Meg Cabot

Heather Wellsová 03. Na velikosti nezáleží

Benjaminovi

„Ty jsi přišla!“

Tahle slova pronese Tad Tocco, můj učitel z opakovacího kurzu matematiky, když se ráno sejdeme v parku Washington Square Park.

Nepolíbí mě na uvítanou, protože náš vztah je úplně a naprosto nepřípustný. Pedagogové – a obzvláště ti, kteří pracují jako asistenti na katedře matematiky – mají přísně zakázáno začínat si něco se studentkami.

A to dokonce i se studentkami, jako jsem já, kterým je už skoro třicet, pracují jako zástupkyně vedoucího jedné z kolejí univerzity a jde jim jen o to, aby tím kurzem matematiky jakžtakž prolezly.

„Samozřejmě že jsem přišla,“ prohlásím, jako kdyby o tom, že dorazím, nikdy nebylo nejmenších pochyb. Přitom když jsem se před pouhou půl hodinou překulila na posteli, podívala se na budík a zjistila, že je velká ručička na dvanáctce a malá na šestce, měla jsem jen jedno jediné přání: schoulit se do klubíčka, přetáhnout si peřinu přes hlavu a dopřát si ještě alespoň dvě a půl hodiny blaženého spánku. No uznejte, k čemu by jinak člověk bydlel jenom dva bloky od svého pracoviště? Na tom je přece největší výhra právě to, že můžete spát až do poslední chvíle. Ale když už jsem mu to jednou slíbila…

A teď jsem ráda, že jsem se z toho svého útulného pelíšku vyhrabala. Protože Tad vypadá naprosto senzačně. Jeho dlouhá plavá hříva – stáhl si ji do culíku, který je skoro delší než ten můj – se pod paprsky ranního slunce třpytí stejně tak jako zlatavé chloupky na jeho holých nohou.

A těch zlatavých chloupků vidím opravdu hodně, protože Tadovy šortky na běhání jsou vskutku miniaturní.

Dobrý ráno, Panebože, jakpak se máš? To jsem já, Heather. Jenom jsem ti chtěla poděkovat. Děkuju ti za tyhle zářivý sluneční paprsky i za ten svěží chladnej vzduch a za ty krásný jarní kytky, který zrovna začínají vyrážet do květu.

A ještě ti děkuju za učitele matematiky v miniaturních šortkách. Podobný věci vážně stojí za to, aby kvůli nim člověk vstal o dvě a půl hodiny dřív, než musí. Kdybych něco takovýho tušila, začala jsem takhle brzo vstávat už dávno. Možná.

„Říkal jsem si, že bychom asi měli začít pomalu,“ informuje mě Tad. Opírá si nohu o lavičku a provádí nějaké protahovací cviky. Stehenní svaly má štíhlé a pevné, není na nich ani ždibíček přebytečného tuku. Jeho stehna jsou pevná jako kámen, dokonce i když je uvolní. To vím, protože jsem si sáhla. Náš společný zaměstnavatel, New York College, sice romantické vztahy mezi pedagogy a studenty přísně zapovídá, ovšem my s Tadem se stejně scházíme tak, aby o tom ostatní nevěděli.

Protože když vám oběma táhne na třicítku nebo jste ji dokonce před nedávnem překročili, a když chodíte na opakovači seminář z matematiky jenom proto, abyste jakžtakž prolezli a mohli začít normálně studovat, nějaký přihlouplý zákaz vás prostě nezajímá.

Navíc už je to, hrubým odhadem, celá věčnost, co jsem s někým něco měla. To jsem jako měla čekat až někdy do května, kdy ten seminář skončí, než po Tadovi vyjedu? To zrovna.

Zvlášť když uvážím, jak Tad vypadá. Ten chlap je vážně ve formě – částečně za to může ta jeho záliba ve sportu (pravidelně běhá, chodí plavat do sportovního centra a vždycky si tam dá několik bazénů, navíc se závodně věnuje frisbee), ale určitě se na tom podepisuje i skutečnost, že se stravuje až neuvěřitelně zdravě.

Tedy alespoň pokud vám připadá zdravé, když někdo nejí maso – já například o tom nijak zvlášť přesvědčená nejsem.

Když svaly na nohou uvolním já, moje stehna změknou jako rosol. Zčásti se na tom podepisuje skutečnost, že neběhám, neplavu, ani si s nikým neházím plastovým létajícím talířem, ovšem své dělá i to, že zkonzumuju cokoli, jen když je to polité čokoládovou polevou nebo kečupem. Ale některé věci jím i bez polevy – například koblížky Krispy Kremes. (Ty tedy jí i Tad, jsou totiž smažené v rostlinném oleji bez přídavku sádla. Jenže jsem si všimla, že když už se Tad pustí do Krispy Kremes, dá si vždycky opravdu jenom jeden jediný koblížek. Já oproti tomu musím pokaždé zkonzumovat celé balení, protože dokud nejsou všechny koblížky pryč, nějak na ně nedokážu přestat myslet. V čem je asi problém?)

Ale počkat! Proč vlastně zrovna teď myslím na Krispy Kremes? Vždyť jsem si sem přišla zaběhat.

„Nechceš se trochu protáhnout?“ zeptá se mě Tad a přitom si přitahuje patu až k zadku. A já dobře vím, že má hýždě stejně dokonale pevné jako stehna. To se o mém zadku říct nedá – mám ho naopak ještě houbovitější než stehna. Ale zase je tak velký, že je pro mě hračka k němu přitáhnout patu. Ani se nemusím nijak zvlášť snažit.

„Jasně,“ přikývnu.

Jak se tak protahuju, všimnu si, že všichni ti sportovci, kteří si takhle po ránu vyrazili do parku zaběhat, mají podobné kratičké šortky jako Tad. Jsem tu jediná, kdo má na sobě dlouhé legíny. I když spíš bych asi měla říct „volnější sportovní kalhoty“. Protože legíny si já na sebe nevezmu ani náhodou. Řekněme si to na rovinu – já prostě nejsem žádná Mischa Bartonová.

Proto jsem taky byla tak nadšená, když se mi podařilo sehnat sportovní kalhoty, které mají nohavice téměř do zvonu. Ty teď mám na sobě místo legín nebo šortek na běhání. Pevně doufám, že ty nohavice do zvonu alespoň trochu vyváží moji postavu, takže nebudu vypadat jako, no, však víte, jako vajíčko na nožičkách.

„Tak jdeme na to,“ usměje se na mě shora Tad. Na nose mu sedí brýle se zlatou obroučkou, a on v nich vypadá úžasně profesionálně. Já ty jeho brýle miluju: člověk by ani nečekal, že za těmi skly má Tad ty nejkrásnější modré oči na světě. To je ovšem pořádně vidět, jenom když si ty brýle sundá. A sundává si je, jenom když jde spát. „Čtyřikrát kolem parku, to je jedna míle. A tři míle, to je zhruba pět kilometrů. Takže já si obvykle dávám takových dvanáct koleček. Co ty na to? Začneme hezky pomalu, koneckonců jsi tu dneska poprvé.“

„Ehm,“ odkašlu si, „se mnou si nedělej starosti. Běž si svým vlastním tempem. Já se nějak chytnu.“

Tadovo zlatavé obočí vyletí nahoru. „Heather, jsi si jistá?“

„No jasně,“ odpovím se smíchem. „Budu v pohodě. Je to jenom takový krátký ranní proběhnutí.“

„Heather,“ Tad se ještě pořád tváří ustaraně. „Nesnaž se to bagatelizovat, jako že to nic není. Já přece dobře vím, že pro tebe je to závažný krok, a jsem na tebe opravdu pyšný – už proto, že ses vůbec objevila. Pravda je taková, že mi na tobě záleží, takže je pro mě důležité i tvoje fyzické zdraví. A vytrvalostní běhání není žádná legrace. Když na to jdeš špatně, můžeš se vážně zranit.“

Tihle sportovci! Berou to všechno tak vážně. Kondiční jogging po ránu, vytrvalostní běh. Koho to zajímá? Ať už se tomu říká jakkoli, stejně mi to zavání krchovem.

Počkat… ta poslední myšlenka byla moje? Já to tak nemyslela! No ne, vážně. Bude to přeci legrace! Jenom se trochu dostanu do formy. Protože, jak mi Tad neustále opakuje, já přeci nejsem tlustá. Moje tělo potřebuje jenom trochu zpevnit.

„Jenom klidně vyraž,“ zopakuju Tadovi s úsměvem. „Poběžím hned za tebou.“

Tad pokrčí rameny a na rozloučenou na mě mrkne – řekla bych, že je mu stejně jako mně naprosto jasné, že mě okamžitě nechá za sebou v oblaku prachu – a vyrazí.

No jasně. Tak téhle rychlosti nemůžu stačit ani náhodou. Ale to nevadí. Prostě si poběžím svým vlastním tempem. Hezky pomaličku. Jdeme na to. Ták, vida že to jde. Já to dokázala. Vážně běžím! No jen se na mě podívejte! Já běžím! Já…

Oukej, tak to by stačilo. Ufff. Tohle už zavání hyperventilací. A vůbec, vždyť dneska běhám poprvé. Neměla bych to přehánět.

A taky mám takový pocit, jako kdyby se mi v těle utrhl nějaký orgán. Nerada bych vypadala jako hysterka nebo tak něco, ale mám takový pocit, že to byla děloha. No opravdu. Připadá mi, že se mi těmi otřesy uvolnila děloha.

Je něco takového vůbec možné? Mohlo by se stát, že by ze mě děloha prostě najednou vyklouzla?

Pevně doufám, že to možné není, protože ty moje sportovní kalhoty nejsou dost úzké, aby ji udržely uvnitř těla. Koupila jsem si totiž radši velikost XL, chápete, říkala jsem si, že když ty kalhoty nebudou tak na tělo, nikdo přes ně neuvidí, jakou mám celulitidu.

Jenže teď ty nohavice nedokážou zadržet moji padající dělohu uvnitř těla, takže budu za chvilku vypadat, jako kdybych měla naděláno v kalhotách.

Ale možná to nebyla děloha. Možná to byly jenom vaječníky. Což vcelku ani nevadí, protože asi stejně žádné děti mít nebudu. Tedy samozřejmě by to bylo moc fajn a tak, ovšem jaká by ze mě asi tak mohla být matka? Kdyby mi bratr mého bývalého přítele, černá ovce rodiny Cartwrightových, neumožnil, abych zadarmo bydlela v horním patře jeho honosné rezidence výměnou za to, že mu budu vést účetnictví spojené s provozem té jeho detektivní kanceláře, asi bych skončila v nějakém bytě v Long Island City spolu s pěti dalšími podnájemníky, takže bych každý den dorazila do práce až někdy kolem poledního. Teď totiž bydlím zhruba dvě minuty chůze od svého pracoviště, a stejně se jenom zcela výjimečně doplazím do práce dřív než v devět.

Jak bych tedy mohla zvládnout péči o opravdovou lidskou bytost, která by na mně byla úplně závislá?

Vezměte si například mého psa! Nechala jsem Lucy doma a nevzala jsem ji na tohle ranní běhání po parku, protože když jsem odcházela, pořád ještě spala a nechtělo se jí vstávat spolu se mnou. A nezvedla se, ani když jsem začala mávat vodítkem. Která máma by něco takového připustila? Která máma by řekla: „No dobře, tak si dělej, co chceš,“ kdyby jí děti sdělily, že se jim nechce do školy, že radši zůstanou doma a ještě se trochu prospí?

Ano, existují matky, které by něco takového udělaly. Takovéhle matky se občas objevují ve večerních zprávách, mají na rukou želízka a vřískají: „Děte do hajzlu s tou kamerou!“ Přesně takhle bych dopadla.

Ale teď vážně. Ta příhoda s Lucy dokazuje, jak nechutně brzo jsem dneska vstávala. Tak brzo, že dokonce ani můj vlastní pes neprojevil zájem vstát a jít ven se mnou. Opravdu smutné.

Zvlášť když uvážím, že Lucy zatím ještě neví, jaký šok ji už brzy čeká: Od chvíle, kdy Cooper dovolil mému tátovi – kterého před nedávnem propustili z vězení – aby se k nám nastěhoval, si totiž Lucy zvykla, že si žije jako v bavlnce. Táta začal vyvářet fantastické večeře a navíc ji bere na dlouhé procházky po celém městě. (Na oplátku, za to ubytování zadarmo, táta pomáhá Cooperovi v práci a občas sleduje životního partnera – z něhož se pak většinou brzy stane bývalý životní partner – některého z Cooperových klientů. A táta dospěl k závěru, že pokud má postávat před hotelem Ritz, bude vypadat daleko nenápadněji, když při tom bude věnčit psa.)

Jenže teď se táta dal zase dohromady s Larrym, svým bývalým obchodním partnerem, a společně se pustili do nějakého supertajného projektu, který je má dostat „zpátky do šoubyznysu“. Takže odchází „na lepší“… tedy ne že by ho čekalo luxusní apartmá někde v ráji, jenom se chystá odstěhovat do pokoje pro hosty v Larryho rozlehlém bytě na rohu Park Avenue a 57. ulice.

A já si, to mi tedy věřte, na tenhle vývoj událostí rozhodně nestěžuju. Jistě, je mi líto, že táta odchází – rozhodně bylo docela příjemné vracet se každý večer domů s jistotou, že pes je už vyvenčený a mě čeká poctivá domácí večeře.

Jenže kolik děvčat, kterým už se blíží třicítka, ještě dneska sdílí domácnost se svým tátou?

No, každopádně se klidně vsadím, že kdyby Lucy věděla, jak brzy už jí ten sladký život skončí, tak by ji ta možnost vyjít si se mnou takhle brzy ráno na procházku zřejmě tak chladnou nenechala.

Tedy pardon. Nikoli na procházku, ale na ranní kondiční běh.

