nedostal zpátky drobné, které mu sežral automat na nápoje. A jakpak by se asi Kimberly Watkinsové líbilo bydlet ve Fischer Hall za takovéhle situace?

Když opouštím dámské toalety, vře to ve mně vzteky. Na chodbě před záchody je mrtvé ticho. To proto, uvědomím si, že nahoře v tělocvičně děvčata začala svou akci na uctění Lindsayiny památky, a všichni se rychle vrátili na svá místa a přihlížejí. Slyším tiché tóny školní hymny, kterou kapela hraje opravdu hodně pomalu, tak jak to dívky domluvily. Docela ráda bych tam byla a taky se na to podívala.

Ale ještě jsem nekoupila ty nachos pro Toma ani limonádu pro Peteho. O Cooperově popkornu ani nemluvím. Teď je vlastně docela dobrý okamžik to všechno zařídit, protože všichni uvnitř sledují, jak Lindsayina mikina slavnostně stoupá ke stropu. Možná u občerstvení ani nebude fronta.

Zahnu za roh, prosvištím kolem prázdného kurtu na squash – kdyby se Sarah někdy pořádně rozhlédla po sportovním areálu, určitě by našla spoustu dalších důvodů ke stížnostem, jak mizerně škola zachází s katedrou psychologie. Jenom do téhle budovy musela Winerovic rodina nasypat nějakých dvacet nebo třicet milionů dolarů. Komplex je téměř zbrusu nový, brány, kterými musí člověk projít, aby se dostal dovnitř, jsou vybavené speciálními čtečkami studentských či zaměstnaneckých průkazů. Dokonce i automaty na nápoje mají čtečky, takže si člověk může koupit kolu pomocí magnetické stravovací karty…

Ovšem na to, že jsou ty automaty na nápoje tak úžasné a zbrusu nové, vydávají dost podivné zvuky. Není to takové to obvyklé elektronické bzučení – které na milovníky koly působí, přiznejme si to, vcelku uklidňujícím dojmem –, místo toho je slyšet podivné bum – čvacht – bum.

Ale automaty na nápoje přece takovéhle zvuky normálně nevydávají.

Najednou si všimnu, že na chodbě nejsem sama. Když dojdu k řadě automatů na nápoje, zjistím, že ten pleskavý zvuk pochází z toho, jak rukojeť dlouhého kuchyňského nože opakovaně naráží na žebra nějakého člověka oblečeného ve sportovním saku a kravatě. Ten člověk leží zhroucený u zdi vedle automatů a nad ním se sklánějí tři další muži, každý z nich má přes obličej nasazenou polovinu baksetbalového míče, v němž jsou vyříznuté malé dírky pro oči, aby útočníci viděli.

Když ti tři uslyší můj výkřik – protože když si člověk nic netuše jde po svém a myslí přitom na nachos a pak zničehonic narazí na takovouhle scénu, tak prostě vykřiknout musí –, ohlédnou se – a tři půlky basketbalového míče s vyříznutými otvory pro oči se otočí směrem ke mně.

Samozřejmě zaječím znovu. Protože, pardon, tohle je prostě strašidelné.

Pak jeden muž z trojice vytáhne nůž z postavy ležící na podlaze. Je slyšet děsivý mlaskavý zvuk. Čepel nože, která dosud vězela v těle, je tmavá od krve a kluzká. Když se na ni podívám, zvedne se mi žaludek.

Teprve když ten člověk s nožem nakáže svým společníkům, „Utíkejte,“ uvědomím si, co se mi právě stalo – připletla jsem se na scénu zločinu.

Ale nezdá se, že by ti tři toužili po tom mě zabít. Spíš touží po tom být ode mě co nejrychleji co nejdál, tedy alespoň pokud to mohu posoudit podle toho, jak jim při útěku skřípou gumové podrážky o podlahu.

Klesnu na kolena vedle zraněného muže, v pozadí mi k tomu tlumeně znějí tóny bojové písně basketbalového týmu New York College (Zdravíme tě, New York College/ v barvě zlatavé a bílé/ budeme tě ctít navěky/ Kuguáři, zvítězíme! – slova se nezměnila, ani když tým New York College vypadl z první skupiny a přišel o svého původního maskota a jméno), a snažím se rozpomenout, co nás to učili v kurzu první pomoci, který vedl o vánočních prázdninách doktor Jessup. Říkali nám jenom to, co se dalo nacpat do jedné hodiny přednášky, ale stejně si vzpomínám, že ze všeho nejdůležitější je přivolat pomoc. Tenhle úkol zvládnu tak, že vytáhnu z kapsy mobil a vytočím Cooperovo číslo, tedy první číslo, které mě napadne.

Vezme to teprve po třetím zazvonění. Vypadá to, že obřad na uctění Lindsayiny památky je velmi dojemný.

„U kurtů na squash leží pobodanej člověk,“ vychrlím do telefonu. Je důležité v kritické situaci zachovat klid. To jsem se zase naučila, když jsem se zapracovávala jako zástupkyně vedoucí koleje. „Zavolej záchranku a policii. Ti chlapi, co to udělali, měli masky z basketbalovejch míčů. Nenechte odejít nikoho, kdo má masku z basketbalovýho míče. A sežeň lékárničku. A přijď sem!“

„Heather?“ řekne Cooper zmateně. „Heather – cože? Kde vlastně jsi?“

Znova zopakuju, co jsem právě řekla. Zatímco mluvím do telefonu, podívám se dolů na pobodaného muže a najednou se mě zmocní hrůza. Protože ho znám.

Je to Manuel, Juliův synovec.

„Dělej!“ zavřískám do telefonu. Pak zavěsím. Protože krev proudící z Manuelova těla mi začíná kolem kolen tvořit louži.

Strhnu si svetr a nacpu ho do rozšklebené rány v Manuelově břiše. Nevím, co mám dělat dál. Na tom kurzu, kterým jsem prošla, jsme rány způsobené několikanásobným bodnutím do břicha neprobírali.

„Budeš v pořádku,“ slíbím Manuelovi. Vzhlédne ke mně napůl zavřenýma očima. Krev kolem něj je hustá a skoro černá. Vsakuje se mi do džínů. Nacpu svetr ještě hlouběji do té největší rány, kterou najdu, a nepřestávám na něj tlačit prsty. „Manueli, budeš v pořádku. Jenom vydrž, jo? Pomoc tady bude každou chvíli.“

„H-Heather,“ zasípe Manuel. Z úst mu vycházejí krvavé bubliny. Je mi jasné, že to není dobré znamení.

„Budeš v pořádku,“ opakuju a snažím se, aby to znělo, že tomu věřím. „Slyšíš mě, Manueli? Budeš zase v pořádku.“

„Heather,“ dostane ze sebe Manuel. Jeho hlas není silnější než zasípání. „To já. Já jí ho dal.“

Zoufale tlačím na ránu – krev už svetr promáčela a cítím ji pod nehty – a říkám: „Nemluv, Manueli. Pomoc už je na cestě.“

„Prosila mě, abych jí ho dal,“ pokračuje Manuel. Určitě blouzní z té ztráty krve a z bolesti. „Prosila mě o něj, a já jí ho dal. Věděl jsem, že se to nesmí, ale když ona plakala. Nemohl jsem říct ne. Byla tak… byla tak…“

„Teď nesmíš mluvit,“ vyhrknu. Děsí mě, jaké množství krve mu vytéká mezi rty. „Prosím. Prosím tě, nemluv.“

„Plakala,“ opakuje Manuel pořád dokola. Kde je ten Cooper? „Jak jsem jí to mohl odmítnout, když plakala? Já to nevěděl. Nevěděl jsem, co jí udělají.“

„Manueli,“ řeknu a jenom doufám, že neslyší, jak se mi chvěje hlas. „Musíš přestat mluvit. Ztrácíš děsnou spoustu krve…“

„Ale oni to věděli,“ pokračuje Manuel, který je očividně v nějakém svém vlastním světě. Ve světě bolesti. „Věděli, že ho má…“

V tu chvíli zpoza rohu vyběhne Cooper, Pete a Tom spěchají v těsném závěsu za ním. Jen co mě Pete uvidí, vytáhne svou služební vysílačku a začne do ní vřískat, v jaké situaci mě našli, a žádá, aby před kurty na squash co nejdřív poslali nosítka.

Cooper padne na kolena vedle mě a jako zázrakem vytáhne lékárničku, kterou odněkud vykouzlil.

„Sanitka je na cestě,“ informuje mě. Pod mými zakrvácenými prsty Manuel zesláble blouzní dál.

„Dal jsem jí ho, copak to nechápeš, Heather? To já. A oni věděli, že jsem to byl já.“

„Kdo mu to udělal?“ ptá se Cooper a vytahuje z lékárničky velký balík obvazů. „Vidělas ho?“

„Všichni měli na hlavě basketbalový míče,“ odpovím.

„Cože?“

„Měli na hlavě basketbalový míče,“ zopakuju mu to. Popadnu od něj balík obvazů, vytáhnu z té největší rány svůj svetr a vrazím tam místo něj obvazy. „Měli přes obličej polovinu basketovýho míče s vyříznutejmě dírama pro oči…“

„Panebože,“ pobledlý Tom na nás dolů nejisté pomrkává. „Je tohle… to je Manuel?“

„Jo,“ potvrdím mu to. Cooper se mezitím nakloní dopředu a stáhne Manuelovi spodní víčko směrem dolů.

„Dostává se do šoku,“ řekne, podle mě dost klidně. „Znáš ho?“

„Pracuje ve Fischer Hall. Jmenuje se Manuel.“ Vím, že Julio zešílí, až tohle uvidí. Modlím se, aby se nevydal svého synovce hledat.

„Tohle mělo bejt varování,“ vydechne Manuel. „Varování pro mě, abych neříkal, že jsem jí ho dal.“

„Že jste dal co komu, Manueli?“ zeptá se ho Cooper, ačkoli já se Manuela snažím utišit a vysvětluju mu, že musí šetřit dechem.

„Klíč,“ odpoví Manuel. „Já vím, že jsem to neměl dělat, ale já jí dal svůj klíč.“

„Komu?“ Chce vědět Cooper.

„Coopere,“ okřiknu ho. Nevěřím vlastním očím. Nemůžu uvěřit, že vyslýchá umírajícího.

Ale nebere mě na vědomí.

„Manueli, komu jste ten klíč dal?“

„Lindsay,“ dostane ze sebe Manuel a zavrtí hlavou. „Dal jsem svůj klíč Lindsay. Plakala… říkala, že něco zapomněla v menze, něco, co si odtamtud musí vzít. V noci, až bude zavřeno…“

Víčka mu zaklapnou.

„Sakra,“ zakleje Cooper.

Ale v tu chvíli dorazí lidé od záchranky a oba nás odstrčí na stranu. A mně se vlastně uleví, protože začínám mít pocit, že všechno bude zase v pořádku.

Což jenom ukazuje, jak málo toho vím.

Že nevím nic.

15

Lhala jsem ti pro tvý dobro,

nemá cenu zapírat,

kdybys mi dal na vybranou,

nemusela jsem ti lhát.

„Lež“

Text a hudba: Heather Wellsová

Jestlipak víte, co se stane, když během univerzitního basketbalového turnaje třetí skupiny, který vysílá v přímém přenosu New York One, někoho málem zavraždí.

Prostě se pokračuje ve hře.

Jo, přesně tak.

Ale jistě, postavili policajty ke všem východům a po zápase – který Macešky prohrály 24:40, protože se prostě po přestávce už nevzpamatovaly (a ani to nebylo proto, že by se hráči dozvěděli, co se stalo Manuelovi, to jim totiž nikdo neřekl, ne, Macešky prohrály prostě proto, že stojí za houby) – policie každého zastavila a každý musel ukázat ruce a nohy a obsah své tašky či batohu, aby se zjistilo, jestli někde nejsou zbraně nebo stopy krve.

Tedy ne že by policisté někomu řekli, proč tu kontrolu provádějí.

Žádné usvědčující materiály policie nenašla. Dokonce ani nemohli předvést k výslechu ty lidi s maskami z poloviny basketbalového míče, protože takovou masku měla v hledišti v podstatě každá osoba mužského pohlaví.

A bylo vcelku jasné – tedy alespoň mně to bylo jasné –, že ti darebáci, kteří pobodali Manuela, jsou už dávno pryč. Víte, vážně pochybuju, že by se poflakovali kolem a sledovali zbytek zápasu. Pravděpodobně zmizeli ještě dřív, než policie vůbec dorazila.

Takže ani neviděli pokořující porážku Macešek.

I když tu jsem vlastně neviděla ani já. Protože jen co Manuela naložili spolu s jeho zničeným strýčkem do sanitky a sanitka odjela – doktoři říkali, že Manuel ztratil spoustu krve a má nějaká vnitřní zranění, ale že nebyl proražen žádný životně důležitý orgán, takže Manuel bude pravděpodobně zase v pořádku – odvezla mě policie na Šestý okrsek, kde jsem si s detektivem Canavanem musela prohlížet různé fotografie, ačkoli jsem mu VYSVĚTLILA, že jsem útočníkům neviděla do tváře, protože měli masky.

„A co oblečení?“ chce vědět detektiv Canavan.

„Už jsem vám to říkala,“ zopakuju minimálně potřicáté. „Měli na sobě normální všední oblečení. Džíny. Flanelový košile. Nic zvláštního.“

„A neslyšela jste, že by oběti něco říkali?“

Docela mě štve, že detektiv Canavan o Manuelovi neustále mluví jako o „oběti“, ačkoliv moc dobře ví, že ten kluk má jméno, a ačkoliv to jméno zná.

Ale možná to funguje jako ten šibeniční humor, co ho praktikuje Sarah, používání označení „oběť“ je způsob, jak získat odstup od hrůzy, jakou s sebou takhle brutální činy přinášejí.

Mně by taky nevadilo, kdybych od toho měla větší odstup. Pokaždé, když zavřu oči, vidím tu krev. Nebyla červená, jako bývá krev v televizi. Byla temně hnědá. Přesně taková, jakou teď mám na kolenou džínů.

„Nic neříkali,“ odpovím. „Jenom do něho bodali.“

„Co tam dělal?“ zajímá se detektiv Canavan. „Tam u těch automatů na nápoje?“

„Jak to mám vědět?“ pokrčím rameny. „Asi měl žízeň. Ta fronta u občerstvení byla fakt děsná.“

„A co jste tam dělala vy?“

„Už jsem vám to říkala. Musela jsem na záchod a na těch druhejch dámskejch toaletách byla šílená fronta.“

Když detektiv Canavan dorazil do sportovního střediska – samozřejmě jsme mu zavolali a sdělili mu, jak se Manuel přiznal, že dal Lindsay svůj klíč od menzy –, navrhla jsem mu, aby přerušil zápas a vyslechl jednoho každého přítomného – a především trenéra Andrewse, o němž mám důvod se domnívat, že je do případu zapleten víc, než jsme si původně mysleli.

Nicméně rektor – kterého bohužel bylo nutné informovat o tom, co se stalo, už kvůli tomu, kolik policistů se najednou v budově potulovalo – si postavil hlavu a prohlásil, že New York One by po té zprávě okamžitě chňapla a že už tak máme negativní publicity na jediný týden až dost. Poslední, co by škola potřebovala, jsou davy reportérů vyptávající se na zločin, který, alespoň podle toho, co zatím víme, s Lindsayinou smrtí nemusí mít nic společného – a to přesto, že jsem všem řekla, co mi pověděl Manuel.

Potom nás rektor ujistil, že i když ponecháme stranou negativní publicitu, New York One by navíc měla právo nás žalovat, pokud by se zápas nedohrál, protože by tím přišli o milion dolarů za reklamu vysílanou v průběhu zápasu.

Popravdě řečeno nikdy jsem si nemyslela, že by tyhle reklamy na posilovači stroje Bowflex přinášely jejich výrobci až tak velké zisky, nicméně vysokoškolský basketbal (třetí skupina) je evidentně považován za podívanou, již si nemůžou nechat ujít lidé, kteří by případně mohli mít o domácí posilovači přístroje zájem.

„Chci, aby všichni pochopili jednu věc,“ řekl ještě profesor Allington detektivovi Canavanovi, bohužel (tedy bohužel pro něj) jsem v tu chvíli zrovna byla na doslech, ačkoli mluvil tiše, aby to nemohl zaslechnout žádný z těch číhajících reportérů, „že totiž New York College v žádném případě nenese zopovědnost ani za smrt té dívky, ani za zranění, jež utrpěl dnes večer pan Juarez. A pokud pan Juarez opravdu té dívce zapůjčil klíč, s jehož pomocí se mohla dostat do menzy, neneseme žádnou zodpovědnost ani za tohle. Z právního hlediska je to pořád přestupek.“

Na to detektiv Canavan reagoval slovy: „Takže vy tedy tvrdíte, profesore Allingtone, že pokud Lindsay použila Manuelův klíč k tomu, aby se dostala do menzy, tak si to, že jí někdo uříznul hlavu, prostě zasloužila?“

Zdálo se, že profesora Allingtona tahle formulace z pochopitelných důvodů pořádně zmátla, ale na pomoc mu přispěchal jeden z jeho poskoků a řekl: „Takhle to pan rektor vůbec nemyslel. Měl na mysli, že univerzita nemůže nést zodpovědnost za skutečnost, že někdo z našich zaměstnanců svěřil klíče studentce, která později byla zavražděna v prostorách, které jsou majetkem univerzity…“

Detektiv Canavan už nečekal, až uslyší ještě víc. A k mé nekonečné úlevě si mě odvezl s sebou.

Tedy alespoň ze začátku to byla úleva. Protože to znamenalo, že budu moct ještě o nějakou dobu odložit ten rozhovor s Cooperem o mém otci.

Naneštěstí to ale také znamenalo, že jsem se místo toho musela bavit s detektivem Canavanem.

„A to je všechno? Na nic víc si nevzpomenete? Džíny, flanelový košile, půlky basketbalovejch míčů na hlavách. A co boty? Měli na nohou sportovní boty? Mokasíny?“

„Sportovní boty,“ odpovím, když si vzpomenu na to, jak gumové podrážky vrzaly a pískaly o podlahu.

„No úžasný,“ zamžourá na mě detektiv Canavan. Už je pozdě a on byl zřejmě na okrsku celý den. Počet plastových kelímků od kávy na podlaze vedle jeho stolu naznačuje, jak si dokázal tak dlouho uchovat energii. „Tím se to fakt zužuje.“

„Je mi líto. Co byste chtěl, abych vám řekla? Měli…“

„Nojo, měli na hlavách basketbalový míče, já vím. O tom jste se už zmiňovala.“

„Už jste se mnou hotovej?“ chci vědět.

„Jsem s váma hotovej,“ přikývne detektiv Canavan. „Teda ještě zbejvá to obvyklý varování.“

„Varování?“

„Abyste se nepletla do vyšetřování vraždy Lindsay Combsový.“

„No jistě,“ odseknu. Když může být sarkatický on, já to umím taky. „To víte, že jsem o Manuela, kterýho právě její vrazi ubodávali, zakopla schválně.“

„Nevíme, jestli útok na pana Juareze a Lindsayina vražda jsou nějak propojený,“ připomene mi detektiv Canavan. Když si všimne, jak mi obočí vyletělo nahoru, dodá: „Alespoň prozatím.“

„Jak myslíte,“ pokrčím rameny. „Už můžu jít?“

Detektiv Canavan přikývne a já vystřelím z jeho kanceláře jako blesk. Jsem unavená. Toužím po jediném – jít domů. A převléci se do jiných kalhot, protože ty, co mám na sobě, jsou prosáklé Manuelovou krví, která mezitím ztuhla.

Vyjdu do vestibulu policejní stanice a napůl očekávám, že tam uvidím Coopera sedět na stejné židli, na níž sedává vždycky, když čeká, až skončí další z mých mnohých návštěv u detektiva Canavana (dnes padl nový rekord, byla jsem tu dvakrát během necelých dvanácti hodin).

Ale židle je prázdná. Vlastně je prázdný celý vestibul.

A teprve v tu chvíli si všimnu, že venku pořádně sněží. A když říkám pořádně, tak myslím pořádně. Sotva rozeznám obrysy range rovera, který parkuje před budovou. Ale když vyjdu z policejní stanice a nakouknu postranním okénkem u řidiče dovnitř do auta, rozpoznám Pattyina manžela Franka. Když zaťukám na okénko, trhne sebou a okénko spustí.

„Heather!“ Patty se ke mně přes manžela nakloní ze sedadla spolujezdce. „Tady jsi! Promiň, ani jsme tě neviděli, zrovna posloucháme jednu knížku namluvenou na kazetu. Je o výchově a doporučila nám ji ta naše nová chůva.“

„Ta chůva, co ti nahání hrůzu?“ zeptám se.

„Jo, přesně tak. Panebože, mělas vidět, jak se tvářila, když jsme jí řekli, že jedeme sem. Málem… No, to je fuk. Nastup si, musí ti bejt děsná zima!“

Vlezu si na zadní sedadlo. V autě je teplo a příjemně to tu voní po nějakém indickém jídle. To proto, že zatímco na mě Frank s Patty čekali, pochutnávali si na plněných indických šátečcích samosa.

„Jak jste věděli, kde jsem?“ vyzvídám, když mi jeden šáteček s tamarindovou pastou podají. Mňam.

„Volal nám Cooper,“ vysvětlí mi Frank. „Říkal, že už musí letět, a jestli bychom tě nemohli vyzvednout. Asi zrovna maká na nějakým tom svým případu. Na čem teď vlastně dělá?“

„Jak to mám vědět?“ opáčím s plnou pusou. „Copak mi někdy něco říká?“

„Fakt jsi viděla, jak někoho pobodali?“ zajímá se Patty a otočí se na sedadle, aby na mě viděla. „Nebála ses? A co to máš na džínech?“

„Na to, abych se bála, nebyl čas,“ zamumlám s plnou pusou. „A to na těch džínech je krev.“

„Panebože!“ vyjekne Patty a rychle se zase otočí čelem k přednímu sklu. „Heather!“

„To je dobrý,“ uklidním ji. „Prostě si koupím nový.“ Ačkoli při svém štěstí jsem díky všem těm vánočním přípitkům, který jsem do sebe nalila, určitě o jednu velikost ztloustla.

Velikost XL je spolu s elkem pořád ještě velikost, kterou nosí většina Američanek. Nicméně stejně není moc příjemné, když člověk musí všechny džíny vyměnit za větší. Může se to docela prodražit. Možná by nebylo od věci radši snížit příjem smaženého kuře z bodegy za rohem. Možná.

Ačkoli to by záleželo na tom, jak by člověk v těch nových džínech vypadal.

„Sněží fakt docela hodně,“ poznamená Frank, když vyjíždí ze svého skvělého parkovacího místečka. Za normálních okolností by tohle místo okamžitě zabralo nějaké další čekající auto. Ale teď je sněhová bouře a na ulicích není ani noha. Na zem hustě a rychle dopadají sněhové vločky a pokrývají ulici i chodníky několikacentimetrovou vrstvou nadýchané bílé hmoty. „Neumím si představit, že by Cooper v tomhle počasí mohl pracovat na nějakým případu přímo v terénu.“

Frank je skutečností, že je Cooper soukromý detektiv, tak trochu posedlý. Většina lidí sní o tom, že se z nich stanou rockové hvězdy. No, jak se zdá, tak rockové hvězdy zase sní o tom, že se z nich stanou soukromí detektivové. Nebo, alespoň v mém případě, že se i bez zeštíhlujícího číslování zase vejdou do velikosti S, a přitom budou moci jíst všechno, na co budu mít chuť.

I když já vlastně žádná rocková hvězda nejsem. Už ne.

„Heather, doufám, že jsi tentokrát fakt opatrná,“ dělá si na předním sedadle starosti Patty. „Myslím jako v souvislosti s tou zavražděnou holkou. Nepleteš se do vyšetřování, viď že ne? Ne jako posledně?“

„Ale kdepak, to ani náhodou,“ ujistím ji. O mém výletu na území Tau Fí nemusí Patty nic vědět. Už takhle má jako bývalá modelka a současná manželka rockové hvězdy svých starostí dost, a to ani nemluvím o tom, že je zároveň i matka batolete, které podle posledních zpráv zbaštilo na posezení obrovitý bagel z H & H Bagels (velký téměř jako jeho hlava) plněný vším možným.

Chůvu to zrovna moc nepotěšilo.

„Skvělý,“ oddychne si Patty. „Protože na to, aby ses zase nechala málem zabít jako posledně, ti zas tak úžasnej plat nedávaj.“

Když Frank zaparkuje u Cooperova domu, všimnu si, že se v několika místnostech svítí… což mě docela překvapí, protože to znamená, že Cooper musí být doma.

Ale zrovna když se chystám vystoupit z auta, Frank řekne: ‚Jo, a poslyš, Heather, k tomu koncertu v tý hospodě…“

Ztuhnu s rukou položenou na klice dveří. Nemůžu uvěřit – ani přes všechnu tu krev a podobné věci – nemůžu uvěřit, že jsem zapomněla na Frankovu nabídku, abych si s ním a jeho kapelou zazpívala.

„Ehm,“ začnu a horečně přemýšlím, na co bych se tak mohla vymluvit. „No jo. Ten koncert. Víš co, já ti ještě zavolám. Teďka jsem děsně utahaná a vůbec mi to nemyslí…“

„Na tom není nic k přemejšlení,“ přeruší mě Frank vesele. „Vždyť tam budu jenom já a kluci z kapely a nějakejch sto šedesát našich kámošů a příbuznejch. No tak. Bude to fajn.“

„Franku,“ zamračí se na něj Patty, zřejmě proto, že viděla, jak se na to tvářím. „Možná tohle není ten nejvhodnější okamžik.“

„No tak, Heather,“ opakuje Frank a svou ženu nebere na vědomí. „Když nevylezeš zpátky na pódium, tak se tý svý trémy v životě nezbavíš. Není nejlepší do toho šlápnout, když tam budou samí kamarádi?“

Tréma? Tak tohle mě tedy trápí? To je zvláštní, a já měla za to, že se jenom bojím, že na mě lidi budou pískat a že po mně budou něco házet. Nebo ještě hůř…, že se mi vysmějí, jako to udělal Jordan a Cooperův táta, když jsem jim toho osudného dne v kancelářích nahrávací společnosti Cartwright Records zahrála svoje vlastní písničky…

„Ještě si to rozmyslím,“ slíbím Frankovi. „Díky za svezení. Čau.“

Vyletím z auta, ještě než stihnou Patty a její manžel něco říct, a běžím k přednímu vchodu, hlavu skloněnou, abych si ji chránila před náporem vířících vloček.

Ufff. Tak tohle tedy bylo o fous.

Když vejdu do domu, v předsíni mě nadšeně vítá Lucy a dává mi najevo, že je celá šťastná, že mě vidí, nicméně není to takové to nadšení typu Teď okamžitě potřebuju vyvenčit. Někdo už ji očividně na chvíli pustil do zahrady.

„Je tu někdo?“ zavolám, když si svlékám kabát a šálu.

Nikdo mi neodpoví. Ale nějak zvláštně to tu voní. Chvíli mi trvá, než ten pach poznám. Pak pochopím, co to je: někde tu hoří svíčka: Cooper ani já si na svíčky moc nepotrpíme – Cooper proto, že, no, prostě proto, že je mužský, a já proto, že jsem ve Fischer Hall zažila už tolik drobných požárů způsobených svíčkami, až jsem z toho začala být poněkud paranoidní, že i já nějakou svíčku zapomenu nechat hořet a odejdu z místnosti.

Tak jak to, že tady v domě někdo zapálil svíčku?

A jde to z horního patra… ne z obýváku ani z kuchyně, a taky ne z Cooperovy kanceláře. Jde to seshora, kde má Cooper ložnici.

Pak mi to dojde naplno. Cooper musí být doma, a má nějakou návštěvu.

Ve svém pokoji.

Se svíčkami.

Což může znamenat jen jednu jedinou věc: Má tam nějakou ženskou.

Samozřejmě. Proto taky tak spěchal, aby mě dostal na policejní stanici, proto zavolal Frankovi a Patty! Má rande.

Zastavím se dole pod schody a snažím se přijít na to, proč mě tohle zjištění tak sebralo. Koneckonců vždyť přece Cooper ani NEVÍ, že jsem do něj šíleně zamilovaná. Proč by se NEMĚL scházet s někým jiným. To, že žádné rande NEMĚL (tedy alespoň pokud já vím… rozhodně si nikoho nepřivedl sem do domu) už od té doby, co jsem se sem nastěhovala, neznamená, že by ho mít NEMOHL nebo NECHTĚL. Když o tom teď tak přemýšlím, nikdy jsme spolu otázku hostů opačného pohlaví, kteří by tu zůstali přes noc, neprobírali. Prostě na to nikdy nepřišla řeč.

Až do dneška.

No dobře, a co má být? Tak u něj nějaká přítelkyně přespává. Se mnou to přece nemusí mít vůbec nic společného. Prostě se proplížím do třetího patra a půjdu spát. Není důvod zastavovat se u něj a ptát se ho, jak se má. Ačkoli přímo umírám zvědavostí, jak ta ženská asi vypadá. O Cooperovi se v jeho rodině traduje, že vždycky chodil s veleinteligentními, úžasně krásnými a dokonce exotickými ženami. Třeba s neurochiruržkami, které předtím pracovaly jako modelky, a tak podobně.

I kdybych si někdy představovala, že mám, pokud jde o romantiku, nějakou šanci, jediný pohled na úctyhodnou řadu jeho bývalých přítelkyň by mě z toho vyléčil. Vždyť který chlap by chtěl vyšeptalou bývalou popovou hvězdičku, která si momentálně vydělává na živobytí jako zástupkyně vedoucího koleje a nosí džíny velikosti S (i když teď už to asi bude spíš M) jenom ve zeštíhlujícím číslování, když může mít atomovou fyzičku, jež kdysi vyhrála titul Miss státu Delaware.

Jo. To máte pravdu. Žádný. Tedy leda by ta atomová fyzická byla fakt nudná. A taky kdyby nesnášela Ellu Fitzgeraldovou (já umím všechny její písničky nazpaměť včetně scatu). A navíc to třeba taky není taková laskavá a zábavná bytost, za jakou se čirou náhodou považuju já…

Dost. NECH TOHO.

Co nejtiššeji se plížím po schodech do druhého patra – Lucy mi funí po boku –, když si všimnu něčeho zvláštního. Dveře do Cooperovy ložnice jsou otevřené…, ale nesvítí se tam. Zatímco dveře do pokoje pro hosty, který je na té samé chodbě jako Cooperova ložnice, jsou taky otevřené, a navíc se v pokoji svítí, a to světlo se ke všemu tak nějak podivně mihotá. Jako plamínek svíčky.

Kdo by si, proboha, mohl svítit v našem pokoji pro hosty svíčkou?

„Je tu někdo?“ zeptám se znovu. Protože jestli si Cooper vodí dámské návštěvy do našeho pokoje pro hosty, no, tak má prostě smůlu, tam vpadnout můžu. Jeho pokoje jsou jeho svatyně – tam jsem se ještě nikdy neodvážila vstoupit…, přinejmenším z toho důvodu, že se tam Cooper zdržuje tak málo. A taky proto, že mě trochu děsí povlečení za tisíc dolarů.

Ale pokoj pro hosty?

Dveře jsou vlastně jenom maličko pootevřené. Nicméně i to už teoreticky znamená, že jsou otevřené. A tak do nich jemně strčím, aby se otevřely ještě o něco víc, a položím tu svou otázku „Je tu někdo?“ potřetí…

… a pak vyděšeně vypísknu, protože v pokoji spatřím svého otce, který právě zaujímá jogínskou pozici střechy.

16

Láska je replika ve špatným filmu,

letitej slaďák, co v rádiu hrává se,

ty pro mě znamenáš jen samý potíže,

jenomže srdce mý umlčet nedá se.

„Bez názvu“

Text a hudba: Heather Wellsová

„Myslím, že jóga je úžasná na uvolnění,“ vysvětluje mi táta. „Tam v táboře jsem ji cvičil každé ráno a každý večer. Opravdu jsem díky tomu omládl.“

Zírám na něj přes pokoj. Je zvláštní slyšet vlastního tátu, jak mluví o vězení jako o táboře. Zvlášť když přitom ještě navíc cvičí jógu.

„Tati, nemohl bys na chvilku přestat, abychom si mohli promluvit?“

„No jasně, broučku,“ souhlasí táta. A vrátí se zpátky do vzpřímené polohy.

Já tomu prostě nemůžu uvěřit. Táta se sem evidentně nastěhoval. Na židli pod oknem je jeho kufr – otevřený a prázdný. Boty si postavil k prádelníku, jsou dokonale vyrovnané, jako kdyby byl na vojně. Na starožitném stole stojí psací stroj – psací stroj! – a vedle něj je hromada kancelářských potřeb. Táta má na sobě modré pyžamo s paspulkami v tmavším odstínu, na nočním stolku mu hoří tlustá zelená vonná svíčka a vedle ní je položený Lincolnův životopis.

„Panebože,“ zavrtím zděšeně hlavou. „Jak ses sem dostal? Ty ses sem vloupal?“

„Samozřejmě že ne,“ praví táta důstojně. „V táboře jsem se naučil spoustu věcí, ale nezískal jsem tam naprosto žádné tipy týkající se otevírání patentních zámků. Pozval mě sem ten tvůj přítel.“

„Můj…,“ cítím, jak se mi protáčejí panenky. „Tati, už jsem ti to přece říkala. On není můj přítel v tomhle smyslu slova. Neřekl jsi mu nic o tom, že ho mi…“

„Heather.“ Táta vypadá smutně. „Samozřejmě že ne. Nikdy bych takhle nezradil něčí důvěru. Jenom jsem v přítomnosti pana Cartwrighta vyjádřil odpor k podmínkám ve svém stávajícím ubytování a on mi nabídl, že můžu bydlet tady…“

„Tati!“ zaúpím. „To snad není možný!“

„Víš, hotel Chelsea není zrovna místo, které by člověku v mém postavení vyhovovalo,“ vysvětluje mi táta trpělivě. „Nevím, jestli to víš, Heather, ale v hotelu Chelsey žije spousta lidí s kriminální minulostí. Opravdoví vrahové. To není zrovna prostředí, ve kterém by měl bydlet někdo, kdo se snaží začít nový život. Navíc tam byl dost rámus. Spousta hlasité hudby a troubení klaksonů. Ne, tohle“ – rozhlédne se šťastně po příjemné bíle vymalované ložnici – „mi sedí daleko víc.“

„Tati.“ Nemůžu si pomoct. Už nevydržím stát. Zhroutím se na kraj manželské postele. „Říkal Cooper něco o tom, jak dlouho tu můžeš bydlet?“

„No, víš,“ usměje se táta a shýbne se, aby podrbal Lucy, která přišla do pokoje zároveň se mnou, za ušima, „vlastně říkal. Říkal, že můžu zůstat tak dlouho, dokud se mi nepodaří znovu se postavit na vlastní nohy a dát si život do pořádku.“

„Tati.“ Mám chuť začít ječet. „Ale teď vážně. Tohle nemůžeš. Ne že bych nechtěla, abychom dali náš vztah zase do pořádku – teda jako tvůj a můj. Ale… prostě nemůžeš takhle zneužívat Cooperovy laskavosti.“

„Já ničeho nezneužívám,“ informuje mě táta věcně. „Nechá mě tady bydlet za to, že pro něj budu pracovat.“

Překvapeně zamrkám. „Budeš pro něj… co?“

„Jsem teď zaměstnancem detektivní kanceláře Cartwright Investigations,“ sdělí mi táta… a jestli se nepletu, z hlasu mu zaznívá pýcha. „Stejně jako ty pro Coopera pracuju. Budu mu pomáhat sledovat různý lidi. Říká, že jsem na to přesně ten právej typ člověka…, že vypadám nenápadně. Říkal, že dokážu splynout s davem.“

Znovu zamrkám. „Dokážeš splynout s davem?“

„Jo, přesně tak.“ Táta otevře zásuvku nočního stolku a vytáhne dřevěnou flétničku. „Snažím se to chápat jako poklonu. Teda to, že jsem nenápadnej. Vím, že tvoje matka si to často myslela taky, jenom jsem netušil, že tak působím i na zbytek světa. No nic, nevadí. Poslechni si tuhle písničku, naučil jsem se ji v táboře. Je hezky uklidňující. A řekl bych, že po takhle divokým večeru bys něco na uklidnění rozhodně potřebovala.“

Zvedne flétničku k ústům a začne hrát.

Chvíli tam jen tak sedím a nechávám na sebe působit tóny flétny – tklivé a, jak táta říkal, podivně uklidňující. Pak se prudce otřesu a zkusím to znovu. „Tati.“

Táta okamžitě přestane hrát. „Ano, broučku?“

Tyhle něžné zdrobněliny mě jednou zabijou. Nebo mě spíš doženou k tomu, že zabiju já JEHO.

„Teď jdu spát. Ještě si o tom promluvíme ráno.“

„Jo, jasně,“ přikývne táta. „Jenom nechápu, o čem bychom ještě měli mluvit. Cooper je zjevně rozumný muž. Pokud mě chce zaměstnat, nevidím důvod, proč by ti to mělo vadit.“

Taky nevidím důvod, proč by mi to mělo vadit. Tedy až na to… jak mám sakra Coopera přimět, aby si uvědomil, že jsem žena jeho snů, když se bude kolem motat můj TÁTA? Jak mu teď mám udělat tu romantickou stejkovou večeři pro dva, kterou jsem měla v plánu? Na stejku pro tři nic romantického není.

„Chápu, Heather, že jsem ti nebyl zrovna nejlepším otcem,“ pokračuje táta. „Ani já, ani tvoje matka jsme ti v dospívání neposkytli žádný skvělý příklad. Ale přesto doufám, že to zas nebylo tak strašný, abys teď nebyla schopná navázat láskyplnej vztah. Protože já doufám, že přesně takovej vztah se nám dvěma povede vytvořit. Každej totiž potřebuje rodinu, Heather.“

Rodinu. Že bych potřebovala zrovna tohle? Že by mi zrovna tohle chybělo? Že nemám rodinu?

„Vypadáš unaveně,“ řekne táta. „Což je pochopitelný, po tom, co všechno jsi dneska zažila. Možná ti tohle pomůže se trochu uvolnit.“

Začne znovu hrát na flétnu.

No dobře. Tak tohle tedy určitě nepotřebuju.

Skloním se a sfouknu tátovu zelenou vonnou svíčku a pak ji seberu z nočního stolku.

„Tyhle věcičky často způsobujou požáry,“ vyštěknu tím nejprotivnějším tónem, jaký jsem se naučila ve funkci zástupkyně vedoucího koleje používat.

Pak vypochoduji z místnosti a vydusám nahoru po schodech do svého bytu.

Nepřestává chumelit. Když se ráno vzbudím, podívám se z okna a vidím, že pořád sněží – sněhu je ale už míň a padá pomaleji. Ovšem pořád to jsou ty obrovské nadýchané vločky.

A když vylezu z postele – což není nic lehkého, protože jsem se v ní cítila úžasně příjemně, zvlášť když mě hřála Lucy rozvalená tak, že mě půlkou těla přikrývala – a dojdu k oknu, zjistím, že se dívám na pohádkovou zimní krajinu.

Po sněhové vánici vypadá New York jinak. Dokonce i pouhé dva nebo tři centimetry sněhu všechno změní – zakryjí špínu a nasprejované nápisy a způsobí, že se všechno třpytí a vypadá jako nové.

A nějaký ten půlmetr sněhu – který, jak se zdá, napadal dneska v noci – dokáže způsobit, že New York vypadá jako nějaká jiná planeta. Všude je ticho…, žádné houkající klaksony, žádné autoalarmy…, všechny zvuky jsou tlumené, každá větev se prohýbá pod vahou spousty nadýchaného bílého sněhu, zasněžené jsou i všechny okenní parapety. Když na to z okna koukám, uvědomím si (a zaplaví mě přitom náhlá vlna nadšení), co že se to vlastně děje:

Jsou sněhové prázdniny!

Je mi to jasné ještě předtím, než se vrhnu k telefonu a zavolám na univerzitní horkou linku, zřízenou, aby poskytovala informace o počasí. No jistě. Výuka je pro dnešek zrušena. Škola je zavřená. Vlastně je zavřené celé město. Na ulicích by měl být jenom personál pro krizové situace. Hurá.

Tedy samozřejmě až na to, že když člověk bydlí dva bloky od svého pracoviště, nemůže tak úplně tvrdit, že se nemůže dostat do práce. Nicméně alespoň může dorazit pozdě.

A tak se v klidu vycachtám ve vaně – protože proč bych se namáhala při koupání stát, když nemusím? – a obléknu se. Musím se spokojit s rezervními džíny, ty, které nosím obvykle na sobě, mají ty skvrny od krve, a dost mě zdrtí, když zjistím, že mi ty náhradní džíny jsou tak trochu těsné. No dobře, tak tedy víc než jenom trochu. Musím použít ten starý dobrý fígl se srolovanými ponožkami zastrčenými za pas a s pár hlubokými dřepy, aby se džíny trochu vytáhly. Říkám si, že jsou tak úzké proto, že zrovna byly v sušičce. Tedy před dvěma týdny.

Když pak před tím, než sejdu ze schodů, ponožky vyndám, džíny jsou mi těsné o trošičku méně. Tedy alespoň v nich teď už můžu dýchat.

A jak tak dýchám, uvědomím si, že cítím něco nezvyklého. Přinejmenším nezvyklého v tomhle domě. Slanina. A, pokud se nemýlím, vejce.

Seběhnu ze schodů – Lucy mi je v patách – a vyděsí mě, že v kuchyni sedí Cooper a čte si noviny, zatímco můj táta stojí u sporáku, na sobě hnědé manšestráky a vlněný svetr. A dělá snídani.

„Tak tohle,“ prohlásím nahlas, „musí přestat.“

Táta se otočí a usměje se na mě. „Dobrý jitro, miláčku. Dáš si džus?“

Cooper vykoukne za novinami. „Proč vstáváš?“ chce vědět. „Ve zprávách právě hlásili, že je New York College pro dnešek zavřená.“

Ignoruju ho. Nicméně nemůžu ignorovat Lucy, která je u zadních dveří a škrábe na ně, že chce ven. Otevřu jí a dovnitř vletí závan severáku. Vypadá to, že Lucy to, co vidí venku, dost zklamalo, nicméně statečně vyrazí kupředu. Zavřu za ní dveře a obrátím se ke svému otci. Protože jsem mezitím dospěla k rozhodnutí. A s tou jeho dřevěnou flétnou to nemá nic společného.

„Tati,“ řeknu. „Tady bydlet nemůžeš. Je mi to líto, Coopere. Bylo to od tebe hezký, žes mu to nabídnul. Ale je to prostě divný.“

„Jen klid,“ odvětí Cooper zpoza novin.

Cítím, jak mi krevní tlak vyletí nahoru o dalších deset čísel. Proč se mi tohle stane pokaždé, jakmile někdo vysloví slovo klid?

„Myslím to vážně,“ nedám se odbýt, „já tady taky bydlím. Já taky pracuju pro Cartwright Investigations. Mám taky právo k tomu něco říct?“

„Ne,“ odvětí Cooper zpoza novin.

„Broučku,“ otočí se táta ke mně a podá mi hrnek kávy, z něhož se kouří. „Tohle teď vypij. Tys nikdy nebyla ranní ptáče. Zrovna jako tvoje matka.“

„Já nejsem jako máma,“ odseknu. Ale to kafe si vezmu. Protože nádherně voní. „Jasný? Nejsem ani trochu jako ona. Vidíš, Coopere? Vidíš, cos to udělal? Ty toho člověka pozveš, aby tady bydlel, a on mi hned začne říkat, že jsem jako moje máma. A já přitom nejsem ani trochu jako ona.“

„Tak ho nech, ať tu zůstane,“ praví Cooper, ale ještě pořád se na mě zpoza těch svých novin nepodívá, „a ať na to přijde sám.“

„Tvoje matka je moc milá žena, Heather,“ sdělí mi táta a přitom nakládá na talíř dvě volská oka a trochu slaniny. „Jenom prostě po ránu nebývá moc příjemná. Zrovna jako ty. Tumáš.“ Podá mi talíř. „Takhle jsi je měla ráda jako malá holka. Doufám, že ti to zůstalo.“

Podívám se na talíř. Naaranžoval tam ta volská oka tak, aby vypadala jako oči, a plátky slaniny představují usmívající se ústa – zrovna tak, jako to dělal, když jsem byla malá.

Najednou se mi hrozně chce brečet.

Do háje s ním. Jak mi tohle může dělat?

„Jsou v pohodě, díky,“ zamumlám a posadím se ke kuchyňskému stolu.

„Takže,“ odloží Cooper konečně noviny, „tím je to vyřízeno, Heather, tvůj táta tu s námi nějakej čas zůstane, dokud nepřijde na to, co bude dělat dál. Což je fajn, protože nějaká ta pomoc se mi hodí. Mám víc práce, než sám dokážu zvládnout, a tvůj táta má zrovna ten typ schopností, který u svýho asistenta nejvíc potřebuju.“

„No jasně, schopnost splynout s davem,“ zamumlám, protože právě žvýkám plátek slaniny. Která je, jen tak mimochodem, báječná. A nejsem jediná, kdo si to myslí. Lucy, kterou táta pustil dovnitř, jakmile zaškrábala na dveře, si na tom kousku, co jsem jí podstrčila, taky nadšeně pochutnává.

„Správně,“ přitaká Cooper. „Což je schopnost, která by se u soukromejch detektivů nikdy neměla podceňovat.“

Zazvoní telefon. Táta řekne: „Já to vezmu,“ a vyjde z kuchyně.

Jakmile je pryč, promluví Cooper úplně jiným tónem: „Poslyš, jestli je to pro tebe vážně problém, seženu mu podnájem někde jinde. Nevěděl jsem, že vztahy mezi váma dvěma jsou tak… napjatý. Myslel jsem, že by ti to mohlo pomoct.“

Zůstanu na něj koukat s otevřenou pusou. „Pomoct? Jak by mi mohlo pomoct, že budu bydlet se svým tátou, kterýho právě pustili z basy?“

„No, to já nevím,“ vypadá to, že se Cooper cítí poněkud nesvůj. „Já jenom…, že nikoho nemáš.“

„Řekla bych, že tohle už jsme kdysi probírali,“ odseknu kousavě, „ty taky nikoho nemáš.“

„Jenže já nikoho nepotřebuju,“ upozorní mě Cooper.

„Já taky ne,“ ujistím ho.

„Ale, Heather,“ odporuje mi Cooper rozhodně, „vždyť víš, že potřebuješ. Tobě žádnej příbuznej neumřel a neodkázal ti svůj dům ve městě, a nezajistil ti tak, že budeš nezávislá a bohatá. A navíc, neber to jako urážku, ale třiadvacet tisíc dolarů ročně, když žiješ na Manhattanu, to je prostě k smíchu. Potřebuješ tolik přátel a členů rodiny, kolik jich jenom můžeš dát dohromady.“

„Včetně kriminálníků?“ zeptám se.

„Podívej se,“ vysvětluje mi Cooper trpělivě. „Tvůj táta je mimořádně inteligentní člověk. Jsem si jistej, že se brzo zase vypracuje. A myslím si, že až se mu to povede, byla bys ráda u toho, už jen proto, abys v něm vzbudila dost velkej pocit viny na to, aby ti předhodil nějaký prachy. Minimálně by ti měl zaplatit školný.“

„Já žádný školný nepotřebuju,“ odseknu. „Můžu studovat zadarmo, protože na tý škole pracuju, vzpomínáš si?“

„Jo,“ přikývne Cooper, ale viditelně se do toho trpělivého tónu musí nutit. „Ale pracovat bys tam nemusela, kdyby tvůj táta souhlasil s tím, že ti to školný zaplatí.“

Překvapeně zamrkám. „Ty jako myslíš…, že bych tam přestala pracovat?“

„Jako že bys na plnej úvazek studovala, když už chceš doopravdy získat ten vysokoškolskej diplom?“ Napije se kávy. „Jo.“

Je to zvláštní, protože ačkoli to, co říká, dává smysl, já si prostě nedokážu představit, jaké by to bylo nepracovat ve Fischer Hall. Zatím jsem tam zaměstnaná jenom o trochu déle než půl roku, a přesto mám pocit, jako bych tam byla celý život. Představa, že tam každý den nechodím, je strašně zvláštní.

Že by se takhle cítili všichni, kdo pracují někde v kanceláři? Nebo je to tím, že mám svoji práci opravdu ráda?

„Nojo,“ řeknu a nešťastně zírám do talíře. Do svého prázdného talíře. „Asi máš pravdu. Já jenom, že… mám prostě pocit, že už takhle tě dost zneužívám. Nechci, aby tě teď vysávala ještě moje rodina.“

„Víš co, starosti s lidma, který by mě mohli vysávat, přenechej laskavě mně,“ ušklíbne se Cooper jízlivě. „Já se o sebe dokážu postarat. A navíc mě nezneužíváš. Moje účetnictví nikdy nebylo v takovým pořádku. Například faktury se pro změnu odesílají včas, a navíc jsou na všech správný částky. Proto taky nemůžu uvěřit, že tě nutěj, abys chodila na doučování z matiky, jsi přece fakt dobrá…“

Při doučování z matiky zalapám po dechu, protože jsem si právě na něco vzpomněla. „Ale do háje!“

Cooper se zatváří polekaně. „Co se stalo?“

„Včera večer jsem měla mít první hodinu,“ zaúpím a zabořím hlavu do dlaní. „A já na to úplně zapomněla! Moje první hodina… můj první zápočtovej seminář… a já tam nedorazím!“

„Jsem si jistej, že to ten tvůj přednášející pochopí, Heather,“ uklidňuje mě Cooper. „Zvlášť jestli poslední dobou četl noviny.“

Táta se vrátí do kuchyně a v ruce drží sluchátko bezšňůrového telefonu z předsíně. „To je pro tebe, Heather,“ sdělí mi. „Tvůj šéf Tom. Moc příjemný mladý muž. Pěkně jsme si popovídali o tom včerejším zápase. Je fakt, že na to, že jsou ti vaši kluci ve třetí skupině, hráli docela dobře.“

Obrátím oči v sloup a telefon si od něj vezmu. Jestli budu muset o basketbalu vyslechnout ještě jednu jedinou větu, začnu ječet.

A co si mám počít s tím, co mi včera večer naznačila Kimberly? Měl trenér Andrews něco s Lindsay Combsovou? A pokud ano…, proč by ji kvůli tomu zabíjel?

„Já vím, že škola je zavřená,“ informuju Toma. „Ale stejně dorazím.“ Protože když si vzpomenu, jakého mám nového spolubydlícího, neudržel by mě doma ani monzun, natož starý dobrý severovýchodní fukéř.

„Samozřejmě že jo,“ praví Tom. Je z toho jasné, že ho ani nenapadlo, že bych mohla udělat to, co dneska dělají všichni ostatní Newyorčané – totiž zůstat doma. „Proto jsem taky tak rád, že jsem se dovolal, ještě než jsi vyrazila do práce. Volal doktor Jessup…“

Zaúpím. Tohle nevěstí nic dobrého.

„Jo,“ souhlasí Tom. „Volal ze svýho domu ve Westchesteru, nebo kde to bydlí. Chtěl, aby se někdo z ubytovacího zastavil v nemocnici u Manuela. Abychom prej ukázali, že nám na zaměstnancích záleží. A že mu má ten někdo donýst nějakou kytku, ovšem žádný květinář-ství není kvůli tý sněhový bouři otevřený. Říká, že když něco koupíš v dárkovým obchodě v nemocnici, můžu ti to pak refundovat z peněz na drobný výdaje…“

„Aha,“ zamumlám. Jsem zmatená. Tohle je takový docela exponovaný úkol. Víte, doktor Jessup obvykle nežádá zástupce vedoucího koleje, aby jednali jako reprezentanti oddělení. Tedy ne že by nám nevěřil. Jenom… No, prostě od té doby, co jsem upustila při té hře na posílení vzájemné důvěry na zem onu zástupkyni vedoucího konkurenční koleje Wasser Hall, nepatřím zrovna k jeho nejoblíbenějším zaměstnancům. „Jsi si jistej, že chce, abych tam šla zrovna já?“

„No,“ odvětí Tom, „on to vlastně nijak nespecifikoval. Ale chce tam někoho z ubytovacího oddělení, aby to vypadalo, že nám na Manuelovi záleží…“

„Ale nám na něm fakt záleží,“ připomenu mu.

„No jasně, to víš, že nám na něm záleží,“ ujistí mě Tom. „Ovšem doktor Jessup tím asi myslel nám jako ubytovacímu oddělení, ne nám jako lidem, který Manuela fakt znají. Takže jsem si řekl, že koneckonců ty jako někdo, kdo se s Manuelem už zná a kdo mu včera vlastně zachránil život a…“

„A jako někdo, kdo bydlí k nemocnici sv. Vincenta o dva bloky blíž než kdokoli z těch, co jsou právě teď ve Fischer Hall,“ dokončím myšlenku za něj. Teď už to celé začíná dávat smysl.

„Něco takovýho,“ přitaká Tom. „Takže uděláš to? Stavíš se tam, než půjdeš sem? Můžeš si vzít z nemocnice taxíka – teda jestli nějakýho seženeš – a doktor Jessup říká, že když přineseš příjmovej doklad, tak se ti to refunduje…“

„Víš, že to udělám s radostí,“ přeruším ho. Já mám totiž radost pokaždé, když můžu utratit nějaké peníze a pak je naúčtovat ubytovacímu oddělení. „A jak se daří tobě?“ zeptám se a snažím se, aby to znělo nenuceně, ačkoli jeho odpověď je životně důležitá pro mé budoucí štěstí. Není totiž vůbec jasné, jakého šéfa bych dostala, kdyby Tom odešel. Nejspíš někoho, jako je doktorka Kilgoreová… „Pořád ještě myslíš na to, že bys… no, víš, jak jsi tuhle říkal, že by ses nejradši vrátil zpátky do Texasu…“

„Snažím se to prostě zvládat, jak to přijde, jeden den po druhým, Heather,“ povzdychne si Tom. „Víš, vražda ani pokusy o vraždu v osnovách mýho studijního programu provoz vysokoškolských zařízení tak nějak nebyly.“

„To je fakt,“ řeknu s pochopením. „Ale víš, v Texasu zase nemáte takovýhle zábavný sněhový bouře. Teda alespoň ne tak často.“

„To je pravda,“ souhlasí Tom. Ale stejně se nezdá, že by ho tenhle argument přesvědčil o tom, že je New York lepší než Texas. „No nic, uvidíme se za chvíli. Drž se v teple.“

„Díky,“ odvětím. A zavěsím…

… a zjistím, že mě Cooper nad svým šálkem kávy pozoruje s podivným výrazem ve tváři.

„Takže ty jedeš do nemocnice sv. Vincenta navštívit Manuela?“ zeptá se lhostejně. Až moc lhostejně.

„Jo,“ přisvědčím a uhnu pohledem. Vím, co si teď myslí. Ale nic nemůže být dál od pravdy. No dobře, s tím nic jsem to možná trochu přehnala… „Pochybuju, že seženu taxíka, takže bych se asi měla pořádně nabalit…“

„Jenom se zastavíš za Manuelem s přáním brzkýho uzdravení,“ nenechá mě domluvit Cooper, „a vrátíš se zpátky do práce, že jo? Nebudeš se tam, jen tak pro příklad, zdržovat dýl a nebudeš se snažit z Manuela dostat, kdo že ho to včera večer přepadnul a proč, viď že ne?“

Tomu se srdečně zasměju. „Ale, Coopere!“ vykřiknu. „Panebože, s tebou je fakt sranda! Samozřejmě že nic takovýho dělat nebudu. Vždyť toho chudáka kluka brutálně pobodali. Celou noc byl na operačním sále. Pravděpodobně ani nebude při vědomí. Jenom k němu nakouknu, nechám mu tam kytky – a balónky – a zase vypadnu.“

„Tak je to správný,“ pokýve hlavou Cooper. „Protože detektiv Canavan ti řekl, aby ses do vyšetřování Lindsayiny smrti nepletla.“

„Správně,“ opáčím.

Táta, který náš rozhovor sledoval s podobným zaujetím, s jakým se díval na ten včerejší basketbalový zápas, vypadá zmateně. „Proč by se Heather měla plést do vyšetřování smrti té ubohé dívenky?“

„No,“ vysvětlí mu Cooper, „řekněme, že vaše dcera má sklony se až trochu moc zajímat o životy studentů, který bydlej na tý její koleji. I o jejich smrt.“

Táta se na mě vážně podívá. „Ale no tak, broučku,“ praví nabádavě, „tyhle věci bys opravdu měla nechat na policii. Přece nechceš přijít k úrazu, viď že ne?“

Pohlédnu z táty na Coopera a pak zase nazpátek. A najednou mi to dojde: oni jsou teď v přesile. Jsou dva, zatímco já jsem jenom jedna.

Vyrazím ze sebe otrávené zaúpění a vydupu z místnosti.

17

Tohle město není jenom chladná ocel

s betonem,

tohle město nejsou jenom stovky lidí

s příběhem.

Mně zuby vyražený v úsměvu nebrání,

jsem pouliční rváč a vyzývám

svět kolem sebe k utkání.

„Pouliční rváč“

Text a hudba: Heather Wellsová

Nemocniční obchod s dárky je díkybohu otevřený. Květiny ovšem nevypadají nejsvěžeji – po ránu nedorazilo čerstvé zboží, protože stav komunikací byl natolik strašný, že jsem ani nesehnala taxíka a musela jsem jít víceméně prostředkem silnice, abych se vyhnula závějím až po kolena.

Nicméně tu mají balónky všech velikostí, tvarů a barev a bomba s héliem funguje, takže si užiju spoustu legrace, když z balónků vytvářím obrovskou kytici. K ní si ještě nechám přibalit medvídka s nápisem Brzo se uzdrav, ovšem napřed se přesvědčím, že ten nápis jde sundat, takže Manuel bude toho medvídka později moct věnovat nějaké svojí přítelkyni nebo neteři. Když dáváte plyšáky mužskému, musíte myslet i na tohle.

Probojuju se na JIPku, kde Manuel leží, a zjistím, že je vzhůru, ale strašně vyčerpaný, a že z něj kouká spousta různých hadiček. V pokoji jsou mraky lidí, mezi nimi i žena, která zřejmě bude jeho matka. Vyčerpaně se choulí na židli kousek od Julia, který podřimuje. Taky tu jsou dva policisté – u každého vchodu na jednotku intenzivní péče hlídá jeden –, ale zato tu nikde nevidím detektiva Canavana. Buď se sem ještě nedostal, nebo tady už byl a zase odešel.

U dveří Manuelova pokoje se o zeď opírají dva chlapíci, kteří vypadají na orgány výkonné moci, oba mají obleky až po kolena mokré od toho, jak se venku brodili závějemi. V ruce drží plastové kelímky s kávou. Když k nim přijdu, jeden z nich zrovna říká: „Dostal z něj Canavan něco?“

„Nic, co by mu dávalo nějakej smysl.“ Mladší z mužů má na sobě kravatu s pestrým tropickým motivem. „Ptal se toho kluka, jestli ví, proč ho pobodali. Prej jenom zasténal.“

„Zeptal se ho Canavan na ten klíč?“

„Jo. A odpověď byla zhruba stejná. Nic.“

„A když se ho zeptal na tu holku?“

„Taky nic.“

„Možná bychom měli požádat strejdu toho kluka, aby se na to svýho synovce zeptal on sám,“ navrhne starší z mužů a kývne hlavou ke klimbajícímu Juliovi. „Možná ten kluk bude líp reagovat na obličej, kterej zná…“

„Ten kluk je naprosto mimo,“ pokrčí rameny jeho kolega. „Dostanem z něj úplný kulový.“

Oba muži si mě všimnou ve stejný okamžik. Ono je totiž těžké mě přehlédnout, když mám v ruce tu obrovskou kytici balónků. A navíc zcela nepokrytě poslouchám, co si ti dva povídají.

„Můžeme vám nějak pomoct, slečno?“ zeptá se mě znuděným tónem mladší z policistů.

„Ehm, dobrý den,“ pozdravím. „Nechtěla jsem vás rušit. Jdu za Manuelem Juarezem. Jsem z ubytovacího oddělení, z tý koleje, co na ní Manuel pracuje. Posílají mě, abych zjistila, jak se mu daří.“

„Máte nějakej průkaz totožnosti?“ zeptá se mě starší detektiv, nebo co vlastně je, podobně znuděným tónem jako předtím jeho kolega.

Přehrabuju se chvíli v kapsách a hledám zaměstnanecký průkaz. Mladší z detektivů mi mezitím musí podržet balónky. „Hezkej méďa,“ poznamená suše.

„Díky,“ odpovím, „taky se mi líbil.“

Prohlédnou si můj průkaz. Pak mi ho ten starší detektiv vrátí a řekne: „Tak můžete,“ a kývne hlavou směrem k Manuelově pokoji.

Vezmu si zpátky balónky, s mírnými obtížemi s nimi vmanévruji do pokoje a pak tiše dojdu k Manuelově posteli. Manuel se na mě po celou tu dobu dívá, ale nevydá ani hlásku. Vlastně jediný zvuk, který slyším, je klidné oddechování jeho strýce a ženy, kterou považuju za Manuelovu matku. A taky tikání a cvakání a bzučení všech těch přístrojů vedle postele, které pro Manuela dělají svou práci, ať už je to cokoli.

„Takže ahoj, Manueli,“ spustím s úsměvem a ukážu pacientovi balónky. „Tohle je pro tebe od nás z Fischer Hall. Doufáme, že ti bude brzo zase dobře. Omlouvám se za toho medvídka, já vím, že je to trochu, no, však víš. Ale v krámě došly kytky.“

Manuelovi se podaří maličko usmát. Povzbuzena tímto úspěchem pokračuju: „Není ti nijak skvěle, co? Je mi líto, co ti ty darebáci provedli, Manueli. Je to fakt hnusný.“

Manuel otevře ústa, aby něco řekl, ale ozve se jenom nesrozumitelné zachrčení. Vidím, že stočil pohled k hnědému džbánu na stolku u postele. Vedle džbánu je několik papírových kelímků.

„Chceš trochu vody?“ zeptám se. „Neříkal ti někdo, že bys neměl pít? Protože někdy doktoři zakážou člověku pít, když ho čeká další operace nebo tak něco.“

Manuel zavrtí hlavou. A tak uvolním balónky a nechám je vzlétnout ke stropu, abych je už nemusela držet, a naliju do papírového kelímku trochu vody.

„Tady máš,“ podám Manuelovi kelímek.

Manuel je ale příliš slabý na to, aby dokázal zvednout ruce – navíc je má ztěžklé všemi těmi hadičkami, co je na ně napojený –, a tak mu kelímek přiložím ke rtům. Žíznivě se napije.

Když dopije první kelímek, významně se podívá na džbán, takže pochopím, že by si dal ještě. Naliju mu tedy další kelímek. I ten vypije, ale o něco pomaleji. Když skončí, zeptám se ho, jestli chce ještě. Zavrtí hlavou a konečně dokáže promluvit.

„Měl jsem děsnou žízeň,“ řekne. „Snažil jsem se to těm dvěma naznačit…,“ kývne hlavou k detektivům na chodbě. „Ale oni to nepochopili. Měl jsem děsně sucho v krku, takže jsem nemohl mluvit. Díky.“

„To nic,“ usměju se. „Rádo se stalo.“

„A díky za to, cos pro mě udělala včera večer,“ pokračuje Manuel. Zdá se, že mu dělá potíže mluvit nahlas – ačkoli Manuel nebyl nikdy nijak zvlášť hlasitý, dokonce ani když se těšil dokonalému zdraví –, takže skoro není slyšet, co říká. Když se ale nakloním dopředu, pochytím skoro všechno. „Strejda Julio říká, žes mi zachránila život.“

Zavrtím hlavou. „Ale ne,“ řeknu. „No vážně, život ti zachránili lidi ze záchranky. Já jsem jenom byla ve správnej čas na správným místě, to je všechno.“

„No,“ podaří se Manuelovi usmát, „tak to jsem měl teda kliku. Ale nikdo mi nechce říct… vyhráli jsme?“

„Myslíš ten basket?“ neubráním se smíchu. „Ne, v druhým poločase nás roznesli na kopytech.“

„Je to moje vina,“ povzdychne si Manuel s bolestným výrazem ve tváři.

„To teda není.“ Pořád se ještě směju. „Macešky prostě nestály za nic, to je všechno.“

„Je to moje vina,“ opakuje Manuel. Hlas se mu zlomí.

A já se v tu chvíli přestanu smát, protože mi dojde, že Manuel pláče. Pod víčky se mu sbírají velké slzy a hrozí, že každou chvilku vytrysknou. Vypadá to, že chce zvednout ruce a slzy si setřít, ale nedokáže to.

„To není tvoje vina, Manueli,“ vysvětluju mu. „Jak si něco takovýho vůbec můžeš myslet? Vždyť hráči ani nevěděli, co se ti stalo, to zjistili až pozdějc. Trenér Andrews jim o tom neřekl…“

„Ne,“ přeruší mě Manuel. Slzy se mu valí zpod víček a stékají po tvářích. „To s Lindsay je moje vina. Je moje vina, že umřela.“

No nazdar. „Manueli,“ snažím se ho uklidnit. „Není tvoje vina, že někdo Lindsay zabil. Ty za to vůbec nemůžeš.“

„Dal jsem jí ten klíč,“ trvá na svém Manuel. A konečně se mu podaří pohnout rukama. Sevře prsty v pěst a udeří do matrace, ta rána je ale dojemně slabá.

„To přece neznamená, žes ji zabil,“ ujišťuju ho.

„Kdybych jí ten klíč nedal, nebyla by teď mrtvá. Měl jsem jí říct ne, když mě o něj prosila. Neměl jsem jí ho dávat. Ale… ale ona plakala.“

„Ano.“ řeknu. Mrknu po těch dvou detektivech na chodbě přede dveřmi do pokoje. Zmizeli. Kam šli? Měla bych vyběhnout za nimi a říct jim, ať sem přijdou…, ale nechci, aby Manuel mezitím přestal mluvit. „Tos říkal už včera v noci. Kdy to za tebou přišla a plakala, Manueli? Kdy po tobě chtěla ten klíč?“

„To bylo těsně předtím, než jsem šel domů,“ vysvětluje Manuel. „V pondělí večer. Po sedmý, když už byla menza zavřená. Měl jsem dvojitou směnu, protože Fernando musel za babičkou, slavila narozeniny. Byly ještě prázdniny. Však víš. A ona za mnou přišla, když už jsem si bral kabát, že vyrazím domů, a řekla mi, že by si potřebovala vypůjčit klíče od menzy, protože si tam něco zapomněla.“

„Řekla ti, co to bylo?“ zeptám se a pohlédnu znovu ke dveřím. Kde ti detektivové jsou? „Teda jako co si tam zapomněla?“

Manuel zavrtí hlavou. Pořád ještě pláče.

„Měl jsem tam jít s ní. Měl jsem tam jít s ní a ty dveře jí odemknout a počkat, dokud by si to nevzala, ať už to bylo cokoli. Jenže já se měl s někým sejít“ – ze způsobu, jakým vysloví to s někým, je mi jasné, že to byla jeho přítelkyně – „a už tak jsem šel pozdě a ona… no, prostě to byla Lindsay.“

„Chápu,“ přikývnu povzbudivě. „Všichni jsme Lindsay znali. Všichni jsme jí věřili.“ Ovšem teď začínám docházet k přesvědčení, že jsme jí zas až tolik věřit neměli.

„Jo. Já vím, že jsem jí ten klíč neměl půjčovat,“ pokračuje Manuel. „Jenže ona byla tak hezká a milá. Všichni ji měli rádi. Nedokázal jsem si představit, že by s tím klíčem chtěla dělat něco špatnýho. Říkala, že je to strašně důležitý – že tu věc musí vrátit… lidem, od kterejch si ji půjčila. Nebo že se naštvou, povídala.“

Krev mi ztuhne v žilách. Jinak si totiž nedokážu vysvětlit, proč se do mě najednou dala taková zima. „A neřekla ti, co to bylo za lidi?“

Manuel zavrtí hlavou.

„A řekla určitě lidi v množným čísle, nebyl to třeba jenom jeden člověk?“

Manuel přikývne.

No, to je tedy zvláštní. Leda by Lindsay použila toho výrazu lidi místo on nebo ona, aby utajila pohlaví osoby, o které mluvila. „Takže jsi jí ten klíč půjčil,“ řeknu.

Manuel nešťastně přikývne. „Slíbila mi, že mi ho vrátí. Domluvili jsme se, že se druhý den ráno v deset sejdeme u recepce a že mi ho tam předá. A já tam čekal. Byl jsem tam ještě, když přijela policie. Nikdo mi neřekl, o co jde. Jenom kolem mě prošli. Čekal jsem tam na ni, a ona zatím celou tu dobu byla tam uvnitř, mrtvá!“

Manuel zmlkne. Pláče tak usedavě, až se chvílemi začíná dusit. Jeden z přístrojů, na který je napojen hadičkou, začne pípat. Žena, o níž se domnívám, že je to Manuelova matka, se probudí a rozespale se rozhlíží.

„Kdyby…,“ vzlyká Manuel. „Kdyby…“

„Manueli, teď nemluv,“ prosím ho. Ženě, která se právě probudila, přikážu: „Sežeňte někde sestru.“ Leknutím se jí rozšíří panenky a okamžitě vyběhne z pokoje.

„Kdyby…,“ opakuje Manuel pořád dokola.

„Manueli, nemluv,“ snažím se ho zklidnit. Teď už je vzhůru i Julio a španělsky něco svému synovci mumlá do ucha. Ale Manuel ne a ne se uklidnit.

„Kdyby to moje vina nebyla,“ dostane ze sebe nakonec, „tak proč by se mě ti chlapi pokoušeli zabít?“

„Protože si myslej, že víš, co jsou zač,“ vysvětluju mu. „Ti darebáci, co zabili Lindsay, si myslej, že je dokážeš identifikovat. Což znamená, že ti Lindsay musela něco říct, něco, co je přimělo si něco takovýho myslet. A řekla, Manueli? Zkus si vzpomenout.“

„Říkala… říkala něco o někom, kdo se jmenuje…“

„Doug?“ vyhrknu. „Říkala něco o nějakým klukovi, co se jmenuje Doug? Nebo třeba Mark?“

Ale pípání je čím dál hlasitější a do pokoje vtrhne doktorka a dvě sestry a hned za nimi Manuelova matka… a ti dva detektivové.

„Ne,“ řekne Manuel. Jeho hlas je čím dál slabší. „Myslím, že to byl… Steve. Říkala, že Steve bude strašně zuřit…“

Steve? Kdo je to Steve?

Manuelovi klesnou víčka. Doktorka vyštěkne: „Uhněte,“ a já uskočím na stranu. Provádí nějaké kejkle s Manuelovými hadičkami. Pípání se, zaplaťpánbůh, zase promění v ten obvyklý, daleko tišší zvuk. Doktorka se zjevně uklidnila. Vypadá to, že Manuel usnul.

„Všichni ven,“ poručí nám jedna ze sester a žene nás ke dveřím. „Teď si potřebuje odpočinout.“

„Ale já jsem jeho matka,“ namítne ta starší žena.

„Vy tady můžete zůstat,“ smiluje se nad ní sestra. „Vy ostatní jděte pryč.“

Cítím se strašně. Vyšourám se s oběma detektivy ven, Julio a paní Juarezová zůstanou u Manuela.

„Co se mu stalo?“ zeptá se mě mladší z detektivů, když se ocitneme na chodbě.

A tak mu to řeknu. Převyprávím mu všechno, co mi řekl Manuel. Zvlášť tu část, kde se zmínil o tom Stevovi. Detektivové se tváří znuděně.

„Tohle všechno jsme věděli,“ mávne rukou ten starší – tak trochu vyčítavě, jako kdybych je schválně okrádala o čas.

„Ne, to jste teda nevěděli,“ šokovaně se ohradím.

„Ale jo, věděli,“ souhlasí ten mladší se svým parťákem. „Všechno to bylo ve zprávě. Tohle všechno říkal i včera v noci, to o tom klíči.“

„Ale ne to o Stevovi,“ namítnu.

„Jsem si téměř jistej, že v tý zprávě byl i nějakej Steve,“ prohlásí starší z detektivů.

„Steve,“ přitaká ten mladší. „Nebo možná John.“

„Žádnej John v tom není,“ odseknu. „Jenom Doug. Nebo možná Mark. Ten Mark je kluk tý zavražděný holky. Teda až na to, že ona zároveň občas spala ještě s klukem, kterej se jmenuje Doug. A teď je v tom ještě Steve. Akorát že žádnýho Steva, kterej by do toho byl zapletenej, neznám…“

„Tohle už všechno máme,“ zopakuje mladší detektiv a tváří se rozladěně.

Naštvaně se na oba podívám. „Kde je detektiv Canavan?“

„Nedostal se dneska ráno do města,“ informuje mě starší detektiv. „Kvůli mizernýmu stavu silnic tam, kde bydlí.“

„No dobře,“ povzdychnu si, „zavoláte mu a řeknete mu to o tom Stevovi? Nebo to budu muset udělat sama?“

Mladší detektiv zavrčí: „Už jsme vám to říkali, slečno. Už jsme o tom věděli…“

„Jasněže mu zavoláme,“ přeruší ho jeho starší kolega.

Mladší se na něj udiveně podívá, „Ale, Marty…“

„Zavoláme mu,“ zopakuje starší detektiv a na mladšího spiklenecky mrkne.

A ten to pochopí a řekne: „No jasně. Jasně. Zavoláme mu.“

Jen tam tak stojím a zírám na ně. Je zřejmé, že jim o mně detektiv Canavan už vyprávěl. A je taky zřejmé, že jim o mně neřekl nic pěkného.

„Víte,“ divoce se na ně zamračím, „já mám jeho číslo na mobil. Klidně mu zavolám sama.“

„Tak to udělejte,“ pobídne mě Marty, starší z detektivů. „Jsem si jistej, že vás rád uslyší.“

Mladší detektiv se rozřehtá.

Cítím, jak se červenám. To detektiva Canavana štvu až tak strašně moc? Tedy já vím, že ho švu. Jenom jsem si nemyslela, že si na mě, kudy chodí, stěžuje svým kolegům. To jsem jako pro legraci celému Šestému okrsku?

Zřejmě ano.

„No fajn,“ odseknu. „Tak já teda jdu.“ A obrátím se k odchodu.

„Počkejte. Slečno Wellsová?“

Obrátím se zpátky k detektivům. Mladší z nich mi podává propisku a zápisník.

„Promiňte, slečno Wellsová, málem jsem na to zapomněl. Tváří se naprosto vážně. „Mohla byste mi dát autogram?“

Přimhouřím nedůvěřivě oči. Co má bejt tohle za vtip?

„Ne, vážně,“ ujistí mě mladík. „Vyprávěl jsem svojí mladší sestřičce, že se často objevujete u nás na stanici, a ona mě prosila, abych jí, když to půjde, opatřil váš autogram.“

Tváří se upřímně. Vezmu si od něj propisku a zápisník a cítím, jak mě zaplavují rozpaky nad tím, jak nedůtklivě jsem se k němu předtím chovala.

„Jasně,“ přikývnu. „Jak se vaše sestřička jmenuje?“

„Ale ne, ona chce jenom váš podpis,“ vyvede mě detektiv z omylu. „Říká, že když jsou autogramy věnovaný konkrétní osobě, na internetovejch aukcích se prodávaj daleko hůř.“

Probodnu ho zuřivým pohledem. „Chce můj autogram jenom proto, aby ho mohla prodat?“

„No jo,“ přikývne detektiv a tváří se přitom, jako by nevěřil svým uším, že jsem si vůbec mohla myslet něco jiného. „Co by jinak dělala se všema těma vašima starejma cédéčkama? Tvrdí, že má větší šanci je prodat, když k nim přihodí navrch autogram. Říká, že ji to odliší od těch milionů dalších lidí, který rozprodávaj svý starý sbírky cédéček Heather Wellsový.“

Podám mu zápisník a propisku zpátky. „Sbohem, pánové,“ ucedím a obrátím se k odchodu.

„Ale no tak,“ volá za mnou mladší detektiv. „No tak, Heather! Nebuďte taková!“

„Copak spolu nemůžeme vycházet jako přátelé?“ chce vědět Marty. Směje se tak, že ze sebe ta slova jen stěží dostane.

Když dojdu k výtahům, otočím se znovu k detektivům a sdělím jim, co si o nich myslím. Pomocí vztyčeného prostředníčku.

Ale ti dva se jenom rozesmějí ještě hlasitěji.

Ti, kdo říkají, že v krizových situacích ze sebe Newyorčané vydají to nejlepší, se mýlí. Není na tom pravdy, ani co by se za nehet vešlo.

18

Nenechej lásku minout jak světlo reflektoru,

co vede tvoje srdce noční tmou.

Nečekej na zázraky, který se možná stanou,

udělat něco musíš sama se sebou.

„Nenechej lásku minout“

Text a hudba: Heather Wellsová

Dorazím zpátky do Fischer Halí bez nehody… tedy víceméně. Taxíka neseženu – prostě žádné nejsou. Těch pár vozidel, která vidím v ulicích, jsou policejní auta. Jedno z nich se zasekne na Šesté avenue, zůstane tam trčet, zadní kola se mu protáčejí naprázdno. Z přilehlé kavárny a obchodu s módou Gap se vyhrne pár lidí, kteří policistům pomáhají auto vyprostit.

Já se k nim ovšem nepřidám. Já mám pro dnešek policajtů až po krk.

Z té záležitosti s autogramem jsem rozladěná, ještě když dorazím do své kanceláře… a koho tam nenajdu jako Toma, jak sedí na mé židli. Dveře do jeho kanceláře jsou zavřené. Za nimi slyším hlas doktorky Kilgoreové, který něco mumlá.

„No to snad ne,“ zaúpím a strhnu si z hlavy pletenou čepici. Cítím, jak mi vlasy vstávají na hlavě, to kvůli té spoustě statické elektřiny, ale je mi to jedno. „To mi chceš říct, že už je tady zase?“

„Až do konce tejdne,“ opáčí Tom pochmurně. „Ale hlavu vzhůru. Zejtra už je pátek.“

„No ale stejně.“ Sundám si kabát a zhroutím se na židli, která za normálních okolností patří Sarah. „Připadám si, jako by mi někdo narušil teritorium. Koho to tam má?“

„Cheryl Haebigovou,“ informuje mě Tom.

„Už zas?“

Tom pokrčí mírně rameny. „Její spolubydlící zavraždili. Je z toho celá špatná.“

Zlostně se zamračím na reprodukci Moneta na zdi. „Lindsay nebyla zase tak úžasná, jak jsme si všichni mysleli,“ slyším se, jak říkám.

Tom zvedne obočí. „Prosím?“

„No co, prostě nebyla,“ odseknu. „Víš, že z Manuela vymámila klíč od menzy. Na co ho asi potřebovala? Manuelovi napovídala, že tam zapomněla něco, co potřebuje dostat zpátky. Ale kdyby to byla pravda, proč prostě nezašla za někým z interních asistentů? Ty by ji byly schopný pustit dovnitř stejně jako Manuel, pokud si tam opravdu potřebovala jenom něco rychle vzít. Ne, ona za ním šla, protože zrovna spěchal na rande a ona věděla, že nebude mít čas na ni čekat, než si ty svoje záležitosti v menze zařídí, že jí prostě jenom dá klíč, když si mu o něj řekne. Takhle ten klíč měla na celou noc. Prostě si Manuela omotala kolem prstu. Jako si omotala kolem prstu všechny kluky. A dokonce i holky. Vždyť i Magda do ní byla celá blázen.“

„Tak se mi zdá, že toho proti Lindsay máš docela dost,“ řekne Tom. „Možná by sis příště měla zajít za doktorkou Kilgoreovou ty.“

„Trhni si nohou,“ poradím mu.

Tom se na mě uličnicky zašklebí. „Máš tu nějaký vzkazy.“ A ty vzkazy mi předá.

Jordan Cartwright. Jordan Cartwright. Jordan Cartwright. Tad Tocco.

Počkat. Kdo je to Tad Tocco?

„Jdu si pro kafe,“ oznámí mi Tom a zvedne se od stolu s hrnkem v ruce. „Chceš taky?“

„Jo,“ přisvědčím. Skoro ho nevnímám. „Kafe by bodlo.“ Kdo je to ten Tad Tocco a proč mi jeho jméno připadá povědomé?

Potom, když už je Tom z kanceláře venku, křiknu: „A dej mi tam taky trochu kakaa!“

„Dobře,“ houkne Tom.

Dveře Tomovy kanceláře se prudce pootevřou. Vystrčí z nich hlavu doktorka Kilgoreová.

„Mohla byste se trochu ztišit, prosím?“ vyjede na mě popuzeně. „Mám tu jednu dost rozrušenou studentku.“

„No jo, jasně,“ přikývnu provinile. „Promiňte.“

Vrhne po mně nepřátelský pohled a dveře zase přibouchne.

Zapadnu ještě hlouběji do židle. Sarah nechala na svém stole jeden výtisk školního časopisu otevřený na sportovní rubrice. Na stránce je fotografie trenéra Andrewse, jak tleská a křičí na nějakou šmouhu na hřišti před sebou. Titulek zní: Steven Andrews povzbuzuje své hráče.

A mně ztuhne krev v žilách.

Steven. Steven Andrews.

Než se stačím vzpamatovat, už vytáčím číslo katedry tělesné výchovy.

„Ehm, dobrý den,“ pozdravím, když to někdo konečně zvedne. „Prosím vás, je tam dneska trenér Andrews?“

Ať už ten telefon zvedl kdokoli, zní dost otráveně…, pravděpodobně proto, že byl dnes stejně jako já přinucen jít do práce, ačkoli jsou sněhové prázdniny.

„Kde jinde by asi byl?“ zavrčí naštvaně. „Tenhle víkend ho čeká ještě jeden zápas, jestli to nevíte.“

Pak mi práskne telefonem. Ale mně to nevadí. Protože to, co jsem potřebovala vědět, jsem už přece zjistila. Trenér Andrews je v práci. Což znamená, že můžu zajít do Winerova sportovního střediska a položit mu pár otázek týkajících se jeho vztahu k Lindsay…

Ne, počkat. Tohle nemůžu udělat. Všem jsem slíbila, že se do toho tentokrát nenechám zatáhnout…

Ale taky jsem slíbila Magdě, že nedopustím, aby bylo Lindsayino jméno vláčeno blátem. A jestli s ní trenér Andrews spal, jak to naznačuje Kimberly, znamená to, že Lindsay zneužíval člověk, který vůči ní byl v nadřízeném postavení. No dobře, sice to byla jenom taková nadřízenost, jakou asi může mít basketbalový trenér nad roztleskávačkou, ale přinejmenším byl jejich vztah naprosto nepatřičný…

Jenže co si asi Lindsay mohla zapomenout v menze, aby to tak zoufale potřebovala vrátit trenérovi Andrewsovi?

Existuje jen jeden jediný způsob, jak tohle zjistit. A proto vstanu od stolu, a poté co se stavím u schodiště do suterénu a popadnu tam z hromady papírového odpadu určeného k recyklaci jednu poměrně velkou krabici, spěchám do vstupní haly a přitom si balím krk do šály. Skoro se srazím se svým šéfem, který právě vychází z menzy s dvěma hrnky kávy.

„Kam jdeš?“ chce vědět a tázavě se dívá na moji krabici.

„Volali Lindsayini rodiče,“ zalžu. Je fakt strašidelné, jak snadno mi tyhle věci vycházejí z pusy. Není divu, že nemůžu sebrat odvahu, abych zpívala před lidmi. Je čím dál jasnější, že můj skutečný talent spočívá v něčem úplně jiném než v pěveckých výkonech. „Chtějí, aby někdo vyklidil její skříňku ve Winerově středisku.“

Tom se zatváří zmateně. „Počkej… já myslel, že to už udělala Cheryl a její kámošky. Když tam šly pro tu mikinu.“

„No, asi ne,“ pokrčím rameny. „Za chvilku jsem zpátky. Zatím!“

Než stačí Tom namítnout cokoli dalšího, vrhnu se ven z budovy do větru a mrazu, krabicí si přitom chráním obličej před sněhem. Postupuju pomalu – nikdo ještě neměl šanci odházet sníh na chodnících, protože sněžení se zatím jenom trochu zmírnilo, ale úplně nepřestalo. Jenže já mám na nohou ty svoje bytelné timberlandsky, takže si udržuju nohy v suchu a relativně i v teple. A vůbec, já mám sníh ráda. Překrývá prázdné igelitové pytlíčky po marihuaně a bombičky, v nichž byl ještě nedávno rajský plyn, které lemují chodníky, a taky tlumí zvuky sirén a houkání klaksonů. Je pravda, že řidiči nebudou schopní svá vozidla vyhrabat ze sněhu alespoň týden, protože sněhové pluhy – jejichž světla oranžově a bíle blikají znovu a znovu a odrážejí se na obrovských závějích navršených po obou stranách vozovky – je vždycky hned zase zasypou.

Ale rozhodně to vypadá nádherně. Zvlášť krásný je sníh v parku, kde naplnil až po okraj fontánu a dal sochám George Washingtona zimní bílé paruky. Na pokroucených černých větvích stromů, na nichž se kdysi, v jiné době, věšeli kriminálníci, se třpytí rampouchy. Neporušenost bílé sněhové pláně pod stromy, kde kdysi bývaly hroby žebráků a teď tam jsou zelené lavičky, narušují pouze veverky. Psí plácek je prázdný, stejně tak hřiště, houpačky se ve větru smutně pohupují zepředu dozadu. Jediné známky života přicházejí z šachového kroužku, který je, jako obvykle, zalidněn bezdomovci pohrdajícími bezpečím místního útulku a zarputilými šachisty ochotnými čelit i živlům, jen aby si dobře zahráli.

Takhle mám svoje město ráda. S minimem lidí.

Panebože, ze mě už je asi opravdu ta cynická Newyorčanka.

Nicméně i když teď město vypadá tak krásně, jsem přece jenom ráda, když otevřu dveře sportovního střediska a můžu si na gumové rohožce uvnitř oklepat z bot sníh. Obličej mi pomalu rozmrzá a já vytáhnu zaměstnanecký průkaz a ukážu ho pracovníkovi ostrahy objektu, který mě otestuje ruční čtečkou. Budova jako vždycky páchne potem a chlórem z bazénu. Je tu dost prázdno – zdá se, že většina studentů necítí potřebu čelit živlům, jen aby si dopřála svoje každodenní cvičení.

Nicméně pro basketbalové mužstvo zvané Macešky to neplatí. Když se podívám přes zábradlí atria dolů na parketovou podlahu velké tělocvičny, vidím, jak hráči trénují smeče zblízka do koše, takové, které nemají povoleny zkoušet během zápasu – to znamená smeče, kdy se hráč pověsí přímo na koš a tak. Plocha tělocvičny teď vypadá větší, protože všechny lavičky a tribuny jsou odsunuté blíž ke stěnám. Sleduji, jak někdo přihraje míč Markovi – poznám ho podle toho jeho účesu na temeni hlavy sestříhaného dorovna.

„Shepelsky,“ křikne na něj spoluhráč. „Prubni donášku.“

Mark míč bravurně chytí, párkrát zadribluje a pak vystřelí na koš. Klidně bych přísahala, že mezi podrážkami jeho sportovních bot a podlahou tělocvičny je minimálně devadesát centimetrů vzduchu. Když zase dopadne na zem, uslyším, jak guma na hladkém a lesklém povrchu zavrže úplně stejně jako včera večer, když ti maskovaní útočníci prchali ze scény.

Tedy ne že by to něco znamenalo. Takové zvuky totiž vydávají všechny gumové podrážky. Navíc Mark i jeho kamarádi byli v době, kdy se někdo pokoušel ubodat Manuela, pravděpodobně zrovna v šatně, a trenér jim tam dával instrukce. S tím, co se stalo Manuelovi, nemohli mít nic společného.

Ledaže…

Ledaže by je poslal to udělat trenér Andrews.

Teď už se ale opravdu nechávám unášet fantazií. Nejlepší bude, když i s tou svojí krabicí vyrazím do trenérovy kanceláře a tam si ověřím, jestli na tom mém bláznivém nápadu vůbec něco je. Teprve pak můžu začít psát scénáře, v nichž bude Steven Andrews natolik schopným hypnotizérem, aby dokázal přesvědčit chlapce na sklonku puberty, aby poslechli jakýkoli jeho příkaz…

Je možné, že na školách, které hrají v první skupině a na kterých je trenér basketbalistů druhá osoba po Bohu – snad ještě důležitější než rektor –, by někdo jako trenér Andrews měl svého vlastního osobního asistenta, který by střežil jeho soukromí. Za stávajících okolností sedí v sekretariátu před kanceláří katedry tělesné výchovy jenom namíchnutý vypomáhající student, který si pročítá ošoupaný výtisk filozofického románu Zdroj od Ayn Randové.

„Dobrý den,“ pozdravím. „Je tu někde trenér Andrews?“

Student ani nevzhlédne od knihy, jenom ukáže palcem na otevřené dveře.

„Támhle,“ zabručí.

Poděkuju mu a jdu ke dveřím, za nimiž vidím Stevena Andrewse sedět u stolu pokrytého něčím, co vypadá jako plán útočných diagramů a obranných akcí. Má hlavu v dlaních a sklíčeně zírá na kus papíru, na kterém je spousta X a O. Vypadá přitom jako Napoleon Bonaparte, když plánoval nějakou bitvu.

Nebo jako já, když zpracovávám rozdělení studentů na pokoje – ještě pořád jsem se totiž nenaučila pořádně používat počítačový systém ubytovacího oddělení.

„Ehm, pan Andrews?“ zeptám se.

Trenér vzhlédne. „Ano?“ Potom, když si sundám čepici a vlasy se mi rozlétnou kolem hlavy v chaosu způsobeném statickou elektřinou, mě trenér zřejmě pozná. „Jé, dobrý den. Vy jste… Mary?“

„Heather,“ opravím ho a posadím se na židli naproti němu. Nechci nic říkat, ale nábytek ve Winerově sportovním středisku je daleko lepší než nábytek v mé kanceláři. Tady tedy žádná oranžová vinylová křesílka nenajdete, to ani náhodou. Všechno je tu kombinace černé kůže a chrómu.

A taky se vsadím, že si trenér Andrews vydělá víc než dvacet tři tisíce pět set dolarů za rok.

Na druhou stranu zase zadarmo nedostává tolik nanuků DoveBar, kolik jich jenom sní. Tedy pravděpodobně.

„Jasně,“ přikývne teď. „Promiňte, Heather. Vy pracujete ve Fischer Hall, že ano?“

„Správně,“ odpovím. „Tam, co bydlela Lindsay.“

Pozorně sleduju, jak bude na jméno Lindsay reagovat.

Ale on nereaguje. Ani sebou netrhne, ani nezbledne. Jenom mi věnuje tázavý pohled. „Ano?“

Páni. Tak tohle bude tvrdý oříšek.