Nicméně si myslím, že Lucyin přístup není až tak od věci. Kromě toho, že se člověk může takhle po ránu pokochat pohledem na roztomilé odborné asistenty z katedry matematiky v kratičkých sportovních šortkách, je celý tenhle vytrvalostní běh pěkná otrava. Řekla bych, že bude lepší se jenom tak projít. Chůze je výborné cvičení. Odborníci tvrdí, že když si člověk každý den dopřeje svižnou půlhodinovou vycházku, tak nepřibere. Nebo tak něco. Pravda, není to taková bomba jako pár kilo shodit. Tedy pokud to někdo potřebuje. Ovšem je to lepší než nic.

Jasně, chůze je skvělá. Pochopitelně mě takhle všichni ostatní předbíhají. To jsou ti sportovci. Už na první pohled je zřejmé, že jim žádná děloha nevypadává. Jak ji vlastně dokážou udržet vevnitř? To je mi vážně záhadou.

„Heather?“

Jejda. To je Tad.

„Jsi v pořádku?“

Poklusává vedle mě, tedy v podstatě na místě, protože jdu pěkně pomaloučku.

„Jasně, jsem v pohodě!“ ujistím ho rychle. „Jenom – no, však víš. Reguluju si tempo, jak jsi mi radil.“

„Aha.“ Tad se tváří znepokojeně. „Takže… všechno je oukej?“

„Všechno je v pohodě!“ Tedy až na moji dělohu. Nebo vaječníky. To už je jedno. Jenom doufám, že Tad nemá v plánu mít někdy děti. Jako se mnou. Ledaže bychom je adoptovali. Protože mám takový pocit, že veškeré moje vybavení ze mě vypadlo už támhle o kus dál, u výběhu pro psy.

„Ehm,“ váhá ještě Tad, „tak fajn. No…“

„Jen běž,“ pobídnu ho vesele. Protože se ze všech sil snažím, abych své pravé ranní já před Tadem udržela v tajnosti. Na něco takového ještě není připravený. Alespoň prozatím. „Je to dobrý.“

„Tak fajn,“ zopakuje Tad ještě jednou. „Tak za chvíli.“

A znovu vyrazí, letí kupředu jako zlatá gazela, až mu culík nadskakuje. No jen se na něj podívejte. Tohle je můj přítel, mám chuť sdělit té vychrtlé děvence, která v těch svých sportovních pidišortečkách a asi tak sedmnácti tílkách bez rukávů prosviští kolem mě. (Tedy vážně, co to má za smysl, tahle móda nosit několik tílek na sobě? A jedno z těch tílek je vlastně sportovní podprsenka, a promiňte, že to řeknu tak bez obalu, ale podprsenku zrovna tahle slečna opravdu nepotřebuje, protože žádná prsa prostě nemá. Zato já jsem si před chvílí, když jsem zkusila těch pár kroků doopravdy běžet, málem vyrazila oko.) Jo, správně. Můj přítel. Je sexy, co?

Jé, vida! Mně se podařilo obejít celý park! Tedy jednou. No dobře, tak jsem skoro celou cestu šla volným tempem, ale stejně. Takže už jenom jedenáctkrát! Cha, těch pět kilometrů bude úplná hračka. I když na druhou stranu moc netuším, proč má Tad takový zájem na tom, abych těch pět kilometrů zvládala spolu s ním. Přece to nemůže být jenom tím, že mu na mně záleží a chtěl by, abych byla zdravá. Já jsem si totiž tuhle zašla k nám na středisko na preventivní prohlídku, a doktor mi řekl, že jsem úplně v pořádku. Pravda, můj BMI se pohybuje na hranici nadváhy, ale kdo tvrdí, že BMI je nějakým přesným indikátorem toho, jestli je člověk zdravý nebo ne?

Tedy kdo kromě americké vlády?

No dobře, asi to bude fungovat tak, že když spolu dva chodí, měli by spolu i běhat…

I když to je hloupost, protože Tad mě už o nějakých pět koleček předběhl. Vlastně spíš o šest.

Jak jsem vůbec mohla dopustit, aby mě k tomuhle přemluvil? Počkat – jasně, už vím… Prostě chci, aby mě měl rád. A protože o něm vím, že je sportovně založený a že se zajímá o zdravý životní styl, snažím se před ním předstírat, že jsem na tom stejně. Je vážně úžasné, že jsem to vydržela tak dlouho… skoro tři měsíce. Chodím s tím člověkem už dvanáct týdnů, a on si pořád ještě myslí, že patřím k dívkám, které si ráno jdou jenom tak pro zábavu uběhnout pět kilometrů, a nikoli k dívkám, které dávají přednost vaně před sprchou, protože jsou líné celou tu dobu, co si myjí vlasy, stát.

Nepochybně mu ta iluze vydržela především proto, že si předtím, než jdeme do postele, vždycky sundá brýle.

Cooper se mě samozřejmě pokoušel varovat – nenápadně, jak už je jeho zvykem. Jednou na nás náhodou narazil ve vegetariánské restauraci Zen Palate, kam jsme s Tadem zašli na oběd. K nám domů jsem Tada nikdy nevzala, protože… protože Cooper si přece taky nevodí domů svoje přítelkyně. A přitom jsem si skoro na sto procent jistá, že někoho má, protože na záznamníku se občas objeví vzkaz, který se ani jinak vyložit nedá… sexy ženský hlas, který do sluchátka přede: Coope, tady Kendra. Zavolej mi. Nebo něco podobného.

Nicméně v té vegetariánské restauraci, kam Tad chodí, protože je vegetarián, a Cooper tam byl proto, že – no, abych řekla pravdu, tak vůbec netuším, proč se tam tehdy vlastně objevil – mi nezbylo, než ty dva představit.

Ale abych to zkrátila: později jsem neodolala a zeptala jsem se Coopera, co si o Tadovi myslí. Svou roli v tom zřejmě hrála i skutečnost, že jsem tak nějak doufala, že když teď Cooper vidí, jak jsem s tímhle sexy frajerem, který hraje závodně frisbee, šťastná, začne trochu litovat toho, jak mi před časem vmetl do tváře, že si potřebuju najít nějakého nového přítele, který by mi pomohl překonat trauma z rozchodu s Jordanem, a že on tím novým přítelem rozhodně být nehodlá.

Cooper mi toho ale k Tadovi moc neřekl, jenom se mě zeptal, co s ním proboha můžu mít společného, když je to vegetarián.

Docela jsem se urazila. Vždyť se přece zajímám o spoustu věcí, nejenom o jídlo.

Je tedy pravda, že Tad mé zájmy zrovna nesdílí. Tak například jeho baví kartézská soustava, já jsem spíš na kreslené filmy. On má rád Neila Younga, já Neila Diamonda (tedy jako ironickou postavu popkultury, ne že bych ho snad ráda poslouchala. Ovšem až na písničku „Brother Love’s Traveling Salvation Show“ – ale tu poslouchám, jenom když poblíž nikdo není). Já mám ráda filmy se střílečkami. On má rád filmy s titulky.

A tak podobně.

Ale stejně. Jak se někdo vůbec může na takovouhle věc zeptat? Tedy na to, co mají dva lidé, kteří spolu chodí, společného? To je přece strašně nezdvořilé! Chtěla jsem se v tu chvíli zeptat Coopera, co podle něj máme společného MY, tedy jako my dva jako pár… ale vzápětí mi došlo, že spolu nechodíme a žádný pár nejsme.

Děsivé na tom je právě to, že s Cooperem máme společného strašně moc… oba si potrpíme na dobré jídlo (za všechny dobroty musím jmenovat alespoň ty skvělé párky v rohlíku z Nathan’s, ústřice a pekingskou kachnu), na dobrou muziku, jako je blues, jazz, (tedy kromě stylu „fusion“), klasická hudba, opera, rhythm and blues, jakýkoli rock kromě heavy metalu (i když musím přiznat, že mám trochu slabost pro Aerosmith) a na dobré víno (no dobře, já sice dobré víno od špatného moc nerozeznám, ale přinejmenším vím, že to dobré nechutná jako zálivka na salát a nebolí mě po něm hlava).

A samozřejmě oba nacházíme zalíbení v těch nejpřihlouplejších televizních pořadech. Přitom jsem až donedávna netušila, že Cooper tuhle mou zálibu sdílí. Ale jednou jsem ho načapala ve chvíli, kdy byl přesvědčený, že je doma sám. Rychle hrábl po dálkovém ovládání a pokusil se přepnout televizi na zpravodajství CNN ještě předtím, než zjistím, na co se to díval. Jenže mně už to bylo jasné. To bylo tedy překvápko!

„Styď se, Coopere,“ pokárala jsem ho… v hloubi duše jsem ovšem byla naprosto nadšená. „Že je to ten seriál Golden Girls?.“

„Sklapni,“ odsekl Cooper mile.

„No ne, vážně!“ nenechala jsem se odbýt. Protože kdo by taky tenhle seriál neměl rád? Tedy kromě Tada, který ani nemá televizi. (No jo, já vím, já vím.) „Která jseš ty?“

Cooper se na mě podíval, jako kdybych se zbláznila. Jenže to bylo kvůli něčemu jinému, než jsem se domnívala. Protože hned vzápětí se ukázalo, že ví naprosto přesně, co mám na mysli. „Dorothy, pochopitelně.“

Srdce se mi na okamžik zastavilo. „Já taky,“ zamumlala jsem. A potom jsem se usadila na pohovce vedle něho a dívala jsem se s ním.

S Cooperem toho máme společného opravdu hodně – včetně toho, že ani jeden z nás nedokáže nečinně přihlížet, když nějaká sociální nespravedlnost zůstane nepotrestána (nebo když narazíme na nevyřešený zločin), ačkoli nás naše pokusy situaci napravit můžou někdy uvést do smrtelného nebezpečí. A to už vůbec nemluvím o tom, jak jsme se oba emocionálně odcizili ostatním členům své rodiny.

Což ovšem samozřejmě neznamená, že nejsem zamilovaná do Tada. Jsem, a moc.

Jenom nejsem dvakrát nadšená z nápadu, že bych s ním měla chodit běhat.

Takže když mě Tad teď už poosmé doběhl, znovu zpomalil a zeptal se mě: „Heather? Jsi v pořádku?“, začala jsem radši zničehonic kulhat.

„Ehm,“ začala jsem, „možná jsem si něco natáhla. Říkala jsem si – kdyby ti to nevadilo – že bychom toho mohli pro dnešek nechat. Zašli bychom se místo toho k tobě osprchovat a pak bych tě pozvala na snídani. V menze dneska budou vafle.“

Ukázalo se, že by člověk nikdy neměl podceňovat přitažlivost čerstvých vaflí pro odborné asistenty na vysoké škole a milovníky frisbee, kteří jsou ještě navíc vegetariáni. A nic na tom nemění ani skutečnost, že se jeden z nich právě snaží přimět svoji přítelkyni, aby si začala formovat postavu sportem.

Ovšem možná za to taky mohla ta sprcha. Tad je totiž přesvědčený, že z ekologického hlediska je naprosto nesmyslné, aby se dva lidé sprchovali každý zvlášť (a plýtvali tak vodou), když se můžou sprchovat oba zároveň.

Já nikdy nebyla ze sprchování nijak nadšená – tedy až do dneška. A skutečnost, že si Tad před vstupem do sprchy sundává brýle, takže se nemusím choulit u stěny sprchového koutu, abych před jeho zraky skryla tu svoji celulitidu? Tak to už je jenom taková třešnička na dortu.

Zvlášť když mi Tad ve chvíli, kdy jsme si navzájem mydlili hrudníky, poněkud ostýchavě řekl: „Heather, chtěl bych se tě na něco zeptat.“

„Ano?“ Je těžké udržet neutrální tón hlasu, když vám někdo masíruje intimní partie žínkou. A to i v případě, že dotyčná osoba ony intimní partie nevidí, protože je silně krátkozraká.

„Ano. Máš nějaké, ehm, plány na léto?“

„To myslíš jako… společnej víkend, nebo tak něco?“ Že by se ptal, jestli s ním chci strávit pár dní v pronajatém domku někde na pobřeží? Hm, to je docela hloupé. Já totiž na pláže moc nejsem. Protože když se řekne pláž, znamená to plavky a plavky zase znamenají sarong a sarong znamená společensky trapnou situaci, protože se mě každou chvíli někdo zeptá: A kdy už si ten sarong sundáš a přijdeš za náma do vody?

„Ne,“ zavrtí hlavou Tad. „To jsem nemyslel. Spíš chci vědět… nemohla by sis vzít pár týdnů dovolené?“

„To nevím,“ odpovím pomalu. Pár týdnů na pláži? Copak můžu předstírat, že mám ošklivou vyrážku ze sluníčka, a tudíž si nemůžu sundat sarong, celých několik týdnů? „Víš, zatím mám nárok jenom asi na tejden dovolený, nastoupila jsem poměrně nedávno…“ Uvěřil by mi, kdybych mu řekla, že jsem alergická na písečné blechy?

„Tohle bude na delší dobu než na týden,“ zamumlá Tad a sjede rukou ještě níž. „Co takhle neplacená dovolená? Myslíš, že bys na nich vymámila alespoň tu?“

„No, můžu se zkusit zeptat.“ Co se to vlastně děje? Tedy, abych byla přesná, co se teď děje tam dole, je mi jasné. Spíš by mě zajímalo, co se mému drahému právě honí hlavou. Čím dál míň to vypadá, že jeho otázky směřují k víkendu u moře, spíš se zdá, že za tím bude… co vlastně? „O jak dlouhý době tady mluvíme? Co máš v plánu? Nějakej vejlet?“

Tad se usměje. „Ne tak docela. A víš co? Zapomeň, že jsem se na to ptal. Chci ti tu otázku položit, až přijde ta správná chvíle. A teď ta správná chvíle… rozhodně… nenastala.“

Tedy podle mě byla ta chvíle naprosto dokonalá. Jenom se nějak nehodila k ničemu jinému než k… ehm. K čiré radosti ze života.