„Jo,“ pokračuju. „Jenom jsem si říkala…, vyklidil někdo Lindsayinu skříňku v šatně?“

Teď se trenér Andrews zatváří zmateně. „Její skříňku?“

„Jo,“ odpovím. „Její skříňku v šatně tady ve sportovním středisku. Teda alespoň předpokládám, že tu nějakou měla.“

„To určitě ano,“ ujistí mě trenér Andrews. „Ale to byste zřejmě měla spíš probrat s trenérkou roztleskávaček, s Vivian Chambersovou? Ta by měla být schopná vám říct, která skříňka Lindsay patřila a taky kombinaci k zámku. Má kancelář kus dál na tyhle chodbě. Jenom mám takovej pocit, že tady dneska není. Kvůli tomu sněhu.“

„Aha,“ řeknu. „Trenérka roztleskávaček. Jasně. Já jenom… no, když už jsem jednou tady. A mám s sebou tu krabici…“

„Tak dobře.“ Trenér Andrews se tváří, jako kdyby mi skutečně chtěl pomoct. No opravdu. Víte, ten člověk má před důležitým zápasem, a přitom to fakt vypadá, jako kdyby chtěl pomoct kolegyni, která taky pracuje na New York College. Kolegyni, která vydělává daleko míň než on. „Možná že bych vám to číslo a tu kombinaci mohl sehnat na technickým. Počkejte, zavolám tam.“

„No páni,“ řeknu. Proč se mi snaží pomáhat? Protože je to sympaťák? Nebo proto, že má pocit viny kvůli tomu, co provedl Lindsay? „To je od vás fakt moc hezký. Díky.“

„Rádo se stalo,“ usměje se trenér Andrews, zvedne sluchátko a vytočí číslo. „Tedy pokud se lidem z technickýho dneska podařilo probojovat se do práce…“ Někdo na druhém konci drátu to zvedne a Steven Andrews zahlaholí do sluchátka, „A, Jonasi, to je skvělý, že ses dneska dostal do práce. Poslyš, mám tady jednu holku z ubytovacího a ta by potřebovala vyklidit skříňku Lindsay Combsový. Tak jsem si říkal, jestli tam u vás nemáte někde zapsanou kombinaci k zámku. Jo, a taky jestli nevíte, která skříňka to je, Viv se sem totiž kvůli tomu sněhu nedostala… Máte? No to je skvělý? Jo, to by bylo super. Jasně, díky, tak mi pak brnkni.“

Zavěsí a obdaří mě zářivým úsměvem. „Máte kliku,“ informuje mě. „Jak ty čísla najdou, hned mi zavolají.“

Jsem celá užaslá. No fakt. „To je… díky. To od vás bylo moc hezký.“

„Ale, to nic není,“ pokrčí trenér rameny. „Rád pomůžu. Víte, to, co se stalo Lindsay, bylo fakt příšerný.“

„Viďte?“ zareaguju. „A zvlášť proto, že Lindsay – no, víte, všichni ji přece měli rádi. Je těžký uvěřit, že měla taky nějaký nepřátele.“

„Já vím.“ Trenér Andrews se na židli mírně zakloní. „Právě to mě na tom tak strašně zaráží. Vždyť byla tak oblíbená. Všichni ji měli rádi.“

„Skoro všichni,“ opravím ho a vzpomenu si přitom na Kimberly, která Lindsay očividně až zas tolik ráda neměla.

„Hm, jistě,“ přikývne trenér Andrews. „Samozřejmě kromě toho, kdo jí to udělal.“

Hmmm. Tak se zdá, že si toho nepřátelství mezi Kimberly a Lindsay nevšiml.

„Nojo,“ pokračuju. „Někdo ji evidentně rád neměl. Nebo se ji pokusil umlčet, aby něco neprozradila.“

Pohled Stevena Andrewse se střetne s mým, jeho modré oči jsou bezelstné a rozšířené údivem. „Neprozradila co? Vždyť Lindsay byla taková hodná holka. To je na tom všem právě tak těžký. Teda alespoň pro mě. Ale pro vás z koleje to určitě musí bejt ještě horší. Teda pro vás a pro toho vašeho šéfa…, jak že se to jmenuje? Tom a jak dál?“

Překvapeně zamrkám. „Snelling. Tom Snelling.“

„Ano,“ řekne trenér. „On je… on je tu novej, viďte?“

„Začal tu pracovat minulej měsíc,“ potvrdím. Ale počkat. Jak to, že jsme opustili téma Lindsay. A jak jsme se dostali k Tomovi?

„Odkud sem přišel?“ vyptává se trenér Andrews dál.

„Z Texaský univerzity,“ informuju ho. „Ještě k tý Lindsay…“

„No ne,“ zavrtí hlavou trenér Andrews, „tak to pro něj musí bejt fakt velká změna. Přijet z menší univerzity sem do New Yorku. Víte, já s tím měl taky problém, a to jsem přijel jenom z Burlingtonu.“

„Jasně,“ přikývnu. „To si dokážu představit, že jste to měl těžký. Ale Tom to zvládá.“ O tom drobném detailu, že můj šéf uvažuje o výpovědi, se nezmíním. „Ještě k tý Lindsay, jenom jsem si říkala, jestli…“

„Není ženatej, že ne?“ zeptá se trenér Andrews. Lhostejně.

Až moc lhostejně.

Zůstanu na něj koukat. „Kdo? Tom?“

„Jo,“ potvrdí. A já si najednou všimnu, že mu do tváří stoupá… no, mírná červeň. „Teda já si alespoň nevšiml, že by měl prstýnek.“

„Tom je homosexuál,“ řeknu. Dobře, je to basketbalovej trenér na škole, která hraje ve třetí skupině, a tak dále. Ale jakou dávku natvrd-losti ten člověk ještě dokáže projevit?

„Já vím,“ vydechne. Tváře má teď temně rudé. „Jenom jsem si říkal, jestli někoho má.“

Přistihnu se, jak vrtím hlavou a užasle mžikám. „N-ne…“

„Aha.“ Je zřetelně vidět, že po téhle informaci se trenérovi ulevilo – vypadá vysloveně nadšeně. „Protože jsem si říkal, víte, je těžký se přestěhovat do jinýho města a začít v nový práci a tak. Možná by si chtěl občas zaskočit na pivko nebo tak něco. Nechci…“

Telefon u něj na stole zazvoní. Zvedne sluchátko. „Andrews,“ představí se. „No super. Momentík, jenom najdu tužku.“

A tak tam jenom tak sedím, zatímco Steven Andrews zapisuje na kus papíru číslo Lindsayiny skříňky a kombinaci k zámku, a snažím se nějak si přebrat, co že jsem to právě zřejmě zjistila. Protože pokud se nepletu, trenér Andrews je homosexuál.

A vypadá to, že by si rád něco začal s mým šéfem.

„Skvělý, mockrát díky,“ řekne trenér do sluchátka a zavěsí.

„Tak tady to máte,“ pošoupne ten kousek papíru, na který údaje napsal, směrem ke mně. „Běžte prostě dolů do dámský šatny, a tam to najdete. Je to číslo šest set dvacet šest.“

V jakémsi transu si od něj papír vezmu, složím ho a strčím si ho do kapsy. „Díky,“ dostanu ze sebe.

„Není zač,“ usměje se trenér Andrews. „Kde jsme to skončili?“

„Já… já…,“ cítím, jak mi poklesávají ramena. „Už nevím.“

„Jo, jasně, bavili jsme se o Tomovi,“ vzpomene si trenér Andrews. „Řekněte mu, ať mi někdy zavolá. Však víte. Kdyby si chtěl někdy někam vyrazit.“

„Vyrazit,“ zopakuju jako ozvěna. „S váma.“

„Jo.“ Trenér Andrews musí v mé tváři zahlédnout něco, co ho znepokojí, protože se najednou nervózně zeptá: „Počkat, řekl jsem něco nevhodnýho? Možná bych mu měl prostě zavolat sám.“

„To byste,“ zamumlám, „možná měl.“

„Tak dobře,“ přikývne trenér. „Máte pravdu. To bych měl. Jenom jsem měl pocit – no, však víte. Vypadáte v pohodě, tak jsem si říkal, že byste možná…, ale to nevadí.“

Tedy buď byl tohle ten nejrafinovanější pokus vyvléknout se z podezření z vraždy, jaký jsem kdy viděla, nebo je trenér Steven Andrews skutečně homosexuál.

Lhala mi Kimberly? Začíná to tak vypadat. Zvlášť poté, co se ke mně Steven Andrews nakloní a zašeptá: „Nerad bych zněl jako nějaká slečinka nebo tak něco, ale… abyste věděla, já mám doma úplně všechny vaše alba.“

Naposledy na něj užasle zamžikám. Potom řeknu: „No paráda. Ale teď abych už vyrazila.“

„Nashle,“ rozloučí se trenér Andrews šťastně.

A já popadnu tu svoji krabici a zmizím. Kvapem.

19

Jsou čtyři ráno, rukou zamávám,

taxíka se ale stejně opět nedočkám.

Zas doléhá na mě realita holá –

jiný chytěj taxi, mě podzemka volá.

„Taxík“

Text a hudba: Heather Wellsová

„Zavolej trenérovi Andrewsovi,“ doporučím Tomovi, když se vrátím zpátky do naší kanceláře.

Tom vzhlédne od počítače – tedy přesněji řečeno od mého počítače. „Cože?“

„Zavolej Stevovi Andrewsovi,“ zopakuju mu to, zhroutím se do židle, kde obvykle sedává Sarah, a hodím krabici na zem – prázdnou, protože Lindsayinu skříňku už někdo vyklidil, přesně jak to říkal Tom. „Řekla bych, že se do tebe zabouch.“

Tomovi ty jeho oříškově hnědé oči málem vypadnou z důlků. „Ty si ze mě kurva děláš srandu.“

„Jen mu zavolej,“ odseknu a dál si rozvazuju šálu, „a uvidíš.“

„Trenér Andrews že je teplej?“ Tom vypadá omráčeně, jako kdybych k němu znenadání přišla a dala mu pár facek.

„Očividně jo. Proč se ptáš? Copak on ti nespustil ten tvůj radar na teplouše?“

„Ten radar mi spouští každej hezkej chlap,“ povzdychne si Tom. „Jenže to neznamená, že by byl zrovna dvakrát přesnej.“

„No, trenér se na tebe každopádně ptal,“ pokrčím rameny. „Buď je to celý součástí ďábelskýho plánu, díky kterýmu ho máme přestat podezírat, že má co dělat s Lindsayinou vraždou, nebo se do tebe doopravdy tak trochu zabouchnul. Zavolej mu, ať víme, na čem jsme.“

Tomova ruka už sahá po sluchátku, ale pak se můj šéf zarazí, zmateně se na mě podívá a řekne: „Počkat. Co má trenér Andrews společnýho s Lindsayinou vraždou?“

„Buď nic,“ odvětím, „nebo všechno. Zavolej mu.“

Tom zavrtí hlavou. „Ne-e. Nic takhle důležitýho nebudu dělat před publikem. Dokonce ani před publikem, který tvoříš ty. Zavolám mu ze ze svýho pokoje.“ Odstrčí židli (správně moji židli) a vstane. „Teď hned.“

„Jenom mi pak poreferuj, co říkal,“ zavolám za ním, když vyběhne ze dveří a zamíří k výtahům. Když je pryč, zůstanu sedět v kanceláři a přemítám, jak daleko bude chtít trenér Andrews v téhle věci zajít, pokud tedy doopravdy není homosexuál. Bude Toma obtěžovat? A to všechno proto, aby svedl vyšetřovatele ze stopy? Jestlipak by heterosexuální chlap vůbec něco takového dokázal? No, možná jo, pokud je třeba bisexuál. Jenže jsem neměla pocit, že by trenér Andrews byl bisexuál.

Ovšem taky jsem neměla pocit, že by byl homosexuál, tedy až do dneška. Rozhodně se mu skvěle dařilo svoji orientaci skrývat. Na druhou stranu, když je člověk homosexuál a zároveň basketbalový trenér, musí něco takového skrývat po čertech dobře. Tedy pokud nechce o tu práci přijít.

Zrovna uvažuju, jestli rektor tuší, že jeho zázračný chlapec je přihřátý, když do kanceláře vrazí Gavin McGoren.

„Vo co de?“ zeptá se mě a vrhne se do křesla naproti mému – tedy Tomovu – stolu.

Udiveně na něj zírám.

„Jak bych já měla vědět, o co jde?“ odseknu. „Jsou sněhový prázdniny. Všem odpadla škola. Takže co tu děláš? Neměl bys bejt někde v nějakým baru v SoHo a zpíjet se tam do němoty?“

„To bych taky byl,“ odtuší Gavin, „jenže ten váš šéf poručil, že se za ním mám stavit kvůli“ – vyštrachá ze zadní kapsy kalhot naněkolikrát přeloženou a značně špinavou pozvánku k disciplinárnímu pohovoru –“následnýmu řízení týkajícímu se incidentu spojenýho s nadměrnou konzumací alkoholu.“

„Ha,“ usměju se škodolibě. „Ty jsi ale klikař.“

„Už vám někdy někdo řek, že ke svý práci nepřistupujete zrovna profesionálně?“ chce vědět Gavin.

„A už ti někdy někdo řek, že pokusy vypít jedenadvacet panáků za jedinej večer jsou pěkně nebezpečný a taky naprosto pitomý?“

Obdaří mě pohledem, který jako by říkal to je keců. „A jakpak to přijde, že ještě nechytli toho maníka, co voddělal Lindsay?“ zeptá se vzápětí.

„Protože nikdo neví, kdo to udělal.“ A jsou mezi námi tací, co se snaží jak blázni, aby na to přišli.

„No super,“ ušklíbne se Gavin. „Tak to se teda ve svým dočasným bydlišti cejtím fakt klidnej a v bezpečí. Moje máma chce, abych se přestěhoval do Wasser Hall, že tam se prej lidem hlavy neřežou.“

Zůstanu na něj civět a jsem upřímně šokovaná. „Ale ty tam nejdeš, nebo jo?“

„Eště nevim,“ odpoví Gavin, ale do očí se mi nepodívá. „Měl bych to blíž k filmový fakultě.“

„Panebože.“ Nevěřím vlastním uším. „Ty o tom vážně uvažuješ!“

„No, a coby ne.“ Vypadá to, že Gavinovi je celý ten rozhovor trapný. „Bydlet na Koleji smrti není nic úžasnýho.“

„Nojo, vidíš, a já bych přitom řekla, že to úžasný bude,“ opáčím. „Teda alespoň pro kluka, kterej by se rád stal dalším Quentinem Tarantinem.“

„Eli Rothem,“ opraví mě Gavin.

„To je fuk,“ pokrčím rameny. „Ale pro mě za mě se klidně odstěhuj do Wasser Hall, když máš strach. Tumáš.“ Sehnu se a zvednu ze země tu prázdnou krabici, kterou jsem vlekla do Winerova sportovního střediska a zase zpátky. „Můžeš začít balit.“

„Já nemám strach,“ odstrčí Gavin krabici a vysune bradu. Všimnu si, že řídké chmýří na ní začíná být méně řídké. „Teda… copak vy se nebojíte?“

„Ne, já se nebojím,“ řeknu. „Já mám vztek. Chci vědět, kdo to Lindsay udělal a proč. A chci, aby ty darebáky chytili.“

„Aha,“ podívá se mi Gavin konečně do očí, „a mají policajti nějaký stopy?“

„To nevím,“ přiznám se. „Jestli jo, tak mně o nich nic neříkají. Ráda bych se tě na něco zeptala. Myslíš si, že je trenér Andrews teplej?“

„Teplej?“ Gavin se rozřehtá jako kůň. „Kdepak!“

Zavrtím hlavou. „Proč ne?“

„No, protože je to velkej sportovec.“

„Pěknejch pár sportovců bylo a je teplejch, abys věděl,“ namítnu.

Gavin si odfrkne. „No jasně. Ty lesbičky, co hrajou golf.“

„Ne,“ odseknu. „Třeba Greg Louganis.“

Gavin na mě nechápavě zírá. „Kdo to je?“

„To je jedno.“ Povzdychnu si. „Třeba je teplej, ale nechce, aby se to vědělo. Protože by to mohlo vyděsit hráče.“

„No ne, že by?“ zeptá se mě Gavin sarkasticky.

„Ale ty si nemyslíš, že by byl teplej,“ ujišťuju se.

„Jak to mám vědět?“ opáčí Gavin. „Já jsem se s tím chlapem nikdy osobně nesetkal. Akorát vím, že je to basketbalovej trenér, a ty teplí nebejvaj. Teda většinou.“

„No dobře. A slyšel jsi někdy něco o trenérovi Andrewsovi a Lindsay?“

„Co, jako že by spolu něco měli?“ chce vědět Gavin.

„Jo.“

„Ne,“ odpoví Gavin. „A jestli k tomu můžu něco dodat, bylo by to pěkně úchylný. Vždyť je mu aspoň třicet.“

Uraženě přimhouřím oči. „Jo. Takže je to stařec nad hrobem.“

Gavin se ušklíbne, „Tak ňák. A vůbec, myslel jsem, že Lindsay byla celá žhavá do Marka Shepelskyho.“

„Zdá se, že to mezi nima trochu vystydlo,“ informuju ho. „Poslední dobou se Lindsay dala dohromady s klukem jménem Doug Winer. Znáš ho?“

„Ani ne,“ pokrčí Gavin rameny. „Jeho bráchu Steva znám líp.“

V tu chvíli mám pocit, že se zeměkoule vychýlila ze své osy.

„Cože?“ Nemůžu uvěřit, co jsem to právě slyšela.

Gavina moje reakce vyděsí, takže jenom zakoktá, „St-Steva. Jo. Steva Winera. Copak vy jste nevěděla…“

„Steva?“ zírám na něj. „Doug Winer má bratra, kterej se jmenuje Steve? To myslíš vážně?“

„Jo.“ Gavin mi věnuje zvláštní pohled. „Minulej semestr se mnou chodil na jeden seminář na filmařině. Dělali jsme spolu na projektu. Bylo to dost na houby – což je normálka, protože Steve je celej dost na houby. Ale chvíli jsme se vídali. Je ve čtvrťáku. Bydlí v sídle bratrstva Tau Fí.“

„On je taky v Tau Fí?“ nějak to všechno nejsem schopná strávit.

„Jo. Je v podstatě šéf celýho bratrstva nebo tak něco. No, ještě aby ne, když je tam nejstarší. Tomu klukovi je pětadvacet a přitom ještě pořád chodí na předměty jako třeba Úvod do sociální práce a podobný sračky. Steve chce bejt velikej pracháč, zrovna jako jeho taťka. Jenže je příliš blbej a línej na to, aby to dokázal jinak než přes prodávání fetu. A tak…“ Gavin pokrčí rameny. „Prodává koks a další sračky zdejším pařanům a jeho taťka – a pokud já vím tak i celá New York College – se tváří, že to nevidí. No, asi je logický, že s tím škola nic nedělá, protože jí starej Winer věnoval to sportovní středisko.“ Gavin se uchechtne. „Škoda, že jeho vlastní synáčci jsou většinu času natolik v hajzlu, že to slavný středisko ani nevyužijou.“

„Takže Winerovic synáčci jsou dealeři ve velkým?“ zeptám se. Najednou mi trenér Andrews nepřipadá ani zdaleka tak zajímavý jako předtím.

„Jestli ve velkým, to netuším,“ pokrčí Gavin znovu rameny. „Ale rozhodně oba drogy prodávaj a tak, což by bylo v pohodě. Ovšem při tomhle kšeftu se tak nějak nepředpokládá, že by člověk svoje vlastní zboží zkoušel. Jenže ještě když jsem se Stevem chodil na ten seminář, on byl neustále mimo. Takže když měl makat na tom našem projektu, furt spal – byl totálně sjetej, chápete? Musel jsem to prakticky celý zmáknout sám. Dostali jsme samozřejmě za jedna. Ale rozhodně ne díky Winerovi.“

„A co teda prodává?“ zajímám se.

„Ať přijdete s čímkoliv, Winer to sežene. I když má jistý zásady. Prodává jenom lidem, který jsou ochotný vrhnout se do těch alternativních rovin reality, do kterejch jim drogy můžou pomoct se dostat. Něco takovýho.“ Gavin znechuceně zvedne oči v sloup. „Jistý zásady. Víte vy, jakýho koníčka tenhle kluk měl, když byl malej? Zahrabával na dvorku za domem kočky až po krk do země a pak jim přejížděl přes hlavu sekačkou na trávu.“

„Tohle,“ řeknu s očima navrch hlavy, „je teda fakt nechutný.“

„To není všechno. Steve jim taky k ocasu přivazoval cihly a pak je házel do bazénu. Ten kluk je fakt šílenec. Navíc je tu ta věc s těma prachama. Víte, jeho fotr nadělal ve stavebnictví spoustu prachů. A teď chce, aby jeho synové dokázali to samý. Jako aby si vydělali vlastní jmění vlastním podnikáním a takovýhle hovadiny. Takže jakmile dostudujou, zastaví jim přísun prachů. A proto se taky Steve snaží udržet u koryta co nejdýl.“

Zírám na něj. „Gavine,“ vydechnu, „jak ses tohle všechno dozvěděl?“

„Co všechno?“

„No to o těch Winerovejch.“

Gavin se na mě nechápavě podívá. „Ani nevim. Pařili jsme spolu.“

„Ty jsi s nima pařil?“

„No jo,“ přikývne Gavin. „Vždyť to znáte. Osobně Steva považuju za pěknýho kreténa, jenže když on má dobrý konexe. A tenhle most já pálit nehodlám, i když ten kluk ten náš projekt naprosto podělal. Víte, až si založím svoji vlastní produkční společnost, budu potřebovat investory. A prachy z drog jsou lepší než žádný prachy. Nemusím se ptát, odkud jsou. Navíc se na těch mejdanech, který pořádá Tau Fí, objevujou fakt hezký baby. Jeden mejdan maj zrovna dneska…“ Hlas se mu postupně vytrácí a on po mně opatrně střelí pohledem. „Tedy jako holky. Ne baby. Holky.“

„Bratrstvo Tau Fí dneska pořádá mejdan?“ ujišťuju se.

„Ehm,“ znejistí Gavin. „Jo?“

A já najednou vím, kde dnes večer musím být.

„Můžeš mě tam dostat?“

Gavin se zatváří zmateně. „Cože?“

„Na ten mejdan. Potřebuju se seznámit se Stevem Winerem.“

Gavinovy věčně ospalé hnědé oči se najednou rozšíří. „Vy chcete sehnat nějakej koks? No páni! A já si vždycky myslel, jaká jste vzor-ňačka! Všechny ty reklamy proti drogám, když jste ještě byla hvěz…“

„Já nechci žádnej koks,“ brzdím ho.

„Protože koks je taky pěkný svinstvo. Marjána, to je něco jinýho. Můžu vám sehnat super marjánu, z tý budete zhulená jedna dvě. Protože vy občas dovedete bejt správnej vodvaz, víte, Heather? To je mi u vás jasný už od začátku.“

„Nechci ani žádnou marjánu,“ procedím skrz zaťaté zuby. „Zato chci položit Stevovi Winerovi pár otázek o Lindsay Combsový. Protože si myslím, že by Steve Winer o celý tý záležitosti mohl něco vědět.“

Gavinovi klesnou víčka do normální polohy. „Aha. No, neměla by tohle dělat spíš policie?“

„Člověk by si řek, že jo, co?“ zasměju se hořce. „Jenže se moc nezdá, že by policie projevovala nějakej velkej zájem, alespoň pokud já vím. Takže co ty na to? Myslíš, že mi dokážeš opatřit pozvánku?“

„Jasně,“ odtuší Gavin. „To můžu. Teda pokud chcete. Můžu vás na ten dnešní mejdan vzít s sebou.“

„Fakt?“ Opřu se o stůl. „To bys vážně udělal?“

„Hm,“ přikývne Gavin a přitom se tváří, jako kdyby tak trochu pochyboval o mém duševním zdraví, „jasně. Vždyť to není nic tak světobornýho.“

„No teda.“ Zírám na něj. Nedokážu určit, jestli se mi snaží vetřít do přízně proto, aby na mě mohl ušít nějakou boudu, nebo jestli mi chce doopravdy pomoct. „To by bylo… super. Ještě nikdy jsem na žádným večírku univerzitního bratrstva nebyla. V kolik to začíná? A co si mám vzít na sebe?“ Snažím se nemyslet na ten nápis TLUSTÝ BABY VEN!. Jestlipak tam ještě bude? Co když mě členové bratrstva nevpustí dovnitř, protože jim budu připadat moc tlustá? Panebože, to by bylo trapné.

Tedy pro ně.

„Vy jste ještě nikdy nebyla na mejdanu univerzitního bratrstva?“ Vypadá to, že tahle informace Gavina šokovala. „Panebože, to ani když jste byla ještě na vejšce?“

Rozhodnu se, že to přejdu. „Vyzývavě, jo? Měla bych se oblíknout vyzývavě?“

Gavin se už zase vyhýbá mému pohledu. „Jo, vyzývavej ohoz většinou funguje. A obvykle se to nerozjede dřív než v jedenáct. Mám vás vyzvednout?“

„V jedenáct?“ skoro zaječím, pak si vzpomenu na doktorku Kilgoreovou, která, jak si odvodím z mumlání ozývajícího se za mříží, v Tomově kanceláři zase někoho má, a tak ztiším hlas. „V jedenáct?“ Kolem jedenácté už zpravidla vytahuju kytaru, abych si před spaním párkrát přehrála písničku, na které právě pracuju. A pak zhasínám. „To je přece děsně pozdě!“

Teď se na mě Gavin zase podívá a vesele se přitom zašklebí. „Budete si muset nařídit budíka, co, babi?“

„Ne,“ zamračím se. Komu říká babi? „Tak když to nezačne před jedenáctou…“

„To teda nezačne.“

„No dobře, tak fajn. A ne, vyzvedávat mě nebudeš. Sejdeme se v jedenáct před Waverly Hall.“

Gavin se usměje. „Copak copak? Bojíte se, že nás ten váš přítel uvidí?“

„Už jsem ti to říkala jednou,“ odseknu. „Není to žádnej můj…“

„No jo, jasně, jasně,“ skočí mi Gavin do řeči. „Není to váš přítel. Teď ještě řeknete, že tohle není rande.“

Zůstanu na něj koukat. „To teda není. Já myslela, že to chápeš. Je to výzkumná mise, která má za úkol přijít na kloub vraždě Lindsay Combsový. Není to žádný rande. I když fakt oceňuju tvoji…“

„Panebože!“ vybuchne Gavin. „Jenom jsem si z vás dělal srandu! Proč musíte bejt taková?“

Překvapeně zamžikám. „Jaká?“

„Tak příšerně profesionální a takový ty hovadiny.“

„Vždyť jsi ještě před chvilkou tvrdil, že nejsem moc profesionální,“ připomenu mu.

„To je přesně vono,“ odsekne Gavin. „Jste jak aprílový počasí. Vo co vám jde?“

Tohle řekne těsně předtím, než do místnosti vstoupí Tom, který jen září.

„Vo co ti má jako jít?“ chce vědět, když vklouzne na židli za mým stolem. Z jeho výrazu je mi jasné, že telefonát se Stevem Andrewsem dopadl dobře.

Co to znamená? Že bych nakonec měla špatného Steva? Ale proč by mi Kimberly lhala?

„Vo co vám jde v tomhle?“ zamává mu Gavin před nosem předvoláním k disciplinárnímu řízení. „Poslyšte, já vím, že jsem to posral. Ale fakt se v tom musíme babrat? Já žádný protialkoholický školení nepotřebuju. To už jsem prodělal na pohotovosti ve Svatým Vincentovi, kámo.“

„No dobře, Gavine,“ praví Tom a pohodlně se v mé židli opře. „Dneska máte kliku. Protože vzhledem k tomu, že momentálně nemám přístup do svojí kanceláře – a taky mám náhodou zrovna skvělou náladu –, tak jste pro tenhle tejden z protialkoholního školení vyklouznul.“

Gavin se tváří užasle. „Počkat… fakt?“

„Pro tenhle tejden. Stanovím vám další schůzku. Ale pro tuhle chvíli… jste volnej,“ mávne Tom rukou ke dveřím na chodbu. „Jen si leťte.“

„No kurva drát,“ zašklebí se Gavin šťastně. Pak se obrátí a ukáže prstem na mě. „Tak nashle, kočičko.“

A vyběhne ven.

Tom se na mě udiveně podívá. „Kočičko?“

„Radši se ani neptej,“ povzdychnu si. „Vážně. Jo, jestli to dobře chápu, tak ty a Steve…“

„Dneska večer v sedm,“ zakření se Tom od ucha k uchu. „Večeře v restauraci Po.“

„Romantika,“ schválím mu to.

„To doufám,“ rozplývá se Tom.

To já taky…, už kvůli němu. Protože jestli se ukáže, že jsem se spletla a že Steven Andrews není homosexuál, bude to znamenat, že na tom, co mi Kimberly včera večer na těch dámských záchodcích řekla, něco je.

Dokud to ale nebudu vědět určitě, soustředím se na tu další stopu, co mám… na Manuelovo záhadné „Steve“, což je čirou náhodou jméno bratra Douga Winera. Až moc velká náhoda. Pokud tenhle Steve ví něco o Lindsayině smrti, poznám to…, alespoň doufám.

Tedy pokud mě nebudou považovat za tlustou babu a nevyrazí mě hned zkraje.

20

Jak Michael Jackson s tím svým nosem,

co mu tak uměle z tváře ční,

patříme k sobě i my dva,

ty má lásko pravá a dysfunční…

„Patříme k sobě“

Text a hudba: Heather Wellsová

Vzhledem k tomu, že jsem ještě nikdy předtím na žádném mejdanu univerzitního bratrstva nebyla, je pro mě docela problém vymyslet, co bych si měla vzít na sebe. Je mi jasné, že abych zapadla, měla bych se obléct vyzývavě. Ale do jaké míry? Navíc je venku zima. Takže doopravdy se chci vypravit ven v punčocháčích a minisukni? A je vůbec mini vhodná pro ženu v mém věku, zvlášť pro ženu, které se poslední dobou tak rozjela celulitida?

A přitom nemám nikoho, koho bych se na tohle mohla zeptat. Patty zavolat nemůžu, protože ta by si vzpomněla, že jsem Frankovi ještě neodpověděla, jestli si s ním v té hospodě Joe’s zazpívám, a Magda je mi v tomhle k ničemu. Když jí zavolám a zeptám se jí, jestli bych si měla vzít minisukni, odpoví jenom: „No jasně.“ A když chci vědět, jestli bych si k té minisukni měla vzít svetr, Magda vyletí: „Svetr? Jasněže ne! To nemáš něco průhlednýho? Co takovej leopardí vzor?“

Nakonec se rozhodnu pro černou minisukni, která je mi trošku těsná, nicméně když si k ní vezmu průsvitnou (i když ne průhlednou) blůzku z dílny Betsey Johnsonové, ani není vidět, jak mi břicho přes pás sukně poněkud přetéká – a to přesto, že jsem si vzala stahovací punčocháče. Na nohy si nazuju uzoučké černé kozačky (které se okamžitě zaneřádí solí ze sněžných pluhů) a pak se dám do práce na účesu. Chci vypadat hodně jinak, než jak jsem vypadala, když jsem v sídle bratrstva Tau Fí byla posledně, takže zvolím vyčesané vlasy, takový sexy rozcuch… ono by to tak totiž dopadlo stejně, jen co bych si sundala čepici.

Stříknu na sebe pár kapek posledního parfému Beyoncé – no jasně, já vím, že je hloupé používat parfém konkurentky z pop-music, jenže na rozdíl od voňavky Tanii (nebo Britney) ta, co nese podpis Beyoncé, voní opravdu hezky… jako ovocný koktejl, mňam – a jsem připravená vyrazit.

Zato nejsem připravená na to, že hned jak vyjdu z domu, narazím na Jordana Cartwrigtha.

No věřili byste tomu? Proč já? Vždyť se celou cestu do přízemí plížím jako indián – bezpečně se dostanu přes ty další dva muže v mém životě, aniž by kterýkoli z nich něco tušil, táta je ve svém pokoji a píská si na flétnu, Cooper je taky ve svém pokoji a zabývá se tam tím, čím se po setmění zabývá vždycky, ať už je to cokoli, nicméně podle mě ta činnost vyžaduje nasazená sluchátka, protože jinak nevím, jak by ji vydržel vykonávat, zatímco táta píská nějakou tu svou melodii – a už jsem venku z domu, když tu spatřím podivně nabalenou postavu připomínající sněžného muže, jak se pokouší proniknout na běžkách k našim dveřím.

„Heather?“ Yetti na mě zamžourá ve světle vycházejícím ze dveří, které jsem právě otevřela. „Díkybohu, jsi to ty.“

A i když je ten hlas vzhledem ke všem těm šálám, které má ta osoba omotané kolem krku a obličeje, poněkud zastřený, stejně ho poznám.

„Jordane.“ Co nejrychleji za sebou zavřu a zamknu hlavní vchod, potom opatrně sejdu ze schodů – což v sedmicentimetrových podpatcích není na tom náledí nic lehkého. „Co tady děláš? A co je tohle… lyže?“

„Nebralas mi telefony.“ Jordan si trochu stáhne šály, takže zahlédnu jeho ústa, pak si posune lyžařské brýle, které mu zakrývaly oči, na čelo. „Musel jsem s tebou nutně mluvit. A táta si vzal limuzínu a žádnej z vozů dopravní služby se nedostane přes most a taxíky žádný nejezděj. Takže jsem se sem nemohl dostat jinak než na lyžích po Pátý avenue.“

Udiveně na něj zírám. „Jordane,“ namítnu, „vždyť jsi mohl jet podzemkou.“

Jordanovi se ve světle dopadajícím na nás z pouliční lampy nad námi rozšíří panenky hrůzou. „Podzemkou? Takhle v noci? Heather, vždyť by mě tam mohli přepadnout.“

Zavrtím nevěřícně hlavou. Konečně přestalo sněžit, ale pořád je ještě příšerná zima. Nohy, které mi chrání jenom tenoučká vrstvička nylonu, už mám celé zmrzlé.

„Jordane,“ řeknu netrpělivě, „co vlastně chceš?“

„Já… já se pozejtří žením,“ vykoktá Jordan.

„Jo,“ přikývnu. „Ženíš se. Doufám, že jsi sem nevážil cestu jenom proto, abys mi to připomněl a abys mě zase prosil, abych na tu tvoji svatbu přišla. Protože já tam prostě nejdu.“

„Ne,“ zavrtí hlavou Jordan. V tom světle pouliční lampy na něj není vidět tak dobře, nicméně mi připadá, že není tak úplně ve své kůži. „Heather. Já se pozejtří žením.“

„Já vím,“ odvětím. A pak mi najednou dojde, co tu dělá.

A taky mi dojde, že je opilý.

„Tak to teda ne,“ pohrozím mu otevřenou dlaní v rukavici. „Ne. Nic takovýho mi teďka neprovedeš. Na tohle teď prostě nemám čas, Jordane. Mám s někým schůzku.“

„S kým?“ zdá se, že Jordanovi zvlhly oči. „No, vypadáš trochu… vyfiknutá. Heather, ty máš nějakýho kluka?“

„Panebože!“ Nemůžu tomu uvěřit. Naštěstí se můj hlas nenese ulicí příliš daleko. Tlumí ho ty půlmetrové závěje, které přikrývají střechy zaparkovaných aut – o mracích visících tak nízko, že s narůžovělou září odrážejí světla velkoměsta, ani nemluvě. „Jordane, pokud sis to s tím ženěním rozmyslel, měl bys to říct jí a ne mně. Mně je fuk, co děláš. Rozešli jsme se, vzpomínáš? Vlastně ses ty rozešel se mnou. Kvůli ní.“

„Člověk občas udělá chybu,“ zamumlá Jordan.

„Ne, Jordane,“ opravím ho. „Náš rozchod žádná chyba nebyla. My jsme se museli rozejít. Udělali jsme dobře, že jsme se rozešli. My dva k sobě nepatříme.“

„Ale já tě pořád miluju,“ prohlásí Jordan.

„Jasněže mě miluješ,“ přikývnu. „Stejně jako já miluju tebe. Jako bráchu. Právě proto jsme se museli rozejít, Jordane. Protože sourozenci by neměli – však víš. Je to úchylný.“

„Když jsme to tuhle dělali támhle nahoře, nic úchylnýho na tom nebylo,“ odsekne Jordan a mávne rukou směrem k přednímu vchodu Cooperova domu.

„Jo, jasně,“ opáčím ironicky. „A proto jsi taky, jakmile bylo po všem, tak rychle zdrhnul. Protože to nebylo úchylný.“

„Nebylo to úchylný,“ trvá na svém Jordan. „No… možná trochu divný. Trošičku.“

„Přesně tak,“ přikývnu. „Jordane, ty se mnou chceš bejt jenom proto, že se tak dobře známe. Je to snadný. Byli jsme spolu děsně dlouho…, prakticky jsme spolu vyrůstali. Jenže to není moc dobrej důvod pro to, aby spolu dva lidi zůstali. Měla by tam fungovat nějaká vášeň. A u nás dvou tam není. Zato ty s Taniou ji tam podle mě máte.“

„Jo,“ ušklíbne se Jordan hořce. „Tania je vášní přímo nabitá, to teda jo. Mám co dělat, abych jí stačil.“

Tohle ovšem není zrovna něco, co by chtěl člověk slyšet o nové přítelkyni svého bývalého. I když v něm DOOPRAVDY vidí spíš bratra. Tedy většinou.

„Fajn, takže si nasaď lyže a vyraz domů,“ doporučím mu. „A vezmi si aspirin a zalez si do postele. Ráno to všechno bude lepší. Uvidíš.“

„Kam to jdeš?“ zeptá se mě Jordan smutně.

„Musím jít na jeden večírek,“ vysvětlím mu, otevřu kabelku a zkontroluju si, jestli jsem si s sebou vzala rtěnku a svůj nový pepřový sprej. Důvěřuj, ale prověřuj.

„Jak to myslíš, že tam musíš?“ chce vědět Jordan. Opatrně se vydám po chodníku kupředu a on jede na lyžích vedle mě. „Co to je za mejdan, něco z práce, nebo co?“

„Něco takovýho,“ řeknu.

„Aha.“ Jordan jede se mnou až na roh, kde na ulici, ve které není absolutně žádný provoz, osaměle bliká semafor. V tomhle počasí není venku ani Reggie. Kolem nás fičí vítr z parku, a já mám díky němu chuť si celé tohle dobrodružství rozmyslet. Kdybych tak teď byla doma ve vaně a četla si nejnovější zamilovaný román Nory Robertsové, kdybych tak nebyla tady venku na liduprázdné ulici se svým bývalým.

„No,“ praví Jordan konečně. „Tak dobře. Měj se.“

„Měj se, Jordane,“ rozloučím se s ním a uleví se mi, že konečně zmizí. Jordan se na lyžích pomalu šine k Páté avenue a já se vydám přes park, přičemž hořce lituju svého rozhodnutí, že nepůjdu v džínech. Je sice pravda, že by to asi nevypadalo moc sexy. Ale zato by mi teď bylo daleko větší teplo.

Cesta přes park je přímo vražedná. Teď už neobdivuju krásu čerstvě napadaného sněhu. Cestičky někdo projel pluhem, ovšem nijak zvlášť pečlivě, navíc je znovu zasypal sníh. Boty, co mám na sobě, nejsou nepromokavé, jsou určené spíš k nošení v místnostech, nejlépe by v nich měl člověk sedět před hořícím krbem na medvědí kožešině. Tedy v takové místnosti v nich alespoň seděla ta dívka v reklamním katalogu. Já věděla, že se mám místo toho, abych si je objednávala přes internet, radši vydat do jednoho z té miliardy obchodů s botami na Osmé ulici. Jenže objednávání na internetu je o tolik bezpečnější. Na počítači se mi totiž neobjeví zářící reklama na koblihy Krispy Kréme, přes níž by blikal nápis ČERSTVÉ – JEŠTĚ TEPLÉ.

Napůl doufám, že až dorazím k Waverly Hall, Gavin tam nebude a já se budu moct otočit na podpatku a vrátit se domů.

Jenže on tam fakt je a klepe se v tom mrazivém větru vanoucím z parku zimou. Když k němu na těch svých vysokých podpatcích doklopýtám, křikne mi na přivítanou, „Tohle mám u vás, ženská. Umrznou mi koule.“

„To je fajn,“ opáčím, když k němu dojdu. „Však už tě ty tvý koule dostaly do pěknejch pár malérů.“

Když si sklepávám sníh z bot, musím Gavinovi položit ruku na rameno. Gavin se mi podívá na nohy a uznale hvízdne.

„Panebože, kočičko,“ řekne. „Žehlíte si to moc hezky.“

Sundám mu ruku z ramene a uštědřím mu jemný pohlavek.

„Přímo hleď, Gavine,“ upozorním ho. „Máme tu jistý poslání. Takže žádný nemravný pokukování. Můžeš mi tykat. Ale neříkej mi laskavě kočičko.“

„Ale já jsem neto…,“ tvrdí Gavin. „Nemravně nepo – nepokukoval, nebo jaks to říkala.“

„Jdeme na to,“ zavelím. Vím, že se červenám. To proto, že mi to celé začíná být silně proti srsti – nejenom ta minisukně, ale hlavně to, že jsem do toho uvrtala Gavina. Copak takhle se chová zodpovědná pedagogická pracovnice? Co se mám uprostřed noci co scházet se studenty – i když už jim je jedenadvacet – a chodit s nimi na mejdany univerzitního bratrstva? Gavin přece už jednou v souvislosti s konzumací alkoholu předvedl, že je pěkně nevyzrálý. Vždyť ta moje ochota doprovodit ho na akci tohohle druhu jenom posílí jeho nesprávné představy o životě. Vážně podporuju jeho špatné návyky? Panebože, ovšemže ano!

„Poslyš, Gavine,“ oslovím ho, když jdeme přes dvůr k přednímu vchodu do budovy. Spodní prádlo rozvěšené na keřích už nevidím, protože keře jsou pokryté sněhem, zato slyším, že sem z horního patra doléhá dunění hudby tak hlasité, že mám pocit, že mi z něj rezonuje hrudník. „Možná to není zrovna nejlepší nápad. Nechci, aby ses dostal do nějakýho maléru…“

„O čem to mluvíš?“ zeptá se mě Gavin a otevře mi dveře – gentleman každým coulem. „Jak bych se mohl dostat do nějakýho maléru?“

„No,“ začnu. Vstříc nám vyletí závan teplého vzduchu ze vstupní haly. „Kvůli tomu pití.“

Ačkoli je najednou teplo, Gavin se otřese. „Ženská, já už v životě pít nebudu. To si myslíš, že mi to tuhle v noci nestačilo?“

„Pojďte dovnitř nebo zavřete dveře,“ zařve na nás pracovník ostrahy od svého stolu. A tak si pospíšíme dovnitř.

„Já jenom,“ šeptám Gavinovi, když si pod přísným dohledem bezpečáka oklepáváme sníh z bot, „že jestli za tím, co se stalo Lindsay, fakt vězí Steve a Doug, jsou to neuvěřitelně nebezpečný darebáci…“

„Jasný,“ přikývne Gavin. „A právě proto bys, jakmile se dostanem dovnitř, neměla ani ty pít nic, co si sama neotevřeš a nenaliješ. A nenechávej svoje pivo ani na chviličku bez dozoru.“

„Vážně?“ zvednu obočí. „Ty si vážně myslíš…“

„Já si to nemyslím,“ ušklíbne se Gavin. „Já to vím.“

„No dobře, tak já…“

Dveře za námi se otevřou a do haly vstoupí Eskymák Nanuk.

Tedy až na to, že to není Eskymák Nanuk. Je to Jordan.

„Ahá!“ houkne, postrčí si lyžařské brýle na čelo a ukáže na mě prstem. „Já to věděl!“

„Jordane.“ Nevěřím vlastním očím. „Tys mě sledoval?“

„Jo.“ Jordanovi činí jisté potíže dostat dovnitř i lyže. „A dobře jsem udělal. Pokud vím, tak jsi říkala, že žádnýho kluka nemáš.“

„Zavřete ty dveře!“ zařve onen nevrlý dědek z ostrahy.

Jordan se snaží, ale do cesty se mu neustále pletou ty jeho lyže. Celá naštvaná mu jdu pomoct a prudce zatáhnu za jednu z hůlek. Dveře za jeho zády konečně zapadnou.

„Co je tohle za chlapa?“ chce vědět Gavin. Potom pronese jiným tónem: „Panebože. Že vy jste Jordan Cartwright?“

Jordan si strhne lyžařské brýle. „Jo,“ potvrdí. Pohledem přejede Gavina a zaznamená jeho bradku i jeho potištěnou mikinu. „Tos číhala před mateřskou školkou, Heather?“ zeptá se mě hořce.

„Gavin je jeden ze studentů, co bydlej u mě na koleji,“ zamračím se na něj. „Není to žádnej můj kluk.“

„Hele.“ Gavinovi na rtech pohrává nepatrný úsměv. Mělo by mě to varovat, že to, co se teď chystá říct, mě určitě nepotěší. „Mojí mámě se fakt moc líbilo to vaše poslední album. A babičce taky. Je vaše velká fanynka.“

Jordan už má většinu šál napůl odmotaných a probodává Gavina nepřátelským pohledem. „Tak hele,“ zavrčí. „Jdi se vysrat, mladej.“

Gavin se tváří, jako by se ho to dotklo. „Takhle se mluví se synem jednoho z těch pár lidí, který si koupili vaše poslední cédéčko, kámo? Teda vy jste ale fakt bezcitnej.“

„Myslím to vážně,“ řekne Jordan Gavinovi. „Právě jsem sem přijel z East Sixties na běžkách a nemám náladu na žádný voloviny.“

Gavin vypadá užasle. Pak se na mě vesele zašklebí. „Jordan Cartwright řekl voloviny,“ raduje se.

„Nechte toho,“ okřiknu je. „Oba dva. Jordane, ty si zase nasaď lyže. My s Gavinem jdeme na mejdan, a ty tam nejsi pozvanej. Gavine, zazvoň na bzučák, ať sem někdo dorazí a zapíše si nás jako návštěvu.“

Gavin překvapeně zamrká. „Ale bratrstva si přece návštěvy nezapisujou.“

„Nebuď směšnej,“ odseknu. „Zapisování návštěv platí ve všech ubytovacích prostorách na New York College. Ukázala bych jim zaměstnaneckej průkaz, ale to by asi nebylo nejlepší, chápeš, nechci, aby věděli, že je tu někdo z ubytovacího.“ Podívám se na svého bývalého přítele, který se stále ještě souká ze všech těch svých šál. „Jordane. Teď vážně. Gavin a já jsme tady za určitým posláním, a tebe nikdo nezval.“

„Za jakým posláním?“ chce vědět Jordan.

„Za posláním, který je potřeba províst nenápadně,“ odpovím. „A pokud tam nakráčíme s Jordanem Cartwrightem, tak nenápadný rozhodně nebudeme.“

„Já umím bejt taky nenápadnej,“ hádá se Jordan.

„Zapisování návštěv se univerzitních bratrstev netejká,“ informuje mě Gavin znuděně.

Pohlédnu na pracovníka ostrahy. „Fakt?“

„Tam nahoru může jít každej,“ potvrdí mi bezpečák a pokrčí rameny. Vypadá skoro stejně otráveně jako Gavin. „Akorát nechápu, proč by se tam někomu chtělo.“

„Má to co dělat s tou mrtvou holkou?“ vyzvídá Jordan. „Heather, ví o tomhle Cooper?“

„Ne,“ procedím skrze zaťaté zuby. Nemůžu si pomoct, jsem pěkně naštvaná. „A jestli mu to řekneš, tak… tak prásknu Tanie, žes jí byl nevěrnej!“

„Ale ona to už přece ví,“ odvětí Jordan zmateně. „Já Tanie vždycky všechno řeknu. Říkala, že je to v pohodě, pokud už to neudělám. Poslyš, proč bych nemohl jít s váma? Já si myslím, že bych byl bezvadnej detektiv.“

„Ne, to bys teda nebyl,“ odseknu. Pořád jsem se ještě nevzpamatovala z toho jeho prohlášení, že jeho snoubenka ví, že jí byl nevěrný. To by mě zajímalo, jestli taky ví, že to bylo se mnou. Jestli jo, tak už se nedivím, že mě pokaždé, když se setkáme, zpraží nepřátelským pohledem.

Na druhé straně Tania asi jiné než nepřátelské pohledy ani neumí.

„Ty neumíš splynout s davem,“ obviním Jordana.

Jordan se zatváří uraženě. „Ale umím,“ namítne. Podívá se na lyže, které drží v ruce, pak je i s hůlkami rychle opře o zeď a zbaví se i lyžařských brýlí. „Mohl byste mi to pohlídat?“ zeptá se pracovníka ostrahy.

„Ne,“ odsekne bezpečák. Už se zase na té své miniaturní stolní televizi dívá na nějaký svůj oblíbený pořad.

„Vidíš?“ napřáhne Jordan ruce. Na sobě má kabát z ovčí kůže, několik šál, džíny, lyžařské boty, vlněný svetr s vyšívanými vločkami a pletenou kuklu. „Splývám s davem.“

„Mohli bychom už jít nahoru?“ chce vědět Gavin a nervózně se podívá na dveře. „Jde sem spousta lidí. A maximální kapacita zdejšího výtahu jsou tři. Nechce se mi tu čekat.“

Jsem už z toho dohadování s Jordanem unavená, a tak jen pokrčím rameny a kývnu směrem k výtahu. „Tak pojďme,“ zavelím.

Jsem si skoro jistá, že si Jordan potichoučku zamumlá pod vousy:

„Prima!“

Ale to přece není možné.

Nebo ano?

21

Když až za svítání

končí noc,

jasný ti musí bejt,

že mejdan dlouhej

byl až moc.

„Mejdan“

Text a hudba: Heather Wellsová

Nikdy jsem mejdany neměla ráda. Hudba vždycky hraje moc hlasitě a člověk ani neslyší, co mu kdo říká.

I když na mejdanu, jako je ten v Tau Fí, to vlastně může být docela výhoda. Protože nikdo ze zdejšího osazenstva nevypadá, že by byl nějaký úžasný společník, jestli víte, jak to myslím. Všichni jsou až superkrásní – děvčata mají účesy dokonale vyfoukané do rovna, kluci mají ve vlasech spoustu gelu, takže je mají umělecky rozcuchané, jako kdyby se právě vyhrabali z postele, ačkoli je naprosto jasné, že zrovna vylezli ze sprchy.

A přestože je venku spousta stupňů pod nulou, podle toho, jak jsou oblečené zdejší dívky, byste to nepoznali – trička bez rukávů zdobená flitry a bokovky tak nízké, že by se i striptérka červenala. Nevidím tu jediné pořádné zimní boty. Pokud se děcka z New York College v něčem vyznají, pak je to v tom, co je IN a co ne.

Když vystoupíme z toho rozhrkaného výtahu, jsem zdrcená, protože si všimnu, že nápis TLUSTÝ BABY VEN! je na stěně chodby nastříkaný i nadále, ačkoli se zdá, že v jeho odstraňování došlo přece jen k jistému pokroku. Už nezáří tolik, jako když jsem tu byla posledně.

Nicméně tu pořád je.

A já na mejdanu rozhodně nevidím nikoho, kdo by nosil velikost větší než XL. Kdybych měla říct svůj odhad, průměrná velikost je tady XXS.

I když moc nechápu, jak tahle děvčata shánějí v obchodech s dětským prádlem, kde většina z nich bezpochyby nakupuje, aby vůbec sehnaly něco, co jim padne, tanga.

Ovšem nevypadá to, že by ty jejich neuvěřitelně štíhlounké pasy (jak se jim tam vůbec můžou vejít všechny ty vnitřní orgány? Vždyť tam musí být děsně namačkané? Copak člověk nepotřebuje mít v pase alespoň osmdesát pět centimetrů, aby měly všechny orgány dost místa na to, aby správně fungovaly?) připadaly nějak abnormální i ostatním. Jordan si to záhy začne radostně užívat, protože jen co vstoupí do místnosti, přiběhne k němu jakási dívenka o velikosti XXS a spustí: „No páni, nejste vy Jordan Cartwright? Nezpíval jste v tý kapele Easy Street? Panenanebi, vždyť já mám všechny vaše cédéčka!“

Brzy se kolem Jordana shromáždí i další XXSky, kroutí těmi svými uzoučkými boky (naprosto nevhodnými k rození dětí) a piští. Jedna z nich nabídne Jordanovi kelímek s pivem z blízkého soudku. Slyším, jak Jordan vypráví: „No, víte, když mi vyšlo to sólový album, média se na mě dost vrhly, protože lidi jsou nervózní, když se najednou setkají s něčím, co moc neznají,“ a v tu chvíli vím, že je ztracený, vtažený do zóny XXS.

„Vykašli se na něj,“ řeknu Gavinovi, který na Jordana znepokojeně zírá – a kdo by taky nebyl znepokojený. Ty holky vypadají, jako kdyby už několik dní nejedly. „Už je pozdě. Bude se z toho muset dostat sám. Vidíš tady někde Douga?“

Gavin se rozhlédne po místnosti. Půdní prostory jsou tak nacpané lidmi – a světla jsou natolik tlumená –, že nemám tušení, jak by tady mohl někoho poznat. Nicméně se mu podaří vypátrat Douga Winera v rohu místnosti, u širokých oken, jak se tam muchluje s nějakou dívkou. Nepoznám, jestli je to Dana, jeho přítelkyně ze včerejšího rána. Nicméně ať už je ta dívka kdokoli, daří se jí Douga zaměstnávat…, dost na to, abych si pro tuhle chvíli nemusela dělat starosti, že zvedne hlavu a uvidí mě.

„Paráda,“ oddechnu si. „A teď mi řekni, kterej z nich je Steve.“

Gavin se znovu rozhlédne. Tentokrát ukáže směrem ke kulečníku a řekne: „To je on. Ten, jak hraje kulečník. Vysokej, blonďatý vlasy.“

„Fajn,“ přikývnu. Musím křičet, aby mě vůbec slyšel, protože hudba duní strašně hlasitě. Je to technopop, ten mám docela ráda. Tedy k tanci. Bohužel tady nikdo netancuje. Možná že se na vysokoškolskejch mejdanech tancovat ani nesluší? „Jdem tam. Představíš mě, jo?“

„Jasně,“ souhlasí Gavin. „Řeknu mu, že jsi moje holka.“

Zavrtím hlavou. „Tomu v životě neuvěří. Jsem na tebe moc stará.“

„Nejseš na mě stará,“ hádá se Gavin.

Rozepínám si kabát a sundávám z hlavy čepici. „Řekls mi babi.“

„To jsem si dělal srandu,“ přizná se Gavin rozpačitě. „Dovopravdy bys moje babička bejt nemohla. Teda, kolik ti vlastně je? Pětadvacet?“

„Ehm,“ odkašlu si. „Jo.“ Plus minus pět let nehraje roli. „Ale stejně. Řekni mu, že jsem tvoje sestra.“

Gavinova bradka se rozhořčeně zachvěje. „Nejsme si ani trochu podobný!“

„Panebože!“ Z toho technopopu mě začíná bolet hlava. Co tady vůbec dělám? Měla bych být doma v posteli jako všichni ostatní skorotřicátníci. Dávají Show Davida Lettermana. Právě jsem prošvihla Davida Lettermana! Přeložím kabát podél a hodím si ho přes ruku. Nevím, co bych s ním mohla dělat jiného. Šatna tu není a nechat ho jen tak někde ležet se neodvážím. Bůhví kdo by mi ho tu pozvracel. „Dobře. Tak mu prostě řekni, že jsem tvoje kámoška, která by si ráda opatřila změněnej stav vědomí.“

Gavin přikývne. „Dobře. Ale sama s ním nikam nechoď. Jestli ti to navrhne.“

Nemůžu si pomoct, mimoděk si uhladím sukni. Jenom trošičku. A prsty si ulíznu prameny, které se vymkly z toho mého rozcuchu. „Myslíš, že to udělá?“

„Steve vojede všechno, co se hejbe,“ zní Gavinova zneklidňující odpověď. „Je jak králík.“

Okamžitě přestanu vylepšovat svůj zevnějšek. „Aha,“ popotáhnu si minisukni, aby byla alespoň o ten milimetr delší. „Tak dobře, jdem na to.“

Prodíráme se davem svíjejících se těl ke kulečníku, kde se dva mladíci na střídačku ohánějí tágem před vděčným publikem složeným z několika XXSek. Kde se všechny ty hubený holky berou? Možná existuje nějaký ostrov, na kterém je někdo drží, a pouští je z něj jenom v noci. Za denního světla je totiž nikdy nevidím.

A pak si vzpomenu. Ten ostrov se jmenuje Manhattan a důvod, proč je nikdy nevidím za denního světla, je, že mají plné ruce práce na svých místech ve společnosti Condé Nast, která vydává módní časopisy.

Gavin zdvořile počká, až onen vysoký mladík odešle kouli číslo šest do síťky po straně kulečníkového stolu – načež XXSky nadšeně zavzdychají –, a teprve pak řekne: „Čágo, Steve.“

Vysoký mladík vzhlédne a já okamžitě poznám světle modré oči Douga Winera – ale to je asi tak všechno. Jako je Doug udělaný, tak je Steve hubený a vysoký, má tělo basketbalisty, zatímco jeho bratr působí spíš jako zápasník. Na sobě má Steve černý kašmírový svetr s vyhrnutými rukávy, které odhalují velmi úhledná šlachovitá předloktí, a džíny tak oprané, že musí být značkové. Má tentýž pečlivě rozcuchaný účes jako všichni ostatní kluci na tomhle jeho mejdanu – tedy až na Gavina, jehož vlasy jsou rozcuchané prostě proto, že si je poté, co vstal z postele, opravdu neučesal.

„McGoren,“ praví Steve a po hezké tváři se mu rozlije úsměv. „Jsem tě už dlouho neviděl, kámo.“

Gavin se nakloní blíž, aby mu mohl potřást rukou, kterou Steve natahuje přes stůl. A já si v tu chvíli všimnu, že Stevovi sedí džíny na bocích tak nízko, že odhalují několik centimetrů jeho vypracovaného břicha.

Ten pohled na jeho břicho mě uzemní – spolu se skutečností, že mu zpod pasu kalhot vykukuje několik zlatohnědých chlupů. Mám pocit, jako by mě někdo kopnul do žaludku. Dobře, Steve Winer je možná student a potenciální vrah, a tudíž je pro mě zakázané ovoce.

Nicméně tělo má teda fakt k sežrání.

„Čau, kámo,“ protáhne Gavin tím svým obvyklým ospalým tónem. „Jak je?“

„Super, že tě zas vidím, člověče,“ odvětí Steve a plácnou si s Gavinem na pozdrav do nastavené dlaně pravé ruky. „Co škola? Pořád ještě děláš jako hlavní obor film?“

„Jo, to teda kurva dělám,“ opáčí Gavin. „Minulej semestr jsem prolez Experimentálním filmem pro pokročilý.“

„To si děláš prdel?“ Steve ovšem nezní překvapeně. „No, pokud to někdo moh zmáknout, byls to ty. Vídáš někdy toho Mitche, jak s náma chodil na Teorii filmový technologie?“

„Ani moc ne,“ pokrčí Gavin rameny. „Zašili ho kvůli kšeftování s metamfetaminama.“

„A kurva,“ potřese hlavou Steve. „To je teda fakt na hovno.“

„Jo, ale na druhou stranu ho poslali do federální věznice s minimální ostrahou, ne do státní.“

„No, aspoň že měl tuhle kliku.“

„Jo. Nechali ho, aby si s sebou vzal dva kusy nějakýho sportovního náčiní, takže si vzal hakisák a frisbíčko. Už stihnul rozjet frisbíčkovej tým. Vůbec první ve vězeňským systému.“

„Mitch byl vždycky borec, kterej nikdy nemá dost,“ poznamená Steve. Pohled mu zabloudí směrem ke mně. Pokusím se nasadit podobně připitomělý výraz, jaký vidím na tváři všech těch XXSek kolem mě. Není to nic těžkého. Prostě si jenom představím, že jsem stejně jako ony za posledních čtyřiadvacet hodin nic nejedla.

„A co je zač ta tvoje kámoška?“ chce vědět Steve.

„Jo, tohle je Heather,“ informuje ho Gavin. „Chodí se mnou na Tvůrčí psaní.“

Když uslyším, jak Gavin nečekaně zaimprovizoval, zmocní se mě trochu panika – o filmových seminářích vím houby. Pak se ale nakloním dopředu – přitom si dám pozor, aby moje vnady v černé nabírané podprsence s nízkými košíčky, které jsou pod tou průsvitnou blůzičkou moc dobře vidět, pod tenkým materiálem co nejvíc vystupovaly – a řeknu: „Ráda tě poznávám, Steve. Myslím, že máme společnou kámošku.“

Steve od mých vnad nedokáže odtrhnout pohled. To koukáte, vy XXSky, co?

„Vážně?“ zeptá se Steve. „A kdo by to jako moh bejt?“

„No, jmenuje se Lindsay… Lindsay Combsová, myslím.“

Gavin stojící vedle mě se začne dusit, ačkoli si nic k pití nedal. Zřejmě se mu můj pokus o improvizaci nelíbí o nic víc než mně ten jeho.

„Nevzpomínám si, že bych znal někoho, kdo se takhle jmenuje,“ odtrhne Steve pohled od mého hrudníku a podívá se mi zpříma do očí. A to ti experti na řeč těla v časopise US Weekly neustále tvrdí, že když podvodníci lžou, nikdy se vám přitom nepodívají do očí.

„Fakt?“ předstírám, že jsem si nevšimla, jak se všechny ty XXSky šťouchají navzájem loktem do žeber a něco si šeptají. Ty tedy vědí, kdo je to Lindsay Combsová. „No ne, to je ale divný. Minulej tejden mi toho o tobě spoustu vyprávěla… Ale počkat. Možná, že říkala Doug Winer.“

„Jasně,“ přikývne Steve. Zdá se mi to, nebo se opravdu trochu uvolnil? „Jasně, to je můj brácha. Musela mluvit o něm.“

„Aha,“ řeknu. A zahihňám se tak přihlouple, jak to jenom dokážu. „Tak promiň! Jsem to ale pitomá. Mluvím se špatným Winerem.“

„Počkej.“ Skytne jedna z XXSek, která vypadá o trochu opilejší – či co to s ní je – než ostatní. „Copak tys neslyšela, co se jí stalo? Teda Lindsay?“

Snažím se zatvářit stejně naivně a bezvýrazně jako ona. „Ne. Co se jí stalo?“

„Panebože,“ zapiští XXSka. „Někdo ji dočista to… zavraždil.“

„Dočista!“ přidá se k ní další XXSka, která vypadá, že by se už brzo mohla přehoupnout do velikosti XS. „Na Koleji smrti se našla její hlava v hrnci na plotně!“

Načež všechny XXSky a XSky kolem kulečníku reagují znechuceným „Fuuuj!“.

Zalapám po dechu a předstírám, že jsem v šoku. „Panebože!“ vyjeknu. „Tak to už se nedivím, že tenhle tejden na semináři audiotechniky chyběla.“

Gavin vedle mě zbledne do odstínu bílé kulečníkové koule. „Lindsay měla jako hlavní obor účetnictví,“ zamumlá mi do ucha. Sakra! Já zapomněla!

Ale to je v pohodě, protože hudba hraje dostatečně nahlas, takže si nemyslím, že by mě slyšel ještě někdo jiný než on. Pokud jde o Steva Winera, ten se mezitím natáhl pro svoji skleničku martini – no vážně, ten kluk pije na mejdanu bratrstva martini –, zatímco jeho protivník se připravuje na složitý šťouch, kvůli kterému musíme my všichni, co jsme natěsnaní kolem kulečníkového stolu, kousek poodstoupit.

Když znovu přistoupíme ke stolu, abychom sledovali další Stevův šťouch (jeho protivníkovi se rána nepovedla), cítím, že konverzace už neprobíhá v mé režii, a tak řeknu: „Panebože, proč by někdo něco takovýho dělal? Teda jako zabíjel Lindsay? Vždyť to byla taková príma holka.“

Všimnu si, že si několik XXSek vymění nervózní pohledy. Jedna z nich se dokonce vzdálí a přitom mumlá něco v tom smyslu, že si musí odskočit.

„Teda,“ pokračuju, „sice jsem zaslechla něco o ní a o tom trenérovi basketbalu…“ Říkám si, že hodím udičku, a uvidíme, co se bude dít dál.

Co se děje dál, je dost předvídatelné. XXSky se zatváří zmateně.

„Lindsay a trenér Andrews?“ Jedna hnědovláska zavrtí hlavou. „O tomhle jsem teda nic neslyšela. Jediný, co jsem slyšela, bylo, že když byla Lindsay v dohledu, nebylo zrovna chytrý nechat povalovat matroš jen tak volně…“

Hnědovláska větu nedokončí, protože ji její kamarádka šťouchne loktem do žeber a s nervózním pohledem na Steva zasyčí: „Pšššt.“

Ale už je pozdě. Stevův šťouch šel pánubohu do oken. A Steve z toho nemá ani trochu radost. Podívá se na Gavina a řekne. „Ta tvoje kámoška je pěkně užvaněná.“

„Nojo,“ pokrčí Gavin v rozpacích rameny, „však taky dělá jako hlavní obor scenáristiku.“

Stevovy světle modré oči se zabodnou do mých. Řekla bych, že to nebude jenom moje bujná fantazie, když se mě zmocní pocit, že i když je Steve krasavec, něco na něm člověku rozhodně nahání husí kůži – navzdory těm sexy břišním svalům.

„No ne, fakt?“ ušklíbne se. „Už ti někdy někdo řek, že jseš děsně podobná tý… jak se jmenuje? Taková ta popova hvězda, co kdysi zpívala po všech těch nákupních centrech?“

„Heather Wellsová!“ Ta XSka není tak opilá – nebo co to je – jako všichni ostatní (bezpochyby proto, že má na těle o trošičku víc tuku, který ten alkohol absorbuje), takže je v myšlení značně pohotová. „Panebože, ona FAKT vypadá jako Heather Wellsová! A… neříkals náhodou, že se jmenuje Heather?“ vyptává se Gavina.

„Ehm,“ pravím nevýrazně, „nojo. To slyším každou chvíli. Protože se fakt Heather jmenuju. A Heather Wellsový jsem docela podobná.“

„To je ale fakt náhoda.“ Jedna zXXSek, která se sotva drží na nohou, se musí opřít o kulečník, aby vydržela stát rovně. „Protože to byste neuhodli, kdo je tady. Jordan Cartwright. Z Easy Street. A není to jenom kluk, kterej by mu byl podobnej a měl stejný jméno. Tohle je fakt on.“

Ostatní děvčata nevěřícně vypísknou. A o vteřinu později se všechna začnou svojí kamarádky vyptávat, kde Jordana viděla. Dívka jim udá směr a většina divaček, které sledovaly hru Steva Winera s osmi koulemi, odvrávorá za Jordanem, aby z něj vyrazily autogram… nejlépe na ňadra.

„No teda,“ pronesu k přítomným pánům, když jsou dívky pryč. „Člověk bý nevěřil, že je ten Jordan Cartwright tak populární, když si vezmete, jak mizerně se prodává jeho poslední album.“

„Ten chlap je buzerant,“ ujistí nás všechny Stevův soupeř. Od Stevova posledního neúspěšného šťouchu ovládl stůl a teď posílá Stevovy koule do děr jednu za druhou. Steve, který stojí na druhé straně kulečníkového stolu, z toho nemá moc radost. „Slyšel jsem, že celej ten humbuk s jeho svatbou s Taniou Traceovou má jenom zakrejt, že je jedna ruka s Ricky Martinem.“

„No páni,“ vydechnu a jsem celá pryč z toho, že se něco takového mezi lidmi povídá, i když dobře vím, že to není pravda. „Vážně?“

„No jasně,“ potvrdí Stevův soupeř. „A všimli jste si těch jeho vlasů? Ty má transplantovaný. Jinak by byl plešatej jako tahle koule.“

„No páni,“ vykřiknu znova. „Tak to si teda dávaj úžasnou práci, aby to zakryli, když se objeví na MTV.“

„No,“ přeruší mě Gavin a z nějakého důvodu mě popadne za ruku, „sorry, že jsme vám tak vpadli do hry. Už vás nebudem otravovat.“

„Ještě nechoďte,“ řekne Steve. Poslední dvě minuty se opírá o tágo a upřeně na mě zírá. „Ta tvoje kámoška se mi líbí. Heather jsi říkala, že se jmenuješ? Heather a jak dál?“

„Snellingová,“ odvětím bez mrknutí oka. Nemám ponětí, proč mi na rty okamžitě vskočilo příjmení mého šéfa. Nicméně je to tak. Zničehonic se jmenuju Heather Snellingová. „To je polský jméno.“

„To jsou věci. Mně spíš připadá britský nebo tak něco.“

„No,“ pokrčím rameny, „ale není. A odkud přišlo jméno Winer?“

„Z němčiny,“ odpoví Steve. „Takže ty ses s Lindsay seznámila na nějakým tom svým scenáristickým semináři?“

„Na audiotechnice,“ opravím ho. Když už nic, tak si alespoň pamatuju, co jsem komu nalhala. „O čem to tamta holka vlastně mluvila? Jak říkala, že Lindsay byla fajn, jenom pokud jí člověk nenechal na dohled svůj matroš?“

„Tebe ta Lindsay nějak zajímá,“ zvedne Steve obočí. Jeho soupeř mezitím konečně minul, a teď netrpělivě čeká, až Steve odehraje, a každých pár vteřin opakuje: „Steve. Hraješ.“

Ale Steve si ho nevšímá. Stejně jako si já nevšímám Gavina, který mě nepřestává tahat za ruku se slovy, „No tak, Heather. Támhle vidím nějaký svý známý. Rád bych vás představil,“ což je samozřejmě naprostá a nestydatá lež.

„No,“ podívám se Stevovi zpříma do očí, „vždyť to taky byla zajímavá holka.“

„Jo, zajímavá, to ona byla,“ souhlasí Steve bezvýrazně.

„Myslela jsem, žes ji neznal,“ upozorním ho.

„No dobře,“ řekne Steve, upustí tágo na zem a prudce zamíří ke mně – a ke Gavinovi, který teď křečovitě svírá mou paži. „Takže co je to kurva za ženskou, McGorene?“

„Kristepane!“ Hlas, který se nám ozve za zády, bohužel okamžitě poznám. Když se otočím, spatřím Douga Winera, který má jednu ruku kolem ramen velmi spoře oděné dívky, jež v nezeštíhlujícím číslování nemůže mít menší velikost než M (je milé, že Winerovic chlapci nemají, pokud jde o ženskou postavu, předsudky). Doug je ve tváři rudý jako rak a ukazuje na mě. „To je ta holka, jak tu včera byla s tím chlapem, co se mi pokusil zlomit ruku!“

Ze Stevovy tváře teď zmizí všechny stopy přívětivosti. „Ahááá,“ protáhne ne bez jistého uspokojení. „Takže kámoška ze školy, co?“ Ta poznámka je určena Gavinovi. A rozhodně není myšlena přátelsky.

Okamžitě začnu celého toho nápadu litovat. Nemrzí mě ani tak to, že nejsem doma v posteli a nebrnkám si na kytaru s Lucy stočenou po mém boku. Mrzí mě, že jsem do toho zatáhla Gavina. Jistě, nabídl se dobrovolně. Ale já jsem jeho nabídku prostě neměla přijmout. To je mi jasné v momentě, kdy zahlédnu ten záblesk ve Stevových očích. Je chladný a nelítostný jako ty zamrzlé kovové sochy George Washingtona v parku pod námi.

Nevím, jestli tenhle kluk zavraždil Lindsay. Nicméně vím, že jsme v maléru. A v pořádném.

Ovšem nezdá se, že by byl Gavin o tom, že to máme spočítané, stejně přesvědčený jako já. Tedy alespoň pokud to můžu posoudit z toho, jak klidně pronese: „O čem to mluvíš, kámo? Heather je moje kámoška, abys věděl. Jenom zkoušela sehnat nějakej fet.“

Tak počkat. Cože? Cože jsem zkoušela?

„Kecy,“ ušklíbne se Doug. „Byla tady s tím chlapem, co mi vpadnul do pokoje a vyptával se mě na Lindsay. Ta ženská je zasranej fízl.“

Vzhledem k tomu, že Gavin nemá ani tušení, o čem to Doug mluví, je jeho rozhořčení dost přesvědčivě. „Tak hele, kámo,“ probodne mladšího Winera, který je menší než on, nepřátelským pohledem. „Možná žes to trochu přehnal s testováním vlastního zboží? Z cracku ji máš jak z praku, jestli to nevíš.“

Steve Winer si založí paže na hrudi. Jeho dohněda opálená předloktí tvoří kontrast k černému svetru. Steve byl očividně před nedávnem někde v teplých krajích. „Já s žádným crackem nekšeftuju, ty debile.“

„To je jenom takový rčení,“ ušklíbne se Gavin jízlivě. Musím ho obdivovat. Možná že studuje film, protože se chce stát režisérem, ale jako herec rozhodně taky není špatný. „Poslyš, jestli se do mě hodláš takhle srát, tak odsud radši vypadnu.“

Steve ohrne horní ret. „Víš co ty jsi, McGorene?“

Gavin se tváří, jako by mu to bylo úplně fuk. „Ne. Co podle tebe jsem, kámo?“

„Jseš práskač.“ Zatímco to Steve říká, ze dvou černých kožených křesel se vrávoravě zvednou dvě postavy, které tam předtím zřejmě už nějaký čas seděly a dívaly se na širokoúhlé obrazovce na basketbal, aniž bych si jich všimla. Dívky, které odběhly, aby si opatřily Jordanův autogram, se trousí zpátky, nicméně už se přestaly hihňat a zírají na drama, které se před nimi odvíjí, jako kdyby to byl další díl nějaké reality show nebo něco podobného.

„A my tady práskače nemáme rádi,“ dodá další člen bratrstva Tau Fí. Je o něco mladší než Steve a má, značně vypracované bicepsy.

„Jo,“ přisvědčí jeho dvojče. Tedy dvojče alespoň pokud jde o velikost bicepsů.

Pohlédnu z jednoho na druhého. Sice pravděpodobně nejsou příbuzní, nicméně jsou si stejně strašně podobní, oba na sobě mají tutéž kombinaci kašmírového svetru a džínů, jaké dává přednost i Steve. A oba také mají modré oči, v nichž není ani stopa po nějaké laskavosti – či inteligenci.

„Ale no tak, Steve, klídek,“ řekne Gavin natolik opovržlivě, že to zní, jako kdyby ho to obvinění opravdu naštvalo. Nedbale na mě ukáže palcem. „Je to jenom moje kámoška, která se snaží něco sehnat. Ale jestli se kvůli tomu chcete chovat jako banda kreténů, tak si trhněte. My padáme. Jdeme, Heather.“

Nicméně Gavinův pokus o ústup zmaří sám Doug Winer, který nám zastoupí cestu.

„Nikomu z Winerů nebude nikdo beztrestně vyhrožovat,“ oznámí mi Doug. „Ať jseš, kdo jseš… budeš litovat.“

„Jo?“ Nechápu, co to do mě vjelo. Gavin se mě snaží odtáhnout, ale já zarazím vysoké podpatky do parket a odmítám se hnout. A aby bylo ještě hůř, slyším sama sebe, jak se ptám: „Tak, jako litovala Lindsay?“

V tu chvíli se s Dougem něco stane. Jeho tvář nabude odstínu těch červených světýlek televizních vysílačů, která vidím blikat v temných oknech za ním.

„Jdi do prdele,“ zaječí.

Asi by mě nemělo příliš překvapit, když mi jeho hlava v příštím okamžiku přistane na solaru. Koneckonců jsem si o to koledovala. Tedy v určitém smyslu.

22

Pravda je taková,

že je ti k ničemu

mít chlapa na krku

bez snubního prstenu.

„Nevdávací“

Text a hudba: Heather Wellsová

Když vám takový devadesátikilový člen univerzitního bratrstva vrazí hlavou do břicha, je to zvláštní pocit, který je dost těžké popsat. Abych řekla pravdu, je vlastně dobře, že mám takovou postavu, jakou mám. Kdybych se vešla do velikosti XXS, tak bych tu ránu taky nemusela přežít.

Ale protože Doug není (teď musím s pravdou ven) zas o tolik těžší než já – navíc jsem viděla, co chystá, takže jsem měla čas instinktivně zatnout svaly –, skončím jenom na zemi s vyraženým dechem. Žádné vnitřní zranění jsem neutrpěla. Tedy alespoň žádné, které bych mohla identifikovat.

Gavin na tom ovšem už tak dobře není. Tedy kdyby tam zůstal jenom tak stát, bylo by to v pohodě. Jenže on udělá tu chybu, že se pokusí ze mě Douga odtáhnout.

Doug totiž – což mě vážně nepřekvapuje – vůbec nebojuje férově. Jakmile ho Gavin popadne za ramena, Doug se prudce otočí a pokusí se Gavinovi ukousnout prst.

A protože nemůžu dovolit, aby studenta, který bydlí u mě na koleji, někdo snědl, přitáhnu si jednu nohu blíž k sobě – přitom nepřestávám svírat v jedné ruce kabát a kabelku – a zasáhnu podpatkem tu část Dougova těla, kde by většina pánů něčí podpatek měla jen velmi nerada. No co, jógu sice nedělám – a jinému cvičení taky zrovna moc nedám –, nicméně jako všechna děvčata, která nějaký čas žijí v New Yorku, vím, jak někomu způsobit vážnou tělesnou újmu za pomoci obuvi.

Ve chvíli, kdy se Doug zhroutí na podlahu drže se za intimní partie, rozpoutá se pravé peklo a po půdní místnosti létají různé předměty a těla, jako kdybychom se najednou ocitli mezi nejdivočejšími fanoušky na metalovém koncertě. Zrcadla za policemi nad barem roztříští nazdařbůh vržená kulečníková koule. Gavinovi se podaří hodit jednoho člena bratrstva na širokoúhlou televizi, ta s rachotem spadne na zem a vylétne z ní roj jisker. XXSky ječí a prchají na chodbu a proběhnou kolem nápisu TLUSTÝ BABY VEN! přesně ve chvíli, kdy jeden z hracích stolů na pinball nevydrží Jordanovu váhu (neptám se, co na něm Jordan dělal… ani proč má spuštěné kalhoty omotané kolem kotníků) a zřítí se.

Naštěstí je všude kolem takový chaos, že se mi podaří chytit Gavina za ruku a zaječet „Padáme!“. Pak si každý z nás přehodí přes rameno jednu Jordanovu paži (Jordan je v takovém stavu, že by sám jít nedokázal) a už vlečeme mého bývalého z místnosti a dál chodbou…

… zrovna když oheň z převržené televize spustí kropicí systém.

XXSky na chodbě začnou ječet, protože se jim ty jejich dorovna vyfoukané vlasy začnou zase kudrnatět, a my zatím proklouzneme dveřmi označenými nápisem SCHODIŠTĚ, a nezastavíme se – a nepřestaneme vléci bývalého člena chlapecké kapely, který je napůl v bezvědomí –, dokud nejsme venku na ulici.

„Kurva drát,“ zaječí Gavin, jakmile nám do plic pronikne ledový vzduch. „Vidělas to? Vidělas to?“

„Jo,“ odpovím a trochu se ve sněhu zapotácím. Nedá se říct, že by byl Jordan vysloveně mrtvá váha, nicméně lehký taky není. „A nebylo to nic hezkýho.“

„Že to nebylo nic hezkýho? Nic hezkýho?“ Gavin nadšeně vrtí hlavou a společně kloužeme a smekáme se po Washington Square North a snažíme se propracovat západním směrem. „Kdybych tam tak měl videokameru! Žádná z těch holek neměla podprdu. Když je ta voda zmáčela…“

„Gavine,“ přeruším ho rychle, „koukej, jestli někde neuvidíš taxíka. Musíme dostat Jordana zpátky na Upper East Side, kde bydlí.“

„Žádný taxíky nejezděj,“ opáčí Gavin opovržlivě. „Ani na ulicích nikdo není. Jenom my.“

Má pravdu. Park je momentálně mrtvá zóna. Ulice kolem něj nejsou ani pořádně protažené sněžným pluhem. V dohledu není ani jedno auto, když nepočítám to v dálce na Osmé ulici. Žádný z taxikářů, kteří tam projíždějí, nás ale stejně nevidí, ačkoli zuřivě mávám.

Jsem v koncích. Nevím, co mám s Jordanem dělat. Věřím, že měl pravdu, když tvrdil, že dopravní služby se přes mosty nedostanou. A rozhodně nehodlám volat jeho tátovi, abych se ho zeptala, jestli by sem nemohl pro synáčka zajet rodinnou limuzínou – vždyť to je přece ten chlap, který mi sdělil, že moje přiblblý výplody běsnící mladý rockerky nikdo nebude poslouchat.

Co se Jordana týká, ten je šťastný jak blecha a vesele klopýtá mezi námi, ovšem rozhodně vypadá pěkně přepadle. Nemůžu ho prostě jen tak nechat někomu na prahu – i když ta představa je dost lákavá. Zmrznul by. A k podzemce to odsud je několik bloků – a dlouhých bloků, ne těch krátkých mezi postranními uličkami – a kdybychom se vydali opačným směrem k Astor Place, museli bychom znovu projít kolem Waverly Hall.

A já rozhodně nehodlám riskovat, že bychom narazili na ty rozzuřené hochy z bratrstva. Zvlášť když v dálce zaslechnu sirény. Vypadá to, že když se v budově spustí kropicí systém, hasiči automaticky dostanou hlášku.

Jordan mezi námi ty sirény taky slyší. Zvedne hlavu a vesele pokřikuje: „Hej hej! Policajti jedou!“

„Nemůžu uvěřit, že jsi s tímhle chlapem někdy byla zasnoubená,“ zavrčí Gavin znechuceně – čímž se prozradí, i když jen náhodou, že si mě Googlem hledal na internetu. „Vždyť je to naprostej kretén.“

„Takovejhle nebyl vždycky,“ ujistím Gavina. I když, mám-li být upřímná, Jordan takovýhle zřejmě vždycky byl. Jenom jsem si toho tenkrát nevšimla, protože jsem byla příliš mladá a hloupá. A byla jsem do něj blázen. „Navíc se má pozejtří ženit. Je z toho trochu nervózní.“

„Houby pozejtří,“ opraví mě Gavin. „Zejtra. Už je po půlnoci. Oficiálně už je pátek.“

„Do hajzlu,“ vyjeknu. Cartwrightovi už si musí dělat starosti, co se s jejich mladším synem stalo. Tania je pravděpodobně bez sebe strachy. Tedy pokud vůbec zjistila, že je její nastávající pryč. Takhle jí ho zpátky poslat nemůžu – s nedopnutým poklopcem a stopami po rtěnce po celém obličeji. Panebože, proč nemůže být alespoň o trošičku víc jako jeho bratr?

Ach bože. Jeho bratr. Cooper mě zabije, až zjistí, kde jsem byla. A já mu to budu muset říct. Nemůžu mu přitáhnout Jordana domů v takovémhle stavu a nepodat mu žádné vysvětlení.

A Jordana mu domů přitáhnout musím. Vždyť je to to jediné místo, kam ho můžu vzít. Neřekla bych, že ho dokážu nést o moc déle. Navíc jsem zmrzlá na kost. Punčocháče s minisukní rozhodně nejsou typem oblečení, které by se hodilo na lednový Manhattan noc po sněhové bouři. Nechápu, jak to ty holky v těch nizoučkých bokovkách můžou vydržet. Copak je nestudí pupíky?

„Tak fajn,“ řeknu Gavinovi, když dojdeme na roh ulic Washington Square Park North a Washington Square Park West. „Uděláme to takhle. Vezmeme ho ke mně domů.“

„To myslíš vážně? Já fakt uvidím, kde bydlíš?“ Gavinův úsměv v narůžovělé záři pouličních lamp mě znepokojí. „No paráda!“

„Ne, to není žádná paráda, Gavine,“ odseknu. „Je to právej opak parády. Můj domácí je Jordanův brácha, a bude naštvanej – pěkně naštvanej když nás uslyší a když uvidí Jordana v tomhle stavu. Takže musíme bejt potichu. Naprosto potichu.“

„To zvládnu,“ slíbí mi Gavin galantně.

„Protože Cooper není jedinej, koho nechci vzbudit,“ pokračuju. „Bydlí tu taky můj, ehm, můj táta.“

„Já se seznámím taky s tvým tátou? S tím, co byl ve vězení?“ No jasně. Gavin si mě určitě našel na internetu.

„Ne, to se teda neseznámíš,“ odseknu. „Protože pevně doufám, že bude, stejně jako Cooper, spát. A my ho nevzbudíme. Jasný?“

„Jasný,“ přisvědčí Gavin s povzdechem.

„Heather.“ Jordan teď vleče nohy za sebou ještě o něco výrazněji.

„Buď zticha, Jordane,“ napomenu ho. „Už jsme skoro na místě.“

„Heather,“ opakuje Jordan znovu.

„Jordane,“ vyjedu na něj. „Jestli mě pobliješ, tak tě přísahámbohu zabiju.“

„Heather,“ praví Jordan potřetí. „Myslím, že mi někdo dal něco do pití.“

Trochu vyděšeně se na něj podívám. „Chceš říct, že takhle normálně po mejdanu nevypadáš?“

„Jasněže ne,“ zablábolí Jordan. „Měl jsem jen jedno pivo.“

„To jo,“ přikývnu. „Ale kolik jsi měl skleniček vína, než ses vydal do města?“

„Jenom deset,“ odvětí Jordan nevinně. „Jé hele. To mi připomíná. Kde mám lyže?“

„No, jsem si naprosto jistá, že jsou v pořádku, Jordane,“ sdělím mu. „Můžeš si je vyzvednout ráno. Proč by ti někdo dával něco do pití?“

„Aby mě zneužil, pochopitelně,“ vysvětlí mi Jordan. „Každej ze mě chce kousek urvat. Každej chce kousíček z Jordana Cartwrighta.“

Gavin, který dostane s těmito slovy do obličeje plný zásah Jordanova dechu, pokrčí znechuceně nos. „Já teda ne,“ nechá se slyšet.

To už jsme došli ke Cooperovu domu. Zastavím se a zatímco lovím v kabelce klíče, uděluju Gavinovi poslední instrukce.

„Takže jakmile se dostaneme dovnitř,“ říkám mu, „rychle složíme Jordana na gauč v obýváku. Pak tě doprovodím zpátky do Fischer Hall.“

„Já žádnej nablblej doprovod nepotřebuju,“ odsekne Gavin pohrdavě. Teď, když v dohledu nejsou členové bratrstva Tau Fí, a on se zase cítí na koni, se jeho výrazivo opět vrací k pouličnímu slangu.

„Ty kluci z bratrstva jsou pěkně rozzuřený,“ připomenu mu. „A vědí, kde bydlíš…“

„Ale kurva ženská,“ ušklíbne se Gavin pohrdavě. „Ten kretén Steve o mně ví kromě jména naprostý hovno. Pro něj jsem nikdy nebyl dost velkej frajer, protože si odmítám cpát do těla různý chemický sračky.“

„Kromě těch jedenadvaceti panáků.“

„Teda kromě alkoholu,“ opraví se Gavin.

„Tak dobře,“ přikývnu. „O tomhle se budeme hádat až pak. Napřed uložíme Jordana na ten gauč. S tím, jak tě dostaneme domů, si začneme dělat starosti až potom.“

„Jsou to jenom dva bloky,“ upozorní mě Gavin.

„Heather.“

„Teď ne, Jordane,“ odseknu. „Gavine, já prostě nechci, abys…“

„Heather,“ opakuje Jordan.

„Co chceš, Jordane?“

„Kouká na nás Cooper.“

Vzhlédnu.

A opravdu, v okně vedle dveří spatřím Cooperovu tvář. Vzápětí slyšíme, jak se odemykají zámky.

„Tak dobře,“ řeknu Gavinovi a srdce mi začíná bouchat jako splašené. „Změna plánu. Až napočítám do tří, upustíme Jordana na zem a zdrháme. Jedna. Dvě.“

„To ať tě ani nenapadne,“ praví Cooper a vyjde na práh. Na sobě má manšestráky a vlněný svetr. Vyzařuje z něj teplo a klid a uvážlivost. Mám sto chutí vrhnout se mu kolem krku, položit si hlavu na ten jeho pevný hrudník, vdechovat jeho cooperovskou vůni a vyprávět mu, jak příšerný večer jsem zažila.

Místo toho vykoktám: „Já ti to můžu vysvětlit.“

„Samozřejmě, že můžeš,“ odvětí Cooper. „No tak pojďte dál. Vezměte ho dovnitř.“

Dovlečeme Jordana dovnitř. Dá nám to dost práce – zvlášť proto, že se objeví Lucy a začne na nás vzrušeně skákat. Tedy vlastně na mě. Naštěstí mám tak zmrzlá stehna, že to, jak mi její drápky trhají nylonky, ani necítím.

Právě ve chvíli, kdy Lucy vyskočí do výšky, protože chce Jordanovi olíznout ruku, se Jordan najednou probere a začne být velmi čiperný, takže když ho vlečeme předsíní kolem Coopera, vesele ho osloví: „Čágo, brácho! Co se děje?“

„Volala tvoje snoubenka,“ informuje ho Cooper, zavře za námi dveře a pustí se do zamykání zámků. „To se děje. Copak ty jsi prostě jenom tak vypadnul a nikomu jsi nedal vědět, kam jdeš?“

„Tak nějak,“ přisvědčí Jordan, když ho s Gavinem pustíme a on žuchne na poněkud zchátralou růžovou pohovku svého dědečka, kde se do něj Lucy pustí jazykem naplno. „Au. Hodnej pejsek. Zařiďte prosím někdo, aby se ten pokoj přestal točit.“

„Jak se sem vůbec dostal?“ chce vědět Cooper. „Taxíky přece nejezděj. A podzemkou by Jordan v životě nejel.“

„Přijel na lyžích,“ podám mu neuspokojivé vysvětlení. V domě je milosrdné teplo. Cítím, jak mi v rozmrzajících stehnech začíná škubat.

„Na lyžích?“ zvedne Cooper obě obočí. „A kde ty lyže jsou?“

„Ztratil je,“ vmísí se do rozhovoru Gavin.

Zdá se, že si Cooper teprve teď Gavina všiml. „A,“ řekne. „Zase ty, co?“

„Neměl byste se na Heather zlobit,“ začne Gavin. „Za všechno může tenhle chlap. Víte, ona si myslela, že mu svižná procházka po parku pomůže vystřízlivět, ale on nechtěl. Naštěstí jsem šel zrovna kolem a mohl jsem jí pomoct ho dostat sem, jinak kdo ví, co by se stalo. Taky ten chlap mohl zmrznout. Nebo něco horšího. Slyšel jsem o jednom doktorovi, kterej skočí po každým ožralovi, kterýho v parku najde, a sebere mu ledvinu, kterou pak prodá bohatejm Bolivijcům na dialýze. To se pak ráno vzbudíte, všechno vás bolí a vy nevíte proč – a bum. Ukáže se, že vám někdo čmajznul ledvinu.“

No páni. Ten Gavin je fakt král improvizace. Lže s takovou lehkostí a tak přesvědčivě, že se nemůžu ubránit pochybnostem, kolik z těch jeho historek, kterými mě za těch pár měsíců, co ho znám, nakrmil, byly stejné výmysly jako ta, s níž se vytasil teď.