Ale stejně si nemůžu pomoct a jsem z toho trochu zmatená. Na co se mě to Tad proboha může chtít zeptat – tedy pod podmínkou, že nastane ta správná chvíle? A kvůli čemu bych si měla v létě brát tolik volna z práce?

Hmmm… co jestli… ale ne…

Ne. To nemůže být ono. Tohle ne. Vždyť spolu přece chodíme teprve dvanáct týdnů!

Na druhou stranu… dneska ráno jsem se odhodlala jít si s ním zaběhat. Pokud tohle není důkaz oddanosti, pak už nevím.

Právě takovéhle drobnosti jsou v životě nejdůležitější. No vážně.

Když se tak ohlédnu zpátky, je docela zvláštní (zvláštní ve smyslu divné, nikoli ve smyslu výjimečné), že ve chvíli, kdy se mi v hlavě líhly tyhle myšlenky, si můj nový šéf právě dopřával první doušek ze své ranní kávy…

A hned vzápětí nato umřel.

Když po snídani mířím do své kanceláře, mám z toho všeho docela dobrý pocit. No ano, Pete, můj kamarád z ochranky, se jenom jízlivě zašklebil, když jsme se s Tadem u vchodu do budovy loučili a předstírali jsme, že jsme se potkali jenom náhodou a nic mezi námi není. „Tak nashle,“ řekla jsem jakoby nic. „Nashle později,“ odpověděl mi Tad. Řekla bych, že pár zaměstnanců New York College už možná tak trochu tuší, že spolu něco máme. Tak například se mi zdálo, že moje kamarádka Magda má při pohledu na nás co dělat, aby potlačila úsměv – očividně si všimla, že máme oba pořád ještě mokré vlasy (nesmím si zapomenout koupit ještě jeden fén a nechat si ho u Tada spolu s věcmi na převlečení uloženými ve spodní zásuvce jeho prádelníku, kterou mi tak pohostinně přenechal).

Ale co. Magda o tom určitě nebude nikomu vyprávět. Na druhou stranu bychom asi měli být opatrnější a nesnídat společně přímo na koleji. Co kdyby se v menze po ránu ukázal nějaký další Tadův student a viděl nás, jak se dělíme o polovinu grapefruitu? Asi bychom mu jen těžko vysvětlovali, že tam máme soukromou hodinu matematiky.

Zvlášť před jednou osobou se musíme s Tadem mít na pozoru. Tou osobou je můj nový šéf, doktor Owen Veatch (PhD.). Owena sem poslali z rektorátu, kde zastával funkci ombudsmana, aby dočasně působil jako vedoucí koleje Fischer Hall, než se někde najde vhodná náhrada za mého předchozího nadřízeného Toma, který byl mezitím povýšen.

Člověk by řekl, že přece nemůže být tak těžké sehnat někoho, kdo by za třicet táců ročně (plus služební byt v Greenwich Village, kde se jinak platí jedny z nejvyšších nájmů v zemi) řídil kolej s kapacitou sedm set lůžek.

Jenže když ono na té koleji došlo za posledních devět měsíců k několika vraždám, takže si vysloužila přezdívku Kolej smrti. Byli byste vážně překvapeni, jak málo lidí teď projevuje touhu tady pracovat.

Což je škoda, protože Fischer Hall je opravdu nádherná budova. Je to jedna z nejvyšších budov v okolí parku Washington Square Park a pořád si ještě zachovala tu majestátnost domů z poloviny devatenáctého století, má mramorové podlahy a dokonce jsou tu i útulné místnosti s krbem. Tedy až na to, že většina pokojů se přestavěla na dvojáky a trojáky (to znamená, že dva pokoje mají společnou koupelnu a toaletu, a v každém z těch pokojů jsou ubytovaní tři studenti, takže mají k dispozici jeden záchod pro šest lidí). Taky jsem jednou našla lidský odpadní materiál (přesněji řečeno exkrementy) v jednom z těch bohatě vyřezávaných mahagonových telefonních boxů dole v hale.

Opravdu nedokážu pochopit, jak je možné, že se o místo vedoucího téhle koleje neperou všichni absolventi vysokých škol z celé země.

No nic, zatím sem tedy nastoupil Owen, což je sice určitě moc hodný člověk a tak dál, jenže je to zároveň osoba značně konzervativní. Například zásadně chodí do práce v obleku. Přitom pracuje v budově, kde lidé vykonávají svou potřebu do telefonních boxů dole v hale.

A taky Owen strašně přísně a do nejmenších detailů dodržuje veškerá nařízení shora. Například jsem od něj dostala vynadáno, když nám tuhle došel papír do kopírky a já poslala Sarah, naši asistentku z řad starších studentů, aby vymámila pár balíků z provozní kanceláře menzy. Řekl mi tehdy doslova: „Heather, doufám, že to neděláte často, abyste si půjčovala materiál z jiných pracovišť. Součástí vaší práce je i povinnost zajistit, abychom v kanceláři měli všechno, co potřebujeme.“

Hm. No dobře.

Navíc se Owen zapletl do těch celouniverzitních sporů s asistenty z řad studentů magisterského studia, kteří si založili své vlastní odbory a pustili se do protestů proti tomu, že se jim snížily platy a omezily zaměstnanecké výhody. Owen má působit jako prostředník mezi nimi a rektorátem – což v podstatě znamená, že se polovinu času stráveného ve své kanceláři hádá o politiku univerzity s naštvanými studenty magisterského programu, kteří tady na koleji ani nebydlí.

Takže je vám už asi jasné, proč si před Owenem musím dávat obzvlášť velký pozor, aby se můj vztah s Tadem neprovalil.

Ale je to škoda, protože právě díky Tadovi jsem se v práci poslední dobou ohromně zlepšila. Nejenom že teď při propočítávání výplat dělám míň chyb, ale také po noci strávené s Tadem přicházím do práce o pár minut dřív, protože Tadův byt (část nájmu mu hradí univerzita) je k Fischer Hall ještě o blok blíž než Cooperova rezidence. Moje nejlepší kamarádka Patty se mě každou chvíli ptá, jak se mi podařilo sbalit zrovna chlapa, který bydlí ještě blíž k mému pracovišti než já, a do jaké míry hrála tahle skutečnost roli v tom, že jsem se rozhodla si s ním něco začít.

Na to, že je moje nejlepší kamarádka šťastně vdaná matka malého dítěte, bývá občas překvapivě cynická.

Tohle památné ráno, kdy jsem se odhodlala vyrazit na svůj první kondiční běh s Tadem – a kdy se odehrála ona rozmluva ve sprše, která zřejmě byla jakousi předehrou k žádosti o ruku – se mi dokonce podaří dorazit do kanceláře vedoucího koleje před Owenem. Což je docela výkon. Už nějaký čas mi totiž vrtá hlavou, jestli můj nový šéf v té kanceláři náhodou i nebydlí, protože mám takový pocit, že v ní sedí prostě pořád.

Ale nejsem jediná, koho překvapí, že dnes ráno jsou dveře ještě zavřené a dokonce zamčené. Když přijdu blíž, z úředně vyhlížejícího křesílka před kanceláří se nemotorně zvedne jedna ze studentek ubytovaných u nás na koleji, blondýnka se širokými rameny a modrýma očima. Poznám v ní Jamie Priceovou, která u nás studuje teď v letním semestru v rámci výměnného programu. Vypadá vyplašeně.

„Dobrý den?“ Jamie patří k takovým těm dívkám, které vysloví skoro každou větu s tázavou intonací, ačkoli nemusí jít vždycky o otázku. „Měla jsem přijít za doktorem Veatchem? V osm třicet? Ale on tu není? Klepala jsem?“

„Asi se jenom trošku zpozdil,“ řeknu jí a vytáhnu z kapsy batohu klíče. Vždycky nosím batoh, nikdy ne kabelku, batoh je totiž daleko větší a vejdou se mi tam šminky, přípravky na vlasy, náhradní spodní prádlo a tak dále, což mi nikdy nepřišlo tak vhod jako teď, když jsem chvíli ve svém bytě a chvíli v bytě svého učitele matematiky. Jenom si nesmím zapomenout koupit ten putovní fén. Nějak mi ten způsob života, kdy je člověk neustále někde na cestách, přešel do krve. A aby taky ne, když uvážím, kolik let jsem strávila po různých turné, kdy jsme s mámou pořád seděly na kufrech. Jako pubertální popová hvězdička jsem totiž bývala senzací nákupních center (pro Heather Wellsovou není žádné pódium příliš malé!), pomalu jsem se propracovala i na větší scény, třeba na různé veletrhy, a nakonec jsem dosáhla vrcholu úspěchu: vystoupila jsem jako předskokanka populární chlapecké kapely Easy Street a seznámila jsem se se svou životní láskou Jordanem Cartwrightem, jehož otec se mnou podepsal fantastickou nahrávací smlouvu, která jméno Heather Wellsová proslavila v téměř všech domácnostech…

…zhruba tak na pět minut, než jsem se rozhodla, že bych ráda promluvila sama za sebe a psala si svoje vlastní písničky místo těch přeslazených blábolů, které mi ke zpívání předkládalo studio. Netrvalo dlouho a Jordanův táta mě vyrazil…

…a moje máma zmizela v Argentině i s mým manažerem a všemi mými penězi.

Ovšem tohle nejsou zrovna témata, o kterých bych ráda uvažovala před devátou hodinou ranní. Nebo kdykoli jindy.

„Jsem si jistá, že doktor Veatch dorazí každou chvíli,“ sdělím ještě Jamie.

Na rozdíl od svého případného nástupce Owen nebydlí přímo tady v budově. Byt vedoucího koleje je od minulého měsíce, kdy se můj bývalý šéf Tom odstěhoval, prázdný. Toma přeložili na kolej Waverly Hall na druhé straně parku, v níž sídlí vlivné univerzitní bratrstvo. Dostal tam podstatně luxusnější byt a založil si v něm hnízdečko lásky se svým novým přítelem, basketbalovým trenérem univerzitního mužstva. Owenovi (podobně jako Tadovi) přispívá škola na nájem, jeho byt se ovšem nachází v daleko hezčí budově na severní straně parku Washington Square Park.

„Jasně,“ přikývne Jamie a následuje mě – hned jak odemknu – do mé kanceláře, kterou sdílím se Sarah a patnácti interními asistenty, což jsou studenti, kteří za ubytování a stravu dohlížejí na pořádek v jednotlivých patrech budovy; každý z nich má na starosti asi čtyřicet dalších studentů, kterým různě radí, a zároveň působí i jako linka důvěry a drogová policie. Můj stůl stojí až úplně vzadu, takže sedím zády ke zdi a můžu sledovat kopírku, kterou denně zneužívá k soukromým účelům tolik lidí, až se mě občas zmocňuje pocit, že bych si mohla přivydělávat jako opravářka kopírek – spoustu času trávím tím, že se ten přístroj snažím uvést znovu do provozu.

Dveře do kanceláře vedoucího koleje – kterou od naší místnosti odděluje tenoučká přepážka vysoká asi metr šedesát, na niž nahoře navazuje kovová mříž a vyplňuje těch pětašedesát centimetrů mezi přepážkou a stropem - jsou zavřené.

Jenže přes tu mříž ke mně doléhá vůně kávy. A cítím ještě něco jiného, zatím však nedokážu říct, co to je. A taky slyším nějaké zvuky – troubení klaksonu, kroky na chodníku – zvuky doléhající sem z ulice, do níž se okno kanceláře vedoucího koleje otvírá. Tahle kancelář má totiž, na rozdíl od té naší, okna do ulice, do jedné z postranních uliček vybíhajících z náměstí Washington Square.

Z těchhle detailů si odvodím, že Owen sedí ve své kanceláři, má otevřené okno a popíjí kávu. Dveře jsou ale zavřené – můj šéf chce mít zřejmě trochu soukromí. Jenom doufám, že to soukromí potřebuje, aby si mohl na internetu prohlížet pornostránky.

I když musím připustit, že Owen ve mně nikdy nevzbuzoval dojem, že by byl ten typ chlapa, co na internetu vyhledává porno. A to i přesto, že je to muž středního věku a je rozvedený – podle některých výzkumů jsou totiž takovéhle osoby ideální cílovou skupinou pro reklamní ukázky pornografických stránek (tedy když nepočítáme kluky kolem čtrnácti let).

„Owene,“ zaklepu na dveře. „Je tady Jamie, pozval jste si ji sem na osm třicet.“

Bleděmodrý svetr a džíny, které má Jamie na sobě, se zastaví u mého stolu a jejich majitelka křikne přes mříž: „Ehm, dobrý den, pane doktore?“

Jenže doktor Veatch nijak nereaguje. Což je vážně divné. Protože já přece vím, že tam je.

Najednou se mě zmocní takový nepříjemný pocit. A já už pracuju ve Fischer Hall dost dlouho na to, abych věděla, že když se tady člověka zmocní nepříjemný pocit, zřejmě něco opravdu není v pořádku.

„Jamie,“ oslovím studentku a snažím se, aby se mi strach, který ve mně roste, neprojevil na hlase. „Zajděte, prosím vás, do haly ke stanovišti ochranky a poproste Peteho, aby sem na chviličku přišel, ano?“

Jamie je zřejmě trochu překvapená, ale když řekne to své „oukej?“ a vyjde ven do haly, pořád se ještě usmívá.

Jen co za ní zapadnou dveře, vytáhnu náhradní klíč, strčím ho do zámku a otevřu dveře do Owenovy kanceláře.

A rázem pochopím, proč na moje zaklepání nereagoval.

Rychle dveře zase zavřu, vytáhnu klíč ze zámku a zhroutím se na nejbližší židli – která stojí u stolu, kde normálně sedává Sarah.

A skloním hlavu mezi kolena.

Když se do místnosti vrátí Jamie v doprovodu Peteho, ještě pořád zírám na šněrování svých botasek. Pete je trochu zadýchaný, protože ani on nikdy nedokáže odmítnout, když mu Magda nabízí, aby si v menze vzal zadarmo nanuk DoveBar.