Nicméně na Coopera to zřejmě moc dojem neudělalo.

„Jasně,“ řekne jenom. „No, tak ti děkuju za pomoc. Myslím, že teď už to zvládneme sami. Takže nashle.“

„Doprovodím tě zpátky,“ obrátím se na Gavina, ale přeruší mě nějaký hlas z předsíně.

„Tady je!“ Do obýváku vejde můj otec oblečený v pyžamu a koupacím plášti.

Z toho, jak má rozcuchané a přeleželé to, co mu zbylo z vlasů, je jasné, že už spal, ale že ho, stejně jako Coopera, vzbudil Taniin telefonát. „Heather, dělali jsme si o tebe hrozné starosti. Když zavolala ta ženská, ta Tania, a my jsme tě nemohli najít – tohle už nikdy nedělej, mladá dámo! Pokud hodláš jít ven, koukej říct jednomu z nás, kam jdeš.“

Zamrkám a dívám se z táty na Coopera a zase zpátky. „To myslíš vážně?“ ptám se nevěřícně.

„Gavina zpátky doprovodím já,“ prohlásí Cooper, čímž dá jasně najevo, že předvídal, co udělám dál – že se pokusím vypařit. „Heather, přines Jordanovi nějaký deky. Alane, ty zavolej Tanie a řekni jí, že Jordan dneska přespí tady.“

Táta přikývne. „Řeknu jí, že byl na neplánovaným loučení se svobodou,“ informuje nás. „A že tu zůstal na noc, aby ji nerušil.“

Zůstanu na něj zírat – především proto, že jsem už zapomněla, že můj táta má i nějaké křestní jméno, a že Cooper to jméno právě použil. Ale taky kvůli tomu, jaký nesmysl táta právě vypustil z pusy.

„Jordan nemá žádný kamarády,“ sdělím mu. „Kdo by pro něj pořádal loučení se svobodou? A nikdy by nebyl tak ohleduplnej, aby si dělal hlavu s tím, že ji bude rušit.“

„Já mám náhodou spoustu kamarádů,“ tvrdí Jordan z pohovky, kde už Lucy pokročila tak daleko, že mu olizuje obličej. „Vy dva jste moji kamarádi. Nebo šest. Nebo kolik vás to vlastně je.“

„Já nepotřebuju, aby mě někdo doprovázel,“ prohlásí Gavin, když se Cooper natahuje pro kabát.

„To možná ne,“ odpoví mu Cooper nekompromisně. „Ale já potřebuju na vzduch. Jdeme.“

A oba dva vyjdou ze dveří a nechají mě samotnou s Jordanem a mým otcem – tedy se dvěma muži, kteří mě opustili, když jsem je nejvíc potřebovala, a kteří se, když už jsem je ani v nejmenším nepotřebovala – a ani nechtěla –, připlazili zpátky.

„Tohle mám u tebe,“ řeknu Jordanovi, když se vrátím do obýváku s dekou – a se salátovou mísou, aby měl kam zvracet. A i když jsem si v podstatě jistá, že si nic z toho, co se tady děje, ráno nebude pamatovat, dodám: „A na tu tvoji svatbu stejně nepůjdu.“ Tátu upozorním: „Až budeš volat tý Tanie, tak jí neříkej, že jsem byla s ním.“

„Možná že jsem posledních dvacet let strávil ve vězení, Heather,“ odvětí táta a z hlasu mu zaznívá uražená důstojnost, „nicméně pořád ještě mám jistý ponětí, jak tyhle věci fungujou.“

„No, tak to máš dobrý,“ řeknu mu. Potom zavolám na Lucy a vyběhnu po schodech do svého bytu v naději, že pokud zamknu dveře a zalezu co nejrychleji do postele, podaří se mi nebýt v dosahu, až se Cooper vrátí. Já vím, že Sarah by mě obvinila, že používám strategii vyhýbání se problémům.

Jenže, víte, když jde o Coopera, tak někdy nelze dělat nic jiného.

23

Na rozdíl od tebe,

je ona jeho žena,

není však jediná,

která je podváděná.

„Nevdávací“

Text a hudba: Heather Wellsová

Abych se s Cooperem nemusela setkat, vyplížím se nazítří ráno nepozorovaně z domu. Povede se mi to díky tomu, že vstanu v nekřesťanskou hodinu, v osm ráno, a zvládnu se vykoupat, obléknout a vypadnout ven ještě před půl devátou. Něco takového je v tak obrovském rozporu s mým obvyklým ranním režimem – který spočívá v tom, že se v přízemí neobjevím dřív než v osm padesát pět –, že uniknu setkání se všemi obyvateli domu včetně svého otce, který, když se plížím kolem jeho pokoje s timberlandskami v ruce, aby mi pod nohama nevrzala prkna v podlaze, pořád ještě píská na tu svou indiánskou flétničku nějaký ten svůj „hold časnému ránu“.

Po Cooperovi nikde ani památka – kradmý pohled do pootevřených dveří jeho ložnice mi odhalí, že je jeho postel pečlivě ustlaná –, ale, což je ještě zlověstnější, nikde nevidím ani Jordana. Deky, pod kterými spal, jsou složené na jednom kraji pohovky a salátová mísa je položená na nich, zaplaťpánbůh je prázdná. Zdá se mi to celkem jasné: Cooper svého bratra probudil a teď ho svým vlastním vozem veze zpátky domů. Po pařbě, jako byla ta včerejší, se Jordan sám od sebe takhle brzo vzbudit nemohl. Zažila jsem, jak po nočním tahu druhý den vyspával i do čtyř odpoledne. Náš společný odpor k ránům byl jedním z mála povahových rysů, které jsme sdíleli – dalším takovým rysem byla náklonnost k takovým těm sušenkám, co je prodávají skautky (Jordan měl nejradši Thin Mints, já Do-Si-Does).

S pocitem, jako bych právě vyhrála v loterii, vypustím Lucy ven, aby si ulevila, popadnu proteinovou tyčinku v čokoládě (potřebuju energii na cestu do práce), vezmu Lucy zpátky dovnitř a vyrazím – jenom abych našla na předních dveřích zevnitř přilepený lísteček.

Heather, je na něm napsáno Cooperovým úhledným, droboučkým rukopisem, který jsem se z funkce jeho účetní musela naučit luštit, musíme si promluvit.

Heather, musíme si promluvit? Heather, musíme si promluvit? Existují snad nějaká tři slova, která by zněla zlověstněji než musíme si promluvit? Tedy vážně, znáte někoho, kdo by chtěl na dveřích od domu najít vzkaz obsahující TOHLE?

Neznáte, tak je to.

A tak, když vycházím ze dveří, lísteček sundám a zmačkám a posléze si ho strčím do kapsy.

O čempak si to se mnou Cooper asi tak chce promluvit? O tom, že jsem mu včera v noci přitáhla domů jeho bratra, navíc úplně opilého, a nechala ho z té opice vyspat u něj na gauči, ačkoli mi Cooper dal předtím jasně najevo, že se svojí nejbližší rodinou nechce mít nic společného? Nebo o tom, že jsem se vykradla z domu, abych vyšetřovala vraždu Lindsay Combsové, a nikomu jsem neřekla, kam jdu, když jsem předtím přísahala, že tentokrát nechám pátrání na profesionálech? Nebo možná o tom, že jsem přitom ohrozila život jednoho ze svých svěřenců?

Ale možná to nemá s tím, co se stalo včera v noci, nic společného. Třeba se Cooper rozhodl, že už má po krk všech Wellsů a jejich výstředností – tátovy indiánské flétny a mých sklonů tahat domů ožralé hvězdy pop-music a jednadvacetileté rádobygangstery v pytlovitých kalhotech. Třeba nás všechny vyrazí. Někteří z nás by si podobné zacházení rozhodně zasloužili.

A teď nemluvím ani o Lucy, ani o svém tátovi.

Moje cesta do práce je tedy smutná a plná rozjímání. Dokonce i ta proteinová tyčinka chutná dnes oproti jiným dnům daleko víc jako lepenka a daleko míň jako tyčinka Kit Kat. Já nechci, aby mě Cooper vykopl ze svého domu. Vždyť je to vlastně jediný domov, jaký jsem kdy poznala, tedy když nepočítám ten byt, ve kterém jsme žili s Jordanem a který v mých očích navždycky poskvrnila vzpomínka na mého bývalého se rty Tanii Traceové obemknutými kolem…

„Heather!“ Reggie je zpátky na svém obvyklém místečku na rohu a vypadá překvapeně, že mě vidí venku tak brzo ráno. Já jsem zase překvapená, že ho vidím už zase v plné práci. Ačkoli přestalo sněžit a pluhy zaznamenaly jisté pokroky, ulice jsou ještě pořád jenom úzké proužky mezi obrovskými horami sněhových závějí.

„Dobrý jitro, Reggie,“ pozdravím ho, když vyjdu zpoza metr osmdesát vysoké závěje, která se navršila na autě nějakého nešťastníka. „To teda byla vánice, co?“

„Moc velkou radost jsem z ní neměl,“ odvětí Reggie. Před mrazem ho chrání zlatá parka značky Tommy Hilfiger, do které je zachumlaný. V rukou chráněných rukavicemi drží papírový kelímek s kávou, z něhož se kouří. „Někdy si říkám, že by možná bylo lepší vrátit se domů na ostrovy.“

„Ale co bys tam dělal?“ zeptám se, protože mě to skutečně zajímá.

„Moji rodiče tam mají banánovou plantáž,“ vysvětlí mi Reggie. „Mohl bych ji pomáhat spravovat. Už dlouho po mně chtějí, abych se kvůli tomu vrátil. Ale tady si vydělám víc.“

Nemůžu si pomoct, v duchu srovnávám bratry Winerovy a jejich rodinnou situaci s tím, jak je na tom Reggie. Táta Douga a Steva Winerových chce, aby si vydělali vlastní jmění, a tak se hoši vrhli na prodej drog. Reggieho rodiče zase chtějí, aby převzal rodinný podnik, jenže on si prodejem drog vydělá víc. Celé je to prostě… hloupé.

„Já myslím, že by ti na tý banánový farmě bylo líp, Reggie,“ řeknu mu. „I když to možná není takovej kšeft. Bylo by to daleko míň nebezpečný.“

Zdá se, že Reggie o mých slovech uvažuje. „No, asi jo, teda kromě období hurikánů,“ připustí nakonec. „Jenže kdybych byl tam, chybělo by mi, že nevidím každý ráno tu tvoji rozzářenou tvářičku, Heather.“

„Mohla bych tě přijet navštívit,“ navrhnu mu. „Na banánový farmě jsem ještě nikdy nebyla.“

„Nelíbilo by se ti tam,“ ubezpečí mě Reggie s úšklebkem, který odhalí všechny jeho zlaté zuby. „Každej den tam vstáváme ještě před svítáním. Kvůlivá kohoutům.“

„Panebože,“ vyjeknu zděšeně. „To zní příšerně. Není divu, že se ti v New Yorku líbí víc.“

„A navíc, když se člověk dokáže protlouct tady, dokáže se protlouct všude,“ dodá Reggie a pokrčí rameny.

„To máš úplnou pravdu,“ přikývnu. „Poslyš, nedoneslo se k tobě nic o tom Dougovi Winerovi, jak jsem se tě na něj ptala?“

Reggieho úsměv se vytratí. „Nedoneslo,“ zavrtí hlavou. „Zato jsem slyšel, že v jednom z bratrstev byl včera v noci docela kravál.“

Zvednu obočí. „Vážně? No páni. Co to bylo za kravál?“

„Kravál, kterýho se údajně účastnil i ten tvůj bejvalej, Jordan Cartwright,“ sdělí mi Reggie. „Ale to musela bejt jenom nějaká fáma, protože co by slavnej Jordan Cartwright dělal dva dni před svatbou na mejdanu nějakýho bratrstva?“

„To máš pravdu,“ přisvědčím. „To musela bejt fakt nějaká fáma. No, tak já už radši poběžím. Nechci přijít pozdě!“

„Ne,“ souhlasí Reggie vážně. „To ty nikdy.“

„Tak zatím! Drž se v teple!“ zamávám mu vesele a pak zahnu za roh na Washington Square West. Ufff! To bylo o fous. Nemůžu uvěřit, že zvěsti o tom, co se stalo včera v noci, už se donesly i k drogovým dealerům. Zajímalo by mě, jestli se to dostane do rubriky Ze společnosti. Díkybohu, že pro bratrstva neplatí povinnost zapisování návštěv. Kdyby se ukázalo, že jsem tam byla, měla bych v práci pěkný malér…

Když v osm padesát projdu hlavními dveřmi do Fischer Hall, Pete, který má službu u stolku ostrahy, se skoro udáví bagelem, který právě jí.

„Co se stalo?“ zeptá se mě s hraným zděšením. „Že by nastal konec světa?“

„Děsně vtipný,“ odseknu. „Náhodou jsem tu byla včas už několikrát, abys věděl.“

„To jo,“ opáčí Pete. „Ale ještě nikdy jsi nedorazila příliš brzo.“

„Třeba jsem obrátila list a začínám nový život,“ pokrčím rameny.

„A mně třeba tenhle rok zvýšej plat,“ praví Pete. Pak se svému žertíku od srdce zasměje.

Zašklebím se na něj, zapíšu se u studenta, který má službu na recepci, vezmu si od něj formuláře s hlášeními ze včerejší noci a vyrazím do své kanceláře. S ulehčením zaznamenám, že dveře na chodbu jsou zavřené a zamčené. Super! Jsem tu první! Že ale Tom bude koukat, až mě tu uvidí!

Sundám si kabát a čepici, pak vyrazím do menzy pro kafíčko a bagel. Magda – k mé velké radosti – sedí na svém obvyklém místě. Vypadá líp, než vypadala celý tenhle týden. Má růžové perleťové oční stíny, vlasy jí stojí obvyklých patnáct centimetrů nad čelem a oční linky jsou nerozmazané a černé jako uhel. Když vejdu dovnitř, usměje se na mě.

„Tady je,“ vykřikne. „Moje popova hvězdička. Stejskalo se ti po tvojí Magdičce?“

„Jo, stejskalo,“ přikývnu. „Užila sis ten den dovolený?“

„To teda jo,“ vystřízliví rázem Magda. „Však jsem to potřebovala. Víš, co tím myslím? Bylo fajn nemuset pro změnu myslet na tohle místo – a na to, co se tu stalo.“ Prudce se otřese, potom, když za mými zády vejdou do menzy dva studenti, vykřikne úplně jiným tónem, „No jen se na to podívejme! Tady jdou dvě moje malý filmový hvězdičky. Dobrý ráno, hvězdičky!“

Projede jim stravovací karty – které fungují i jako studentské průkazy – čtečkou, oba studenti ji přitom přitom neklidně sledují. Když jim pak karty podá zpátky a oni odejdou, pokračuje Magda normálním hlasem: „Slyšela jsem, žes byla v nemocnici za Manuelem. Jak mu je?“

„No, když jsem tam včera ráno byla, nebyl na tom nijak zvlášť dobře,“ sdělím jí. „Ale když jsem večer odcházela z práce, slyšela jsem, že ho převezli z JIPky a že je jeho stav stabilizovanej.“

„Skvělý,“ řekne Magda. „A co policie, pořád ještě nechytila ty darebáky, co mu to udělali?“

„Ne,“ zavrtím hlavou. Jsem v pokušení Magdě říct, že já osobně mám dost jasné tušení, co byli ti lidé zač. Ovšem napřed musím zjistit, jak dopadlo to Tomovo rande. „Ale jsem si jistá, že na tom dělají.“

Magda se zamračí. „Ovšem na pátrání po tom, kdo zabil chudinku Lindsay, moc nepracujou,“ odsekne. „Už jsou to tři dni, a ještě nikoho nezavřeli. To je proto, že Lindsay byla holka,“ dodá a zasmušile si podepře bradu dlaněmi. „Kdyby tady našli hlavu nějakýho chlapa, už by někoho zavřeli. Policii je jedno, co se stane holkám. A zvlášť holkám, jako byla Lindsay.“

„Magdo, to není pravda,“ namítnu. „Pracujou na tom ze všech sil. Jsem si jistá, že někoho už brzo zatknou. Vždyť včera nemohli pracovat kvůli sněhu, zrovna jako ty.“

Ale Magda se nepřestává tvářit skepticky. Dojde mi, že když je tak skálopevně přesvědčená, že má pravdu, nemá cenu jí to vymlouvat. A tak si vezmu ten svůj bagel – se smetanovým sýrem a slaninou, samozřejmě – a kakaokávu a vrátím se zpátky do kanceláře.

Sedím za svým pracovním stolem a přemítám, kdo asi tak může být Tad Tocco a proč chce, abych mu zavolala – podle čísla je to někdo z New York College –, když do místnosti ospale vklopýtá Tom a tváří se překvapeně, že mě vidí.

„Jejda,“ vyjekne. „Není tohle nčjakej optickej klam?“

„Ne,“ odvětím. „Jsem to opravdu já. Jsem tu včas.“

„Jsi tu dřív.“ Tom zavrtí nevěřícně hlavou. „Copak zázrakům nikdy nebude konec?“

„Tak povídej,“ pobídnu ho a bedlivě ho přitom pozoruju. „Jak to šlo? Teda, to rande s trenérem Andrewsem.“

Tom právě vytahuje z kapsy klíče, aby mohl odemknout dveře do své kanceláře, ale přesto ten letmý, tajný úsměv zahlédnu dřív, než ho stihne skrýt.

„Prima,“ odpoví bezvýrazně.

„Jo, jasně,“ nedám se odbýt. „No tak. Povídej, přeháněj.“

„Když já to nechci zakřiknout,“ protestuje Tom. „Víš, Heather, já mám sklon do všeho vletět po hlavě. A tentokrát to tak udělat nechci. Prostě nechci.“

„Takže…,“ zkoumavě si ho prohlížím, „pokud s ním nechceš nic uspěchat, tak to znamená, že se to rande muselo vyvíjet dost dobře.“

„Vyvíjelo se přímo báječně,“ odvětí Tom. Dál už ten úsměv skrývat nedokáže. „Steve je prostě… no, on je prostě úžasnej. Ale jak už jsem říkal, nechceme se do ničeho hnát.“

Nechceme. Už začal používat zájmeno my.

Kvůli němu mě to samozřejmě těší. Ale kvůli sobě jsem z toho trochu smutná. Ne snad proto, že bych se i já toužila někdy stát součástí nějakého my - i když přirozeně že bych k tomu taky chtěla dospět.

Jenže teď si budu muset lámat hlavu, proč mi Kimberly navykládala takovou zjevnou lež… tedy pokud Steve Andrews není přinejmenším tak dobrý herec jako Heath Ledger, o čemž dost pochybuju.

Ale stejně si nemůžu pomoct a kvůli Tomovi z toho mám radost.

„Takže jestli se to snažíte neuspěchat,“ nadhodím, „znamená to, že se tu hodláš ještě nějakej čas zdržet, viď?“

Tom pokrčí rameny a začervená se. „Uvidíme,“ řekne. A zamíří do své kanceláře.

Což mi připomene ještě něco jiného… „A kde je doktorka Smrt? Dorazí dneska?“

„Ne, díkybohu,“ sdělí mi Tom s ulehčením. „Vedení psychologický poradny rozhodlo, že pokud budou se zármutkem nad ztrátou blízký osoby potřebovat poradit ještě další studenti, můžou se projít přes park do poradny.“

„Nech mě hádat,“ zašklebím se. „Cheryl Haebigová sem přišla na konzultaci víckrát, než bylo doktorce Kilgoreový příjemný.“

„Řekl bych, že Cheryl doktorku Kilgoreovou málem dohnala k šílenství,“ odtuší Tom vesele. „Moje kancelář je zase moje. Jenom moje! Jdu do menzy, tam si vezmu tác – tác – a nasnídám se u svýho stolu.“

„Tak si to užij,“ pobídnu ho šťastně a říkám si, jaké je to prima mít šéfa, který věří, že je naprosto správné a vhodné, aby na pracovišti snídal rozvalený za svým stolem. Pokud jde o šéfy, s Tomem jsem to opravdu vyhrála. Jsem ráda, že nikam neodchází. Alespoň prozatím.

Zrovna procházím hlášení z minulé noci, když se objeví Gavin a tváří se nezvykle znepokojeně.

„Ehm, ahoj, Heather,“ pozdraví mě a zůstane strnule stát před mým stolem. „Je tu někde Tom? Měl jsem si s ním domluvit náhradní termín toho protialkoholickýho školení.“

„Jo, je tu,“ ujistím ho. „Jenom si zašel do menzy pro něco k jídlu. Posaď se. Měl by bejt hned zpátky.“

Gavin se posadí na jedno z křesel u mého stolu. Ale místo aby se v něm rozvalil s obscénně roztaženýma nohama, jak to míval ve zvyku až do dneška, posadí se nepřirozeně rovně a dívá se přímo před sebe. A také si nehraje se svorkami na papíry ani s figurkami akčních hrdinů z Příběhu hraček 2 z McDonalda, položenýma na mém stole, jako to dělává obvykle.

Udiveně se na něj podívám. „Gavine? Jsi v pořádku?“

„Cože?“ Gavin zamrká na reprodukci Moneta na zdi a odhodlaně se vyhýbá mému pohledu. „Já? Jasně, jsem v pohodě. Proč?“

„Já nevím,“ řeknu mu. „Jenom mi připadáš takovej jako… odměřenej.“

„Já nejsem odměřenej,“ zavrtí hlavou Gavin. „Já ti jenom dávám prostor.“

Teď zamrkám pro změnu já. „Cože děláš?“ Gavin se na mě konečně podívá.

„No, víš,“ začne, „dávám ti prostor. Ten tvůj kámoš Cooper mi včera v noci říkal, že potřebuješ prostor. A tak se snažím ti ho dát.“

Přeběhne mi mráz po zádech. Zřejmě to bude neblahé tušení.

„Počkej,“ přeruším ho. „Cooper ti řekl, že potřebuju prostor?“

„Jo,“ přikývne Gavin. „Včera v noci. Když mě vyprovázel sem na kolej. Což jsem mimochodem nepotřeboval. Vždyť už je mi přece jedenadvacet. Nepotřebuju, aby mě někdo vyprovázel na kolej.“

„Do studentskýho domova,“ opravím ho. „A co ti o mně Cooper ještě říkal?“

„No, znáš to.“ Gavin nervózně pokrčí rameny a znovu odvrátí pohled k Monetovi na protější stěně. „Že tě fakt hodně ranilo, když tě jeho brácha Jordan podved, a žes byla zmatená, a že ses z tý ztráty ještě pořád nedostala a že ještě nejseš připravená na další romantickej vztah…“

„COŽE?“ vyskočím na nohy. „Cože to říkal?“

„No,“ Gavin otočí hlavu a věnuje mi tázavý pohled, „však víš. Teda vzhledem k tomu, že ho pořád ještě miluješ…“

Mám pocit, že mi srdce v hrudi exploduje. „KOHO že miluju?“

„No Jordana Cartwrighta přece.“ Gavin vypadá překvapeně. „A kurva,“ dodá, když vidí, jak se tvářím. „Já na to zapomněl. Cooper říkal, že ti nemám prozradit, že mi to řekl – neřekneš mu, že jsem ti to řekl, viď? Z toho chlapa jde tak trochu strach…“

Gavinův hlas se postupně vytrácí a jeho majitel na mě znepokojeně hledí. Nechápu proč. Možná to bude kvůli tomu, jak se nakláním přes stůl s otevřenou pusou a s vyvalenýma očima, které se mi protáčejí v důlcích.

„No, teda, copak tohle není ten důvod, proč nechceš jít zejtra Jordanovi na tu svatbu?“ Gavin začíná blekotat. „Jako že ho pořád ještě miluješ a že nesneseš pohled na to, jak si bere někoho jinýho? Protože tohle si myslí ten tvůj kámoš Cooper. Myslí si, že to je ten důvod, proč sis ještě nebyla schopná najít někoho jinýho, jako že jseš pořád ještě zničená ze ztráty Jordana a že ti bude ještě nějakej čas trvat, než se z toho dostaneš…“

To zaječení se mi začíná připravovat někde dole v chodidlech a pozvolna stoupá vzhůru jako pára z konvice. Zrovna se chystám, že zakloním hlavu a vypustím ho ven, když se do kanceláře vpotácí Tom, tvář bílou jako sníh venku. Rozhodně v rukou nedrží tác se snídaní.

„Zrovna našli zbytek,“ dostane ze sebe těsně předtím, než dopadne do křesla vedle Gavina.

Zaječení se někam ztratí.

„Jakej zbytek?“ zajímá se Gavin.

„Lindsay,“ vydechne Tom.

24

Povídá se, že až čas ukáže,

něco to ale stojí, než to dokáže.

Co můžu dělat víc, vždyť se přece snažím,

nevěřím vlastním očím – opravdu tak moc vážím?

„Váha“

Text a hudba: Heather Wellsová

Magda sedí u pokladny a pláče.

„Magdi,“ oslovím ji už alespoň po páté. „Tak mi to pověz. Pověz mi, co se stalo.“

Magda zavrtí hlavou. Navzdory všem fyzikálním zákonům a spreji na vlasy se její účes zhroutil. Vlasy jí smutně visí k jedné straně obličeje.

„Magdi. Pověz mi, co našli. Tom o tom odmítá mluvit. Gerald nikoho nepustí do kuchyně. Policie je na cestě. Tak mi to prostě pověz.“

Magda nedokáže promluvit. Svírá ji žal. Pete se ani nemusí se studenty, které právě vyhání z menzy, hádat – odcházejí dobrovolně s mnoha nervózními pohledy vysílanými Magdiným směrem.

Když uvážím skutečnost, že Magda bezmála nahlas kvílí, ani se jim nedivím.

„Magdi,“ řeknu. „Jsi hysterická. Musíš se uklidnit.“ Ale Magda nemůže. A proto si zhluboka povzdychnu, napřáhnu se a dám jí políček. A ona mi ho vzápětí vrátí.

„Jau!“ vyjeknu a rozhořčeně se chytím za tvář. „Pročs to udělala?“

„Tys mě praštila první!“ odsekne Magda vztekle a i ona se chytí za tvář.

„Jo, ale já tě praštila, protože jsi měla hysterickej záchvat!“ Magda má tedy pěknou páru. Před očima se mi roztančí hvězdičky. „Tu facku jsem ti dala, aby ses vzpamatovala. Nemuselas mi to vracet.“

„Lidi, co maj hysterickej záchvat, se nemaj mlátit,“ odsekne Magda. „To tě na těch úžasnejch kurzech první pomoci, na který tě nutili chodit, nic nenaučili?“

„Magdo.“ Konečně mi oči přestanou tonout v slzách. „Pověz mi, co našli.“

„Já ti to ukážu,“ povzdychne si Magda a dá mi před oči druhou ruku, tu, kterou mě neuhodila do tváře. V dlani jí spočívá zvláštní předmět. Je zlatý a připomíná náušnici, jenže je o hodně větší a zkroucený. Na jednom jeho konci je diamant. Zlato je dost zprohýbané, jako kdyby ho někdo žvýkal.

„Co to je?“ ptám se s pohledem upřeným na tu věc.

„KDE JSTE TO NAŠLA?“

Reakce Cheryl Haebigové, která se svým přítelem Jeffem právě kolem nás prochází k východu z menzy, Magdu i mě překvapí. Cheryl má rozšířené oči a nemůže od toho předmětu v Magdině dlani odtrhnout pohled. Pete, který se snaží všechny dostat z menzy, se tváří otráveně.

„No tak, Cher,“ zatahá Jeff svou přítelkyni za paži, „jdeme. Chtějí, abychom šli ven.“

„Ne,“ zavrtí hlavou Cheryl s pohledem stále upřeným na předmět v Magdině ruce. „Kde jste to našla? Řekněte mi to.“

„Poznáváte to, Cheryl?“ zeptám se jí – ačkoli z její reakce je mi předem jasné, že ano. A taky to, že zřejmě nebudu chtít vědět PROČ to poznává. „Co je to?“

„Lindsay tenhle šperk nosila v pupíku,“ odpoví Cheryl. Zbledne, až je stejně bílá jako halenka, kterou má na sobě. „Panebože. Kde jste to našli?“

Magda sevře rty. A zatne ruku v pěst. „Ale ne,“ pronese takovým tím svým zpěvavým hlasem, který používá jenom tehdy, když jsou kolem studenti. „To nic. Běžte teď hezky do školy, nebo přijdete pozdě…“

Ale Cheryl postoupí o krok dopředu a pohled má teď tak tvrdý, že připomíná mramorovou podlahu, na níž stojíme. „Řekněte mi to.“

Magda polkne, pohlédne na mě a pak řekne svým normálním hlasem: „Zachytilo se to na dně drtiče kuchyňskejch odpadků. Toho co už tejden pořádně nefunguje. Technik si konečně našel čas se na to podívat. A našel tohle.“

Obrátí šperk v dlani. Na druhé straně je do zlata vyryté jméno LINDSAY – i když po všem tom drcení je skoro k nepřečtení. Ale je tam.

Cheryl zalapá po dechu a jako kdyby jí najednou dělalo potíže udržet se na nohou. Pete a Jeff ji usadí na nejbližší židli.

„Řekni jí, ať si dá hlavu mezi kolena,“ poradím Jeffovi. Jeff s poplašeným výrazem ve tváři poslechne a přiměje svou přítelkyni, aby se naklonila dopředu, až její dlouhé vlasy v barvě medu přepadnou na podlahu.

Obrátím se znovu k Magdě a zírám na šperk v její ruce. „Takže se zbavili zbytku těla v drtiči odpadků?“ zašeptám.

Magda zavrtí hlavou. „Pokusili se o to. Ale kosti se špatně drtí.“

„Počkej, takže… chceš říct, že tam pořád ještě jsou?“

Magda přikývne. Mluvíme šeptem, aby Cheryl náš rozhovor neslyšela. „Vývod se ucpal. Nikoho nenapadlo se zajímat proč – ucpává se to často. Prostě jsme používali ten druhej drtič.“

„A policie se tam taky nepodívala?“

Magda nakrčí nos. „Ne. Ta voda byla hrozně… no, však víš, jak to tam může vypadat. Navíc v pondělí večer bylo k večeři chilli…“

Cítím, jak mi část žaludku stoupá až do krku. „Panebože,“ vydechnu.

„Já vím.“ Magda se podívá zpátky na Lindsayin kroužek do pupíku. „Kdo by chtěl něco takovýho províst takový hodný a hezký holce? No kdo, Heather? Kdo?“

„Já to zjistím,“ slíbím, odvrátím se od ní a vydám se poslepu – oči mám totiž plné slz – k Cheryl, která pořád ještě sedí na židli s hlavou mezi koleny. Sednu si na bobek vedle ní, abych se jí mohla zeptat: „Cheryl? Spala Lindsay s trenérem Andrewsem?“

„COŽE?“ vyjekne překvapeně Jeff. „Trenér A. a Lind-TO ANI NÁHODOU.“

Cheryl zvedne hlavu. Je v obličeji dost červená, protože jak seděla skloněná, krev se jí nahrnula do hlavy. Na tvářích má stopy slz, dosud neprolité slzy se jí ještě stále třpytí na dlouhých řasách.

„S trenérem Andrewsem?“ opakuje a popotáhne. „N-ne. Ne, samozřejmě že ne.“

„Jste si jistá?“ ujišťuju se.

Cheryl přikývne. „Jo,“ řekne. „Víte, on trenér A., on je…“ Podívá se najeffa. „Ehm.“

„Co?“ Jeff se tváří vyděšeně. „Trenér A. je co, Cher?“

Cheryl si povzdychne a znovu se obrátí ke mně. „No, žádná z nás si tím není úplně jistá,“ vysvětluje. „Ale prostě jsme si vždycky myslely, že trenér A. je přihřátej.“

„COŽE?“ Teď je to Jeff, kdo vypadá, jako by se měl každou chvilku rozbrečet. „Trenér Andrews? To ani náhodou. ANI NÁHODOU.“

Cheryl se na mě podívá uslzenýma očima. „Asi chápete, proč jsme si to podezření nechávaly pro sebe,“ dodá.

„Jo, to chápu,“ přikývnu. Poplácám Cheryl útěšně po zápěstí. „Díky.“

A pak vyrazím z menzy, proběhnu kolem Peteho a zamířím k výtahům.

„Heather?“ Magda za mnou klape na těch svých jehlových podpatcích. „Kam jdeš?“

Zmáčknu knoflík se šipkou směřující vzhůru a dveře výtahu se otevřou.

„Heather.“ Pete za mnou vyšel do haly a ustaraně se na mě dívá. „Co se děje?“

Ani jednoho z nich neberu na vědomí. Nastoupím do výtahu a zapíchnu prst do knoflíku s dvanáctkou. Když se dveře zavírají, vidím, že Magda klopýtá za mnou, snaží se mi zabránit, abych jela nahoru sama.

Ale je jenom dobře, že se mnou nejede. To, co se chystám udělat, by se jí totiž určitě nelíbilo. To, co se chystám udělat, se totiž nelíbí ani mně.

Nicméně někdo to udělat musí.

Když se dveře výtahu ve dvanáctém patře otevřou, vystoupím a rozhodným krokem zamířím k pokoji číslo 1218. Na chodbě – kterou interní asistentka, která má tohle patro na starost, vyzdobila jako správná milovnice Medvídka Pú motivy Tygra… ovšem Tygra ironického, neboť ho obdařila dredy – je ticho. Je pár minut po deváté hodině ranní a studenti, kteří zrovna nejsou ve škole, ještě spí.

Nicméně jednu ze studentek teď tedy rozhodně hodlám probudit.

„Vedení koleje,“ zahalekám a zabuším pěstí na dveře. Máme totiž zakázáno vstupovat do pokojů, aniž bychom se předem ohlásili.

Což ovšem neznamená, že bychom museli čekat, až nám obyvatelé pokoje otevřou. A já na to taky nečekám. Vsunu univerzální klíč do zámku a otočím knoflíkem dveří.

Kimberly, jak jsem doufala, leží na posteli stočená do klubíčka. Postel její spolubydlící – mají dokonce stejné přehozy na postele v barvách New York College, tedy zlatobílé – je prázdná. Kimberly se posadí a vypadá to, že je pěkně rozespalá.

„Co-co se děje?“ zeptá se zmateně. „Panebože. Co vy tady děláte?“

„Vstávat,“ poručím jí.

„Co? Proč?“ Kimberly Watkinsová vypadá hezky, i když se právě probudila z hlubokého spánku. Její tvář není – což těsně po probuzení nebývá můj případ – napadaná různými krémy proti vráskám a beďarům, a ani vlasy se jí neježí neskutečně komicky kolem hlavy, ale spadají jí po obou stranách tváře na ramena v dokonale rovných pramenech.

„Někde hoří?“ chce vědět Kimberly.

„Nehoří,“ odpovím. „Pospěšte si.“

Kimberly se vypotácí z postele a stojí vedle ní v tričku New York College, které je jí příliš velké, a v boxerkách. Na nohou má neforemné šedé ponožky.

„Tak počkat,“ řekne a zastrčí si pramen vlasů za ucho. „Kam jdeme? Musím se oblíknout. Musím si vyčistit…“

Ale to už ji popadnu za paži a vleču ji ze dveří. Snaží se mi klást odpor, ale řekněme si to na rovinu: Já jsem daleko větší než ona. Navíc jsem při plném vědomí a ona ještě napůl spí.

„K-kam mě to vedete?“ koktá Kimberly, když ji táhnu k výtahu a ona musí popoběhnout, aby mi stačila. Druhá možnost by byla, abych ji tam dovlekla po zemi, a Kimberly zřejmě dojde, že bych něco takového klidně udělala.

„Musím vám něco ukázat,“ odpovím jí.

Kimberly nervózně zamžiká. „Já-já to nechci vidět.“

Na okamžik uvažuju, jestli s ní nemám praštit o nejbližší zeď, jako kdyby byla nějaký míč. Ale nakonec jenom řeknu, „No, ale stejně to uvidíte. Uvidíte to, a pak si spolu my dvě popovídáme. Jasný?“

Kabina výtahu ještě pořád čeká ve dvanáctém patře. Vtáhnu Kimberly dovnitř a prudce stisknu knoflík s nápisem přízemí.

„Jste cvok,“ oznámí mi Kimberly chvějícím se hlasem, když výtah klouže dolů. Začíná se probouzet. „Víte to? Za tohle vás vyrazí.“

„No ne, vážně?“ zasměju se sarkasticky. Tohle je ten nejlepší fór, co jsem dneska slyšela.

„Já to myslím vážně. Takhle se mnou nemůžete zacházet. Rektor bude pěkně naštvanej, až o tom uslyší.“

„Pan rektor,“ oznámím jí, když dojedeme do přízemí a dveře výtahu se otevřou, „mi může políbit prdel.“

Vleču Kimberly kolem dveří mé kanceláře do vstupní haly k recepci, kde studentka, jež má právě službu, dokonce zvedne oči od Kosmopolitanu, který ukradla někomu z přihrádky na poštu, a v úžasu na mě civí. Pete zrovna rozmáchlými gesty zve do budovy hasiče – proč pokaždé, když zavoláme na tísňovou linku 911, ať už je důvod jakýkoli, od studenta, který se sjel metamfetaminy a neví, co dělá, až po lidské kosti v drtiči odpadků, dorazí na místo jako první Newyorský hasičský sbor? –, ale když mě uvidí, přeruší své organizační úsilí a překvapeně na mě zírá.

„Doufám, že víš, co děláš,“ řekne mi, když Kimberly táhnu kolem něj.

„Tak tu jenom tak nestůjte,“ zavříská na něj Kimberly. „Zastavte ji! Copak nevidíte, co dělá? Drží mě proti mý vůli! Budu mít kvůli ní pohmožděnou ruku!“

V Peteho vysílačce to zapraská. Pete si ji zvedne k ústům a oznámí do ní: „Ne, tady v hale je všechno v pořádku.“

„Ty kreténskej najatej fízle!“ houkne na něj Kimberly pohrdavě, než ji vstrčím do dveří menzy.

Magda, která stojí u dveří spolu se svým šéfem Geraldem a několika hasiči, vypadá vyděšeně. Má otevřenou dlaň, ukazuje hasičům svůj nález. Cheryl, jak vidím, pořád ještě sedí poblíž, je velmi bledá – ale klidná – a po boku má Jeffa Turnéra. Drapnu Kimberly za zátylek a přistrčím jí obličej k Magdině otevřené dlani.

„Vidíte to?“ zasyčím. „Víte, co to je?“

Kimberly se kroutí a snaží se vymanit z mého sevření. „Ne,“ odsekne vzdorovitě. „O čem to mluvíte? Radši byste mě měla pustit.“

„Ukaž jí to,“ řeknu Magdě a Magda pěkně přidrží Lindsayin šperk do pupíku Kimberly přímo před očima.

„Poznáváte to?“ zeptám se.

Kimberly má panenky rozšířené jako čtvrťáky. Fascinovaně zírá na předmět, který Magda drží v ruce. „Jo,“ vypraví ze sebe nezřetelně. „Poznávám.“

„A co to je?“ ptám se dál a pustím jí krk. Už ji za něj nepotřebuju držet, aby se na tu věc dívala. Pravda je taková, že od ní teď už nedokáže odtrhnout pohled.

„Je to kroužek do pupíku.“

„A komupak ten kroužek do pupíku patří?“

„Lindsay.“

„Správně,“ přikývnu. „Patřil Lindsay. A jestlipak víte, kde jsme ho našli?“

„Ne.“ Kimberlyin hlas zní, jako kdyby měla ucpaný nos. Zajímalo by mě, jestli má opravdu slzy na krajíčku, nebo jestli jenom někde chytla rýmu.

„V drtiči odpadků,“ sdělím jí. „Pokusili se tělo vaší kamarádky rozmašírovat v drtiči odpadků, Kimberly. Jako kdyby byla nějakej odpad.“

„Ne,“ vydechne Kimberly. Hlas má čím dál slabší. Což je u roztleskávačky dost nezvyklé.

„A vy víte, co ty lidi, který zabili Lindsay, provedli tehdy večer na zápase Manuelovi Juarezovi,“ dodám. „Jenom proto, že se báli, že mu Lindsay mohla o nich něco povědět. Copak si myslíte o tomhle, co, Kimberly?“

Kimberly má teď obličej opuchlý slzami a hlas jí zní slabě a mdle, když zamumlá: „Nechápu, co to má co dělat se mnou.“

„Nesnažte se mě vodit za nos, Kimberly,“ varuju ji. „Napřed jste se mi pokusila namluvit, že Lindsay mohla zabít její spolubydlící ze žárlivosti. Pak jste se mě pokoušela přesvědčit, že Lindsay měla románek s trenérem Andrewsem, ačkoli moc dobře víte, že trenér Andrews je zaměřenej na osoby stejnýho pohlaví…“

Slyším za zády tiché zalapání po dechu. Vím, že to byla Cheryl Haebigová.

„Jen si to přiznejte, Kimberly,“ řeknu, aniž bych se otočila. „Vy víte, kdo Lindsay zabil.“

Kimberly zavrtí hlavou, až jí vlasy spadnou do očí. „Ne, já…“

„Chcete to vidět, Kimberly?“ zeptám se jí nelítostně. „Chcete vidět ten drtič odpadků, do kterýho se pokusili Lindsay nacpat? Odtok je ucpanej. Lindsayinou krví a kostma. Ale klidně vám to ukážu, jestli chcete.“

Kimberly se z hrdla vydere tiché zaúpění. Hasiči na mě zírají, jako kdybych byla nějaké perverzní monstrum. Řekla bych, že asi budou mít pravdu. Jsem perverzní monstrum. Z toho, co provádím Kimberly, nemám ani trochu špatný pocit. Ani trošičku.

„Chcete vědět, co Lindsay udělali, Kim? Chcete to vědět?“ Kimberly znovu zavrtí hlavou, ale já i přesto pokračuju. „Napřed ji někdo uškrtil – škrtil ji tak silně a tak dlouho, až jí popraskaly žilky kolem očí. Pravděpodobně lapala po vzduchu, ale tomu, kdo ji držel, ať už to byl kdokoli, to bylo fuk a nepustil ji. A tak umřela. Ale to nestačilo. Protože pak ji rozsekali na kusy. Rozsekali ji na kusy a jednotlivý části těla nacpali do drtiče odpadků…“

„Ne,“ Kimberly se rozvzlyká. „Ne, to není pravda!“

„Je to pravda. Vy dobře víte, že je to pravda. A víte, co ještě, Kimberly? Teď jste na řadě vy. Teď půjdou po vás.“

Oči přetékající slzami se rozšíří. „Ne! To říkáte jenom proto, abyste mě vyděsila!“

„Napřed Lindsay. Potom Manuel. Pak vy.“

„Ne!“ Kimberly sebou škubne a odtáhne se ode mě – bohužel ale skončí před Cheryl Haebigovou, která se mezitím zvedla ze židle, stojí na místě a upírá na Kimberly planoucí pohled.

Ovšem zdá se, že Kimberly si jejího zuřivého výrazu nevšimla. Takže při pohledu na Cheryl vykřikne: „Ach, díkybohu. Cheryl, řekni jí – řekni tý krávě, že já nic nevím.“

Ale Cheryl jenom zavrtí hlavou.

„Takže tys jí řekla, že Lindsay měla něco s trenérem?“ vyštěkne. „Proč jsi něco takovýho vůbec říkala? No proč? Vždyť přece dobře víš, že to není pravda.“

Kimberly dojde, že od Cheryl se jí žádné pomoci nedostane, a tak ucouvne, alé stále přitom vrtí hlavou. „Ty… ty tomu nerozumíš,“ skytá.

„Ale jo, je mi to naprosto jasný,“ odsekne Cheryl. A pokaždé, když udělá krok dopředu, Kimberly o krok couvne, dokud se zády neopírá o Magdin stůl. Tam ztuhne a vyděšeně hledí Cheryl do tváře. Cheryl pokračuje: „Je mi jasný, žes na Lindsay vždycky žárlila. Je mi jasný, že jsi vždycky chtěla bejt tak oblíbená, jako byla Lindsay. Jenže to prostě nešlo, co? Protože jseš taková zasraná…“

Nicméně Cheryl větu nedokončí. Protože Kimberly se u stolku pokladní zhroutí, pomalu klouže dolů, až leží na zemi, bílozlatá hromádka v barvách New York College.

„Ne,“ vzlyká. „Ne, já to nebyla. Já jsem nic neudělala. Já ji nezabila.“

„Ale víte, kdo to udělal,“ vložím se do toho. „Nebo ne, Kimberly?“

Kimberly zuřivě vrtí hlavou. „Nevím! Přísahám, že nevím! Já jenom – já jenom vím, co udělala Lindsay.“

Vyměníme si s Cheryl udivený pohled.

„A co Lindsay udělala, Kimberly?“ zeptám se.

Kimberly si přitáhne kolena k hrudníku a zamumlá tichounce: „Šlohla mu matroš.“

„Cože udělala?“

„Šlohla mu matroš! Panebože, to jste tak pitomý?“ Kimberly nás skrz slzy propaluje nepřátelským pohledem. „Šlohla mu veškerej matroš, asi tak gram koksu. Byla na něj naštvaná, protože on s ním děsně skrblil. Jako že mu ho třeba vyhulila, a on jí za to dal jenom jednu nebo dvě lajny. Navíc se tahal i s jinejma holkama, měl je jako bokovku. Strašně ji to sralo.“

Když tohle Cheryl slyší, jakoby proti své vůli o krok ustoupí. „Kecáš,“ obviní Kimberly.