„Co se děje?“ zajímá se. „Nějakej problém? Proč tady sedíš takhle zkroucená?“

„Chytla mě křeč,“ sdělím svým tkaničkám. „Jamie, budeme muset tu vaši schůzku s doktorem Veatchem přeložit na jindy, ano?“

Na chviličku vzhlédnu od svých tkaniček a zjistím, že se Jamie tváří zmateně. „Je všechno v pořádku?“ ujišťuje se.

„Ehm,“ odkašlu si. Co mám asi tak říct? Jasně, všechno je v pohodě? Jenže když ono není všechno v pohodě. A Jamie se to dozví – dřív nebo později. „No, ani ne. Zavoláme vám později a domluvíme se na novém termínu, ano?“

„Oukej,“ přikývne Jamie, ovšem v téhle chvíli už vypadá spíš znepokojeně než zmateně. „Já…“

Ale něco v mém obličeji – že by ten pocit nevolnosti, který se právě ze všech sil snažím zahnat? Proč jsem si jenom dávala tu druhou vafli? – ji zarazí. Otočí se na podpatku a zmizí z kanceláře.

„Zavři dveře,“ řeknu Petemu a on to udělá.

„Heather,“ obrátí se ke mně, „co se to tady vlastně děje? Co je to s tebou? Je ti zle? Chceš, abych zavolal zdravotnici?“

„Nic mi není,“ odpovím a podám mu své klíče. Hlavu přitom pořád držím co nejníž (doufám totiž, že se mi takhle podaří zahnat ten vytrvalý pocit nevolnosti). „Zato Owenovi jo. Teda ani mu tak není zle, spíš je tak nějak… mrtvej. Asi bys měl zavolat na policii. Udělala bych to sama, ale… není mi v tuhle chvíli zrovna nejlíp.“

„Mrtvej?“ Nevidím Petemu do tváře, ale zato si můžu nerušeně prohlížet jeho boty - jsou to solidní černé boty s okovanou špičkou, to pro případy, kdy je potřeba některé vzpurné obyvatele koleje (nebo jejich hosty) pomocí fyzické síly přesvědčit, že by zrovna tuhle pitomou frajeřinu, na kterou se právě chystají, neměli provádět. „Jak to myslíš, mrtvej?“

„Mrtvej jako mrtvej,“ upřesním mu to. „Prostě mrtvej.“

„Proč jsi to neřekla hned?“ Pete s tichým zaklením popadne moje klíče. Slyším, jak hledá ten správný, nicméně se neodvažuju vzhlédnout, abych mu pomohla. Protože mám pořád žaludek až někde v krku.

Na těch vaflích, co jsem měla k snídani, byly taky kousíčky čokolády. To je přece šílené. Proč nejsem schopná spokojit se s nějakou zdravou snídaní? Co je tak špatného na topince z celozrnného chleba, polovině grapefruitu a omeletě z vaječných bílků? Proč musím pokaždé sáhnout po šlehačce? No proč?

„Proč ses mu nepokusila nějak pomoct?“ chce vědět Pete, který ještě nenašel ten správný klíč. „Dát mu dýchání z úst do úst nebo tak něco?“

„Dýchání z úst do úst by mu nepomohlo,“ sdělím svým botám. „Je prostě mrtvej.“

„A odkdy máš doktorát z medicíny, co?“ houkne na mě Pete. A konečně najde ten správný klíč a se zbytečnou silou vrazí ramenem do dveří, aby se otevřely.

A ztuhne na místě.

To, že ztuhnul, vím proto, že mám ještě pořád v zorném poli jeho nohy.

„No nazdar,“ vydechne tichounce. „Stáhni žaluzie,“ instruuju podlahu. „Cože?“ Peteho hlas zní nějak divně.

„Žaluzie,“ zopakuju. „Nějakej náhodnej kolemjdoucí by mohl nakouknout oknem dovnitř. Docela mě překvapuje, že se to ještě nestalo.“ Na druhou stranu to zas až tak divné není, jsme koneckonců v New Yorku. V rušném a uspěchaném New Yorku, kde rušně žijí uspěchaní Newyorčané. „Stáhni žaluzie.“ Uvědomím si, že už se mi začíná dělat lépe. Sice ne natolik lépe, abych se mohla podívat do místnosti, ve které stojí Pete, ale alespoň tak dobře, abych se dokázala na židli trochu narovnat a natáhnout se po telefonu. „Já zavolám policii. A ty stáhneš ty žaluzie.“

„Tak dobře.“ Peteho hlas nepřestává znít divně. Mohlo by to být i tím, že neustále kleje, sice potichoučku, ale se značnou dávkou vynalézavosti. Slyším, jak žaluzie sklouznou dolů.

Nicméně radši se do té druhé místnosti pořád ještě nedívám. Přitisknu si sluchátko k uchu a na číselníku prudce vyťukám číslice 9-9-1-1. Ta první devítka je tam proto, že je to hovor mimo budovu.

A zrovna když se zabývám tímhle úkolem, vsune někdo zvenku klíč do zámku ve dveřích do mé kanceláře – ty dveře totiž po zaklapnutí nejdou zvenku normálně otevřít – a o chviličku později už do místnosti vstoupí Sarah, naše asistentka z magisterského programu (i když bych spíš asi měla říct moje asistentka, protože žádné naše už v tuhle chvíli neexistuje). Když mě spatří sedět u jejího stolu, zatváří se velmi překvapeně.

„Nazdárek,“ pozdraví mě. „Co se to tady děje? Co tady dělá Pete? Kde je…“

„Nechoď tam!“ zaječíme s Petem dvojhlasně, když Sarah udělá první krok směrem k otevřeným dveřím do kanceláře doktora Veatche.

A právě v tuhle chvíli se ve sluchátku ozve spojovatelka: „Dobrý den, tady policie, jaký máte problém?“

„Co se stalo?“ naléhá Sarah, protože Pete napřáhl ruce před sebe a vyrazil směrem k ní, jak se jí snaží zabránit v přístupu do kanceláře doktora Veatche. „Tak co je? Já to chci vidět. Já to chci vidět!“

„Haló?“ piští mi do ucha spojovatelka z tísňové linky.

„Ano, dobrý den,“ odpovím. „Potřebuju, aby policie přijela do Fischer Hall, je to na Washinton Square West.“ Zopakuju jim tu adresu, i když to asi ani není nutné. Každá spojovatelka z policejní centrály na Manhattanu určitě dobře ví, kde Kolej smrti hledat.

„Víš co, běž si sednout támhle k Heatheřinu stolu,“ vyzve Sarah Pete, vyjde ze dveří kanceláře doktora Veatche a zavře je za sebou.

„Proč?“ vyptává se odbojně Sarah. „Co se to tam děje? Proč mi nechcete dovolit, abych se tam podívala? To není fér. Já…“

„Co je to s tebou?“ houkne na ni Pete. „Snad jsem ti řekl, aby sis šla sednout, tak si běž sednout!“

„Ty mi nemáš co přikazovat, co mám dělat!“ vyjekne Sarah. „Já přece nejsem jenom nějaká obyčejná studentka! Jsem taky zaměstnankyně tyhle školy, stejně jako ty. Mám úplně stejný právo vědět, co se to tady děje, jako kterejkoli jinej zaměstnanec. Už mě unavuje, že se mnou celá ta slavná administrativa rektora Allingtona jedná jako…“

„Jaký přesně máte problém?“ zeptá se mě spojovatelka z tísňového volání.

„Ehm,“ odkašlu si. Sarah vříská tak hlasitě, že pomalu ani neslyším vlastní myšlenky.

„…s občanem druhý kategorie,“ pokračuje moje asistentka. „My si teď založíme vlastní odbory, navzdory tomu, že se nám ta děsná represivní odborová rada administrativních pracovníků ve školství snaží tohle právo upřít!“

„Haló?“ ozve se znovu operátorka. „Jste tam?“

„Ano,“ odpovím, „promiňte.“

„A jaký přesně máte problém?“

„Ehm,“ znovu si odkašlu, „mám ten problém, že mýmu šéfovi někdo provrtal hlavu kulkou.“

No dobře, přiznávám se bez mučení: Owena jsem zrovna dvakrát v lásce neměla.

No, ono taky není až tak divu! Tedy je pravda, že se na to místo vedoucího koleje Fischer Hall dostal jenom proto, aby se zabránilo vzniku dalších problémů – ostatně od toho tu ombudsmani přece jsou. Rozhodně nebyl ve Fischer Hall proto, že by tam být chtěl. Rektorát ho do úřadu vedoucího koleje dosadil, aby se alespoň trochu zmírnil celý ten skandál s „Kolejí smrti“.

Jenže Owen se na tenhle úkol nikdy ani nemohl pořádně soustředit, protože ho neustále rozptylovala ta záležitost se studentskými odbory.

Přesto si ale našel čas i na to, aby mi vynadal, že si půjčuju papíry do kopírky z provozní kanceláře menzy.

No dobře, já vím, že je pěkně malicherné si na něco takového stěžovat, když je ten člověk teď mrtvý.

Ale alespoň jsem se na rozdíl od Sarah nenechala slyšet, že si Owen tu kulku do hlavy zasloužil.

Sarah ovšem samozřejmě neviděla, kde mu ta kulka prorazila lebku a jak zase vylétla na druhé straně ven a nechala po sobě černou díru – orámovanou cákanci krve – uprostřed toho jeho diáře s Garfieldem (ano, s tím Garfieldem: kocourem, který nosí sluneční brýle a miluje lasagne).

Je docela překvapující, že Owenova lebka je poškozená jenom minimálně. Kulka mému šéfovi vletěla do týla zezadu od okna – ty zvuky ulice, které jsem předtím zaslechla, byly slyšet proto, že okno bylo otevřené, nikoli proto, že by kulka vyrazila okenní tabulku – a vyletěla přední částí lebky. Podle toho otevřeného okna bych tipovala, že si Owen chtěl trochu užít to teplé jarní ráno.

Dokonce ani nespadl ze židle, naopak zůstal sedět rovně, hrnek s kávou stál nedotčený před ním (káva ale pochopitelně mezitím vychladla). Prostě mu jenom přepadla hlava dopředu, vypadalo to spíš, jako kdyby si na chvilku zdříml. Očividně ani netušil, že v následujícím okamžiku zemřel, smrt přišla milosrdně rychle.

Ale stejně. Jsem prostě přesvědčená o tom, že si takovýhle konec nezasloužil. A že si ani nezasloužil vůbec umřít.

„No jo, jak myslíš,“ pokrčí Sarah rameny, když se o tom před ní zmíním. Sedíme v prázdném skladišti poblíž vstupní haly, policie nás vyhnala z naší vlastní kanceláře, kterou jako místo činu bedlivě hlídá.

Tohle skladiště donedávna sloužilo studentské radě jako hlavní kancelář, ovšem studenti nás už několik měsíců bombardovali stížnostmi, až jsme jim nakonec nabídli novou místnost v patře – místnost, která na rozdíl od téhle není přímo naproti provozní kanceláři menzy, takže není prosáklá kouřem té spousty cigaret, které v provozní kanceláři tajně vykouří její vedoucí. Do tohohle skladiště normálně odkládáme všechny ty polámané židle z haly a balíčky adresované jisté homosexuálně-pedofilní asociaci, která sídlí o kousek dál v ulici. Pošta určená téhle organizaci totiž občas omylem dorazí k nám, a já ji – také jakoby „omylem“ – zapomenu předat skutečným adresátům.

Z nějakého důvodu ale dneska ve skladišti vidím také malý notebook, u něj stojí pár nepolámaných židlí, na zemi je rozložený spacák a o kousek dál plně funkční kávovar Mr. Coffee s hromadou hrnků roztroušených porůznu kolem. Podle mě používají lidé z úklidu a údržbáři tuhle místnost jako neoficiální zašívárnu. Ještě dobře, že je Owen mrtvý, protože kdyby byl býval přišel na tohle, určitě by mu vzteky popraskalo hned několik cév, to vám tedy povím.

„No, musíš přiznat,“ řekne nahlas Sarah, jako kdyby mi četla myšlenky, „že to byl pěknej kretén.“

„A byl dost velkej kretén na to, aby ho někdo zastřelil?“ odseknu. „Já si to teda nemyslím.“

„A co ten kravál kvůli pár papírům?“ chce vědět Sarah.

„No tak nechtěl, abych si půjčovala papíry z jinýho oddělení, no!“ houknu na ni. „Takoví už šéfové prostě jsou!“

„Poslyš, nemusíš na mě řvát,“ odvětí Sarah. „To jsi celá ty, prostě nevidíš, jak Veatch za pomoci toho svýho malichernýho byrokratickýho pedantismu řídil věci jenom v omezeným měřítku, nebyl schopnej vidět širší problémy, který je potřeba řešit – například to, s jakým despektem se univerzita staví k základním lidskejm právům svejch nejvytíženějších zaměstnanců.“

„No, já teda nevím, jestli o sobě můžu tvrdit, že patřím tady na New York College k nejvytíženějším zaměstnancům,“ namítnu skromně. Je tedy pravda, že technicky vzato nedostávám jako součást svých zaměstnaneckých výhod zadarmo najíst. Já si to jídlo musím vždycky v podstatě ukrást…

„Nemluvím přece o tobě,“ štěkne Sarah. „Mluvím o různejch asistentech z magisterskýho programu, jako jsem já, pomáháme s učením, výzkumem i administrativou, a přitom nám zaměstnavatel odmítá platit pojištění, poskytnout nám záruky, že nebudeme přetěžovaný, nemáme přídavky na děti, podporu v případě úmrtí v rodině, není vybudovanej systém kolektivního vyjednávání – bezcitný páprdové ve vedení nám zkrátka neposkytujou základní zaměstnanecký práva!“

„Aha,“ přikývnu. Nemůžu si nevšimnout, že stolek, na kterém sedím – a o který se dělím s tím notebookem – je plný různých krámů, všude je poházená spousta počmáraných nalepovacích papírku Post-it, vidím i nedefinovatelné kousíčky nějakého jídla a kolečka na desce stolu od špinavých hrnků s kávou. Přitom se nějak nepamatuju, že by tady studentská rada, když před časem tuhle místnost vyklízela, nechala takovýhle binec, nicméně možné to je. Budu muset požádat někoho z úklidu, aby to tady dal do pořádku, protože jinak se nám tu zabydlí myši. Je mi jasné, že kdyby tenhle stůl viděl Owen, jenom by smutně zavrtěl hlavou. Co se týká pořádku, byl totiž tak trochu fanatik. Jednou se mě například zeptal, jak proboha můžu na svém pracovním stole cokoli najít. Jeho poznámka se neminula účinkem – když se pak chvíli nedíval, shrnula jsem všechny ty věci do spodní zásuvky stolu. A bylo po problému.