„Počkejte,“ řeknu celá zmatená. „Čí to byl matroš? Douga Winera? To mluvíte o Dougovi Wmerovi?“

„Jo,“ přikývne Kimberly nešťastně. „Myslela si, že ani nepozná, že mu nějakej matroš chybí. Nebo že si bude myslet, že mu to sebral někdo z bratrstva. No tak, nekoukej se na mě takhle, Cheryl!“ Kimberly po svojí kolegyni z družstva nasupeně blýskne očima. „Lindsay nebyla žádnej zasranej svatoušek, abys věděla. I když jste ji tak ty i ostatní holky chtěly vidět. Panebože, já nechápu, jak to, že jste ji ani ty ani ostatní nikdy neprokoukly, že vám nedošlo, jaká doopravdy je… že je to kurva, která se prodává za koks. A která taky dostala, co si zasloužila!“

Kimberlyin vzlykot už dosáhl stupně, kde je to spíš hyperventilace. Kimberly si svírá rukama břicho, jako kdyby měla zánět slepého střeva, kolena má přitažená k hrudi a čelo si položila na ně.

Nicméně ačkoli se Cheryl s vyděšeným výrazem stáhla, já jsem s Kimberly ještě neskončila.

„Ale Doug na to, že mu nějakej koks chybí, přišel,“ namítnu. „Přišel na to a začal ho hledat, že mám pravdu?“

Kimberly znovu přikývne.

„A to byl ten důvod, proč se Lindsay potřebovala dostat do menzy. Aby mu ten koks vrátila. Protože ona ho schovala tady, viďte? Protože si myslela, že by nebylo zrovna bezpečný nechávat ho u sebe na pokoji, kde by na něj mohla přijít Ann.“ Další přikývnutí. „Takže si od Manuela vypůjčila klíče, dostala se do menzy, nějak se jí podařilo propašovat Douga tajně do budovy a… A potom co? Jestli mu ten koks vrátila…, proč by ji zabíjel?“

„Jak to mám vědět?“ Kimberly pomalu zvedá hlavu, jako kdyby ta hlava byla najednou strašně těžká. „Já vím jenom to, že Lindsay nakonec dostala, co si zasloužila.“

„Ty…“ Cheryl probodává druhou dívku zuřivými pohledy, hruď se jí rychle zvedá a zase klesá pod návalem emocí, v očích se jí třpytí slzy. „Ty… ty… mrcho!“

A Cheryl napřáhne ruku, aby dala Kimberly facku. Kimberly se přikrčí…

Ale někdo Cherylinu ruku zachytí, ještě než stačí dopadnout Kimberly na tvář.

„No tak,“ praví klidně detektiv Canavan, který se náhle vynoří za námi, „to by stačilo, dámy.“

25

Nade mnou se řítí bouře

velkej vichr, vlny šílený,

jak dlouho se udržím tak –

já čokoholik v bárce děravý.

„Ztroskotání“

Text a hudba: Heather Wellsová

„Takže tady to vidíš,“ řeknu Petemu, když po práci sedíme u upadaného stolu v zadní místnosti hospody Zhulená vrána. „Tady máš ten svůj motiv. Je to nad slunce jasnější.“

Letmý pohled na jeho tvář mi prozradí, že je přinejmenším stejně zmatený jako Magda. „Cože?“ zeptají se oba najednou.

„Kvůli tomuhle ji zabili,“ vysvětluju jim trpělivě. „Lindsay si před svejma kamarádama pouštěla pusu na špacír a všude vykládala, že Doug kšeftuje s drogama. Musel ji umlčet, jinak riskoval, že ho nakonec chytej.“

„Když chceš někoho jenom umlčet, nemusíš mu kvůli tomu hned uříznout hlavu,“ opáčí Magda pobouřeně.

„Jo,“ přidá se Pete. „Vždyť už samotná vražda je dost extrémní záležitost, nemyslíš? Jenom proto, že je tvoje přítelkyně drobátko ukecaná, ji ještě nemusíš zabíjet.“

„Možná ji zabil pro výstrahu,“ vmísí se do rozhovoru Sarah, která sedí u baru a sleduje na jedné z televizí zavěšených nad barem další univerzitní basketbalový zápas. „Pro výstrahu svejm ostatním zákazníkům. Jako varování, ať jsou zticha, nebo je čeká podobnej osud. Kristepane! Vždyť útočej! ÚTOČEJ! Copak je ten sudí úplně slepej?“

„Možná,“ nadhodí Pete a nimrá se v buritu ohřátém v mikrovlnce, které si koupil na rohu v lahůdkách. Ale to už je cena, kterou člověk musí zaplatit, když je menza u něj v práci znovu zavřená, aby lidé ze soudního mohli vytáhnout z odpadu drtiče kuchyňských odpadků jednotlivé části mrtvoly. To burito je první jídlo, které měl Pete možnost si od snídaně dát. Pivo a popcorn, na kterých si právě pochutnávám, jsou zase moje první jídlo. „Ale taky je možný, že přesně něco takovýho zvrácenej úchylák jako Winer považuje za děsnou zábavu.“

„Nevíme jistě, jestli to byl ten Winerovic kluk,“ vloží se do toho Magda.

Zůstaneme na ni s Petem oba koukat.

„No co?“ brání se Magda. „Prostě to nevíte. To, že tamta holka říkala, že se Lindsay měla setkat zrovna s ním, ještě nemusí znamenat, že se s ním doopravdy setkala. Slyšeli jste, co říkal ten detektiv.“

„Říkal, že bychom se měli starat o svý,“ připomenu jí. „Neříkal nic o tom, jestli si myslí nebo nemyslí, že to udělal Doug – nebo jeho brácha.“ A to ani přesto, že jsem si ho vzala stranou a sdělila mu, co jsem zažila na tom včerejším mejdanu bratrstva, a navrch jsem ještě dodala: „Je jasný, že ji Doug – a Steve, jenom si vzpomeňte, co říkal Manuel, že Lindsay mluvila o nějakém Stevovi – zabili, protože si pouštěla pusu na špacír o tom, že kšeftujou s drogama, a pak vystavili její hlavu jako výstrahu pro svoje ostatní zákazníky. Musíte ho zatknout. Prostě MUSÍTE!“

Nicméně detektivovi Canavanovi se nelíbilo, že mu někdo říká, že něco „musí“ udělat. Jenom se na mě zamračil a prohlásil: „Měl jsem vědět, že jste to včera na tom večírku byla vy. Copak musíte všude, kam přijdete, způsobit naprostý pozdvižení?“

Což se mě dotklo. Protože jsem už byla na spoustě míst, kde se žádná rvačka nerozpoutala. Na spoustě. Tak třeba teď sedím v baru naproti Fischer Hall.

A dobře, je sice teprve pár minut po páté, takže se ještě skoro nikdo nedostal z práce, a tím pádem je tady, až na nás, víceméně prázdno.

Ale žádné pozdvižení tu ještě nevypuklo. Zatím.

„A kdy to teda hodlaj udělat?“ chce vědět Magda. „Kdy ty kluky zatknou?“

„Pokud je vůbec zatknou,“ opraví ji Pete.

„Ale to musej,“ vyhrkne Magda a překotně na nás nad svým alkoholickým nápojem dle vlastního výběru – koktejlem White Russian – zamrká. Pete ani já se na její skleničku nedokážeme ani podívat, aby se nám mírně nezvedl žaludek. „Vždyť si odvedli tu Kimberly k výslechu, potom, co v naší přítomnosti řekla všechny ty věci… i kdyby jim pozdějc lhala, policajti přece slyšeli, co nám vyprávěla tam v menze.“

„Ale je to důkaz?“ zapochybuje Pete. „Není to – jak že tomu říkají v tom seriálu Zákon a pořádek? Svědectví z doslechu?“

„To mi chcete říct, že z celý kuchyně se jim nepodařilo získat jedinej otisk prstů?“ zeptá se Magda rozhořčeně. „Ani jedinej vypadlej vlas, ze kterýho by mohli určit DNA a zjistit, kdo to udělal?“

„Kdo ví, co našli?“ pokrčím rameny a smutně si nacpu do pusy hrst žluklého popcornu od baru. Proč vůbec žluklý popcorn od baru vždycky chutná tak báječně? Zvlášť v kombinaci se studeným pivem. „My asi budem ty poslední, který se to dozvěděj.“

„Alespoň že Manuel bude v pořádku,“ povzdychne si Pete. „Julio tvrdí, že je mu den ode dne líp. I když před jeho pokojem v nemocnici pořád ještě hlídá policie.“

„Co bude dělat, až ho propustěj?“ zajímá se Magda. „Přece mu nepostavěj policejní hlídku před barák, nebo jo?“

„Do tý doby toho Douga budou muset zatknout,“ křikne Sarah od baru. „Vždyť ji nemohl uškrtit nikdo jinej než on. Otázkou ovšem zůstává, jestli to nebyla nešťastná náhoda. Třeba ji trochu přiškrtil při těch jejich sexuálních hrátkách a pak zpanikařil? Z toho, cos mi říkala, se mi nezdá, že by to byl typ člověka, kterej se dokáže nějak zvlášť ovládat…“

„No jasně. Zmiňovala jsem se o tom, že se mně snažil udělat hlavou díru do břicha?“ zeptám se.

„Ale že by nacpal pozůstatky do drtiče odpadků, aby se zbavil důkazů?“ Sarah zavrtí hlavou. „Nezdá se mi, že by Doug byl dost inteligentní na to, aby ho něco takovýho napadlo – i když se nakonec ukázalo, že to nejde, kvůli tomu, že se ucpal odpad. Panebože, to byl faul! FAUL!“

Zvednu oči od prázdné misky od popcornu a všimnu si, že to nejsou jenom Pete a Magda, kdo na Sarah nevěřícně zírá. Překvapeně mžiká i barmanka Belinda, punkrocková kočička s vyholenou hlavou navlečená v montérkách.

Sarah si všimne, že se na ni všichni díváme, a na svou obranu řekne: „Promiňte, ale člověk může mít víc zájmů, jestli to nevíte. Jako že mě může zajímat psychologie i sport. Říká se tomu bejt vyrovnaná osobnost, abyste věděli.“

„Ještě popcorn?“ nabídne jí Belinda a na někoho, kdo má v nose tolik piercingu, se tváří dost vyděšeně.

„Hm, ani ne,“ odvětí Sarah. „Je to žluklý.“

„Ehm,“ připomenu se, „já bych si dala. Díky.“

„Když už jsme u toho,“ začne se Pete zvedat ze židle, „musím se dostat domů dřív, než mi děcka udělají z bytu kůlničku na dříví. Magdo, chceš se se mnou svízt ke stanici podzemky?“

„Jo, jasně, díky,“ přikývne Magda a taky se zvedne.

„Tak počkat,“ zaprotestuju. „Zrovna jsem si objednala další popcorn.“

„Promiň, zlato,“ odvětí Magda a s námahou se obléká do kabátu z umělé králičí kožešiny. „Ale venku je aspoň minus deset. Já nehodlám jít až ke stanici pěšky. Nashle v pondělí.“

„Tak ahoj,“ rozloučím se s nimi smutně a sleduju, jak odcházejí. Nejradši bych šla taky, ale sklenici s pivem mám ještě do půlky plnou. Člověk takhle pivo prostě nenechává. Bylo by to neamerické.

Nicméně už za okamžik lituju, že jsem neutekla, dokud jsem ještě měla příležitost. Dveře se totiž otevřou, a kdo se v nich neobjeví jako… Jordan.

„A, tady jsi,“ zahlédne mě okamžitě. Což není nic těžkého, protože jsem jediný zákazník v baru, tedy až na Sarah a pár týpků z katedry matematiky, kteří hrají kulečník. Jordan se usadí na židli, kterou před chviličkou uvolnil Pete, a ještě když si sundává bundu, začne mi vysvětlovat: „Cooper mi prozradil, že někdy po práci chodíváš sem.“

Zuřivě se na něj přes svou sklenici s pivem podívám. Nevím, proč mám takový vztek. Možná to bude proto, že právě vyslovil Cooperovo jméno. A Cooper v tuhle chvíli nepatří zrovna k mým oblíbencům.

A koneckonců jeho bratr taky ne.

„Příjemnej podnik,“ rozhlíží se Jordan kolem sebe. Je jasné, že to myslí ironicky. Jordanově představě o příjemném podniku odpovídá luxusní bar v hotelu Four Seasons. Což není zrovna moje cenová skupina. Teď už ne.

„Nojo, vždyť mě znáš,“ řeknu mírněji, než bych sama chtěla. „Jenom to nejlepší.“

„Jasně.“ Jordan se přestane rozhlížet po baru a místo toho se podívá na mě. V jistém smyslu je to ještě horší. Je mi jasné, že v tuhle chvíli nevypadám zrovna oslnivě. Ta divoká jízda ze včerejší noci mým pytlům pod očima moc nepomohla, navíc jsem si dneska ráno ani neumyla vlasy. Místo toho jsem si je umyla ještě v noci, abych z nich dostala ten cigaretový kouř, kterým načichly na mejdanu bratrstva Tau Fí. A když si přeležím mokré vlasy, vypadají pak druhý den… no, tak trochu rozcuchaně. K tomu si připočtěte skutečnost, že mám na sobě svoje druhé nejlepší džíny – pořád ještě jsem nebyla schopná si opatřit náhradu za ty parádní, které teď mají na kolenou krvavé skvrny – a ty nejsou zrovna volné, takže si neustále musím dělat starosti, jestli se mi nezařezávají až někam do dělohy, a máte celkový obrázek.

Nicméně Jordan dneska taky nevypadá zrovna výstavně. Tam, kde já mám pod očima ochablé pytle, má on temné kruhy, a jeho vlasy vypadají dokonce ještě hůř než ty moje. Trčí mu po celé hlavě v rozcuchaných blonďatých chumáčích.

„Dáš si pivo?“ pobídnu ho, protože Belinda se na nás dívá s otázkou v očích.

„Panebože, jenom to ne,“ zaúpí Jordan a otřese se. „Už nikdy nebudu pít, včera večer mi to stačilo. Ale stejně si myslím, že mi někdo do toho pití něco dal. Měl jsem jenom to jedno…“

„Říkals mi, že než jsi vůbec vyrazil ven, dal sis deset skleniček vína,“ připomenu mu.

„To jo,“ připustí Jordan, ale přitom se tváří, jako by chtěl říct No a co? „To si dávám skoro každej večer. Ale nikdy v životě jsem nebyl tak na šrot jako včera.“

„Proč by ti chtěl někdo něco házet do pití?“ zajímám se. „Nejseš přece známej zrovna tím, že by sis to odmítal rozdat s neznámejma ženskejma.“

Jordan na mě uraženě pohlédne. „Tak hele,“ zavrčí. „Tohle nebylo fér. A vůbec, já taky nevím, proč by mi někdo dával něco do pití. Třeba to byla nějaká, no, šeredka, nebo někdo, s kým bych normálně nešel.“

„Já na tom mejdanu žádný ošklivý holky neviděla.“ Pak se rozzářím. „Třeba to byl jeden z těch kluků! Každej přece ví, že bratrstva jsou přímo pařeniště latentní homosexuality!“

Jordan se zatváří znechuceně. „Prosím tě, Heather… prostě to necháme plavat, jo? Stačí, když řeknu, že už nikdy nebudu pít.“

„No, tak to budou pro někoho ty zejtřejší přípitky šampaňským tak trochu zklamání,“ upozorním ho.

Jordan prstem obkresluje iniciály, které někdo vyryl do desky stolu, a vyhýbá se mému pohledu. „Poslyš, Heather,“ začne. „Ještě k tomu včerejšku…“

„Já nevím, kam se ty tvoje lyže poděly, Jordane,“ sdělím mu. „Volala jsem do Waverly Hall a ten chlap, co to tam hlídá, tvrdí, že tam žádný lyže nikdo nenechal. Takže je asi někdo ukrad. Je mi to fakt líto, ale vždyť víš, že…“

Jordan sebou trhne. Zřejmě proto, že mluvím tak nahlas.

„Je mi jedno, co se stalo s těma pitomejma lyžema,“ vzdychne. „Mluvím o nás dvou.“

Udiveně zamrkám. Potom si vzpomenu, že ho po ránu domů určitě vezl Cooper. No nazdar.

„Jordane,“ řeknu rychle. „To, že tě pořád ještě miluju, prostě není pravda. Je mi jedno, co ti Cooper vyprávěl, jasný? Jistě, kdysi jsem tě milovala. Ale to už je dávno. Už jsem někde jinde…“

Jordan se na mě nechápavě podívá. „Cooper? O čem to mluvíš?“

„Copak on tě dneska ráno nevezl domů?“

„To jo. Ale o tobě jsme nemluvili. Bavili jsme se o mámě a o tátovi. Bylo to fajn. Už jsem si s Cooperem dlouho takhle nepopovídal – jenom tak ve dvou. Řekl bych, že jsme si pár věcí vyjasnili. Teda nějaký ty neshody mezi náma. Shodli jsme se na tom, že jsme každej jinej – ale že to nevadí. Ať už jsou jeho vztahy s našima jakýkoli… no, prostě není důvod, proč bychom spolu my dva nemohli vycházet.“

Zůstanu na něj koukat s otevřenou pusou. Nemůžu uvěřit vlastním uším. Cooper přece Jordana nesnáší. Dokonce do té míry, že odmítá brát telefon, když Jordan volá, a odmítá jít otevřít dveře, když u nás jeho bratr zazvoní.

„No teda, páni,“ řeknu. „To je… to je… no, docela pokrok. To je fajn, že jste se dali dohromady.“

„Jo,“ přisvědčí Jordan. Nepřestává prstem obkreslovat ten vyrytý monogram. „Myslím, že jsem ho přemluvil, aby zejtra na tu svatbu přišel. Teda sice mi odmítnul jít za svědka, jak jsem původně chtěl, ale aspoň slíbil, že přijde.“

Jsem vysloveně v šoku. Cooper svoji rodinu nemůže vystát a teď má v plánu jít v její společnosti na obrovskou pompézní svatbu v katedrále sv. Patricka, po které má následovat recepce v hotelu Plaza? Tohle prostě nejsou akce, na které by se Cooper normálně hrnul…

„No teda,“ vydechnu. Protože opravdu netuším, co jiného bych na to měla říct. „To je… to je fakt úžasný, Jordane. No vážně. Mám z toho děsnou radost.“

„Pro mě to fakt moc znamená,“ přikývne Jordan. „Jenom ještě jedna věc by to mohla vylepšit…, kdyby, víš, kdyby ses rozhodla, že zejtra přijdeš taky, Heather.“

Pevně sevřu sklenici s pivem. „Ach, Jordane,“ povzdychnu si, „to je od tebe vážně moc milý. Ale…“

„A právě proto je pro mě to, co ti teď musím říct, tak těžký,“ pokračuje Jordan, jako kdybych vůbec nepromluvila. „Věc se totiž má tak, Heather.“ Natáhne se přes stůl, popadne mě za volnou ruku, která zrovna nesvírá půllitr, a vroucně se mi zahledí do očí. „Strašně mě to mrzí, ale… nemůžu ti dovolit, abys zejtra na tu svatbu přišla.“

Užasle zamžikám. „Jordane,“ začnu. „Já…“

„Prosím tě, nech mě to dokončit,“ přeruší mě Jordan a mačká mi ruku. „To není tím, že bych tě tam nechtěl, Heather. Chtěl bych tě tam víc než kohokoli jinýho. Ty jseš člověk, ke kterýmu jsem měl nejblíž nejdelší část svýho života. Pokud existuje někdo, koho bych chtěl mít vedle sebe při tyhle nejdůležitější události svýho života, jseš to ty.“

„Ehm, Jordane,“ odkašlu si. „To mi fakt lichotí, no vážně. Ale neměla by tím člověkem, kterýho chceš mít vedle sebe nejvíc ze všech, bejt spíš…“

„To Tania,“ skočí mi do řeči Jordan.

„No právě,“ řeknu. „Přesně tak jsem to myslela. Neměla by bejt tím člověkem, kterýho chceš mít vedle sebe nejvíc ze všech, Tania? Koneckonců to jí si budeš…“

„Ale ne, chtěl jsem jenom říct, že to Tania tě tam nechce,“ vysvětlí mi Jordan. „Ne po tom, co se stalo včera v noci. Víš, moc se jí nelíbilo, když zjistila, že jsem tu noc strávil s tebou…“

„Panebože, Jordane!“ vybuchnu, vyškubnu mu ruku a rychle mrknu směrem k Sarah a Belindě, abych se ujistila, že náš rozhovor neposlouchají. „Tys přeci se mnou žádnou noc nestrávil! Strávil jsi noc na gauči v obýváku v domě svýho bráchy!“

„Já to vím,“ ujistí mě Jordan. Zbylo mu alespoň tolik slušnosti, že se při tom začervená. „Jenže Tania tomu nevěří. Víš, Tania si myslí, že mě pořád ještě miluješ a že…“

„Panebože!“ vyjeknu znova. „To všem ruplo v bedně, že si myslej, že tě pořád ještě miluju? Nemiluju! Přestala jsem tě milovat už dávno předtím, než jsem tehdy přišla domů a viděla Taniu, jak má v puse tvůj…

„Hele, no tak,“ vyhrkne Jordan a prudce skloní hlavu, když se na nás ti dva matematičtí ťulpasové se zájmem podívají. „Není potřeba mluvit o tom takhle vulgárně.“

„Dobře, ale teď vážně, Jordane,“ řeknu mu. „Přestala jsem tě milovat už tehdy, když jsme byli na tom turné po Japonsku, vzpomínáš, jaks tam chodil do všech těch chrámů. Teda až na to, že to ve skutečnosti žádný chrámy nebyly, viď?“

Jordan zčervená ještě víc. „Ne, nebyly. Nevěděl jsem, že to víš. Nikdy jsi nic neříkala.“

Pokrčím rameny. „Co jsem na to asi tak měla říkat? A navíc jsem si myslela, že tě to možná časem přejde. Ale nepřešlo.“

„Já jsem předtím ani netušil, že by nějaká ženská dokázala takovýhle triky s pingpongovým míčkem,“ odvětí Jordan zasněně.

„Právě,“ vpadnu mu do toho rázně. „No, máš kliku, že je Tania děvče mnoha talentů.“

Jak jsem předpokládala, jméno jeho snoubenky Jordana probudí z nostalgického snění.

„Takže ti to fakt nevadí?“ zeptá se mě s ustaraným výrazem ve tváři. „To, že nepůjdeš na tu svatbu?“

„Jordane, já jsem na tu tvoji zejtřejší svatbu nikdy jít nehodlala. Vzpomínáš? Říkala jsem ti to. Alespoň pětkrát.“

Jordan se znovu natáhne přes stůl pro moji ruku. „Heather,“ vyhrkne a krví podlitýma očima se dívá do mých, které jsou na tom podobně. „Nedokážu ti ani říct, co to pro mě znamená. Dokazuje to, že, ať už tvrdíš cokoli, mě máš pořád ještě ráda…, teda alespoň trošku. A doufám, že mi věříš, když ti říkám, jak je mi líto, že to takhle dopadlo. Ale já teď musím začít novej život se svojí novou partnerkou. Jestli tě to alespoň trochu utěší, tak doufám, že jednoho dne najdeš i ty někoho, s kým budeš sdílet život…“

„Jordane,“ nakloním se dopředu a poklepu ho po ruce. „Já už jsem někoho takovýho našla. A ten někdo se jmenuje Lucy.“

Jordan se ušklíbne a pustí moji ruku. „Já myslel nějakýho muže, Heather, ne psa. Proč si musíš vždycky ze všeho dělat legraci?“

„Já ti ani nevím,“ opáčím s povzdechem. „Asi už budu ten typ ženský. Máš kliku, žes mi uniknul ze spárů včas.“

Jordan se na mě smutně podívá a zavrtí hlavou. „Ty už nikdy nebudeš taková, jaká jsi byla, když jsem tě poznal, viď? Bylas tehdy tak milá. A ani trochu cynická.“

„Jestli to nebude tím, že můj přítel tehdy neměl pocit, že o něco přichází kvůli tomu, že nedokážu z vaginy vystřelovat pingpongový míčky,“ odseknu.

„To stačí,“ nasouká se Jordan do bundy a zvedne se k odchodu. „Já jdu. Uvidíme se… no, někdy pozdějc.“

„Až se vrátíš z líbánek,“ navrhnu. „Kam vůbec jedete?“

Zdá se, že Jordan se vyhýbá přímému pohledu do očí. „Do Japonska, Tania tam má turné.“

„No skvělý,“ řeknu. „Ja mata.“

Jordan se zamračí a vyřítí se ze dveří. Teprve když je pryč, odvrátí Sarah pozornost od basketbalového utkání (zrovna běží reklama) a vyhrkne: „No nazdar. Cos mu to vlastně řekla?“

Pokrčím rameny. „Sbohem.“

26

Mý srdce bylo jako poničená kniha,

duši mou rozbitou svírala velká tíha.

A pak jsi přišel ty, já pochopila hned,

Že sny se mou splnit, a pak je krásnej svět.

„Kniha“

Text a hudba: Heather Wellsová

Po takovémhle dni se vážně těším na večer strávený o samotě. Mám v plánu vytáhnout svoji starou kytaru a pořádně si zase jednou zahrát, potom si hodlám zapálit oheň v krbu, stulit se na gauči a podívat se na všechny ty televizní pořady, které jsem si minulý týden nahrála. V ledničce je, myslím, zbytek nějakého jídla z indického rychlého občerstvení. Zdlábnu nějaké ty zeleninové závitky a placky a budu se přitom dívat na reprízy reality show America‘s Next Top Model neboli ANTM, kde se soutěží o budoucí nejkrásnější americkou topmodelku. Mohl by mít člověk na páteční večer nějaké lepší plány? Zvlášť na páteční večer uzavírající pracovní týden, který s sebou přinesl mrtvoly bez těla a setkání s hochy z univerzitního bratrstva.

Jenže když vejdu do dveří Cooperova domu, všimnu si, že jsem ve svém plánu s jednou věcí nepočítala.

A to s tím, že momentálně bydlím se svým otcem.

Ta vůně mě udeří do nosu, jen co vstoupím do předsíně. Je naprosto nezaměnitelná. Někdo připravuje ty stejky, pro které jsem se v pracovní době vykradla do řeznictví v Jefferson Market. Ty stejky, které jsem koupila pro sebe a pro Coopera, ale nedostala jsem se k tomu mu je udělat, protože… no, kvůli tomu všemu, co se dělo.

Rychle se vysvobodím z bundy a nakráčím do kuchyně. Táta stojí v zástěře u sporáku a dusí ty moje stejky v litinové pánvi s houbami a cibulkami – ty jsem taky koupila já. Prostřel na kuchyňském stole pro dva, dal tam dokonce ubrousky, zapálil svíčky a tak dále. Lucy leží stočená v jednom ze svých mnoha pelíšků (to Cooper je neustále kupuje, ne já. Připadají mu roztomilé) a když vejdu, zvedne hlavu a zavrtí ocáskem, ale to je všechno. Evidentně už byla venku.

„No teda,“ řeknu. Musím mluvit nahlas, aby mě přes tu hollywoodskou hudbu, kterou si táta pouští na Cooperově stereu, bylo vůbec slyšet. „Ty někoho čekáš?“

Táta sebou trhne a obrátí se ke mně. Vidím, že popíjí moji dietní kolu. Když se tak prudce otočí, z plechovky mu jí trocha vyšplíchne.

„Heather,“ vykřikne. „Tady jsi! Neslyšel jsem tě přijít.“

Nasupeně hledím na ty stejky. Nemůžu si pomoct. Byly přece v mojí ledničce v mém bytě nahoře. Je sice pravda, že tam nikdy nezamykám, ale to neznamená, že bych byla radostí bez sebe, že mi do bytu lezou cizí chlapi a hrabou se mi ve věcech.

Protože táta je cizí chlap. Alespoň pro mě. Tedy relativně cizí.

„Doufám, že ti to nevadí,“ řekne táta, protože si zjevně všiml, kam směřuje můj pohled. „Říkal jsem si, že by se ty stejky asi měly udělat, jinak že se zkazí. Byl jsem v tvém bytě, protože jsem hledal mámino číslo.“

„V ledničce?“ zeptám se.

„Jenom mě zajímalo, co vlastně jíš,“ odpoví táta přívětivě. „Mám takovej pocit, že tě sotva znám. Promiň mi to, ty sis ty stejky schovávala pro nějakou zvláštní příležitost? Protože jestli ano, měla sis je radši dát do mrazáku. Tak vydrží delší dobu.“

Opékané maso a cibulky voní tak nádherně, až se mi z toho trochu točí hlava.

„No, vlastně jsem si je schovávala…, ale to je jedno,“ řeknu trochu smutně. Je to jedno, protože Cooper, tedy alespoň podle toho, co mi povídal Gavin, si stejně myslí, že jsem ještě pořád až po uši zamilovaná do jeho bratra. To, že mu udělám večeři, na tom nic nezmění. Pravděpodobně mi nezbude nic jiného, než na pódiu vystřelovat pingpongové míčky víte odkud – teprve pak mi někdo uvěří, že je ta věc s Jordanem už za mnou. Jordana nevyjímaje.

„No tak to je prima,“ usměje se táta. „Protože už jsou skoro hotový. Ty máš stejk radši trošku krvavější, viď?“

Zvednu obočí, teď mě vážně překvapil. „Počkej… ty je děláš pro mě?“

„A pro koho jinýho?“ zatváří se táta trochu překvapeně.

„No nevím.“ Kousnu se do spodního rtu. „Třeba pro nějakou svoji přítelkyni?“

„Heather, já jsem venku z vězení teprve tejden,“ připomene mi táta. „Za tak krátkou dobu si člověk přítelkyni většinou nenajde.“

„No tak pro Coopera,“ zkusím to znovu.

„Cooper má teď spoustu práce se svým nejnovějším případem,“ vysvětlí mi táta. „Takže se obávám, že jsme na to zůstali sami dva. Nebyl jsem si samozřejmě jistej, jestli budeš doma, ale risknul jsem to. Posaď se. Je tam láhev vína. Doufám, že ti nevadí, když budeš pít sama. Já se teď radši držím nealkoholickejch nápojů.“

Celá užaslá si přitáhnu židli a zhroutím se do ní, jednak mě k tomu táta vyzval, jednak si nejsem jistá, jestli se ještě udržím na nohou.

„Tati,“ řeknu mu, když se tak dívám na ten pečlivě prostřený stůl. „Ty mi přece nemusíš vařit večeře. Ostatně ani snídaně ne.“

„To je to nejmenší, co pro tebe můžu udělat,“ odvětí táta. Vyndá stejky z pánve a položí je na dva talíře spolu s houbami a cibulkami. „Jenom je ještě nechám trochu odpočinout,“ vysvětlí mi. „Jsou pak lepší. Šťavnatější. Takže,“ přitáhne si židli naproti té mojí a posadí se, „jak ses dneska celej den měla?“

Chvíli na něj zírám. Mám chuť mu říct pravdu: Víš, tati, fakt to dneska stálo za prd. Zjistili jsme, co udělali se zbytkem Lindsay Combsový, a nebylo to nic pěknýho. Pak jsem se taky chovala brutálně k jedny studentce a až to zjistí lidi ve vedení, pravděpodobně dostanu padáka.

Místo toho ale řeknu: „Docela to šlo, myslím. A jak ses měl ty?“ Protože se do toho tématu vážně nechci pouštět.

„Prima, prima,“ odpoví táta. „Cooper mě požádal, abych sledoval nějakého chlapa z jeho kanceláře na pracovní oběd a pak zase zpátky do kanceláře.“

Obočí mi vylétne nahoru. A hodně nahoru. Nemůžu uvěřit, že se konečně dozvím něco o tom, co Cooper celé dny dělá.

„Fakt? A kdo si ho najal, aby toho chlapa sledoval? Co ten chlap měl provést?“

„No, víš, nic z toho ti nemůžu povědět,“ odvětí táta vlídně. „Tumáš.“ Nalije do skleničky trochu červeného vína a podá mi ji.

„Jenže já pro tu jeho detektivní kancelář taky pracuju,“ namítnu. „Vztah detektiva s klientem by měl zahrnovat i mě.“

„Ba ne, řekl bych, že ne,“ zavrtí táta hlavou. „Cooper mi výslovně přikázal, abych ti nic neříkal.“

„Ale to není fér!“ vykřiknu.

„Říkal, že tohle řekneš. Je mi líto, zlato. Ale zdá se, že by byl opravdu radši, kdybys to nevěděla. Myslím, že je to kvůli těm tvejm sklonům dostávat se do situací, kterým by ses měla naopak vyhýbat. Jako je třeba ta vražda u vás na koleji. A, myslím, že stejky už jsou hotový.“

Táta vyskočí a jde pro ně. Usrkávám víno a mračím se do plamenů svíček.

„Studentskej domov,“ zavrčím. „Ne kolej. Slovo kolej s sebou nenese ten hřejivej pocit přátelskýho společenství, kterej se snažíme rozvíjet. Teda když odhlídneme od toho zbytečnýho zabíjení.“ Uříznu si kousek masa a začnu žvýkat. Nádhera. Dokonale namarinované.

„Aha,“ přikývne táta. „To se dost podobá tomu, jak jsme o Eglinu mluvili jako o táboře a nenazývali jsme ho pravým jménem – vězení.“

„Přesně tak,“ souhlasím a dám si další doušek vína. „Díky tomu jste zapomínali vyrábět improvizovaný kudly a soustředili jste se na náhrdelníky s přívěskama.“

„Ne, improvizovaný kudly si tam nikdo nevyráběl,“ uchechtne se táta. „Jak ti chutná ten stejk?“

„Je skvělej,“ pochválím jídlo a spolknu další sousto. „No dobře, takže když už si vyměňujeme ty vtipný poznámky na adresu svejch pracovišť – nebo míst, kde jsme byli zavřený –, o co tady vlastně jde? Proč jsi tady, tati? Přece ne proto, že bys neměl kam jít, dobře vím, že máš spoustu zazobanejch kamarádů, u kterejch bys mohl bydlet, kdybys nebydlel tady se mnou. A ten nesmysl s tím, že chceš svoji dceru líp poznat – promiň, ale na to ti neskočím. Takže mi to vyklop pěkně na rovinu. Kde je v tom nějaká bouda? A laskavě si uvědom, že jsem si naprosto jistá, že jsem těžší než ty.“

Táta položí vidličku a povzdechne si. Potom si usrkne dietní koly a řekne: „Ty jsi tak podobná mámě, až to zaráží.“

Cítím tu obvyklou bublinu nepřátelství, která vypluje na povrch pokaždé, když tohle řekne. Ale tentokrát ten pocit potlačím.

„Jasně, myslím, že tenhle tvůj názor na mě jsme si už ujasnili,“ odseknu. „Takže můžeme pokračovat. Proč jsi dneska v mým bytě hledal to mámino číslo?“

„Protože,“ začne táta, „už pár let pracuju na určitým… programu. Je to několik kroků, kterýma musí uchazeči projít, jestli chtějí na konci dosáhnout duchovního osvícení. A jedním z těch kroků je, že se mají usmířit s těmi, komu ublížili, musí napravit křivdy. Proto jsem taky chtěl číslo na tvou matku. Abych se ji pokusil odškodnit.“

„Tati,“ skočím mu do řeči. „Máma tě opustila. Nemáš pocit, že to ona by se měla snažit všechno napravit? Že by měla odškodnit nás oba?“

Táta zavrtí hlavou. „Když jsem si tvoji matku bral, slíbil jsem jí, že ji budu milovat a že jí budu oporou. A nejenom emocionální oporou. Slíbil jsem jí, že ji budu podporovat i finančně, zvlášť v době, kdy zůstala doma a vychovávala tě. Když jsem šel do vězení, musel jsem tuhle část naší dohody porušit. Byla to vlastně moje chyba, že tě tvoje matka musela zapojit do šoubyznysu, aby vás obě uživila.“

„No jasně,“ ušklíbnu se sarkasticky. „To ona si nemohla sehnat práci třeba jako recepční v ordinaci u doktora. Musela předvádět svoje abnormálně muzikální dítě před davama lidí v nákupních střediskách.“

Táta ze sebe vydá nesouhlasné tss-tss.

„No tak, Heather,“ řekne, „nesnaž se předělat minulost. Tys to vystupování milovala. Nemohli jsme tě z pódia dostat. Věř mi, já to zkoušel. Tvoje matka udělala jenom to, co považovala za správný… a ty sis rozhodně nikdy nestěžovala.“

Odložím vidličku. „Tati, mně bylo jedenáct. To si vážně myslíš, že se takový rozhodnutí mělo nechávat na mně?“

Táta upře pohled do talíře. „No, tuhle otázku si asi budeš muset probrat se svou matkou. Obávám se, že tou dobou už jsem nebyl v situaci, kdy bych se na tvojí výchově mohl aktivně podílet.“

„To je fakt,“ přikývnu. A šance na to, že bych někdy měla možnost si ty otázky „probrat“ s mámou, jsou mizivé. Něco takového se po telefonu projednává dost těžko. I když táta vypadá, že by to rád zkusil. „A jak to dopadlo? Našel jsi to číslo?“

„Ano,“ přisvědčí táta. „Mělas ho v adresáři. Některý ty adresy, co tam máš, jsou dost starý, víš o tom? Asi by sis měla pořídit novej adresář. Jestli chceš, můžu ti ho zejtra opatřit.“

Jeho nabídku ignoruju.

„A volal jsi jí?“

„Ano,“ potvrdí táta.

„A usmířil ses s ní?“

„Zkoušel jsem to,“ povzdychne si. „Jenže s tvojí matkou někdy je, jak dobře víš, dost těžký pořízení. Odmítla připustit, že jsem jí jakýmkoli způsobem ublížil. Vlastně mi připomněla – stejně jako jsi to před chvilkou udělala ty –, že přece opustila ona mě a že jestli by měl někdo něco odčiňovat, je to ona. Ale že to dělat nehodlá, protože podle ní jsem zkrátka dostal, co jsem si zasloužil.“

Přikývnu. „Jo, tohle je fakt celá máma. Mimochodem, dost mě vytáčí, když mi říkáš, že jsem jako ona. Kdyby ses snažil usmířit se mnou, byla bych určitě přístupnější.“

„No,“ usměje se táta, „to je prima, protože na mým seznamu jsi další na řadě.“

Pokrčím rameny. „Tak jsme teda usmířený.“

„Ještě jsem nic neodčinil.“

„Ale jo, odčinil,“ ujistím ho. „Tahle večeře stačila. Byla fakt naprosto úžasná.“

„Ta večeře rozhodně stačit nebude,“ zavrtí táta hlavou. „V podstatě jsi v pubertě, ve formativních letech, kvůli mně postrádala otce. Takovéhle prázdné místo nelze odčinit jedním jediným stejkem.“

„No,“ pokrčím rameny, „teď, když tu bydlíš, mi ten stejk k večeři můžeš udělat víckrát. Třeba každej pátek nebo tak něco. I když možná to bude chtít ten jídelníček trochu obměňovat. Taky mám ráda vepřový plátky. Jo, a taky smažený kuře.“

„Heather,“ tátův hlas zní smutně. „Jídlo nemůže fungovat jako balzám na všechny ty rány, který jsem ti způsobil. Chápu, že ze všech lidí, kterejm jsem ublížil, když jsem porušil zákon, jsi ty trpěla nejvíc. Nechal jsem tě samotnou s tvojí matkou, která tě pak posílala na turné po všech těch nákupních střediskách. I když tě to možná bavilo, takovýhle dětství by nikdo mít neměl, aby žil v karavanu a cestoval od jednoho nákupního střediska ke druhýmu a aby ho ve svůj prospěch využívala právě osoba, která by naopak měla chránit jeho zájmy.“

„No, nakonec to byla větší zábava než chodit do školy,“ upozorním ho. „A jak jsi říkal – tehdy bylo těžký mě z toho pódia vůbec dostat.“

„Ano, ale přišla jsi o takové ty normální radosti dětství. A nemůžeš se ubránit pocitu, že tahle deprivace může za to, jaká jsi dneska.“

Zůstanu na něj koukat. „Co je špatnýho na tom, jaká jsem dneska?“ zeptám se ho.

„No, například je ti už skoro třicet a pořád ještě nemáš manžela ani děti. Zdá se, že si neuvědomuješ, že tou nejdůležitější věcí na světě je rodina – a ne ta kytara, na kterou tě slyším brnkat dlouho do noci, ani tvoje práce. Rodina, Heather. To na rodině záleží nejvíc – přijmi tohle jako radu od člověka, kterej o tu svoji přišel.“

Odložím znovu vidličku a řeknu mírně: „Dneska existuje spousta různejch druhů rodin, tati. Ne všechny se skládaj z manžela a manželky a dětí. Některý rodiny se taky skládaj ze svobodný holky, jejího psa, jistýho soukromýho očka, jejího táty, její nejlepší kámošky a různejch lidí, se kterejma pracuje. A to ani nemluvím o tom drogovým dealerovi tady v ulici. Já to beru takhle: Když máš někoho rád, nestane se z toho člověka automaticky součást tvý rodiny?“

„Ale nebojíš se,“ zeptá se mě táta poté, co tuhle moji informaci chvíli zpracovává, „že když nebudeš mít děti, nebude se o tebe, až budeš stará, mít kdo postarat?“

„Ne,“ odvětím. „Protože bych taky klidně mohla mít děti, který by mě nakonec nesnášely. Z mýho pohledu to funguje tak, že teď mám kamarády, který o mě stojí, takže pravděpodobně budu mít kamarády, který o mě budou stát, i až budu stará. Postaráme se o sebe navzájem. A mezitím si spořím maximální možný částky v penzijním připojištění s příspěvkem od zaměstnavatele a navíc si dávám co nejvíc peněz stranou ještě v individuálním penzijním připojištění.“

Táta na mě nad svým stejkem upřeně hledí. Zneklidní mě, když si všimnu, že má v očích slzy.

„To děláš nesmírně moudře, Heather,“ pochválí mě. „Navíc mám takovej pocit, že členové tý tvojí takzvaný rodiny se k tobě v mnoha ohledech zachovali líp než tvoji skuteční pokrevní příbuzní.“

„No,“ přiznám, „přinejmenším mi nikdo z nich nesbalil všechny úspory a nezdrhnul s nima ze země. Alespoň prozatím.“

Táta pozvedne svou plechovku s dietní kolou. „Tak na to se napiju,“ řekne. Ťuknu o jeho plechovku svou sklenkou s vínem. „Takže ti opravdu nevadí,“ ujišťuje se táta, když máme ťukání za sebou, „když se budu motat kolem a snažit se napravit, co jsem pokazil – i když ty tvrdíš, že to dělat nemusím?“

„Mně je to fuk,“ pokrčím rameny. „Pokud teda nečekáš, že se o tebe na starý kolena budu starat. Protože já si na to penzijní připojištění přispívám teprve pár měsíců. Nemám tam zatím dost peněz ani na to, abych se postarala o sebe, natož o stárnoucího rodiče.“

„Víš ty co?“ zeptá se táta. „Můžeme se prostě dohodnout, že jeden druhýmu budeme oporou jenom po emocionální stránce.“

„To zní dobře,“ souhlasím a nabodnu na vidličku poslední kousek stejku.

„Tak se mi zdá, že nastal čas dát si salát,“ prohlásí táta, vstane ze židle a zamíří k ledničce, z níž vyndá salátovou mísu, do které Jordan, díkybohu, nakonec nezvracel. Zdá se, že v míse jsou různé druhy zeleného salátu, pár cherry rajčátek a – k mému velkému nadšení – také kousky opékané veky.

„Já to promíchám,“ řekne táta a pustí se do toho. „Doufám, že máš ráda gorgonzolovou zálivku.“ Ani nečeká na odpověď (koneckonců, k čemu by mu byla? Copak někdo gorgonzolovou zálivku rád nemá?) a pokračuje: „Ták. A teď k tobě a Cooperovi.“

Právě jsem si dala doušek vína, takže se málem udusím.

„Je to jenom můj názor,“ začne táta, „a já jsem, musím přiznat, pokud jde o randění už docela dost dlouho mimo scénu. Ovšem jestli vážně chceš, aby se ten váš vztah dostal na nějakou romantickou úroveň, asi bych ti navrhnul, abys netrávila tolik času s jeho mladším bratrem. Je mi jasné, že jste s Jordanem byli spolu strašně dlouho a že je těžký to hodit za hlavu. Ale mám takovej pocit, že Cooper má ke svý rodině poněkud napjatej vztah, takže bejt na tvým místě, asi bych s nima omezil styky. A zvlášť s Jordanem.“

Nabodnu na vidličku kus salátu, který mi táta naložil na talíř.

„No teda, tati,“ vydechnu, „díky za tip.“ Protože co taky můžu říct jiného? Nehodlám probírat svůj milostný život – či spíš jeho nedostatek – s vlastním tátou.

Nicméně tátovi to zjevně nedochází, protože pokračuje.

„Řekl bych, že jakmile se Jordan ožení a Cooperovi dojde, že už ses přes to konečně přenesla, budeš u něj mít větší šanci.“ Táta se opře o opěradlo židle s pohledem upřeným na svůj salát. „I když by asi nebylo od věci, kdyby ses trochu víc snažila tvářit se po ránu vlídněji.“

Dám si ještě trochu salátu. „To je fajn vědět,“ prohlásím. „Uvážím to.“

„I když to vypadá, že včera v noci jsi na něj zapůsobila docela příznivým dojmem,“ dodá táta.

Přestanu žvýkat salát. „Včera v noci? To myslíš to, jak mě Cooper načapal, jak vleču do dveří jeho bráchu, kterej byl tou dobou napůl v bezvědomí?“

„Ne,“ odvětí táta laskavě. „Myslel jsem tím to, že jsi měla na sobě sukni. Měla bys nosit sukně častějc. Mladejm mužům se líbej holky v sukních. Viděl jsem, jak na tebe Cooper zírá.“

Ani se nenamáhám tátovi vysvětlit, že důvodem pro Cooperův upřený pohled nebylo to, že jsem na sobě měla sukni a jemu se to líbilo, ale to, že ta sukně byla tak kraťoučká, že jsem v ní vypadala jako šlapka. Cooper se pravděpodobně snažil nesmát.

Nicméně takovéhle věci člověk vlastnímu otci zpravidla neříká.

„Vlastně jsem se tě ani nezeptal,“ řekne táta o chvíli později při moučníku (tím jsou, pochopitelně, nanuky DoveBar), „nemělas na dnešní večer nějaký plány? Nezdržuju tě od něčeho?“

„Jenom jsem se chtěla mrknout na jeden takovej pořad v televizi, jmenuje se to America’s Next Top Model,“ odvětím.

„A co to je?“ vyzvídá táta nevinně.

„Ach, tati,“ řeknu. A pak mu to pustím. Víte, jestli chce doopravdy všechno napravit a usmířit se se mnou, pak je společné sledování tohohle pořadu vynikající začátek.

27

Nestav mě mimo hru,

nešoupej z kola ven,

nebudu v koutě stát,

tak se mnou počítej!

Mě na zem nesrazíš,

jen trochu zblednu

se zlou se potážeš,

nepůjdu ke dnu!

„Nepůjdu ke dnu“

Text a hudba: Heather Wellsová

Po čtyřech dílech ANTM, které jsme zhlédli v těsném sledu, je táta v limbu. Řekla bych, že mu to ani nemůžu mít moc za zlé. Zatímco ženy pohled na krásné dívky, které spolu hrají komplikované intelektuální hry, nesmírně fascinuje – k těm hrám patří například to, co se dneska v menze odehrálo mezi Cheryl a Kimberly –, průměrný heterosexuální muž se na to vydrží dívat jenom pár hodin než – jako táta a Pattyin manžel Frank – usne jenom z čiré nudy.

Táta spí natolik tvrdě, že když zazvoní telefon, ani ho to neprobudí. Možná na té józe nakonec přece jenom něco bude, když umožní člověku usnout tak tvrdě, že ho nevzbudí ani vyzvánějící telefon.

„Haló,“ zašeptám do sluchátka, když si předtím na displeji ověřím, kdo volá – neznámé číslo.

„Haló, to je Heather?“ ozve se ve sluchátku mírně povědomý mužský hlas.

„Ano,“ odpovím. „Kdo volá?“

„No, já myslím, že to víš,“ odpoví hlas. „Kdo jiný by ti taky mohl v pátek o půlnoci volat?“

Chvilku přemýšlím. Po pravdě řečeno o nikom, kdo by mi v tuhle hodinu volal, nevím, tedy s výjimkou Patty. Jenže ta by se teď, když u nich bydlí ta přísně se tvářící chůva, telefonovat neodvážila.

Navíc Patty nezní jako chlap.

„To je…,“ vím, že to zní směšně, ale stejně to řeknu. „Tad Tocco? Promiňte, že jsem vám nezavolala dřív, ale neměla jsem čas.“

Slyším, jak se ta osoba křečovitě rozchechtá. Ať už je na druhém konci drátu kdokoli, rozhodně se dobře baví. Okamžitě se mě zmocní podezření, že jsou to nějací studenti.

Opilí studenti.

„Ne, žádnej Tad,“ ujistí mě hlas. „Vlastně ti volá jeden kámoš ze včerejšího mejdanu. Neříkej mi, že se na mě nepamatuješ.“

A najednou se mi z podvědomí vynoří vzpomínka na ten upřený pohled ledově modrých očí.

A jako kdyby mi z prstů u rukou a u nohou zmizela všechna krev. Sedím v pokoji přimrzlá na místě, svírám telefon, a po jedné straně mi leží spící táta, po druhé straně spící Lucy.

„Nazdar, Steve,“ vypravím ze sebe, ačkoli mám rty úplně studené. „Jak jsi sehnal moje číslo?“

„To jako myslíš, jak jsem přišel na tvoje příjmení a jak jsem si pak to číslo našel?“ opáčí Steve se smíchem. „Vyštěbetali mi to vrabci na střeše. Chceš s nima mluvit? Jsou tady se mnou.“

Vzápětí slyším v telefonu hlas, který nepochybně patří Gavinovi McGorenovi, jak – plynně a velmi vynalézavě – nadává. To jeho „kurva drát“ bych poznala kdekoli. Jsou to tytéž výrazy, které Gavin s oblibou používal v dobách, kdy jsem ho každou chvíli načapala, jak surfuje na střeše kabiny výtahu.

Pak uslyším nějaké plesknutí – jako když kůže plácne o kůži – a o chviličku později Steve řekne: „Koukej jí to říct, ty sráči. Koukej jí říct, co jsme ti řekli.“

„VYLIŽ SI… PRDEL,“ zní Gavinova odpověď. Po ní následuje nějaké šustění a další pleskání. Když znovu uslyším Stevův hlas, je trochu zadýchaný.

„No, já myslím, že ti to stejně došlo,“ sdělí mi. „Pořádáme další mejdan. A tentokrát jseš dokonce zvaná. A abychom se ujistili, že fakt přijdeš, máme tu toho tvýho kámoše Gavina. Jestli neuděláš přesně to, co ti řeknu, utrpí pár tělesnejch zranění. A to bys asi nechtěla, nebo snad jo?“

Jsem tak vyděšená, že sotva dýchám. „Ne,“ odpovím.

„To jsem si myslel. Takže to uděláme takhle. Ty sem dorazíš. Sama. Jestli zavoláš policajty, Gavin si to odsere. Jestli se neukážeš, tak –“

„HEATHER, NE –“ slyším, jak Gavin zaječí, ale jeho výkřik je vzápětí udušen.

„– tak si to odsere fakt hodně,“ dokončí Steve větu. „Jasný?“

„Jasný,“ přitakám. „Budu tam. Ale kde vlastně? V místnostech bratrstva Tau Fí?“

„Ale no tak.“ Steve zní znuděně. „Jsme tady, Heather. Já myslím, že víš, kde to je.“

„Ve Fischer Hall,“ vydechnu a zrak mi sklouzne k oknu z obýváku, které nabízí výhled na zadní trakt dvacetipatrové budovy, kde pracuju. Na poměry kolejí New York College je pořád ještě dost brzo, což znamená, že většina světel v oknech září do tmy, protože se obyvatelé chystají vyrazit někam ven. Zjevně vůbec netuší, že dole v přízemí, v zavřené a zamčené menze, má každou chvíli dojít k něčemu děsivému.

A v tu chvíli najednou přestanu cítit ten strašný chlad, a místo toho dostanu vztek. Jak se vůbec opovažují? To si vážně představují, že jim to znovu projde? To opravdu věří, že budu sedět jako pecka a nechám je, aby z Fischer Hall udělali Kolej smrti?

No dobře, možná že už to Kolej smrti je. Ale já nehodlám připustit, aby to tak zůstalo.

„Heather?“ promlouvá mi do ucha laskavě Stevův hlas. Je neuvěřitelné, jak charismaticky dokážou psychopatičtí vrahové působit, když chtějí. „Jsi tam ještě?“

„Jasně, jsem tu,“ odpovím. „A za chvíli budu u vás.“

„Fajn,“ řekne Steve a zní to, jako kdyby z toho měl radost. „Budeme se na tebe těšit. A jak jsem už říkal, přijď sama.“

„Neboj se,“ ujistím ho. „Budu sama.“ Jako kdybych k tomu, abych ho nakopala do toho jeho hubeného zadku, potřebovala nějakého pomocníka. Steve Winer právě udělal mimořádně hloupé rozhodnutí, protože mě vyzval k utkání na mém vlastním hřišti. Možná dokázal bez toho, aby ho chytli, oddělat tak droboučkou dívku, jako byla Lindsay, ovšem jestli si myslí, že ženská jako já se nebude bránit – a bránit s takovým rámusem, že na dveře menzy přijdou bušit všichni, kdo v budově jsou –, tak by se nad tím měl zamyslet znovu.

Ovšem podobně jako jeho bratr na mě ani Steve nepůsobí jako nějaký velký myslitel.

„Fajn,“ opakuje do telefonu. „A nezapomeň. Žádný policajti. Nebo to ten tvůj miláček schytá.“

Zaslechnu ránu a vzápětí výkřik. To vykřikl Gavin.

A já si uvědomím, že Steve Winer je sice možná pěkný idiot, ale rozhodně bych ho neměla podceňovat.

Prásknu sluchátkem a prudce se otočím. Táta se právě posadil a ospale mžourá.

„Heather?“ řekne tázavě. „Co se děje?“

„Něco se stalo na koleji,“ vysvětlím mu, popadnu kus papíru a napíšu na něj telefonní číslo. „Teda ve studentským domově. A je to zlý. Potřebuju, abys zavolal tomuhle člověku a řekl mu, že tam má co nejrychlejc dorazit. Řekni mu, že na něj budu čekat v menze. A řekni mu, ať s sebou vezme posily.“

Táta zamžourá na papír s číslem. „Kam jdeš?“

„Jdu do Fischer Hall,“ sáhnu po bundě. „Budu zpátky, hned jak to půjde.“

Táta vypadá zmateně. „To se mi nelíbí, Heather,“ namítne. „Na to, abys tam takhle uprostřed noci letěla, tě platí dost mizerně.“

„To mi povídej,“ odseknu a už jsem venku ze dveří.

Ještě nikdy mi cesta do Fischer Hall nepřipadala tak dlouhá. Ačkoli napůl běžím, mám pocit, že mi trvá celou věčnost, než se tam dostanu. Částečně za to může náledí na chodnících, které musím zdolat, ale jsem přesvědčená, že v tom hraje roli i to, jak divoce mi srdce buší v hrudníku. Jestli udělali něco Gavinovi… jestli mu udělali byť jenom obyčejnou modřinu…

Tak moc se soustředím na to, abych se dostala, kam se dostat potřebuju, že si ani nevšimnu Reggieho, dokud do něj nevrazím.

„No ne, děvče,“ křikne na mě, když se srazíme. „Kampak takhle pozdě v noci tak spěcháš?“

„Proboha, Reggie,“ snažím se popadnout dech. „Chodíš ty vůbec někdy domů?“

„V pátek v noci jsou nejlepší kšefty,“ vysvětlí mi Reggie. „Heather, co se děje? Jseš bílá jako – no, bílá jako bílá holka.“

„Jde o ty kluky,“ lapám po dechu. „O ty, o kterejch jsem ti povídala. Mají jednoho z mejch studentů. V menze. Ublížej mu, jestli tam co nejdřív nedorazím…“

„Klídek, klídek.“ Reggie mě chytí za obě ruce a nevypadá to, že by mě hodlal hned tak pustit. „To myslíš vážně? Heather, nemáš dojem, že bys měla zavolat policii?“

„To jsem udělala!“ Musím roztočit ruce jako větrné mlýny, abych se z jeho sevření vůbec dostala. „Policajty volá můj táta. Ale někdo se tam mezitím musí dostat…“

„A proč bys ten někdo musela bejt zrovna ty?“ chce vědět Reggie.

Ale už je pozdě. Už jsem pryč a zahýbám za roh, moje timberlandsky buší do čerstvě uklizeného chodníku a srdce mi tepe až v krku.

Když prudce otevřu dveře Fischer Hall, záhada, jak se sem Doug a jeho spolubratři z Tau Fí – o jeho skutečném bratrovi ani nemluvě – dostali tu noc, co zabili Lindsay, bez toho, aby se museli někde zapisovat, je vyřešena hned, jakmile projdu dveřmi a uvidím, kdo tu dneska hlídá.

„Vy!“ vykřiknu. Je to ten protivný dědek od stolku ostrahy z Waverly Hall.

„Váš průkaz,“ vyzve mě. Dokonce mě ani nepozná.

„Včera v noci jste byl ve Waverly Hall,“ zafuním a vyčítavě na něj ukážu prstem.

„Jo,“ pokrčí nevrlý člen ochranky rameny. „To je moje normální stanoviště. Na ostatních místech zaskakuju, když tam někde vznikne díra. Tak třeba dneska jsem tady. Než vás pustím dovnitř, potřebuju vidět váš průkaz.“

Spěšně otevřu peněženku a ukážu mu svůj zaměstnanecký průkaz. „Jsem zástupkyně vedoucího tyhle koleje,“ informuju hlídače. „A vím, že jste dneska pustil dovnitř hordu kluků z Tau Fí a nikam jste je nezapsal. Zrovna jako jste to udělal v pondělí v noci, kdy tady někoho zabili.“

Protivný dědek – jeho jmenovka mě informuje, že se jmenuje Curtiss – si odfrkne. „Nevím, o čem to mluvíte,“ odsekne nerudně.

„Jasně,“ ušklíbnu se. „No, zjistíte to za chviličku, tomu věřte. Mezitím vás žádám, abyste zavolal vedoucího koleje a řekl mu, ať okamžitě přijde do menzy. A až se tu ukážou policajti, pošlete je tam taky.“

„Policajti?“ Zdá se, že to protivu Curtisse vyděsilo. „Co…“

Ale to už proběhnu kolem něj.

Nicméně nejdu k hlavnímu vchodu do menzy. Opravdu jim nehodlám slepě nakráčet přímo do pasti – i když je ta past dost chabá. Místo toho proběhnu halou, minu svoji kancelář a kancelář studentské rady – ta je jako obyčejně zavřená a zamčená – a nakonec i kancelář vedoucího provozu menzy, až se dostanu k zadnímu vchodu do kuchyně. Dveře jsou, jak jsem očekávala, zamčené.

Jenže já mám univerzál. Vytáhnu ho z kapsy – ve volné ruce přitom svírám lahvičku s pepřovým sprejem – a odemknu dveře tak tichounce, jak to jenom jde. Ocitnu se v kuchyni.

Je tu tma. Jak jsem čekala, pánové z Tau Fí jsou v té části menzy, kde se vydává jídlo. V kuchyni nikdo nehlídá. Dokonce se ani nenamáhali tady rozsvítit. Amatéři.

Plížím se tiše kuchyní a špicuju uši. Slyším z jídelny nějaký mužský hlas, jak něco mumlá. Taky tam svítí světla… ovšem nejsou to žárovky na lustrech. Stropní lampy nerozsvítili. Místo toho mají nějaké poblikávající lampičky… jsou to baterky?

Nebo plamínky?

Jestli tam zapálili svíčky, jsou v pořádném maléru. Zapalování svíček totiž není povoleno na žádné z našich kolejí.

Nejsem si jistá, jaký mám vlastně plán. Asi se připlížím tak blízko za pulty u výdeje jídla, jak to jenom půjde, pak přes ně vykouknu a zjistím, co mají pánové vlastně za lubem. Pak se proplížím zpátky a až dorazí detektiv Canavan s posilami, podám mu o tom, co jsem viděla, zprávu. Takhle si utvoří jasnou představu o tom, s kolika lidmi budou mít co do činění.

Po všech čtyřech se plazím za vyhřívanými stoly, na které se dávají talíře s teplým jídlem, a přitom myslím na to, že si budu muset vážně promluvit s Geraldem, protože tady vzadu je to fakt ohavné. No vážně, džíny začínám mít na kolenou pěkně špinavé a ruka mi přistane v nějaké rozmačkané hmotě – upřímně doufám, že je to karbanátek nebo tak něco.

Tedy až na to, že karbanátek by asi nevykvikl a neodskočil by.

Jen tak tak potlačím zaječení.

Ale dobře, že jsem se udržela. Protože když opatrně vykouknu nad vyhřívanými stoly, spatřím něco, co mě zároveň vyděsí i ohromí.

To něco je dvanáct postav s kápěmi spadajícími hluboko do obličeje – vypadají jako mnišské kápě, ale jsou krvavě rudé – jak stojí kolem jednoho z jídelních stolů, který odtáhly z jeho obvyklého místa, postavily ho na čestné místo uprostřed místnosti a pokryly krvavě rudou látkou. Na stole jsou různé věci, které takhle z dálky nedokážu rozpoznat. Nicméně jedna z nich musí být mnohoramenný svícen nebo něco podobného. To mihotavé světlo, které vidím, je skutečně světlo svíček.

Nejsem ovšem tak daleko, abych nepoznala postavu, která sedí stranou se zápěstími přivázanými k jedné ze židlí. Je to Gavin. A ústa má přelepená silnou lepicí páskou.

Až mu ji budu sundávat, určitě ho to bude pěkně bolet. Hlavně až se dostanu k tomu místu, kde se mu páska přilepila na bradku.

Samozřejmě je mi okamžitě jasné, na co se to dívám. Koneckonců mám předplacené všechny významnější kanály kabelové televize. Tohle je jakýsi zasvěcovací rituál, něco takového jsem viděla ve filmu Lebky.

A rozhodně se toho nechci zúčastnit. Zdá se, že Gavin je v pořádku – tedy alespoň se nezdá, že by mu hrozilo nějaké bezprostřední nebezpečí. Usoudím, že to nejlepší, co teď můžu udělat, je vrátit se a počkat na posily.

Jenže když se plazím zpátky ke kuchyni, kapsa mojí bundy se zachytí na kovové míse, již někdo postavil na polici, která je až moc nízko nad zemí. Mísa se zařinčením dopadne na (špinavou) podlahu a vzápětí se přímo přede mnou zastaví adidasky, jež vykukují zpod lemu červeného hábitu.

„Podívejme se, co to tady máme,“ řekne hluboký mužský hlas. A o chviličku později mi silné ruce vklouznou do podpaží a vytáhnou mě na nohy.

Samozřejmě si to nenechám jen tak líbit. Zvednu ruku, abych pod kápi nasměrovala proud pepřového spreje, ale než to stihnu udělat, dotyčný mi nádobku vyrazí z ruky. Nicméně mám na nohou timberlandsky, tu nejlepší obuv, jakou si může neohrožená zástupkyně vedoucího koleje na Manhattanu zvolit. Zasáhnu okovanou špičkou holeň svého věznitele, a on vypustí z úst barvitou nadávku.

Bohužel ale nepustí mě, takže jediným výsledkem mého počínání je, že k nám přiběhne další zakuklená postava a pomůže mu se mnou. Plus na zem sletí s ohromným kraválem ještě další mísy.

Ovšem kravál je přesně to, co teď potřebuju. Chci, aby se sem seběhla celá budova. A tak, když mě vlečou k obřadnímu stolu, který bratrstvo Tau Fí připravilo, ječím, jako by mě na nože brali.

Tedy alespoň do okamžiku, než Steve Winer – nebo postava, o níž se domnívám, že je to on; je nejvyšší z přítomných a má kápi zdobenou luxusní zlatou lemovkou, jak se na hlavu bratrstva sluší – přejde k židli, na níž sedí Gavin, a udeří ho tvrdě přes tvář jakýmsi žezlem, které drží v ruce.

Přestanu ječet. Gavinovi se po tom úderu zvrátí hlava dozadu. A chvíli tak zůstane. Potom Gavin pomaličku pohne krkem a já vidím ránu, která se mu otevřela na tváři… a taky vztek, který mu plane v očích.

A mísí se se slzami.

„Už žádnej řev,“ poručí Steve a ukazuje při tom na mě.

„Taky mě kopla,“ prohlásí majitel adidasek stojící vedle mě.

„A žádný kopání,“ dodá Steve. „Jestli budeš kopat a ječet, tak toho kluka praštím znova. Jasný?“

Odpovím hlasem, který mi připadá relativně klidný: „Policajti tu budou každou chvíli. Já vím, že jsi říkal, že policii nemám volat, ale… už je pozdě.“

Steve si odhrne kápi z hlavy, aby mě líp viděl. Jediný zdroj světla – opravdu je to mnohoramenný svícen postavený do středu oltáře, který Steve naaranžoval – místnost moc neosvětluje, nicméně Stevovi do tváře vidím dostatečně jasně. Jenže se nezdá, že by byl nějak vyděšený.

Což naopak děsí mě.

Zvlášť když se o chvilku později dvojité dveře do menzy otevřou a dovnitř se všourá protiva Curtiss s otráveným výrazem ve tváři.

V ruce drží nedojedenou obloženou bagem. Zdá se, že je to ta výběrová se šunkou, salámem a sýrem.

Která čirou náhodou patří k mým nejoblíbenějším, zvlášť když v ní je navíc pikantní nebo sladká nakládaná zelenina.

„To nemůžeš zařídit, aby držela hubu?“ zeptá se protiva Curtiss Steva podrážděně. „Lidi chtěj vědět, co se to tady sakra děje.“

V hrůze na něho zírám. Když Steve vidí můj výraz, uchechtne se.

„Ale jasně,“ vysvětlí mi. „Věrný členové bratrstva Tau Fí jsou všude po světě, Heather. Některý z nich dokonce pracujou jako ostraha na velkoměstskejch univerzitách.“

„Dorazili nějaký policajti,“ sdělí mi Curtiss a ukousne si další sousto z bagety, takže mluví s plnou pusou. „Řekl jsem jim, že netuším, o čem to mluví, a že tady sedím celou noc a vás jsem neviděl. A tak zase odtáhli. Vypadali dost nasraně. Neřek bych, že se vrátěj.“

Probodnu ho pohledem. „Máte padáka,“ zavrčím.

Curtiss se tomu jenom zasměje. Zdá se, že se dobře baví.

„Padáka,“ šklebí se. „To určitě.“

Udělá čelem vzad a vrátí se, odkud přišel.

Podívám se na Steva. „No dobře,“ řeknu mu. „Tak ať už to máme za sebou. Ale Gavina pusť. Problém pro tebe představuju já, ne on.“

„Já žádný problémy nemám,“ vysvětlí mi Steve zdvořile. „Ani s jedním z vás.“

„Tak fajn.“ Přejíždím pohledem po místnosti a po shromážděných členech bratrstva Tau Fí a přemítám, který z nich je asi Doug. „Co tady v tom případě dělám?“

„Ale ne, copak já ti to po telefonu nevysvětlil?“ chce vědět Steve. „No, asi jsem zapomněl.“ Postoupí dopředu a zvedne z improvizovaného oltáře dlouhý zdobený nůž. Tedy střenka je zlatá a pokrytá polodrahokamy.

Zato čepel působí dost opravdově. A zdá se, že je pěkně ostrá. „Novicové,“ zvýší Steve hlas, „nadešel čas.“

A ze stínů vystoupí dalších šest postav v hábitech. Zřejmě se skrývaly vzadu u Magdiny pokladny.

„Čas na co?“ zeptám se zvědavě.

„Na zasvěcení,“ informuje mě Steve.

28

Zdá se, že už o mě nikdo nestojí,

zamčená zůstanu, tam ve svém pokoji.

Ven na světlo denní bojím se jít,

takhle přece nemůžu už dál žít!

Bez názvu

Text a hudba: Heather Wellsová

„Panebože, ty si ze mě snad děláš srandu,“ zavrčím znechuceně.

„Novicové,“ opakuje Steve a mě si nevšímá, „nadešel čas, kdy dostanete možnost dokázat svou oddanost bratrstvu Tau Fí Epsilon.“

„Teda vážně,“ odfrknu si. „Tohle je fakt naprostá kravina.“

Steve se na mě konečně podívá. „Jestli nebudeš držet hubu,“ sdělí mi, „odděláme napřed toho tvýho miláčka, a potom tebe.“

Zamžikám. Ráda bych byla zticha. Opravdu. Ale…

„Gavin není žádnej můj miláček,“ řeknu. „A vůbec. Nemyslíš, že toho zabíjení už bylo dost?“

„Ehm.“ Jeden z noviců si stáhne kápi z hlavy. Ke svému úžasu v něm poznám Jeffa Turnera, přítele Cheryl Haebigové. „Promiň. Ale co ta tady dělá?“

„Drž hubu!“ Steve se prudce otočí a vztekle na Jeffa zírá. „Nikdo ti nedovolil promluvit!“

„Ale no tak, kámo,“ nedá se Jeff. „Vždyť je to zástupkyně vedoucího tyhle koleje. Práskne to…“

„Nikomu nic nepráskne,“ skočí mu Steve do řeči. „Protože bude mrtvá.“

Zdá se, že tahle informace nešokuje jenom Jeffa. Také pár dalších noviců se neklidně zavrtí.

„Hele,“ zamračí se Jeff. „To má bejt jako nějakej fór nebo co?“

„TICHO, NOVICOVÉ!“ zahřmí Steve. „Jestli chcete bejt v Tau Fí, musíte bejt připravený přinést naší společný věci nějaký oběti!“

„No jasně,“ skočím mu rychle do řeči, dokud mám novice – nebo alespoň Jeffa – na své straně. „Tak to teda byla Lindsay Combsová, Steve? Oběť? Proto jsi ji zabil?“

Novicové se znovu ošijí. Steve otočí hlavu a propaluje mě pohledem.

„Ta čubka zradila jednoho člena našeho řádu,“ vyštěkne. „Zasloužila si trest!“

„Jo, jasně,“ opáčím. „To jako že si zasloužila, abys jí uříznul hlavu a rozmašíroval její tělo v drtiči odpadků?“

Jeff vrhne na Steva vyděšený pohled. „No teda. Tos byl ty?“

„Jo, jasně že to byl Steve,“ řeknu. „Jenom proto, že Lindsay sbalila…“

„Něco, co jí po právu nepatřilo,“ přeruší mě Steve vztekle. „Něco, co nechtěla vrátit…“

„Snažila se,“ nenechám se odbýt. „Pustila sem tvýho bráchu…“

„A nic tady nebylo!“ překřičí mě Steve. „Tvrdila, že to musel někdo ukrást. Na to jí tak skočíme! Byla nejenom zlodějka, ale taky lhářka. Za tu zradu si zasloužila smrt!“

„Hele.“ V Jeffově tváři se odráží nejen nedůvěra, ale i bolest. „Lindsay byla nejlepší kámoška mý holky.“

„Tak to bys mi měl poděkovat,“ odsekne Steve pánovitě. „Protože kdyby se ta tvoje holka i nadále kamarádila s lidma, jako byla tahle mrcha, nakonec by převzala její způsoby a podrazila by tě, jako tamta podrazila jednoho z našich bratrů.“

Zdá se, že Jeffovi chvíli trvá, než to plně pochopí. Ale když mu to konečně dojde, nezaváhá už ani vteřinu.

„Tak to by stačilo,“ potřese hlavou. „V tomhle nejedu. Do tohohle pitomýho bratrstva jsem stejně vstoupil jenom proto, že v něm byl můj táta. Nedal jsem se k němu proto, abych chodil po světě a na potkání zabíjel lidi. Chcete mě praštit přes zadek pádlem? Oukej. Mám proto, abych byl přijatej do bratrstva, vychlastat najednou čtyřiadvacet třetinek piva? Klidně. Ale zabíjet holky? Ani náhodou. Vy jste naprostý šílenci…“

Zatímco tohle říká, trochu se sehnul, aby si mohl hábit přetáhnout přes hlavu. Steve se na něj dívá a smutně vrtí hlavou. Pak pokyne dvěma ohábitovaným postavám z kruhu kolem jeho oltáře, a ty přejdou k Jeffovi a uštědří mu několik ran do břicha – Jeff se pořád ještě nestihl vymotat z hábitu – dokud neupadne na zem, kde do něj začnou kopat, aniž by věnovali pozornost jeho bolestným výkřikům. Když tohle brutální zacházení s jedním ze svých kolegů vidí ostatní novicové, zůstanou stát na místě a jenom se dívají.

Nejsou ovšem jediní, kdo se nedokáže ani pohnout. Dívám se na tu scénu a nevěřím svým očím. Kde jsou ti policajti? Přece nemohli doopravdy uvěřit tomu, co jim napovídal ten kretén Curtiss, nebo ano?

S vědomím, že existuje jen jedna osoba, která to celé může zastavit – tedy přinejmenším může umřít při pokusu to celé zastavit –, oslovím hlasitě ostatní novice, kteří tam jenom tak stojí a sledují, jak jejich kamaráda zkopávají do bezvědomí: „Jenom pro vaši informaci, pánové, víte, co to Lindsay vlastně ukradla? Pár dávek koksu, kterej patřil Dougovi Winerovi.“

Nemůžu odhadnout, jak ti kluci na moje sdělení reagují, protože obličeje mají pořád ještě skryté pod kápěmi. Nicméně vidím, že se znovu stísněně ošijí, tentokrát výrazněji než předtím.

„Neposlouchejte ji,“ přikáže jim Steve. „Je to lhářka. To dělaj všechny – snažej se démonizovat naše bratrstvo tím, že o něm šírej zlomyslný lži.“

„Ehm, ale my vás přece nemusíme démonizovat, chlapci,“ odseknu. „O to se přece postaráte sami. Nebo chceš říct, že tvůj bráška Doug neuškrtil svoji přítelkyni, protože mu šlohla tu lahůdku, co si cpe do nosu?“

Jedna z postav, které kopají do Jeffa Turnéra, teď přestane a o chviličku později už kráčí Doug Winer se staženou kápí směrem ke mně.

„To odvoláš!“ vykřikne s planoucíma očima. „Já to nebyl! Já ji nezabil!“ Steve se natáhne a popadne svého mladšího bratra pevně za paži.

„Dougu…“

„Já to nebyl!“ vříská Doug. „Nemáš žádnej důkaz!“ Obrátí se na Steva: „Nemá žádnej důkaz!“

„Ale my máme důkazů spousty,“ informuju ho. Hraju o čas. Stevovi to musí být jasné. Ale zdá se, že alespoň zapomněl na Gavina a na to, že ho chtěl využít jako nástroj k tomu, aby mě umlčel. A nic jiného ani nechci. „Našli jsme dneska její tělo, abys věděl. Teda to, co z něj zbylo.“

Z pohledu, který po mně Steve vrhne, vyzařuje naprostá nevěřícnost. „O čem to tu, kurva, mluvíš?“

„O mrtvole. O Lindsayině mrtvole. Víš, nějak jsi nevzal v úvahu, že drtiče odpadků kosti prostě nezvládnou… a ani kroužky do pupíku. Ten Lindsayin jsme našli dneska ráno.“

Doug ze sebe vydá podobný zvuk, jaký občas slyším od děvčat, když jim řeknu, že příští rok už nebudou mít jednolůžkový pokoj. Je to něco mezi povzdechem a protestem, a zní to asi takhle: „Ne-e-e!“

Steve sevře nůž ještě pevněji. Ostří se blýská ve světle svíček. „Jenom blafuje. A i kdyby ne…, tak co má bejt? Nemohli tam najít nic, co by je dovedlo k nám. Ne po tom, jak jsme po sobě uklidili stopy.“

„To určitě.“ Potím se jako blázen, je mi v té zimní bundě hrozné vedro. Ale možná to není horkem. Možná je to od nervů. Žaludek mám sevřený. Asi jsem si neměla dávat ten druhý nanuk. Jeff teď leží na zemi úplně bez hnutí. Nevím, jestli je opravdu v bezvědomí, nebo jestli bezvědomí jenom předstírá, aby ušel dalším kopancům. „Chlapci, možná že umíte pořádat mejdany a organizovat pompézní rituály zasvěcení, ale uklízení, to vám teda fakt nejde. Každopádně se našly její vlasy.“

Doug se vyděšeně podívá na svého bratra. „Steve!“

„Drž hubu, Dougu,“ vyštěkne Steve. „Jenom blafuje.“

„To teda neblafuje!“ Doug zbledl tak, že teď v tom svém hábitu vypadá jako duch. „Vždyť to věděla! Věděla to o tom matroši!“

„To, že jste nechali tu hlavu vařit na sporáku, byla základní chyba,“ pokračuju konverzačním tónem. „Kdybyste tam tu hlavu takhle nenechali, mohlo vám to projít. Sice by si někdo všimnul těch kostí a kroužku do pupíku a tak dále, ale dost možná by ani nepoznali, co to je. Mohlo se mít prostě za to, že Lindsay zmizela. Nikdo by se nedozvěděl, že jste tu byli, takže nikoho by ani nenapadlo přemejšlet, jak jste se sem dostali. A to byla vaše druhá chyba, to, že jste se pokusili oddělat Manuela. Kdybyste ho takhle nevyděsili, o tom klíči by nikomu neřekl. A kdyby i řekl, co by se tím změnilo? Je to jenom údržbář. Údržbáře nikdo neposlouchá.“ Zavrtím hlavou. „Jenže to ne. Vy jste se museli vytahovat.“

„Steve,“ zakňučí Doug. „Tys říkal, že nikdo nezjistí, že jsme to byli my. Říkal jsi, že to nikdo nezjistí! Jestli táta přijde na to, co jsme provedli…“

„Drž hubu,“ zaječí Steve. Trochu nadskočím, protože zařve opravdu hodně hlasitě. A ti kluci, co mě ještě pořád drží za paže, nadskočí taky. „Jednou v životě drž, kurva, hubu, ty zasranej kreténe!“

Ale Doug svého bratra poslechnout nehodlá. „Kristepane, Stevie!“ vyhrkne a hlas se mu přitom zlomí. „Vždyť jsi mi říkal, že se to táta nikdy nedozví. Říkal jsi, že se o to postaráš!“

„A taky jsem se o to postaral, ty kreténe,“ odsekne Steve. „Stejně jako jsem se postaral o všechny ty tvoje ostatní průsery.“

„Nedělej si s tím starosti, jsi říkal. Nech to všechno na mně, jsi říkal.“ Doug už v podstatě brečí. „Ty zkurvenej hajzle! Postaral ses leda o hovno! Teď je Lindsay mrtvá, nás zašijou – a já přitom pořád ještě nevím, co se s tím mým matrošem stalo!“

Steve jako kdyby si ani nevšiml, že je jeho mladší sourozenec právě všechny obvinil. Zahuláká na něj: „No dobře, tak mi v první řadě pověz, kdože byl ten kretén, kterej tu mrchu zabil? Naved jsem tě snad já, abys ji zabil? Copak jsem ti já říkal, abys ji kurva zabil? Ne, to jsem ti teda neříkal!“

„Já za to nemůžu, že umřela!“ Najednou Doug klopýtá kupředu a k mojí hrůze a znechucení sevře oběma rukama přední díl mojí bundy. O okamžik později mi vzlyká do tváře. „Já jsem ji nechtěl zabít, věřte mi to. No fakt ne. Jenom mě příšerně nasrala, když mi šlohla ten koks. A nechtěla mi ho vrátit! Všechny ty kecy, že ho musel někdo sbalit tady z menzy – to byla naprostá kravina. Kdyby mi ten matroš prostě vrátila, když jsem jí o to žádal… ale ne. Víte, já myslel, že je Lindsay jiná. Myslel jsem si, že mě má ráda, že není jako ty ostatní holky, který se mnou choděj jenom kvůli tomu, že se jmenuju Winer. Fakt jsem jí ten krk nechtěl stisknout tak moc…“

„Drž hubu, Dougu.“ Stevův hlas je zase chladný. „A myslím to vážně. Už kurva zmlkni.“

Doug mě pustí a obrátí se prosebně ke svému staršímu bratrovi, přitom se mu po tvářích řinou slzy. „Říkals mi, že se o to postaráš, Steve! Říkal jsi, že si nemám dělat starosti. Proč jsi musel províst to s tou její hlavou, co? Říkal jsem ti, abys to ne…“

„Drž hubu!“ houkne na něj znovu Steve. Z toho, jak se mu třesou ruce, je mi jasné, že se přestává ovládat. Nůž, který drží, míří chvilku na mě, chvilku na Douga. Jakási nezaujatá a objektivní část mého mozku uvažuje, jestli je Steve Winer svého bratra opravdu schopen bodnout.

Tatáž část mozku tak nějak doufá, že to udělá.

„Cos asi tak čekal, co, ty kreténe?“ Steve má takový vztek, že jeho hlas není silnější než zlobné syčení. „Zavoláš mi kurva uprostřed noci a řveš jak malej parchant, žes prej zabil tu svoji zkurvenou holku. Takže já musím vstát, dostat se až sem a uklidit po tobě stopy. A teď máš tu drzost mě kritizovat? Najednou máš, sakra, odvahu zpochybňovat moje metody?“

Doug bezradně mávne rukou směrem ke mně. „Kristepane, Steve! Přišla na to i tahle zasraná VEDOUCÍ KOLEJE! Jak dlouho si myslíš, že to bude trvat policajtům, než nás chytej?“

Steve na mě nejistě zamžourá a pak si nervózně olízne rty, jazyk mu vystřelí z pusy jako hadovi. „Já vím. Proto se jí taky musíme zbavit.“

V tu chvíli se ale jedna z těch postav v rudých kápích stojící vedle mě ošije a řekne: „Poslyš, kámo. Říkals, že je jenom trochu vyděsíme, jako toho údržbáře…“

„Vyděsíte? Vždyť málem vykrvácel!“ vykřiknu.

„Jestli řekneš ještě jedno jediný slovo,“ oznámí mi Steve Winer a namíří špičku nože zase na mě, „zabiju tě teď hned, přímo na místě, nedám ti možnost vybrat si tu lehčí cestu.“ Špička nože opíše oblouk ode mě ke sklenici položené na oltáři. Zdá se, že je plná vody. „Vypij to,“ poručí mi Steve.

Podívám se na sklenici. Nemám tušení, co v ní je. Ale můžu hádat – podle toho, co potkalo minulé noci Jordana. Rohypnol čili roháčko, v univerzitních kruzích oblíbené sedativum. Jedna dávka, která je v té vodě už rozpuštěná, by měla způsobit, že až dojde na podřezávání, budu daleko povolnější.

A já se někdy v té chvíli rozhodnu, že už toho mám dost. Je mi vedro, bolí mě břicho a dělám si značné starosti o Gavina a Jeffa. Měla jsem nechat Coopera, aby Douga Winera zabil, dokud měl tu možnost. Měla jsem sama vzít jeden z Dougových polštářů, přitisknout mu ho na obličej a podržet ho tam, dokud by se ten kluk nepřestal cukat…

Ne. To by bylo příliš laskavé. Měla jsem mu ovinout ruce kolem toho jeho tlustého krku a zmáčknout, vymačkat z Douga život, jako on vymačkal život z Lindsay…

„No tak, Heather,“ pobízí mě Steve a netrpělivě ukazuje nožem na sklenici. „Nemáme na to celou noc.“

„Ehm, Steve,“ odkašle si jeden z těch kluků, co stojí vedle mě. „Poslouchej, tohle začíná fakt smrdět.“

„Drž hubu,“ zavrčí Steve na svého spolubratra z Tau Fí. Popadne sklenici, přinese ji ke mně a strčí mi ji pod nos. „VYPIJ TO.“

Odvrátím hlavu. „Ne.“

Steve Winer na mě zůstane v úžasu zírat. „Cože?“

„Ne,“ zopakuju mu to. Cítím, že ostatní v místnosti jsou na mojí straně. Členům bratrstva Tau Fí začíná docházet, že jejich šéf je mimo. Nedovolí, aby mi ublížil. Jsem si tím skoro jistá. „Já to pít nebudu.“

„Jak to myslíš, že to pít nebudeš?“ Stevovi se na tvář vrátí stín úsměvu. „Copak jsi slepá? Držím ti na krku nůž!“

„No a?“ pokrčím rameny. „Jakej je v tom pro mě rozdíl? Zabiješ mě stejně.“

Zrovna tohle Steve slyšet nechtěl. Úsměv mu zmizí ze rtů a z tváře se mu vytratí všechny stopy dobré nálady. Podá sklenici klukovi po mé pravé ruce, otočí se na podpatku a zamíří ke Gavinovi. Chytí ho za vlasy, zvrátí mu hlavu dozadu a zvedne nůž k jeho odkrytému hrdlu…

„Steve, poslyš, nedělej to!“ zaječí jeden z mých strážců ve stejném okamžiku, kdy já vyhrknu: „No tak dobře, já to teda vypiju, já to vypiju,“ popadnu sklenici a kopnu její obsah do sebe.

„Já už toho mám dost,“ prohlásí ten kluk, který sklenici držel. „Padám odsud. Jeff měl pravdu, vy jste naprostý magoři.“

A vydá se dlouhými kroky ven z menzy – spolu s několika dalšími členy bratrstva – včetně všech noviců kromě Jeffa Turnera, který stále ještě leží na zemi nehybný jako mrtvola.

„Nenechte je odejít,“ houkne Steve na své spolubratry, kteří Jeffa předtím zkopali do bezvědomí. Ale dokonce i oni zaváhají.

„Slyšeli jste mě?“ Steve pustí Gavinovy vlasy a zmateně sleduje, jak ho ostatní členové bratrstva opouštějí, pěkně jeden po druhém. „No tak, kluci. Tohle přece nemůžete udělat. Složili jste přísahu. Přísahu naprostý věrnosti. Kde jste… nemůžete…“

Doug se začíná tvářit vyděšeně. „Sakra, Steve,“ vyjede. „Tak je nech jít. Jenom…“

Nicméně zmlkne uprostřed věty. A to proto, že Steve upustí nůž a odněkud z hlubin svého hábitu se mu podaří vydolovat maličkou pistoli, kterou teď drží namířenou na bratrovu hruď.

„Douglasi,“ řekne Steve. „Ty mě s tím tvým věčným kňučením začínáš už pěkně srát.“

„Sakra, Steve!“ vykřikne Doug znovu. Ale tentokrát strach a slzy v jeho hlase přimějí ostatní členy bratrstva, aby se obrátili a podívali se, co se děje.

A v tu chvíli udělám to, o čem vím, že to udělat musím. Koneckonců mi nikdo nevěnuje ani za mák pozornosti. Pohledy všech se upírají na Steva, který ke mně stojí zády.

A tak se ve chvíli, kdy vidím, jak začíná ukazováčkem mačkat spoušť, vrhnu s rozpřaženýma rukama na zem. Já totiž o podlaze v menze ve Fischer Hall vím něco, co se Steve Winer nikdy nedozví: že je totiž tak čistá, až vrže pod botami. Julio sice nemá na starosti podlahy za těmi vyhřívanými stoly, na něž se dávají talíře s teplým jídlem, ovšem podlahu tady, v jídelně menzy, na starosti má. A navoskoval ji tak, že to po ní klouže jako po ledě. A tak se odrazím a sklouznu se po ní po břiše jako olympijský bruslař při jistém obtížném prvku, dokud se nezastavím o nohy staršího z Winerů. Obejmu je oběma rukama a strhnu jejich majitele k zemi.

Pak se natáhnu, popadnu Stevovo zápěstí a zabořím do něj zuby, podaří se mi tak Steva přimět, aby pustil pistoli. Navíc ještě zaječí a zkroutí se bolestí a leknutím.

Zdá se, že první se z úžasu nad tím, co jsem udělala, vzpamatuje Doug – možná proto, že jako jediný neměl dost rozumu, aby šel k zemi, když Steve mával tou pistolí. A tak je také jedinou osobou v místnosti, jež pořád stojí na nohou. Klopýtá dopředu, dokud jeho ruka nesevře pažbu pistole, kterou jeho bratr upustil. Třesoucími se prsty pistoli zvedne a namíří ji…

No, vlastně na mě.

„Ne,“ vykřikne Steve chraplavě. „Nestřílej, ty zasranej kreténe! Vždyť bys moh trefit mě!“

„Taky že tě chci trefit!“ zavříská Doug. No vážně. Opravdu to zavříská. Po tváři mu stékají slzy. „Už mám plný zuby toho, jak mi furt říkáš, jakej jsem sráč! Dobře, možná že fakt jsem sráč…, ale aspoň nejsem úchyl! Jo, zabil jsem Lindsay – ale nechtěl jsem. To tyjseš ten úchylnej kretén, kterej si myslel, jakej je to báječnej nápad nechat její hlavu v hrnci na sporáku. Jakej magor může něco takovýhleho udělat, Steve? No jakej? A pak jsi nás poslal pobodat toho chudáka údržbáře… a teď po nás chceš, abychom zabili tuhle ženskou… a proč? Abys před svejma kolegama z bratrstva vypadal jako frajer. Protože táta, když byl v Tau Fí, byl frajer.“

Je dost zneklidňující, jak se hlaveň pistole, kterou na nás Doug míří, neustále pohybuje od Steva ke mně a zase zpátky. Steve se pode mnou začíná potit. A hodně.

„Dougu,“ osloví bratra. „Dougie. Prosím tě. Dej mi tu…“

„Jenže táta nezabíjel lidi, Steve!“ pokračuje Doug, jako kdyby ho neslyšel. „Nerozřezával je na kousky! Byl frajer, ale takovýhle hovadiny nedělal! Copak to nechápeš? Copak nechápeš, že ať děláš, co děláš, na tátu nikdy mít nebudeš?“

„Dobře,“ odpoví Steve. „Na tátu nikdy mít nebudu. A teď odlož tu bouchačku…“

„Ne!“ zaječí Doug. „Protože je mi jasný, co se stane! Nějak to celý obrátíš proti mně. Jako to děláš vždycky! Ale já už si to líbit nenechám. Tentokrát ne!“

Ustí hlavně teď míří přímo doprostřed Stevova čela.

Zároveň však v tu chvíli zazní ode dveří menzy klidný, mírně povědomý hlas: „Pusť tu bouchačku, chlapče.“

Doug vzhlédne, ve tváři se mu mísí překvapení s nevolí. I já otočím hlavu a ke svému značnému úžasu spatřím Reggieho –, ano, toho drogového dealera Reggieho –, jak míří Dougovi Winerovi na hruď velkou a nablýskanou pistolí Glock ráže 9 mm.