Možná má Sarah pravdu. Třeba se Owen opravdu zaměřoval jenom na takové ty nudné záležitosti, například na neuklizené pracovní stoly, aby se nemusel zabývat důležitějšími věcmi. Například skutečností, že ho někdo chce sprovodit ze světa.

„Pravda je taková,“ pokračuje Sarah, „že když nám rektorát bude i nadále zakazovat, abychom si založili odbory – nebo nám dokonce odmítne přidělit místnost, ve které bychom mohli pořádat schůze – a nepodepíše tu novou smlouvu, půjdeme do stávky. A členové ostatních zdejších odborů nebudou mít zájem naše demonstrace narušovat, takže škola bude bez opravářů a údržbářů a uklízeček; nikdo nebude vyvážet odpadky. A taky budou budovy školy bez ochranky. Uvidíme, jak dlouho panu rektorovi Allingtonovi potrvá, než mu dojde, jak jsme důležití – stačí, když ho chvíli necháme, ať se cestou do tý svý kanceláře chvíli brodí po pás v hromadách pytlů s odpadkama.“

„Ehm,“ odkašlu si. „No dobře.“

„A nemysli si, že doktor Veatch o ničem z toho, co se chystá, nevěděl,“ dodá Sarah. „Na rovinu jsme mu řekli, že když naše požadavky nepředá rektorátu, má se na co těšit.“

Nejisté zamrkám. „To jako že mu prostřelíte hlavu?“

Sarah zvedne oči v sloup. „Ne. Že půjdeme do stávky. Doktor Veatch to věděl. Ale stejně nechal včera o půlnoci bez odezvy další termín na podepsání tý naší smlouvy. Takže teď budou muset na rektorátě čelit důsledkům svýho jednání.“

„Počkat. Takže ty si myslíš, že doktora Veatche zastřelil někdo z tý vaši organizace? Protože nevěnoval dostatečnou pozornost vašim požadavkům?“

Sarah překvapeně vyjekne. „Ale Heather! Samozřejmě že ne! SOS přece na násilný metody nevěří!“

„Aha.“ Ještě jednou zmateně zamrkám. „No dobře,“ řeknu po chvilce. „Myslíš, že bys ve světle skutečnosti, že dneska ráno ombudsmana někdo zavraždil, mohla přimět to vaše, ehm…“

„Studentský odborový sdružení,“ doplní mě Sarah. „Zkráceně si říkáme SOS.“

„Jo. Jasně. No, víš, jenom jsem si říkala, jestli byste teď, když je ten chlapík, jehož prostřednictvím normálně s rektorátem jednáte, MRTVEJ, nemohli dát celou tu akci na pár dnů k ledu? Dokud se nezjistí, kdo ho zabil a proč?“

Sarah se na mě podívá a smutně potřese hlavou, až se jí dlouhé vlasy zavlní na loktech. Hodila se do gala, má na sobě svůj nejlepší střízlivý model pro akce „Studentského odborového sdružení“, tedy něco jako kratší montérky, pod nimi černé legíny a na nohou kanady. Na nose má brýle s kovovými obroučkami a není nalíčená. Kudrnaté vlasy jí nespoutané trčí do všech stran.

„Copak to nechápeš, Heather? Přesně tohle by přece chtěli. Jak máme vědět, že vraždu doktora Veatche nezinscenovali sami lidi z rektorátu, aby nás přiměli tu stávku odložit? Vždyť přece musej vědět, jak jim tahle naše akce znesnadní každodenní práci.“

„Sarah,“ vzdychnu a začnu si mnout spánky. Cítím, že na mě jde bolení hlavy. „Nikdo z rektorátu doktora Veatche nezastřelil. To je naprosto absurdní nápad.“

„Stejně absurdní, jako když ty jsi řekla, že to udělal někdo z nás?“ pohodí Sarah tou svou hřívou. „Tohle je pro ně skvělá zástěrka, abys věděla,“ dodá zlověstně. „Copak to nevidíš? Každej to smete ze stolu jako absurdní obvinění. A právě díky tomu jim to projde. Teda pokud to fakt udělali. A já netvrdím, že jo.“

„Co měl kdo udělat?“ Ve dveřích se najednou objeví vysoký bledý mladík. Přes rameno má tašku podobnou těm, co nosívají kurýři (tedy jakousi pánskou obdobu dámské kabelky), hlavu mu zdobí dlouhé nepěstěné dredy, zkrátka typický představitel studenta magisterského programu na New York College. Vzpomenu si, že ho znám z obrázků z univerzitního časopisu – a taky že jsem ho krátce zahlédla jednou odpoledne před knihovnou, kde společně se Sarah proti něčemu protestoval. Je to Sebastian Blumenthal, předseda Studentského odborového sdružení neboli SOSu.

A taky zřítelnice oka naší Sarah, tedy pokud mě neklame můj šestý smysl.

„A co dělají venku v hale všichni ti policajti,“ zajímá se dál Sebastian. „Zase někdo nechal ve výtahu nějakou přebytečnou končetinu?“

Naštvaně se na něj podívám. Je absurdní, jak rychle se v tomhle baráku šíří novinky. „To byl tehdy jenom takovej fór.“

„Hele, pokud vím, někdo tehdy nepoznal, že je to jenom protéza, a zavolal policajty – ale já to teda nebyl,“ ušklíbne se Sebastian. „A co se to děje tentokrát?“

„Někdo zastřelil doktora Veatche,“ informuje ho Sarah, jako kdyby o nic nešlo.

„To si děláš srandu?“ Sebastian odhodí tašku na křeslo – které jsme zabavili jednomu studentovi, protože na kolejích New York College je zakázáno mít na studentských pokojích nábytek, který by nebyl ohnivzdorný – vedle Sarah. „Dostal to do břicha?“

„Do hlavy,“ odpoví Sarah. „Vypadá to trochu jako práce nějakýho nájemnýho vraha.“

„No senzace!“ Zdá se, že ta informace udělala na Sebastiana dojem. „Říkal jsem ti, že má určitě nějaký styky s podsvětím.“

„Tak hele, vy dva,“ vypísknu zděšeně, „ten chlap je mrtvej! Na tom není nic senzačního! A samozřejmě že doktor Veatch neměl žádný styky s podsvětím. O čem to vůbec mluvíte? Byla to zřejmě jenom zbloudilá kulka z nějaký přestřelky drogovejch dealerů tam venku v parku.“

„Já ti nevím, Heather,“ zatváří se Sarah pochybovačně. „Říkalas přece, že mu ta kulka proletěla oknem přímo do týla. To zbloudilý kulky zpravidla nedělaj. Podle mě ho někdo zastřelil naschvál, navíc to byl někdo, kdo ho znal.“

„Nebo koho si někdo najal, aby ho zastřelil,“ navrhne Sebastian. „Například lidi z rektorátu, který měli zájem na tom, aby se přerušilo vyjednávání.“

„Přesně tohle jsem taky říkala!“ vyhrkne Sarah nadšeně.

„Faktyš?“ Sebastian vypadá, že je sám se sebou velmi spokojený. Natolik spokojený, aby zapomněl, že pochází z bohatého Grosse Pointe. A že je běloch. „Sakra, však taky jo. Přesně o tom mluvím.“

„No dobře,“ prohlásím. „A teď vypadněte. Oba dva. Okamžitě.“

Sebastianovi zmizí úsměv z tváře. „Ale no tak, Heather. Sama musíte uznat, že ten chlap byl studenej jak psí čumák. Copak si nevzpomínáte, jak na vás ječel kvůli tomu papíru?“

Teď se pro změnu zamračím na Sarah. Nemůžu uvěřit, že mu to vyslepičila.

„Musí tu záležitost s tím papírem vytahovat fakt každej?“ zavrčím. „A navíc Owen neječel, on jenom…“

„To je fuk,“ skočí mi do řeči Sarah. „Sebastiane, tu mrtvolu objevila právě tady Heather. Pochopitelně je z toho pěkně otřesená. Já jí mám dělat společnost, než se policie dostane k tomu, aby ji vyslechla. A je všeobecně známý, že měla s obětí nevyřízený účty kvůli tomu kraválu s papírama.“

„Já nejsem otřesená,“ vykřiknu. „Jsem v pohodě. A nikdo mě nehodlá vyslýchat. Já…“

„Ale do hajzlu,“ řekne Sebastian, natáhne ruku a položí mi ji na rameno. „To je mi líto. Jste v pořádku? Nemám vám donýst něco z menzy? Třeba horkej čaj nebo tak něco?“

„Jééé,“ chopí se jeho nabídky Sarah. „Já bych si dala kafe. A taky nějakej koláč, jestli mají.“

„Sarah!“ houknu na ni celá otřesená.

„No co, Heather?“ obrátí se ke mně s uraženým výrazem ve tváři. „Když už to nabízí. Jakmile SOS vstoupí do stávky – což bude každou chvíli – asi nám seberou ty jídla v menze zadarmo, takže odmítám utrácet svoji tenčící se zásobu peněz, když mi teď někdo nabízí, že mi koupí…“

„Heather!“ do dveří zadýchaně vpadne vyčouhlý student bakalářského programu obor filmová věda, který bydlí tady na koleji a který trpí neopětovanou – a tudíž nešťastnou – láskou k mé maličkosti. „Panebože, Heather, tady jsi. Jsi v pořádku? Teď jsem se to dozvěděl. Přišel jsem, jak nejrychlejc to šlo…“

„A, McGoren, zrovna tebe jsem chtěl vidět, člověče,“ vpadne mu do řeči Sebastian. „Potřebuju někoho, kdo by zejtra večer našteloval mikrofony na tu demošku v parku. Jdeš do toho?“

„Jasně, že váháš,“ přikývne Gavin a spustí batoh na zem. Nespouští však ze mě oči. „Je to pravda? Vážně to byla jenom zbloudilá kulka z nějaký feťácký přestřelky? Já to věděl, že je nebezpečný ty okna na úrovni ulice nezazdít. Uvědomuješ si, že to klidně mohlo potkat tebe, Heather?“

„Klídek, Gavine,“ mírní ho Sarah. „Už takhle ji to sebralo až až. O co se to tady snažíš, ještě to celý zhoršit?“

„Panebože,“ zaprotestuju, „mě to přece nesebralo. Teda samozřejmě sebralo, ale poslyšte, musíme o tom neustále mluvit?“

„Samozřejmě že o tom nemusíme mluvit, Heather,“ nasadí Sarah svůj nejkonejšivější tón. Sebastianovi a Gavinovi pak řekne: „Kluci, nechte, prosím vás, Heather na pokoji. Když někdo najde mrtvolu – a zvlášť mrtvolu někoho, s kým je v tak úzkým pracovním kontaktu, jako byla Heather s doktorem Veatchem – může ho to dost rozhodit. Je pravděpodobný, že se u Heather bude nějakou chvíli projevovat posttraumatickej stres. Budeme ji muset pozorovat, jestli se u ní neobjevujou známky bezdůvodný agresivity, deprese a citovýho odcizení.“

„Sarah!“ vyjeknu znechuceně. „Nemohla bys toho, prosím tě, nechat?“

Sarah pokračuje tím svým konejšivým tónem: „Ale samozřejmě, Heather.“ A klukům pošeptá (ovšem tak hlasitě, že slyším každé slovo): „Co jsem vám říkala o tý bezdůvodný agresivitě?“

„Sarah!“ Tak teď už vážně potřebuju aspirin. „Já tě slyšela.“

„Hm,“ praví Sebastian s pohledem upřeným na své boty. „Jak dlouho takovej posttraumatickej stres obvykle trvá?“

„To se nedá přesně říct,“ vysvětlí mu Sarah a já se zároveň snažím obhájit: „Já žádnej posttraumatickej stres nemám.“

„Hm,“ zamračí se Sebastian, vzhlédne od svých bot a podívá se na mě. „No tak to je dobře. Protože jsem se vás chtěl na něco zeptat.“

Znechuceně zaúpím. „Ještě vy s tím začínejte.“

„Ona se studentama nechodí,“ informuje Sebastiana Gavin. „Zkoušel jsem to. Má to co dělat s politikou školy, nebo s čím.“

Nechám hlavu klesnout do dlaní. No to snad ne! Kolik se toho na mě během jednoho jediného dne ještě sesype? Jako kdyby nestačilo, že jsem šla dneska ráno běhat (no dobře, tak jsem uběhla jenom pár kroků, ale stejně. Mohla jsem si uvolnit nějakej orgán. Ještě pořád to nevím jistě. Doma u Tada to sice vypadalo, že všechny moje holčičí náležitosti fungují, jak mají – trochu jsme to otestovali –, ovšem stoprocentně jistý si tím člověk bez návštěvy u gynekologa být nemůže), teď mi ještě někdo zastřelil šéfa, moji kancelář si pro sebe zabrala Kriminálka Greenwich Village a Gavin McGoren tady veřejně rozebírá oficiální stanovisko New York College k milostným vztahům mezi studenty a zaměstnanci. Já chci zpátky ty dvě a půl hodiny spánku, o které jsem ráno přišla!

„No, na tohle jsem se jí ani ptát nechtěl, kámo,“ zarazí se Sebastian. „Chtěl jsem se jí jenom zeptat, jestli by nemohla zejtra večer dorazit na tu demošku.“

Zamžourám na něj mezerami mezi prsty. „Cože?“

„Prosím,“ škemrá Sebastian a dokonce klesne na kolena. „Vždyť jste Heather Wellsová. Fakt by to pro nás moc znamenalo, kdybyste se tam objevila, možná bychom si spolu s váma mohli hodit tu písničku ‚Kumbaya‘…“

„Ne,“ zavrtím hlavu. „To teda ani náhodou.“

„Ale Heather,“ naléhá dál Sebastian. „Tušíte vy vůbec, co by to pro SOS znamenalo, kdyby na naši podporu vystoupila hvězda vašeho formátu?“

„Vystoupit na vaši podporu…“ zopakuju unaveně po něm a spustím ruce podél těla. „Sebastiane, za tohle by mě taky mohli vyrazit!“

„Ne, to by nemohli,“ namítne Sebastian. „Máme svobodu slova! To by si netroufli!“

„No fakt,“ odfrkne si Sarah pohrdavě. „Jsou to sice pěkný fašouni, ale až takovýhle fašouni…“

„Ale troufli,“ zavrtím hlavou. „No tak, lidi. Samozřejmě vám fandím a tak dál. Sebastiane, řekla jsem snad jediný slovo proti tomu, že se neustále potloukáte po týhle budově, ačkoliv tady vlastně nebydlíte? Ovšem zpívat na tý vaší demonstraci? V parku přímo před budovama školy? Přímo před knihovnou a rektorátem? To si snad děláte srandu!“

„No vážně, Sebastiane,“ pronese Sarah tónem, který používají jenom ženy, když jsou do někoho šíleně zamilované, ale objekt jejich zájmu je k jejich zbožňování přímo zoufale slepý a hluchý. „Někdy fakt zacházíš až moc daleko.“

Sebastian se na ni dotčeně podívá. „Ale to tys mi poradila, abych se jí na to zeptal!“ vyhrkne.

„Nojo, ale nemyslela jsem to tak, že by ses jí měl ptát zrovna teď!“ zavrtí hlavou Sarah. „Vždyť proboha právě našla mrtvolu svýho šéfa. A ty po ní chceš, aby ti moderovala demonstraci?“

„Nechci, aby to tam moderovala!“ odsekne Sebastian. „Jenom chci, aby se tam ukázala a zazpívala jednu písničku. Něco, co by ostatní inspirovalo. Nemusí to bejt zrovna ‚Kumbaya‘. ‚Sladká horečka‘ by byla taky super. A ani to nemusí bejt s elektrikou. Nejsme nijak náročný.“

„Panebože,“ zavrtí Sarah znechuceně hlavou. „Sebastiane, ty jsi někdy fakt šílenej.“

„Vždyť pořád říká, že jí nic není!“ trvá na svém Sebastian. Vstane ze země a rozhodí rukama.

„Nedělej to, Heather,“ osloví mě Gavin. „Pokud se na to necejtíš, tak to nedělej.“

„Taky že to neudělám,“ řeknu. „Protože mám čirou náhodou svoji práci ráda a nechci, aby mě ještě tenhle tejden vyhodili.“

„Ale oni vás přece nevyhodí,“ vysvětluje mi Sebastian, jako by se nechumelilo. „Tak především, nechci bejt netaktní, ale vašeho šéfa právě zabili. Kdo to tady teď asi povede? A je tu ještě další věc. Kdyby se vás pokusili vyhodit, bylo by to porušení vašeho ústavního práva shromažďovat se a pokojně protestovat.“

„Kámo,“ upozorní ho Gavin. „Ona moc dobře ví, kdo tehdy dal do toho výtahu tu umělou ruku, to si piš!“

„Heather Wellsová?“ zaduní z otevřených dveří hluboký hlas. Podívám se tam a spatřím jednoho z čackých newyorských policistů. „Rád by s vámi mluvil detektiv Canavan.“

„Ach, díkybohu,“ vyjeknu, sklouznu ze stolu a vrhnu se ke dveřím. Asi je vám jasné, že situace už musí být vážně dost zoufalá, když se někomu vysloveně uleví, že ho předvolává k výslechu detektiv z oddělení vražd.

Ovšem když člověk pracuje na Koleji smrti, stávají se mu podobné věci až děsivě často.

Detektiv Canavan se od té doby, co jsem ho viděla naposledy, nechal ostříhat. Vlasy má zkrácené strojkem do přísného vojenského střihu prokvetlého tolika šedinami, že to ve světle zářivky nad mým stolem vypadá, jako kdyby měl modrou hlavu. (Dala jsem si sice na stůl lampu, aby světlo dostalo narůžovělý nádech, a místnost tak získala optimističtější atmosféru, ale zdá se, že se detektiv Canavan rozhodl, že ji nechá zhasnutou. Detektivové z oddělení vražd zřejmě na optimistickou atmosféru moc nebudou.) Detektiv Canavan se právě mračí na telefon, sluchátko má přitisknuté k uchu, a když vejdu do místnosti, podívá se na mě s takovým nadšením, jako kdybych byla krysa a vynořila se odněkud zpoza popelnice.

„Jo,“ řekne vzápětí do telefonu. „Mně je naprosto jasný, co na to řekne město. Když se zavře nějaká ulice kvůli tomu, že se tam má natáčet některej z dílů seriálu Zákon a pořádek, jsou všichni celý šťastný. Ovšem když chce opravdická newyorská policie začít s vyšetřováním opravdický vraždy…“

Dveře kanceláře doktora Veatche se otevřou a z místnosti vyjde chlapík jako vystřižený z Kriminálky Las Vegas. Za chůze žvýká křupavé tacos. Je mi jasné, že se ještě předtím, než sem zaskočil nafotit krvavé skvrny, stihl stavit v menze.

„Zdravíčko, Heather,“ mrkne na mě spiklenecky.

„Zdravíčko,“ odpovím. „Takže v menze už dneska otevřeli na oběd?“

„Nojo,“ přikývne. „Dnešní specialitka jsou tacos s hovězím. Jo a taky mají krůtí maso se zeleninou zapečený v těstíčku.“

„Hmmm,“ vydechnu toužebně. Najednou mám pocit, že od chvíle, kdy jsem měla ty vafle, uplynula už šíleně dlouhá doba.

„Já vím,“ přikývne ten chlapík ze soudního s blaženým povzdechem. „Já mám prostě vždycky děsnou radost, když nás zavolají z Koleje smrti.“

„Ze Studentskýho domova smrti,“ opravím ho.

„Radši bys mi protentokrát neměl kapat pálivou omáčku všude po místě činu, Higginsi,“ zabručí detektiv Canavan mrzutě a práskne sluchátkem mého telefonu zpátky do vidlice.

Higgins zvedne oči v sloup a znovu zmizí v Owenově kanceláři.

„Tak co?“ osloví mě detektiv Canavan, když se svezu na to modré vinylové křesílko na druhé straně stolu, tedy na křesílko, které je obvykle vyhrazeno anorektičkám, basketbalistům a dalším zdejším obyvatelům, kteří mají nějaký problém. „Co se to tady sakra děje, slečno Wellsová? Jak je možný, že kdykoli se k vašemu pracovišti obrátím na chvilku zády, někdo tady umře?“

„Jak to mám asi tak vědět?“ odseknu tónem, který je stejně mrzutý jako ten jeho. „Já tady jenom pracuju.“

„No jasně,“ zavrčí detektiv Canavan. „To mi povídejte. No, alespoň že tentokrát vrah vašeho šéfa – ať už to byl kdokoli – střílel z ulice, ne přímo odsud z budovy, to je osvěžující změna. Takže kde jste byla dneska ráno kolem osmé?“

Poklesne mi čelist. „Já jsem podezřelá? Vy si snad ze mě děláte srandu!“

Výraz jeho tváře se nezmění. „Slyšela jste mě. Kde jste byla?“

„Ale po tom všem, co jsme spolu zažili. Vždyť mě znáte!“ vypísknu. „A víte dobře, že já bych nikdy…“

„Už se mi něco doneslo o tom papíru, slečno Wellsová,“ přeruší mě detektiv Canavan stručně.

„O tom… papíru.“ Řeknu to na rovinu – jsem v naprostém šoku. „Ale no tak! To si jako myslíte, že bych nějakýmu chlapovi jenom tak prostřelila hlavu kvůli balíku papírů?“

„Ne,“ odvětí detektiv Canavan. „Ale zeptat se na to musím.“

„A kdo vám to vůbec řekl?“ vyptávám se rozzuřeně. „Sarah, co? Já ji zabiju…“ Naprázdno polknu a okamžitě svého výběru slov zalituju. Nervózně se podívám na mříž, která odděluje mou kancelář od místa činu. Zpoza mříže ke mně doléhají tiché zvuky, které napovídají, že se tam policisté činí: slyším, jak nahlas mumlají jednotlivé hodnoty měření, a jak přitom nevzrušeně chroupají tacos.

„Slečno Wellsová.“ Detektiv Canavan neztrácí svůj obvyklý flegmatický výraz a znuděně se na mě podívá. „Ty dramatický výstupy přeskočíme. Všichni přece víme, kde jste dneska v osm ráno byla. Tohle je jenom formalita. Takže se, prosím vás, chovejte jako ta hodná holka, co ji všichni známe, nekažte hru a řekněte…“ zničehonic přejde do falzetu, a já se tak trochu urazím, protože mi dojde, že to má být pokus napodobit můj hlas. „Byla jsem dvě ulice od Fischer Hall, detektive Canavane, ležela jsem v posteli a zrovna jsem na budíku mačkala opakovaný buzení.“

To už má tužku připravenou nad formulářem hlášení a chystá se, že přesně tohle taky napíše.

Cítím, jak se začínám červenat. Ne snad proto, že takhle tedy rozhodně nemluvím – alespoň jsem o tom přesvědčená. Červenám se proto – no, protože takhle to dneska ráno prostě nebylo.

„Ehm,“ odkašlu si, „no, víte… když on problém je… Ze dneska ráno to bylo jinak. Já jsem totiž, ehm, dneska ráno, ehm… prostě jsem si šla zaběhat.“

Detektiv Canavan v šoku upustí propisku. „Cože jste?“

„Nojo.“ Tak mě napadlo, že kolem parku Washington Square Park se teď hemží spousta policistů, kteří hledají důkazy související s vraždou doktora Veatche. Možná bych je mohla poprosit, aby se taky mrkli po té mé děloze – třeba tam na nějakou zaběhlou dělohu narazí.

„Takže vy jste si šla zaběhat,“ zopakuje po mně detektiv Canavan nevěřícně.

„Nesnažím se zhubnout, jenom si chci trochu zpevnit postavu,“ hájím se nepřesvědčivě.

Podle toho, jak se detektiv Canavan tváří, bych řekla, že se do dalších podrobností k tomuto tématu rozhodně nechce pouštět. Koneckonců je otcem několika dcer.

„No, ale každopádně jste šla tímhle směrem, když jste se pak šla domů převlíct, než jste vyrazila do práce,“ prohlásí. „Viděla jste při tý příležitosti něco nebo někoho? Cokoli, co by vybočovalo z normálu?“

Znovu těžce polknu. „Ehm. Když já se nepřevlíkala doma. Šla jsem se převlíknout k… ke kamarádovi?“

Detektiv Canavan se po mně podívá. Znáte to, takovým tím speciálním pohledem. „K jakýmu kamarádovi?“

„K… jednomu novýmu kamarádovi?“ Uvědomím si, že začínám mluvit jako Jamie Priceová, že z každé věty dělám větu tázací. Ale nemůžu si pomoct. Detektiv Canavan mě trochu děsí. Tedy pravda, už jsem se ve Fischer Hall zapletla do spousty vražd.

Ovšem v žádném z těch předešlých případů jsem nefigurovala jako podezřelá.

Navíc mi tím, jak mě teď nechává dusit ve vlastní šťávě, připomíná mého otce. Tedy pokud by se můj otec jakkoli zajímal o můj osobní život. Což naštěstí – čirou náhodou – nedělá.

„K jakýmu novýmu kamarádovi?“ vyptává se dál detektiv Canavan.

„Panebože!“ vyhrknu. Ještě štěstí, že jsem se narodila, kdy jsem se narodila, a nestala se třeba členkou francouzského odboje nebo něčeho podobného. Kdyby mě nacisti mučili, dostali by ze mě všechno během dvou vteřin. Úplně by stačilo, kdyby se na mě přísně podívali – okamžitě bych jim vyklopila všechny tajné informace. „Chodím se svým učitelem matiky z toho opakovacího kurzu, jasný? Ale nikomu to neříkejte, protože by z toho mohl mít pěknej malér. Dalo by se nějak zařídit, abyste jeho jméno nemusel psát do hlášení? Já vám ho teda samozřejmě řeknu, a jestli nevěříte mý výpovědi, můžete si s ním promluvit a tak. Ale kdyby se dalo nějak zařídit, aby v hlášení to jméno nepadlo, bylo by to fakt skvělý…“

Detektiv Canavan na mě chvilku jenom překvapeně zírá. Nedokážu odhadnout, co si asi myslí. Ovšem můžu hádat. Ta udělá pro slušnou známku cokoli, to si podle mě myslí. Klidně se vyspí s učitelem, jenom aby dostala za jedna…

Jenže se ukáže, že jsem vedle.

„A co Cooper?“ chce vědět detektiv Canavan.

Teď pro změnu zůstanu koukat já na něj.