„Pusť tu zbraň,“ opakuje Reggie. Jeho jamajský přízvuk je kupodivu najednou úplně pryč. „Nerad bych tě musel zranit, ale když budu muset, udělám to. Řekl bych, že tohle víme oba.“

Steve, který je pořád ještě přiskřípnutý k zemi mým tělem, vykřikne: „Ach, pane policisto, díkybohu, že jste tady! Ten kluk se zbláznil a pokoušel se mě zabít!“

„Aha,“ odvětí Reggie bezvýrazně. „Dej mi tu bouchačku, chlapče.“

Doug pohlédne dolů na svého bratra, který pode mnou povzbudivě přikývne. „No tak, Dougie. Dej tu pistoli tomu hodnému pánovi od policie.“

Tou dobou už Doug stejně brečí tak zoufale, že by ani nedokázal vystřelit. „Ty jseš takovej hajzl, Steve,“ vypraví ze sebe a podá pistoli Regiemu, který ji předá detektivovi Canavanovi, jenž se vynořil ve dveřích za ním. I on má v ruce zbraň.

„Možná to nevíte, pane, ale právě jste nám všem zachránil život,“ blekotá Steve Winer. „Můj bratr se mě pokoušel zabít…“

„Jo, jasně,“ přikývne Reggie a sáhne k opasku pro želízka. „Heather, prosím tě, slez z pana Winera.“

Poslušně se ze Steva Winera odkulím. Přitom si všimnu, že se se mnou celá místnost tak trochu točí. Ale je to příjemné.

„Reggie!“ vykřiknu z podlahy, na které rozplácle ležím. „Tak ty seš policajt v přestrojení? Proč jsi mi to neřek?“

„Protože je od federálů.“ Nade mnou stojí detektiv Canavan a dává asi dvaceti uniformovaným policistům příkaz, aby dali náramky každému, kdo má na sobě rudý hábit. „S vaší obvyklou bravurou, slečno Wellsová, se vám podařilo vpadnout přímo doprostřed policejní akce, na který protidrogový pracovalo několik měsíců. K čemuž vám mimochodem gratuluju.“

„Detektive!“ zahalekám a šťastně na něj culím. „Proč vám to tak dlouho trvalo?“

„Měli jsme trochu potíže se sem dostat,“ vysvětlí mi detektiv Canavan. „Ten chlap z ostrahy poněkud… nespolupracoval. A nikdo nemohl najít klíče.“ Zvedne oči v sloup. „To je mimochodem pro tohle místo typický. Proč máte tak rozšířený zornice?“

„Protože mám děsnou radost, že vás vidím!“ vykřiknu a posadím se, abych mu mohla, když se skloní, aby mi pomohl na nohy, ovinout paže kolem krku. „Já vás prostě děsně miluju!“

„Ehm,“ odkašle si rozpačitě detektiv Canavan, když se k němu přitisknu – protože ta místnost se teď už otáčí docela rychle.

„Slečno Wellsová? Nevzala jste si nějaký drogy?“

„Donutili ji něco vypít,“ to přišlo od Gavina, kterého mezitím uklízečka, tedy vlastně převlečená policistka z protidrogového, rozvázala. O ránu na tváři mu už pečují dva zdravotníci, kteří se v místnosti z ničeho nic objevili. Jak jsem očekávala, ta lepicí páska mu nechala kolem úst zuřivě červenou stopu a vzala s sebou část jeho jemného, řídkého knírku, který teď tím pádem vypadá ještě prořídleji.

„Gavine!“ zajásám, pustím detektiva Canavana a prudce Gavina sevřu do náruče – ke značné rozmrzelosti zdravotníků, kteří se ho snaží ošetřit. „Tebe taky miluju! Ale jenom jako kamaráda.“

Nezdá se, že by tohle sdělení Gavina potěšilo tak, jak si myslím, že by mělo. „Tipnul bych si, že je to roháčkovej koktejl,“ informuje policisty a pokouší se vymanit z mého objetí. Což mi připadá přinejmenším dost nezdvořilé.

„Oukej,“ přikývne detektiv Canavan a vezme mě za ruku. „Tak jdeme.“

„Kam to jdeme?“ chci vědět.

„No,“ řekne detektiv Canavan, „myslím, že pro začátek by nebyla špatná nemocnice. Aby tam do vás dostali nějaký tekutiny.“

„Ale já nemám ani trochu žízeň,“ ujistím ho. „Ovšem dala bych si trochu zmrzliny. Poslyšte, nedal byste si nanuk DoveBar? Jsou hned támhle, v tom mrazáku. Víte co? Vy všichni byste si měli dát DoveBar. Haló, všichni,“ obrátím se k ostatním. „Dejte si DoveBar! Je to na mně!“

„Tak pojďte, slečno Wellsová,“ pobídne mě znovu detektiv Canavan a pevně mi svírá paži. „To už stačilo.“

A pak, když mě vyvádí z menzy a jde se mnou do haly, se mi naskytne pohled, díky němuž na nanuky DoveBar úplně zapomenu. A ten pohled, to není protiva Curtiss v náramcích – i když to je taky velmi milé. A není to ani skutečnost, že v hale stojí polovina studentů bydlících na naší koleji a snaží se zahlédnout, co se to děje, a že tam s nimi jsou i interní asistenti a Tom, a taky Sarah, a pokoušejí se je přesvědčit, aby hezky šli dělat, co v pátek večer obvykle dělávají. Ne, je to můj otec.

„Tati!“ vykřiknu, vytrhnu se ze sevření detektiva Canavana a vrhnu se čekajícímu tátovi do náruče.

„Heather!“ řekne on a vypadá, že ho moje přivítání sice dost udivilo, ale že mu rozhodně není proti mysli. „Díkybohu, že jsi v pořádku!“

„Strašně moc tě miluju,“ sdělím mu.

„V tuhle chvíli strašně miluje úplně každýho,“ slyším, jak tátovi vysvětluje detektiv Canavan. „Má v sobě spoustu rohypnolu.“

„Ale to není ten důvod, proč tě miluju,“ ujistím tátu, protože se bojím, že by to mohlo ranit jeho city. „A ten důvod není ani to, žes zavolal policajty, a tím jsi zabránil tomu, aby mi uřízli hlavu.“

„No,“ pousměje se táta, „to je prima vědět. Má na puse krev. Proč má na puse krev?“

A v tu chvíli si všimnu, že tam táta nestojí sám. Vedle něj je Cooper! A sahá pro jeden z těch svých všudypřítomných kapesníků. Kapesníky jsou zřejmě v práci soukromého detektiva důležitou pomůckou.

„Jo tohle,“ řekne detektiv Canavan. „Kousla jednoho chlapa. To je všechno.“

„Coopere!“ zvolám a vzápětí Cooperovi, který se skloní, aby mi ze rtů setřel krev Steva Winera, ovinu ruce kolem krku. „Tak strašně ráda tě vidím!“

„To jsem si všimnul,“ odvětí Cooper. Z nějakého důvodu se směje. „Necukej se, máš na puse…“

„Strašně moc tě miluju,“ vysvětlím mu. „I když jsi řekl Gavinovi, že jsem pořád ještě zamilovaná do tvýho bratra. Pročs to udělal, Coopere? Já přece Jordana už nemiluju. No fakt ne.“

„No dobře,“ řekne Cooper. „Tak my ti to věříme, když to říkáš. No tak drž.“

„A stejně ho nemiluju,“ ujistím ho. „Jordana už nemiluju. Miluju tebe. Fakt hrozně moc.“

Pak mi do zorného pole ještě jednou vstoupí Reggie, zrovna když Cooper dokončí moji očistu, a já vykřiknu: „Reggie! Já tě miluju! Strašně moc tě miluju! Chci za tebou přijet na návštěvu na tu tvoji banánovou plantáž!“

„Víš, já vlastně žádnou banánovou plantáž nemám, Heather,“ sdělí mi Reggie. I on se směje. Proč se všichni smějí? Víte co, možná bych se měla vykašlat na to psaní písniček a zkusit to v kabaretu jako komická, když jsem očividně tak úžasně zábavná. „Jsem z Iowy.“

„To neva,“ zakřením se na něj, když mi nějací zdravotníci jemně odmotávají ruce z Cooperova krku. „Stejně tě miluju. Všechny vás miluju! Tebe, Tome – i Sarah – a dokonce i doktorku Kilgoreovou. Kde je vlastně doktorka Kilgoreová?“

A pak se místnost začne točit ještě rychleji – opravdu závratnou rychlostí – a mě se zmocní taková ospalost, že proti ní už nedokážu bojovat.

A po tomhle už si nic nepamatuju.

29

Řeklas, že mě miluješ.

A tyhle plky nevzniknou jen tak.

Ty totiž vyjdou jenom ze srdce

„Gavinův song“

Text a hudba: Heather Wellsová

Hlavu mám jako střep. No nekecám.

A není na tom nic k smíchu.

Nemůžu uvěřit, že lidi tuhle drogu berou pro zábavu. Jestli se Jordan včera ve Zhulené vráně cítil takhle – opravdu to bylo teprve včera? – no, potom fakt není divu, že odmítl dát si pivo. Už nikdy nehodlám pít. Nic. Ani vodu. Dokonce ani…

„Heather.“

Otevřu jedno oko. Nemůžu uvěřit, kdo to vedle mého lůžka na kolečkách stojí. Můj šéf. Ze všech lidí na světě, které bych teď mohla uvidět, se musím probudit, zrovna když se mi naskýtá pohled na obličej mého šéfa! Tedy já mám samozřejmě Toma ráda a tak vůbec.

Ale zase ne tolik. „Jak ti je?“

„Stojí to za prd,“ informuju ho.

„To je mi líto.“ Tom drží v ruce kytici balónků BRZY SE UZDRAV z nemocničního obchodu s dárky. „Tohle je od našeho oddělení.“

Zaúpím a zavřu oči. Víte, je vážně špatné znamení, když jsou barvy na kytici balónků pro vaše oči až příliš zářivé.

„Brzo už by ti mělo bejt líp,“ slibuje mi Tom. Hlas se mu maličko zachvívá potlačovaným smíchem. „Pumpují do tebe spoustu tekutin a vitaminu B.“

„Já chci domů,“ zaskučím. Nedokážu ani zvednout ruku, je do ní zapíchaná spousta jehel.

„No, tak to máš kliku,“ sdělí mi Tom. „Nehodlají tě přijmout na dýl. Jenom musíš strávit ještě pár hodin tady na pohotovosti, musej ti nitrožilně dodat ještě nějaké tekutiny, pak budeš moct jít domů.“

Zasténám. Nemůžu uvěřit, že jsem na pohotovosti v nemocnici sv. Vincenta, na té samé pohotovosti, kde jsem už navštívila takovou spoustu studentů, kteří na tom byli přesně stejně jako teď já.

Jenom mi předtím ještě nikdy nedošlo, jak strašně zle jim je.

„Poslyš,“ řekne mi Tom hlasem, v němž už není po smíchu ani stopa. „Chtěl jsem, aby ses to dozvěděla jako první.“

Otevřu jedno oko. „Tak ty fakt dáváš výpověď?“ zeptám se.

„Ale kdepak,“ odvětí Tom a uchechtne se. „Budu povýšenej. Na oblastního koordinátora.“

Teď otevřu i druhé oko. „COŽE?“

„Na Stana udělalo to, jak jsem se vypořádal s celou tou záležitostí kolem Lindsay, takovej dojem,“ vysvětluje Tom nadšeně, „že mě povýšil. Budu sice pořád na ubytovacím, ale přeřazujou mě do Waverly Hall. K těm bratrstvům, Heather. Stan říká, že si teď uvědomuje, že ten barák potřebuje, aby na něj dohlížel nějakej dospělej, kterej bude bydlet přímo na místě… a taky to znamená, že mi zvednou plat o deset tisíc dolarů ročně. Samozřejmě budu muset pracovat s takovejma sígrama, jako jsou ty kluci z Tau Fí…, ale s těma by teď, když jsou Steve a Doug zatčený, neměly bejt takový problémy. A Steven – jako trenér Andrews – říkal, že mi s tím rád pomůže…“

Zase oči zavřu. To snad není pravda. Konečně dostanu šéfa, kterého mám ráda, a oni mi ho seberou.

A promiňte, ale Tom se přece s celou tou záležitostí kolem Lindsay nevypořádal. To já jsem se s ní vypořádala. To mě málem zabili, když jsem se snažila vypáčit z vrahů doznání. Kdy hodlají povýšit mě?

V jistém smyslu si tak trochu přeju, aby mě byli skutečně zabili. Alespoň by mě teď tolik nebolela hlava.

„No páni,“ řeknu. „To je fakt skvělý, Tome.“

„Neboj,“ utěšuje mě Tom. Cítím, že mě přátelsky poplácává po hřbetu ruky. „Zařídím, abys dostala fakt suprovýho novýho šéfa. Platí?“

„Jo, jasně,“ přitakám. „Platí.“

Musela jsem znovu usnout, protože když oči otevřu podruhé, Tom je pryč. Zato jsou tu Magda, Sarah a Pete. „Jděte pryč,“ řeknu jim.

„Ach, díkybohu,“ vyhrkne Magda a vypadá, že se jí ulevilo. „Je v pořádku!“

„Myslím to vážně,“ zaúpím. „Příšerně mě bolí hlava.“

„To vyprchávaj účinky benzodiazepinu,“ vysvětlí mi Sarah pronikavým hlasem. „Ten utlumuje činnost centrální nervový soustavy. Chvíli se budeš cejtit fakt mizerně.“

Vrhnu po ní naštvaný pohled. „Díky.“

„Jenom jsme se chtěli mrknout, jak ti je,“ sdělí mi Pete. „A říct ti, aby sis nedělala starosti.“

„Jo,“ potvrdí Magda, chytí se okraje mého lůžka na kolečkách a vzrušením až nadskakuje. „Našel se ten kokain. Ten matroš Douga Winera. Ten, jak ho Lindsay ukradla.“

Tohle mi tedy otevře oči opravdu dokořán. „Vážně? A kde byl?“

„Kde bys myslela?“ ušklíbne se Sarah. „V pokoji Kimberly Watkinsový.“

„Ale…“ Vím, že jsem mimo. Ale nemůžu pochopit, že až tak moc mimo. „Kimberly a Lindsay v tom jely spolu?“

Sarah zavrtí hlavou. „Ne. Lindsay přilepila ten balíček s kokainem lepicí páskou zespoda na svůj oblíbenej stůl v menze – proto tam taky ten koks nebyl, když ho tam přišla hledat, aby ho vrátila Dougovi poté, co si spočítal, že ten jeho zmizelej matroš musí mít právě ona. Nebyl tam, protože ho odtamtud už předtím vzal někdo jinej. Někdo, kdo u toho stolu s Lindsay pravidelně sedával. Teda aspoň v minulosti.“

Zůstanu na ni koukat. „Kimberly Watkinsová? To ten Dougův koks měla celou tu dobu u sebe Kimberly?“ Když Sarah přikývne, zeptám se: „Jak jste na to přišli?“

„Cheryl,“ vysvětlí mi Magda. „Měla příšernej vztek – kvůli tomu, co Kimberly řekla o Lindsay a trenérovi Andrewsovi, a pozdějc taky kvůli tomu, co se stalo chudákovi Jeffovi – mimochodem, ten bude v pořádku, je to jenom pár zlomenejch žeber –, a tak si to šla s Kimberly vyříkat a… no… řekněme prostě, že se ty dvě nechovaly zrovna jako dvě roztomilý filmový hvězdičky.“

„No, leda bys měla na mysli Paris Hiltonovou a Nicole Richieovou,“ upřesní to Sarah.

„Cheryl zmlátila Kimberly jako psa,“ dodá Pete. „A Kimberly se přiznala. Vypadá to, že si chtěla rozjet vlastní kšeftík s drogama. Viděla Lindsay, jak ten koks schovává, a při nejbližší příležitosti ho ztopila. Jenže po tom, co se stalo Lindsay, měla příliš velkej strach, než aby něco podnikla. Bála se, že ty Winerovic vejlupci zjistěj, že ten matroš má ona, a že jí udělaj totéž, co provedli Lindsay.“

„Tak proto se mě snažila svist z jejich stopy,“ zamumlám.

„Přesně tak,“ potvrdí mi to Sarah. „Takže Cheryl šla s tím, co zjistila, rovnou za policajtama, a teď je zatčená i Kimberly. Řekla bych, že protidrogový oddělení pracovalo na tom, aby pozatýkalo lidi, který považovalo za součást největšího drogovýho řetězce v řadách studentů zdejší univerzity, celý měsíce. Jenže až do tý Lindsayiný vraždy v podstatě neměli ani tušení, odkud ty děcka to svinstvo mají. Proto poslali Reggieho do parku v přestrojení za dealera. Doufali, že natrefí na nějakou stopu…, což se mu taky nakonec povedlo, když ses ho zeptala na Winerovic kluky. Ale ani potom neměla policie žádnej důkaz…“

Sarah pokrčí rameny. „Teď mají bráchové Winerovi kromě přechovávání a prodeje drog na krku ještě navíc obvinění z vraždy a z pokusu o vraždu…a s nima v tom jede ještě pár dalších kluků z toho jejich bratrstva. Tatík Winer už si najal toho nejlepšího advokáta v oblasti trestního práva, co v tomhle městě je. Ale fakt nevím, jak by se z toho mohli vyvlíknout, když ty budeš k dispozici jako svědek. Jo, a taky Kimberly, z tý se stává svědek obžaloby – policie ji za to neobviní z přechovávání…“

„Takže Kimberly vylili ze školy?“ zamumlám.

„Ehm,“ odkašle si Magda. „No jo. Všechny vylili. Dokonce i Winery.“

„Fajn,“ řeknu nezřetelně, ale to už mi víčka zase klesají. „Tak alespoň budu mít víc prostoru na změny v obsazení pokojů, až příští tejden ubytovací zruší ten zákaz přesunů.“

Na chvíli všechno milosrdně zčerná – to se pravděpodobně znovu utlumila moje centrální nervová soustava. Když zase otevřu oči, zjistím, že se dívám na detektiva Canavana a na Reggieho.

„Poslyš,“ obviním Reggieho, „tys mi lhal.“

Reggie se na mě usměje. Bodne mě u srdce, když si všimnu, že jeho zlaté zuby jsou ty tam.

„Promiň,“ pokrčí rameny. „To bylo v rámci utajení.“

„Brian je zvláštní agent z protidrogovýho oddělení, Heather,“ vysvětlí mi detektiv Canavan. „V tom parku pracoval v přestrojení skoro celej rok. Snažil se zjistit, odkud mezi studenty prouděj drogy, které se berou na těch jejich mejdanech. Díky tomu vašemu tipu o bratrech Winerovejch mohl Brian poradit svejm nadřízenejm, aby poslali jeho kolegyni v přestrojení za uklízečku“ – to byla ta uklízečka, co jsem ji viděla na chodbě ve Waverly Hall umývat nápis TLUSTÝ BABY VEN! – „a získat tak veškerý důkazy, který potřebovali, aby mohli bratry Winerovy obvinit nejenom z kšeftování s drogama, ale nakonec i z vraždy a z napadení.“

Podívám se na Reggieho. „Brian?“

Reggie pokrčí rameny. „Jméno Reggie se na ulici hodí líp, nemyslíš?“

„A byls vůbec někdy na Jamajce?“ zeptám se ho.

„Panebože, kdepak,“ odvětí. „Když dostanu vůbec někdy dovolenou, vyrážím rovnou do hor. Strašně rád lyžuju.“

Pohlédnu zpátky na detektiva Canavana. „Dostanu medaili nebo něco takovýho?“

„Ehm,“ odkašle si detektiv Canavan. „Ne. Ale přinesl jsem vám tohle.“ Podá mi tyčinku Dove s tmavou čokoládou. „Ten nanuk by se vám roztekl,“ vysvětlí mi.

„Tohle město,“ zavrčím, „se s odměnama za odvahu rozhodně nepředá.“

Detektivové odejdou a já si sním čokoládovou tyčinku. Je skvělá. Tak skvělá, že z toho znovu usnu. Když se vzbudím, zjistím, že se na mě upřeně dívá Gavin McGoren.

„Ale, ale, ale,“ šklebí se. „Tohle je teda fakt zajímávej zvrat událostí. Pro jednou tady na lehátku ležíš ty a ne já. Musím říct, že takhle se mi to líbí daleko víc.“

„Kdo tě sem pustil?“ chci vědět.

Gavin pokrčí rameny. „Já jsem spolupacient, ne návštěva,“ vysvětlí mi. Obrátí se, abych viděla jeho tvář, kterou mu rozsekl Steve. „Sedům stehů. Co na to říkáš? Bude z toho fakt roztomilá jizva, co?“

Zavřu oči. „Tvoje máma mě zabije.“

„O čem to mluvíš, ženská?“ vysmívá se mi Gavin. „Vždyť jsi mi zachránila život.“

„Můžu za to, že tě unesli a zmlátili,“ řeknu a znovu otevřu oči. „Gavine, já – já ti ani nemůžu vypovědět, jak je mi to líto. Vážně. Neměla jsem tě do tyhle záležitosti vůbec zatahovat.“

Červené skvrny kolem Gavinovy pusy jsou pryč. A zmizela i bradka. Gavin si očividně, než sem za mnou zašel, dal práci s tím se oholit. Což by mi asi mělo napovědět, co bude následovat, jenže moje smysly i uvažování jsou stále ještě poněkud zmatené tou drogou.

„Existuje způsob, jak bys mi to mohla vynahradit, kdybys chtěla,“ praví Gavin.

„Jo? A co to je?“ Bleskne mi hlavou, že mě hodlá požádat o samostatný pokoj s výhledem na park. Místo toho mě pozve na rande.

„Víš,“ řekne. „Někdy. Mohli bychom si někam vyrazit. Na kulečník nebo tak něco. Až ti bude líp. Nemusí to bejt zrovna rande,“ dodá rychle. „Je mi jasný, že jseš ještě pořád zamilovaná do Jordana Cartwrighta a tak vůbec. Ale, znáš to. Prostě to zkusit. Jenom tak.“

„Gavine.“ Nevím to na sto procent, nicméně jsem si docela jistá, že jsem zřejmě první zástupkyně vedoucího koleje při New York College, kterou někdo zve na rande, když zrovna leží na pohotovosti v nemocnici svatého Vincenta a zotavuje se z následků nedobrovolně požitého rohypnolového koktejlu. „Já s tebou nemůžu na rande. Jseš student, kterej bydlí na mý koleji. Já nemůžu chodit se studentama, který bydlej na mý koleji.“

Gavin se nad tím zamyslí. Pak pokrčí rameny. „Tak si seženu nějakej byt.“

Vykulím oči. „Gavine. Máš ty vůbec tušení, jak drahý jsou nájmy na Manhattanu? A navíc jseš pořád ještě student. Administrativní zaměstnanci na New York College mají zakázáno chodit se studentama.“

Gavin o mých slovech chvíli uvažuje. Pak vyrovnaně prohlásí: „Tak dobře, takže počkáme, až dodělám školu. Do příštího roku. A pak si se mnou někam vyrazíš?“

Jsem příliš utahaná, než abych mu dál odporovala. „Dobře, Gavine,“ slíbím mu a znovu zavřu oči. „Příští rok, až budeš mít po škole, si s tebou někam vyrazím.“

Zdá se, že to Gavina potěšilo. „Super! Koneckonců jsi mi řekla, že mě miluješ, vždyť víš.“

Prudce oči zase otevřu. „Gavine, to jsem byla zfetovaná.“

„Já vím,“ přikývne Gavin, ale stále se tváří potěšeně. „Ale tyhle plky nevzniknou jen tak. Ty totiž vyjdou jedině ze srdce.“

Když otevřu oči příště, uvidím Patty a Franka.

„Nazdárek,“ zakrákorám.

„Mělas mi prostě říct, že ještě nejseš připravená hrát před lidma,“ vybafne na mě Frank. „Nemusela sis vymejšlet takovýhle maléry, jenom abys s náma nemusela vystupovat.“

„Franku!“ houkne na něj Patty podrážděně. „Neposlouchej ho, Heather. Právě jsme se o tom dozvěděli. Jak ti je?“

„Hm,“ zamumlám. Můj hlas zní pořád dost úděsně. „Skvěle.“

„Ale teď vážně,“ nenechá se odbýt Frank. „Budeme v tý hospodě hrát celej tejden. Takže jestli se na to necejtíš dneska, můžeš dorazit zejtra. A pozejtří taky.“

„Franku,“ okřikne ho Patty naštvaně. „Nech ji na pokoji. Copak nevidíš, že zpívání je asi tak to poslední, na co má teď pomyšlení?“

„Ne,“ slyším se ke svému údivu říkat.

Frank a Patty se na mě oba udiveně podívají. „Ne co, zlato?“ zeptá se mě Patty.

„Ne, já chci,“ upřesním to. A teprve když ta slova opouštějí mé rty, si uvědomím, že to myslím vážně. „Chci si s váma zazpívat. Ale jenom jednu písničku.“

Patty potřese hlavou. „Ale, Heather. Ty jsi pořád pod vlivem těch drog.“

„Ne, to teda není,“ vyvrátí jí to Frank a zašklebí se na mě. „Myslí to vážně. Že to myslíš vážně, viď, Heather?“

Přikývnu. „Ale dneska ne, oukej? Protože dneska mě děsně bolí hlava.“

Frank se zašklebí ještě víc. „To je naprosto v pohodě,“ řekne. „A co budeš zpívat? Něco svýho? Něco novýho?“

„Ne,“ zavrtím hlavou. „Něco Ellinýho.“

Frankův úsměv pohasne. „Máš pravdu,“ pošeptá Patty. „Fakt je ještě pod vlivem těch drog.“

„Myslí Ellu Fitzgeraldovou,“ zasyčí na něj Patty. „Prostě se usměj a kejvni.“

Frank se usměje a kývne. „Tak fajn, Heather. Dobrou, Heather.“

Zavřu oči a Frank s Patty odejdou. Když se o něco později probudím, shlíží na mě táta.

„Broučku?“ Vypadá ustaraně. „To jsem já, táta.“

„Já vím.“ Každé slovo je jako bodnutí přímo do mozku. Znovu zavřu oči. „Jak je, tati?“

„Já jsem v pohodě,“ odpoví táta. „A jsem moc rád, že jsi v pořádku. Taky jsem zavolal tvojí matce a řekl jsem jí to.“

Tahle informace mě přinutí jedno oko zase otevřít. „Ale tati. Proč jsi něco takovýho dělal? Vždyť ani nevěděla, že jsem – no, však víš.“

„Já myslím, že má právo to vědět,“ odvětí táta. „Pořád je to tvoje matka. Miluje tě, víš? Svým způsobem.“

„Aha,“ řeknu. „Jasně. Asi jo. Mimochodem, díky, že jsi sehnal detektiva Canavana.“

„No, od toho máš přece rodinu, broučku,“ usměje se na mě táta. „Poslyš, zrovna jsem mluvil s doktorem. Brzo tě pustěj domů.“

„A dají mi předtím něco na to bolení hlavy?“ zeptám se. „Projíždí mi tam taková bolest, že skoro nevidím.“

„Zkusím, jestli by se mi nepodařilo toho doktora někde sehnat,“ nabídne se táta. „Heather… to co jsi udělala. Jsem na tebe vážně moc pyšnej, broučku.“

„Díky, tati,“ vydechnu. A slzy, které mám v očích, nevyvolává jenom ta bolest, co mi tepe ve spáncích. „Tati, kde je Cooper?“

„Cooper?“

„Jo. Víš, všichni tady za mnou už byli, jenom Cooper ne. Kde je?“ Nenávidí mě. To je mi jasné. Něco jsem mu řekla – nevzpomínám si přesně, co to bylo. Ale vím, že jsem mu něco řekla. A on mě za to nenávidí.

„No, šel přece na tu Jordanovu svatbu, broučku. Vzpomínáš si? Je sobota. Ale dlouho tady seděl, když jsi spala. Ovšem nakonec musel pryč. Slíbil to přece svýmu bratrovi, vždyť víš.“

„Aha,“ řeknu. Ten pocit zklamání je směšný. Ale taky zdrcující. „No jasně.“

„A, támhle je tvůj pan doktor,“ zvolá táta. „Tak uvidíme, co nám k tvýmu stavu může říct.“

Z nemocnice mě propustí ještě téhož večera. Strávila jsem víc než dvanáct hodin na kapačkách, které mi do těla pumpovaly tekutiny, takže i když se rozhodně necítím na sto procent ve své kůži, alespoň mě přestala bolet hlava a místnost se se mnou už netočí. Pohled do zrcadla na dámách mi o tom, co dokáže rohypnol provést s pletí, řekne víc, než jsem kdy chtěla vědět – obličej mám křídově bílý, rty jsou rozpraskané a kruhy pod očima vypadají jako modřiny. Ale co. Hlavně že jsem živá.

A to je víc, než by o sobě mohla říct Lindsay Combsová.

Podepíšu svoje propouštěcí papíry, vyjdu ze dveří, mým jediným suvenýrem z nemocnice je jedno balení tylenolu – nic lepšího než tylenol mi nedali – a čekám, že na mě v přijímací hale bude čekat táta.

Jenže místo táty tam stojí Cooper.

Ve smokingu.

Mám se co držet, abych se neotočila na podpatku a nenechala se zase přijmout do stavu nemocných – srdce se mi totiž obrátí v hrudi, jakmile ho spatřím. Tohle přece není normální. Tohle je přece určitě známkou toho, že moje centrální nervová soustava potřebuje ještě víc tekutin, nebo tak něco.

Když mě Cooper spatří, vstane a usměje se.

Ale no tak. Úsměvy, jako je tenhle, by měly být úředně zakázané. Kvůli tomu, jak s člověkem dokážou zamávat. Tedy s člověkem, jako jsem já.

„Překvápko,“ informuje mě Cooper. „Vystřídal jsem tvýho tátu, aby mohl jít domů. Byl tady celou noc, víš.“

„Slyšela jsem, že ty taky,“ namítnu. Nedokážu se mu ale podívat do očí, jednak kvůli tomu, jak mi buší srdce, jednak se cítím příliš trapně. Co že jsem mu to předtím řekla? Jsem si až moc jistá, že jsem mu řekla, že ho miluju.

Ale táta mi vyprávěl, že jsem tohle říkala každému – a dokonce i těm dvěma obřím květináčům před Fischer Hall.

Cooperovi přece muselo být jasné, že to ze mě mluví ta droga.

I když v jeho případě to samozřejmě není pravda.

„No jo,“ pokrčí rameny Cooper. „Máš prostě sklony mě držet pořád na nohou.“

„Omlouvám se,“ řeknu kajícně. „A teď kvůli mně ještě přijdeš o tu recepci.“

„Slíbil jsem Jordanovi, že přijdu na svatbu,“ připomene mi Cooper. „O recepci nepadlo ani slovo. Já na uzenýho lososa moc nejsem. A zásadně netancuju ptačí tanec.“

„Aha,“ řeknu. A skutečně si ho nedokážu představit, jak tancuje ptačí tanec. „No, každopádně díky.“

„Není zač,“ odvětí Cooper.

A pak už zamíříme ven do té zimy, kde má Cooper na Dvanácté ulici zaparkované auto. Jakmile sedíme uvnitř, Cooper zapne motor a topení. Venku je tma – ačkoli je sotva pět hodin – a pouliční lampy svítí. Jejich záře zbarvuje závěje u okrajů silnice dorůžova. Sníh, který byl tak nádherný, když čerstvě napadal, rychle zhyzdily šedé skvrny sazí a špíny.

„Coopere,“ slyším se, jak říkám, když Cooper konečně nastartuje. „Proč jsi Gavinovi napovídal, že jsem pořád ještě zamilovaná do tvýho bratra?“

Nemůžu uvěřit, že jsem to vážně řekla. Nemám tušení, odkud se ta otázka vzala. Možná mi v centrální nervové soustavě ještě koluje nějaký rohypnol. Možná bych se měla vrátit do nemocnice, aby mě zbavili i toho zbytku.

„Zase tohle?“ zeptá se Cooper pobaveně.

Ten jeho pobavený výraz mě docela vytočí.

„Jo, zase tohle,“ odseknu.

„No, a co bys asi tak chtěla, abych mu říkal?“ zajímá se Cooper. „Že u tebe má šanci? Protože víš, nerad bych byl první, kdo ti to prozradí, Heather, ale ten kluk je do tebe zamilovanej až po uši. A čím častějc ho budeš žádat, aby tě protlačil na nějakej mejdan bratrstva nebo nějakou podobnou akci, tím větší blázen do tebe bude. Musel jsem mu říct něco, co by to jeho pobláznění zarazilo už v zárodku. Myslel jsem, že mi za to budeš vděčná.“

Dávám si pozor, abych se mu nepodívala do očí. „Takže ty sám tomu nevěříš. Teda tomu o mně a o tvým bratrovi.“

Cooper chvilku mlčí. Pak řekne: „To mi musíš říct ty sama. Víš, je dost těžký uvěřit, že vy dva spolu nic nemáte, když pokaždý, když se otočím, jste spolu.“

„Za to může on,“ namítnu pevně. „Ne já. Já k tvýmu bratrovi už žádný city nechovám. A tečka.“

„Tak fajn,“ pronese Cooper takovým tím uklidňujícím tónem, jakým se normálně mluví s mentálně postiženými. „To jsem rád, že jsme si to vyjasnili.“

„Ne,“ slyším se, jak namítám. Co to dělám? CO TO SAKRA DĚLÁM?

Cooper, který se právě chystal vyjet ze svého parkovacího místečka, šlápne na brzdu. „Ne co?“

„Jako že jsme si to nevyjasnili,“ vyhrknu. Vážně nevěřím, že mi ta slova vycházejí z úst. Ale nemůžu je zastavit. Nemůžu udělat nic, co by je zastavilo. Za to určitě může ten rohypnol. Určitě. „Jak to vlastně přijde, žes mě nikdy nepozval na rande. Je to proto, že tě v tomhle směru nezajímám, nebo proč?“

Když mi Cooper odpovídá, zaznívá mu z hlasu pobavení. „Vždyť jsi bejvalá snoubenka mýho bráchy.“

„To jo,“ opáčím a bouchnu pěstí do palubní desky. „Bejvalá. Bejvalá snoubenka. Jordan je teď ženatej. Vzal si někoho jinýho. Byls tam, viděls to na vlastní oči. Takže v čem je problém? Já vím, že v podstatě nejsem tvůj typ…“ Panebože. Tenhle rozhovor jde vážně od deseti k pěti. Ale už nemůžu couvnout. „Ale mám pocit, že spolu vcelku vycházíme. Však víš. Ve většině případů.“

„Heather.“ Teď se do Cooperova hlasu vkrádá náznak netrpělivosti. „Právě jsi se dostala z pěkně mizernýho dlouhodobýho vztahu…“

„To bylo před rokem.“

„…začala jsi v nový práci…“

„To bylo skoro před rokem.“

„…dala ses znova dohromady s tátou, kterýho sotva znáš…“

„S tátou je to v pohodě. Včera večer jsme si moc hezky popovídali.“

„…a snažíš se přijít na to, kdo vlastně jsi a co hodláš udělat se svým životem,“ dokončí Cooper větu. „Jsem si naprosto jistej, že ta poslední věc, kterou bys teď potřebovala, by byla nová známost. Zvlášť když by to byl brácha tvýho bejvalýho. Se kterým navíc bydlíš. Zdá se mi, že tvůj život je dost komplikovanej i tak.“

Konečně se na sedadle otočím a podívám se na něj. „Nemyslíš, že bych tohle měla posoudit sama?“ zeptám se ho.

Tentokrát odvrátí pohled on.

„Tak dobře,“ pokrčí rameny. „Tak je i tak dost komplikovanej můj život. Heather – já nechci bejt chlap, ke kterýmu se upneš jenom proto, aby ses vzpamatovala z předchozího vztahu.“

Jsem ohromená. „Cože? Jenom proto, abych se vzpamatovala z předchozího vztahu? Coopere, vždyť jsme se s Jordanem rozešli před rokem…“

„A chodilas od tý doby s někým jiným?“ zajímá se Cooper.

„No, já… já…,“ rozpačitě polknu. „Nechodila.“

„Tak vidíš,“ pokýve hlavou Cooper. „Jseš tak akorát zralá na to, začít chodit s někým, kdo tě vytáhne ze vztahu s Jordanem. A já to nebudu.“

Užasle na něj zírám. Proč? chci se ho zeptat. Proč nechceš bejt ten, kdo mě vytáhne ze vztahu s Jordanem. Protože mě prostě nechceš?

Nebo snad proto, že bys chtěl bejt něco víc než jenom tohle?

Jak se tak na něj dívám, uvědomím si, že tohle se asi v životě nedozvím.

Tedy přinejmenším se to nedozvím… prozatím.

A taky mi dojde, že to asi ani nechci vědět. Protože pokud je to ta druhá možnost, jednou to zjistím.

A pokud je to ta první…

No, pak chci prostě umřít.

„Víš ty co?“ řeknu a odvrátím pohled. „Máš pravdu. A je to v pohodě.“

„Fakt?“ ujišťuje se Cooper.

Znovu se na něj podívám. A usměju se.

Stojí mě to poslední zbytečky sil. Ale dokážu to.

„Fakt,“ přikývnu. „A teď jedem domů.“

„Oukej,“ souhlasí Cooper.

A to stačí.

Prozatím.

30

Tad Tocco

Odborný asistent

Konzultační hodiny

14.00-15.00

Tohle alespoň hlásá cedulka na dveřích.

A proto taky hned nepochopím, proč, když otevřu dveře, sedí za psacím stolem proti mně jakýsi řecký bůh.

No vážně. Ten člověk, který sedí u klávesnice počítače, má dlouhé zlaté vlasy, zhruba stejně dlouhé jako já; celý přímo září zdravím; na stole má plakátek propagující létající disk neboli frisbíčko KILLER FRISBEE 4-EVER; a rukávy košile má vyhrnuté, takže odhalují předloktí tak svalnatá a nádherná, že se mě zmocní pocit, že jsem omylem vstoupila spíš do nějakého obchodu se snowboardy nebo tak někam.

„Ahoj,“ pozdraví mě ten chlapík za stolem s úsměvem. S úsměvem, který odhalí nádherný pravidelný chrup. Nicméně ne zas natolik pravidelný, aby byl úplně dokonalý. Je prostě dost pravidelný na to, abych si z toho mohla odvodit, že ten řecký bůh zřejmě bojoval s rodiči, protože odmítal nosit rovnátka.

A že vyhrál.

„Počkat, nic mi neříkejte,“ nenechá mě ani otevřít pusu. „Vy jste Heather Wellsová, že mám pravdu?“

Je zhruba v mém věku. Možná trošku starší. Třicet, jedenatřicet. Musí být, i když na druhou stranu má brýle na čtení… roztomilé brýle se zlatými obroučkami. Nicméně na jedné z polic nad jeho hlavou leží krabice na svačinu s obrázky ze seriálu Scooby Doo. A není nijak nová. Je to ta původní krabice na svačinu se Scooby Doo, tu, co děti nosily do školy, když jsem chodila do první třídy.

„Ehm,“ odkašlu si. „Jo. Jak jste…“ Nedokončím větu. No jasně. Občas zapomínám, že plakáty s mým obličejem kdysi zdobily stěny ložnic spousty puberťaček – a v některých případech i jejich bratrů.

„Víte, viděl jsem vás nedávno vystupovat s Frankem Robillardem a jeho kapelou,“ oznámí mi řecký bůh vesele. „V tý hospodě Joe’s Pub.“

Sevře se mi žaludek. „Aha. Vy jste tam byl?“

„Já teda na jazz až tak moc nejsem,“ usměje se na mě. „Ale ta písnička, co jste zpívala, se mi moc líbila.“

„Byla to Ella Fitzgeraldová v nový aranži,“ vysvětlím mu. Teď už se mi vážně chce zvracet. Písnička od Rodgerse a Harta nazvaná „I Wish I Were in Love Again“, tedy „Kéž bych se znovu zamilovala“, je čirou náhodou jedna z Cooperových nejoblíbenějších. Což samozřejmě nemusí být nutně ten důvod, proč jsem se rozhodla, že ji zazpívám, ale… no, mohl to být jeden z důvodů.

Díkybohu Coopera odvedla na poslední chvíli ze sálu nějaká naléhavá záležitost spojená s jeho detektivní kanceláří. Neřekla bych, že bych nakonec tu písničku vůbec mohla zazpívat, kdybych věděla, že sedí v publiku.

„Frank a já…,“ zakoktám. „M-my jsme jenom tak blbli.“

No, tedy Frank si jenom tak blbnul. Já to brala smrtelně vážně…, tedy alespoň do chvíle, než jsem zjistila, že se nás nikdo nesnaží vypískat. Pak jsem se začala uvolňovat a trochu si to užívat. A pak lidé tleskali…, ale to samozřejmě tleskali Frankovi (ačkoli mě Patty ujišťuje, že mně taky. Ale určitě jenom za to, že jsem sebrala odvahu a stoupla si před ně, tím jsem si jistá. Už jsem dost vyšla ze cviku… a taky mi neušlo, že v publiku ze všech nejhlasitěji plácal táta. Asi je fakt prima vědět, že ať se stane cokoli, mám alespoň jednoho rodiče, který mi bude vždycky krýt záda.).

„No, mně to přišlo skvělý,“ usměje se znovu pan Úžasný. „Takže jste konečně dostala moje vzkazy?“

Zmateně zamrkám. „Ehm, asi jo. Dostala jsem vzkaz od někoho jménem Tad Tocco…“

„To jsem já,“ potvrdí mi Tad. Úsměv ve tváři se mu ještě zvětší. A i on se celý zvětší, protože si stoupne a podá mi pravou ruku. Je vyšší než já. A možná je dokonce i těžší. Je urostlý a svalnatý. „Jsem váš matikář, vedu opakovači kurz z matematiky.“ Jeho ruka spolkne tu mou. „Chtěl jsem se vám představit hned po tom koncertě, ale vy jste po té své písničce někam zmizela.“

Něco řeknu. Netuším, co to bylo. Tad má mozolnatou ruku. To bude určitě tím, jak si často hází tím frisbíčkem.

„Ovšem musím říct,“ Tad konečně pustí mou ruku a usadí se znovu na židli, právě když se mi podlomí kolena a já se zhroutím na druhou židli na protější straně stolu, „že máte podstatně lepší omluvu pro to, že nechodíte do mých hodin, než většina mých studentů. Víte, ještě jsem fakt nezažil, aby někdo zameškal všechny přednášky a semináře prvního týdne semestru kvůli tomu, že by se ze všech sil snažil dopadnout nějakého vraha.“

Poklesne mi čelist. „Vy jste… vy jste můj…“ Zapomněla jsem, jak formulovat slova.

„Mám vás v opakovacím kurzu učit matiku,“ přikývne Tad vesele. „Chtěl jsem se s vámi spojit, abychom se dohodli na nějakých náhradních hodinách. Víte, jako za ty semináře a přednášky, které jste promeškala. A tak jsem si říkal, že bychom se mohli někde sejít. Samozřejmě, jak se vám to bude hodit. Co třeba někdy po práci? Blízko té koleje, kde pracujete – je to Fischer Hall? – je takový bar. Jmenuje se Zhulená vrána. S pár přáteli tam chodíme hrát šipky, takže by se mi docela hodilo, kdybychom se mohli sejít tam, koneckonců jedenadvacet už nám oběma bylo.“ Potom na mě spiklenecky mrkne. Mrkne na mě. „Podle mě se algebra daleko líp dostává do hlavy, když si k tomu člověk může dát popcorn a pivo. Vyhovovalo by vám to tak?“

Jenom na něj nepřítomně zírám. Je fakt strašně… sexy.

Daleko víc sexy než ten kluk, co obsluhuje za barem v kavárně.

Najednou mám pocit, že se mi na univerzitě bude líbit.

A hodně.

„To zní přímo skvěle,“ odpovím.

… slovo na závěr

Proti systému univerzitních bratrstev, která se označují řeckými písmeny, nic nemám. No vážně ne. Dokonce mám pár kamarádek, jež byly členkami nějakého sesterstva. No dobře, tak tedy jednu kamarádku. A z toho sesterstva ji vykopli. Ale to není tak podstatné.

Ačkoli jsem vyrostla v univerzitním městečku, které se pyšnilo jedním z největších a nejstarších bratrstev v celých Spojených státech, vstup do příslušného sesterstva mě nikdy nelákal, protože jsem nechápala, co je tak úžasného na tom, bydlet v budově, kde jsou jen samá děvčata, když můžu bydlet na koleji plné kluků.

Někdo to může nazvat posedlostí po mužských. Já tomu říkám zábava.

Ale ani tohle není tak podstatné.

Podstatné je, že po celá první dvě desetiletí svého života (když jsem žila ve městě, kde sedmnáct procent univerzitních studentů bylo v nějakém tom bratrstvu) ani během dalších deseti let (kdy jsem pracovala jako zástupkyně vedoucího koleje při univerzitě ve větším městě) jsem se nesetkala s žádným bratrstvem, které by připomínalo bratrstvo vykreslené v téhle knize. Bratrstvo Tau Fí Epsilon je organizace naprosto fiktivní.

To ovšem neznamená, že to s tím nápisem TLUSTÝ BABY VEN! se nikdy nestalo. Ta slova byla ve skutečnosti napsána velkými písmeny na chodníku před sídlem jednoho z bratrstev na mojí univerzitě. Bylo to totéž bratrstvo, jehož členové vysedávali na přední verandě budovy bratrstva a zvedali tabulky s čísly, kterými hodnotili dívky, jež kolem nich procházely na přednášky a semináře, stupnicí od jedné do deseti (naučila jsem se chodit do školy jinudy).

Členové tohoto bratrstva také „z legrace“ ukradli kytky v květináčích, které měla moje maminka na verandě, přemístili je na svou vlastní verandu a posléze, když jsme tam ukradené květiny uviděli a zavolali jsme policii, zapřeli, že by něco takového kdy udělali.

Zároveň ale připouštím, že existuje spousta bratrstev a sesterstev, která se chovají příkladně a jejichž dobročinné a lidumilné působení je pro mnohé lidi neocenitelné. Taková bratrstva a sesterstva jsou pak pro společenství, v jejichž rámci fungují, dozajista přínosem.