„Cooper?“ Údivem několikrát zamrkám. „Co má bejt s Cooperem?“

Detektiv Canavan se tváří stejně zmateně, jako se já cítím. „Já myslel, že je to váš… no, však víte. Váš galán. Ten právej, nebo jak tomu vy děcka dneska říkáte.“

Vyděšeně se na něj podívám. „Můj galán. Copak vám je osumdesáť?“

„Myslel jsem si, že máte slabost pro jeho figuru,“ zavrčí detektiv Canavan. „Koneckonců jste to sama říkala, ten večer, jak z vás ty kluci z univerzitního bratrstva chtěli udělat lidskou oběť…“

„To ze mě určitě mluvil ten rohypnol,“ připomenu mu upjatě a jenom doufám, že si nevšiml, jak moc jsem zrudla. „Pokud se dobře pamatuju, vám jsem tehdy taky řekla, že vás miluju. A řekla jsem to i květináčům před domem. A taky lidem ze záchranky. A tomu doktorovi na pohotovosti, kterej mi pumpoval žaludek. A dokonce i stojanu na kapačky.“

„No ale stejně,“ namítne detektiv Canavan podivně rozpačitě. Takhle rozpačitého jsem ho snad ještě neviděla. „Já si vždycky myslel, že vy a Cooper…“

„Nojo,“ skočím mu rychle do řeči. „Jenže jste se spletl. Teď chodím s Tadem. Prosím vás, nekomplikujte mu život tím, že ho dáte do hlášení. Je to fajn chlap a já nechci udělat nic, co by mohlo mít za následek, že by nedostal trvalý místo.“ (Tedy samozřejmě s ním chci i nadále spát, ale to se nepočítá.)

Tu poslední větu ovšem pochopitelně neřeknu nahlas.

„Ehm,“ zamumlá detektiv Canavan, „jasně. Takže… když jste byla v tom parku, neviděla – nebo neslyšela – jste nic?“

„Ne,“ zavrtím hlavou. V kanceláři doktora Veatche někdo řekl něco vtipného – že by se to týkalo toho kalendáře s Garfieldem? – a někdo z policistů se marně snaží potlačit smích.

„No a co vlastně víte o tom vašem Vetchovi?“ chce vědět detektiv Canavan.

„Vyslovuje se to ‚Víč‘, ne ‚Več‘,“ upozorním ho. Detektiv Canavan se na mě podívá zpod přivřených víček. „Děláte si ze mě šoufky.“

Smutně se usměju. „Ne, nedělám. A taky vím, že byl jednou ženatý. Zrovna se rozváděl. Proto taky vzal tohle místo. Přijel sem z Iowy, jestli se nepletu.“

„Z Illinois,“ opraví mě detektiv Canavan.

„Správně,“ přikývnu. „Z Illinois.“ Zmlknu.

Detektiv na mě zůstane koukat. „To je jako všechno?“

Zamyslím se. „Jednou mi ukázal jednu stránku z toho svýho kalendáře s Garfieldem,“ začnu. „Připadalo mu to úžasně legrační. Byl tam Garfield, jak nabízí takovýmu tomu psovi…“

„Odiemu,“ napoví mi detektiv Canavan.

„Jo. Odiemu. Garfield prostě nabízí Odiemu lasagne. A ten pes je z toho celej šťastnej. Jenže pak Garfield schválně položí ty lasagne o kus dál, takže na ně Odie z vodítka nedosáhne.“

„Škodolibej magor,“ komentuje to detektiv Canavan.

„Kdo? Ten kocour? Nebo doktor Veatch?“

„Oba,“ ušklíbne se policista.

„To teda jo,“ přikývnu.

„Nevzpomínáte si na někoho, kdo by s ním mohl mít nevyrovnaný účty? Teda s doktorem Veatchem.“

„Nevyřízený účty? Natolik vážný, aby mu kvůli tomu prostřelil hlavu?“ Zvednu ruku a prohrábnu si prstem nagelované vlasy. „Ne. Nevím o nikom, kdo by Owena nesnášel natolik, aby ho kvůli tomu zabil. Jasně, je tu pár puberťáků, kteří ho zrovna dvakrát v lásce nemají – teda neměli. Ale koneckonců to byl vedoucí koleje. Přinejmenším na přechodnou dobu. A taky ombudsman jmenovanej rektorátem. Takže se ani nečekalo, že ho někdo bude mít rád. Ale nikdo k němu necítil nenávist – rozhodně ne takhle silnou. Teda alespoň pokud já vím.“

Detektiv Canavan obrátí pár stránek ve svém notesu. „Vyhodil ten Veatch v posledních pár měsících někoho?“

„Vyhodil?“ rozesměju se. „Tohle je New York College. Tady nikdy nikoho nevyhodí. V nejhorším ho převedou na jiný pracoviště.“

„A jak probíhal ten rozvod? Bylo to divoký?“

„Jak bych to asi mohla vědět?“

Detektiv Canavan nedůvěřivě přimhouří oči: „Nesnažte se mi namluvit, že nesedíte tady pod tou mříží a neposloucháte každej rozhovor, kterej se tam vevnitř odehraje, mladá dámo. Však vy víte moc dobře, jestli ten jeho rozvod byl nebo nebyl divokej. Takže sem s tím.“

Povzdychnu si. „Byly tam nějaký tahanice, týkaly se prý svatebního servisu. A to je všechno. No vážně. Nic víc jsem neslyšela.“

Detektiv Canavan se tváří zklamaně.

„A jak to vypadá s tou stávkou studentů? Je to vážný?“

„Oni to vážně berou,“ pokrčím při vzpomínce na Sarah smutně rameny. „A rektorát taky. Když tyhle studenti opravdu vstoupej do stávky, ostatní odborový organizace napojený na univerzitu je budou muset podpořit a stávkovat taky. A všude zavládne pěknej chaos… a zrovna v době promocí.“

„A Veatch se podílel na vyjednávání?“

„V podstatě ho vedl. Ale poslyšte,“ potřesu hlavou, „není pravděpodobnější, že ho zasáhla zbloudilá kulka z nějaký přestřelky feťáků a dealerů venku v parku? Víte, jak to myslím. Máte tam přece nějaký svoje lidi…“

„A právě proto vím bezpečně, že vašeho šéfa nezasáhla žádná zbloudilá kulka,“ přeruší mě detektiv Canavan s kamennou tváří. „Moji lidi byli v akci, prověřili všechny…“

„Jestli teď řeknete obvyklý podezřelý, tak asi začnu vřískat nadšením,“ varuju ho.

Přísně se na mě podívá. „Váš šéf je mrtvej, slečno Wellsová. Někdo došel až těsně k oknu do jeho kanceláře a úmyslně ho zezadu střelil do hlavy ve stylu nájemnejch vrahů, možná ne doslova, ale dost se to tomu blíží. A já mám za úkol zjistit, kdo to udělal. Jestli vás ten váš novej přítel zaměstnává natolik, že tentokrát nebudete mít čas pomáhat nám s vyšetřováním, jak vy říkáte, tak je to popravdě řečeno přímo rajská hudba pro mý uši. To poslední, po čem toužím, jsou starosti s tím, jestli zase nebudu muset tahat ten váš hubenej zadek z nějakýho smrtelnýho nebezpečí. Takže mi teď laskavě napište jméno toho svýho Romea, abych si u něj později mohl ověřit, co jste mi řekla, a můžete jít.“

Zamžikám na něj, najednou cítím, že se mi do očí derou slzy. „Vy si vážně myslíte, že mám hubenej zadek?“ zeptám se ho.

„Detektive Canavane, tak tohle je ten nejhezčí – no vážně – ten nejhezčí kompliment, jakej mi kdy kdo řekl.“

„Slečno Wellsová,“ povzdychne si detektiv Canavan unaveně. „Vypadněte.“

Pochopitelně nemám kam jít, vždyť si přece zabral můj stůl pro sebe. A do toho skladiště se vrátit nemůžu. Je mi jasné, že bych na další kázání na téma „moc patří lidu“, ve kterých si teď tak libuje Sarah, už dneska neměla žaludek. Navíc ta vůně tacos, která ke mně pronikala přes tu mříž, je vážně neodolatelná. A přitom je teprve chvíli po jedenácté.

Ale co. Vždyť jsem dneska byla běhat. Bylo by vážně tak špatný dát si malou svačinku?

Magda sedí u pokladny, piluje si ty svoje pěticentimetrové nehty nalakované tyrkysovým lakem (na počest jara) pilníčkem zdobeným blýskavými kamínky, na kterém je z jedné strany napsáno PRINCEZNA, a tváří se znuděně. Když mě uvidí, rázem se rozzáří.

„Heather,“ vykřikne. Menza je takhle brzo ještě skoro prázdná. Sedí tu jen pár studentů ubytovaných tady v budově, kteří se nevzbudili včas na snídani a teď využívají toho, že bagety se v menze prodávají celý den. A taky jsou tu všichni ti zaměstnanci newyorské policie, které Magda nechala projít zadarmo a kteří zamířili přímo k nabídce tacos. „Je to pravda? Někdo tomu“ – vloží nějaký hanlivý výraz ze španělštiny – „prostřelil hlavu?“

„No tak, Magdo,“ krotím ji, „tak děsnej přece zase nebyl.“

„Ale jo, byl,“ ujistí mě Magda. „Jednou mi vyhrožoval, že když mě ještě jednou načapá, jak ti dávám zadarmo nanuky, nahlásí mě. Neřekla jsem ti to, protože jsem nechtěla, abys z toho byla smutná. Ale fakt to takhle řekl. Jsem ráda, že je mrtvej.“

„Pšššt,“ rozhlédnu se kolem sebe. Kousek od nás sedí u stolečku několik kolegů detektiva Canavana a s potěšením se cpou tacos se salátem, zakysanou smetanou a studenou omáčkou guacamole. „Magdi, neříkej takovýhle věci moc nahlas, ano? Mám takovej pocit, že tentokrát jsme, dokud se neprokáže naše nevina, všichni podezřelí.“

„A co je jinak novýho?“ zeptá se Magda a zvedne oči v sloup. Pak jí v těch umně nalíčených kukadlech zablesknou veselé jiskřičky: „Takže s tím tvým panem matikářem je to na dobrý cestě, co? Viděla jsem vás dva ráno tady v menze, jak se navzájem krmíte šlehačkou…“

Neubráním se lehkému zamračení. „No, bylo to na dobrý cestě. Bylo to na natolik dobrý cestě, že…“ Nechám hlas vymizet do ztracena. Od té zvláštní ranní mezihry ve sprše se udála taková spousta věcí, že už si ani nejsem tak úplně jistá, jestli ten rozhovor vůbec proběhl.

Jenže on proběhl. Nebo snad ne?

Magda zvedne jedno to své pečlivě vykroužené obočí. „Ano?“

„Chtěl vědět, jestli bych si nemohla v létě vzít delší volno z práce,“ vysvětlím jí. „A potom říkal, že se mě chce na něco zeptat. Prej až přijde ta správná chvíle.“

Magda samým překvapením otevře pusu. Potom vypískne. Potom seskočí ze své židličky, oběhne na svých deseticentimetrových podpatcích pult s pokladnou a obejme mě. Vzhledem k tomu, že je o víc než třicet centimetrů menší než já, v podstatě mě objímá kolem pasu a zároveň mě šimrá pod nosem těmi svými neuvěřitelně vysoko vyčesanými vlasy.

„Heaťher!“ pokřikuje. „To je skvělý – já ti to tak přeju! Bude z tebe nádherná nevěsta!“

„Když já nevím,“ odpovím s nepříjemným vědomím, že se k nám stáčejí zvědavé pohledy všech přítomných. „Víš, já si prostě nějak nedovedu představit, že by se mě fakt chtěl zeptat zrovna na tohle. Ty jo? Vždyť spolu chodíme teprve pár měsíců…“

„Jenže když to klape, tak to klape,“ opáčí Magda, pustí můj pas a místo toho mě chytí za paže a maličko mnou zatřese. „Pan matikář není žádnej trouba. Není jako Cooper.“

A už je to tu zase. Cítím, jak se mi po tvářích rozlévá horko, což se mi poslední dobou stává pokaždé, když se o mém domácím někdo byť jenom zmíní.

„A co mu hodláš odpovědět?“ chce vědět Magda. „Řekneš ano, viď? Heather, nemůžeš přece zbytek života čekat, až se Cooper rozhoupe. Některý chlapi se prostě nerozhoupou nikdy. Jako třeba Pete. Víš, jeden čas jsem do něj byla docela zakoukaná…“

Jsem v šoku.

„Tobě se líbí Pete?“ Zírám na ni tak ohromeně, jako kdyby se mi právě přiznala, že se dala ke scientologické církvi a má spolu s Tomem a Katie nastoupit na tu slibovanou vesmírnou loď, až jednou přiletí. „Náš Pete? Ten Pete, co sedí u stanoviště ochranky? Ten Pete, co je vdovec a má čtyři děti? Ten Pete, co se může utlouct po jíšce?“

„Děsná sranda,“ prohlásí Magda a zatváří se kysele. „Jo, náš Pete. Ale to už je pěkně dávno, tehdy mu zrovna umřela manželka a mně ho bylo líto a tak dále. Ne že by na tom nějak záleželo. Stejně dodneška nevzal pořádně na vědomí, že existuju. I když fakt nechápu, jak si nějakej chlap může nevšimnout tohohle“ – pohyb tyrkysových nehtů zdůrazní obrysy pevného těla, které je sice v tuhle chvíli zakryté tou její růžovou zástěrou, ale jinak je bezesporu šíleně sexy – od tyrkysových nehtíků na nohou, vykukujících z odvážně růžových páskových střevíčků na vysokánském podpatku, až k odbarvenému plavému mikádu s ofmou, které jí rámuje obličej.

„Že by byl ještě pořád zdrcenej žalem?“ nadhodím. Pravděpodobnější mi však připadá možnost, že Pete stejně jako já nemá nejmenší ponětí, že by v něm Magda mohla vidět něco jiného než jen zábavného společníka u stolu.

„To je možný,“ připustí Magda a pokrčí svými krásně tvarovanými rameny. Vzápětí si uvědomí, že se do menzy vpotácel jeden z místních studentů, který se očividně právě vyhrabal z postele, a podává jí elektronickou stravovací kartu, a tak se v rychlosti vrátí na svou židličku, kartu si vezme, projede ji čtečkou a se slovy „A vida, tady máme další filmovou hvězdičku! Dobrou chuť, zlato!“ mu ji podá zpátky. Potom se znovu obrátí ke mně: „Kde jsme to přestaly?“

„Počkej chvilku.“ Ještě pořád nemůžu to, co jsem se právě dozvěděla, pořádně strávit. „Takže tobě se Pete líbí. Jako… jako fakt líbí. A jemu to nedošlo?“

Magda pokrčí rameny. „Možná že kdybych si na hrudník připlácla kus jíšky, měla bych větší štěstí.“

„Magdi,“ vydechnu, pořád ještě v šoku. „Napadlo tě někdy… jak bych to řekla… nezkoušela jsi ho někdy vytáhnout na rande?“

„Ale to víš, že jsem ho vytáhla na rande,“ ujistí mě Magda. „Mockrát.“

„Počkej! Kam? Kam jste spolu šli?“

„Na basket,“ odsekne Magda pobouřeně. „A taky do hospody…“

„To jako do Zhulený vrány?“ vyjeknu. „Magdi! Když si s někým po pracovní době zajdeš do hospody, tak to není rande. A když si někdo s někým vyrazí na školní basketovej zápas – zvlášť když je ten někdo takovej basketbalovej fanda jako ty – tak se to taky nepočítá. Pravděpodobně jsi tam celou dobu jenom ječela na rozhodčí. Není divu, že to Petemu nedošlo. Poslyš, řekla ty jsi mu to vůbec?“

„A co jsem mu jako měla říct?“

„No že se ti líbí.“

Magda pronese několik slov ve španělštině a přitom se pokřižuje. Potom řekne: „Proč bych něco takovýho dělala?“

„Protože to může bejt jedinej způsob, jak by mohlo chlapovi, jako je Pete, dojít, že ho nemáš ráda jenom jako kamaráda, a jak by se váš vztah mohl posunout někam, však víš“ – pokrčím rameny – „na vyšší úroveň. Nenapadlo tě to někdy?“

Magda ke mně natáhne ruku se vztyčenou dlaní. „Prosím. Už je to pasé, jasný? Prostě se o tom už nechci bavit. Jednoduše to nevyšlo. Dostala jsem se z toho. Ale vraťme se zpátky k tobě.“

Ještě chvíli na ni upřeně zírám. Takže ona se z toho dostala. To určitě. Asi tak, jako jsem se já dostala z celulitidy.

„No tak dobře. Když to teda chceš vědět… Tad se mě chystá na něco zeptat. Ovšem mezitím se mě začal vyptávat detektiv Canavan, kde že jsem to byla dneska ráno v době, kdy došlo k vraždě Owena Veatche, což je podle všeho přesně ten okamžik, kdy jsme s Tadem… tedy kdy mi Tad říkal, že se mě chce na něco zeptat. A tak jsem musela detektivovi Canavanovi nahlásit Tadovo jméno, a kdo ví, co s tím teď policie udělá. Kdyby se rozneslo, že Tad spí se svojí studentkou, mohl by z toho mít pěknej malér.“

Magdin znechucený povzdech je tak procítěný, až jí odfoukne z čela tu již zmiňovanou odbarvenou ofinu. „Ale no tak,“ namítne. „Vždyť ty už přece nejsi žádná vyjukaná prvačka. Teda bez urážky.“

„Víš, technicky vzato ano.“

„Ale vždyť jsi stará!“ vyhrkne Magda.

Probodnu ji pohledem. „Díky.“

„Však ty dobře víš, jak to myslím. Oba dva přece jste – jak se tomu říká? – plnoletý. Každýmu to bude fuk. Jedinej člověk, kterýmu by to fuk nebylo, by byl ten tvůj doktor Veatch. A ten je teď mrtvej. Takže je to v klidu.“

„Mohla by ses alespoň snažit o tom nemluvit tak radostným tónem?“ požádám ji.

„A co mu teda odpovíš?“ chce vědět.

„Jako na co?“

„No až tě požádá o ruku!“ zaječí Magda tak hlasitě, až se ten rozespalý student i pánové z newyorské policie zvědavě otočí.

„Magdi,“ vzdychnu si, „já nevím. Vždyť já dokonce ani nevím, jestli mě fakt chce požádat o ruku. Chápeš to? Víš, připadá mi to trochu brzo…“

„Měla bys říct ano,“ doporučí mi Magda přísně. „Coopera to pěkně popíchne. A konečně se vzpamatuje. Dej na moje slova. Já těmhle věcem rozumím.“

Kysele odseknu: „Když těmhle věcem tolik rozumíš, jak je možný, že jste se s Petem nedali dohromady?“

Pokrčí rameny. „Možná je to tak lepší. Co bych si ve svým věku počala s dětma? Vždyť mám ještě celej život před sebou.“

„Magdi,“ upozorním ji, „bez urážky, ale je ti čtyřicet.“

„Třicet devět a půl,“ opraví mě. „A do háje,“ dodá.

Sleduju její pohled. A v hlavě mi zazní ozvěna její poslední věty.

Zjistím totiž, že se právě dostavil náš rektor, profesor Allington, i se svou suitou.

Na okamžik mě napadne, že bych se mohla skrčit pod pokladnu a schovat se Magdě pod nohama, ale pak si řeknu, že by to bylo neprofesionální.

A tak zůstanu stát na místě a sleduju, jak do menzy vchází profesor Allington, který se jako obvykle z nějakého nepochopitelného důvodu nastrojil do bundy s nápisem New York College a k ní si vzal bílé plátěné kalhoty (ačkoli ještě zdaleka není 30. května, kdy se slaví Den obětí války) a botasky. Vedle něj kráčí vedoucí správy kolejí doktor Jessup, po rektorově druhém boku pochoduje doktor Flynn, psycholog placený oddělením správy kolejí. Všichni tři muži naslouchají jako v transu tomu, co jim povídá Muffy Fowlerová, slavná specialistka v oboru PR, kterou si vedení školy najalo, aby obstarala styk s médii v průběhu vyjednávání se studentskými odbory.

Nicméně se zdá, že v tuhle chvíli Muffy dostala nový úkol: má se postarat, aby vražda doktora Veatche naši školu v očích veřejnosti moc nepoškodila.

„No prostě je odsud budeš muset dostat, Phile,“ říká Muffy tím svým silným jižanským přízvukem ve chvíli, kdy všichni čtyři vcházejí do menzy. „Koneckonců je to soukromej pozemek.“

„Jenže,“ namítne doktor Flynn tónem, který postrádá jakýkoli výraz, „newyorské chodníky soukromým pozemkem nejsou.“

„Ale no tak, však vy víte, jak to myslím,“ nedá se zviklat Muffy. Nemůžu si nevšimnout, že na ní všichni přítomní pánové visí očima. Je jí něco přes třicet a je to bývalá královna krásy (no vážně, nevymýšlím si. Je to černé na bílém v jejím životopise otištěném v informačním bulletinu Maceška, který dostávají každý měsíc všichni administrativní pracovníci na New York College). Kaštanové vlasy má vyčesané do velkého natupírovaného drdolu, který vypadá trochu jako helma, a svou štíhlounkou postavu ještě zdůrazňuje úzkou rovnou sukní a vysokými podpatky.

Musím říct, že vcelku chápu, proč jsou všichni chlapi v okolí z té energické a nádherně načesané slečny Fowlerové tak paf – tedy alespoň do chvíle, než dotyčná dáma otevře pusu.

„A taky rozhodně nepošleme jednoho z těch najatejch bezpečáků, kterejm bůhvíproč říkáte ochranka, aby je prostě jenom tak vyhodil,“ pokračuje Muffy. „Svoboda tisku a tak dál. Budeme muset zvolit nějakej rafinovanější přístup. Podle mě by tam měla jít nějaká žena. Někdo z administrativy.“

Přeběhne mi mráz po zádech. Sice netuším, o čem to mluví, ale napadá mě jenom jedna věc: Ne. Pro všechno, co je mi svatý, tohle ne!

„Zařídili jsme, aby všichni studenti ubytovaní na Fischer Hall, kteří si budou potřebovat s někým promluvit, měli možnost svěřit se psychologovi, který jim pomůže to případné trauma ze ztráty blízké osoby zvládnout,“ pokouší se rektorovi sdělit doktor Jessup. „Paní doktorka Kilgoreová už je na cestě. A vzhledem k tomu, že zprávu o té vraždě už vysílaly místní rozhlasové stanice i zpravodajská stanice New York One, nabádáme studenty, aby zavolali domů rodičům a informovali je, že jsou v pořádku…“

Vážně? Páni, koukám, že když se člověk v rámci vyšetřování vraždy ocitne v roli podezřelého (a nikoli jen náhodného přihlížejícího, což se mi stává normálně), přijde o spoustu legrace.

Jenže profesor Allington doktora Jessupa neposlouchá. Nejspíš i z toho důvodu, že jeho pozornost momentálně plně upoutává Muffy – zřejmě i proto, že se jí podařilo zachytit se svým masivním prstenem s diamantem o nit uvolněnou ze zlatých písmen NY vyšitých na boku jeho bundy.

„Ale božíčku,“ rozesměje se Muffy. „Teď jsem vás pěkně dostala, co, Phile? Teď se nehýbejte ani o milimetr, tohleto je tříkarátovej žlutej diamant…“

Profesor Allington tam tedy jenom tak stojí a dívá se shora na Muffyinu lesklou helmu vlasů a směje se – ten smích se nedá popsat jinak než jako přihlouplý. Pohlédnu na Magdu a zjistím, že na rektora a na tu naši specialistku pro styk s veřejností zírá, jako kdyby se tu najednou objevili z jiné planety. Ale já ten její užaslý výraz vcelku chápu. Je sice pravda, že od té doby, co se paní Allingtonovou, rektorovu manželku, přímo tady v budově, pokusili zabít, tráví tato dáma většinu času v rodinném letním bytě v Hamptons…

…ovšem stejně by si jeden řekl, že se její manžel bude alespoň trochu krotit a nebude tak okatě dávat najevo, jak ho těší, že se mu dostává takové dávky pozornosti od osoby opačného pohlaví. A to ani v případě, že se jedná o osobu tak atraktivní, jako je Muffy Fowlerová.

„Co je na tom tak směšného?“ zeptá se Muffy zbytku přítomných, když se jí konečně podaří rektora osvobodit. I když on se vlastně nikdo nesměje. Tedy kromě ní a „Phila“. Ale pro úplnost musím dodat, že v tuhle chvíli už na ni zírají úplně všichni – dokonce i všechny přítomné ženy. „Takže kde jsme to skončili? A, jasně. Takže máte někoho, koho byste mohli poslat ven, aby trochu uchlácholil novináře, Stane? Někoho, kdo se dokáže tvářit, že mu záleží na tom, aby se to všechno vyřešilo?“

„No,“ zamyslí se doktor Jessup, „koneckonců tam vždycky můžeme poslat Gillian, jen co sem dorazí. Ale není zrovna tohle něco, co byste chtěla udělat sama, slečno Fowlerová? Víte, vzhledem k tomu, že vás univerzita najala, abyste…“

Ale než stihne doktor Jessup dokončit větu, zraky profesora Allingtona zabloudí ke mně… přesně tak, jak mi to bylo kdesi v hloubi duše jasné už od začátku. No ne, vážně. To je totiž pro můj život naprosto typické. Objevil se nějaký opravdu nepříjemný úkol? Tak to by mohla být práce jako stvořená pro Heather Wellsovou. Koneckonců dneska ráno ztratila někde v parku dělohu, takže v jiných oblastech už asi společnosti moc prospěšná nebude.

„Vida, Jessica,“ prohlásí profesor Allington. Zdá se, že se na okamžik probral z transu vyvolaného „zápletkou“ s Muffy a poznal ve mně to děvče, které kdysi zachránilo život jeho ženě. Nebo tak něco. „Je tady Jessica. Co tam poslat ji?“

Z důvodů, které asi nikdy nepochopím, mě totiž profesor Allington považuje za Jessicu Simpsonovou.

No opravdu. Bez ohledu na to, kolikrát už mu různí lidé (včetně mě) vysvětlili, že Jessica Simpsonová opravdu nejsem.

„Ale Phile,“ snaží se ho zarazit doktor Flynn. Chudák doktor Flynn stojí vždycky tak trochu mimo. Možná je to proto, že nebydlí v těsné blízkosti školy, a díky tomu, že denně dojíždí do práce odněkud z předměstí, si udržuje odstup a normálnější pohled na věci. „Tohle je přece Heather. Pamatuješ? A Heather měla dneska těžký den. To ona našla Owena…“

„Vážně? Hej, vy tam,“ Muffy se na mě podívá a luskne prsty, „to vy jste ho našla?“

Vytřeštěně se po sobě s Magdou podíváme. „Ehm. Ano?“

„Super.“ Muffy mě popadne za paži. „Tak pojďte se mnou.“

„Muffy,“ vyhrkne doktor Flynn vyplašeně. „Já si vážně nemyslím, že…“

„Ale kuš,“ odsekne Muffy.

No vážně. Tohle doopravdy vysloví.

„Slečno Fowlerová.“ Doktor Jessup vypadá ještě unaveněji než obvykle. Pod tím svým mírným opálením je trochu pobledlý. „Já si nejsem jistý…“

„Panebože, jakživ jsem neviděla takovou bandu třasořitků,“ prohlásí Muffy předstíraně pohoršeným tónem. „My s Jessicou si teď probereme pár holčičích záležitostí, nic, kvůli čemu byste si museli lámat ty svoje hlavičky. Dejte si kafíčko a já se za chviličku vrátím. Tak jdeme, Jessico.“

A než se stihnu vzpamatovat, vleče mě z menzy ven do haly, jednou rukou mě přitom drží kolem ramen a druhou mi svírá zápěstí.

Ano, přesně tak. Drží mě ve smrtícím chvatu členky univerzitního sesterstva.

„Poslouchejte, Jessico,“ obrátí se ke mně, když vycházíme z budovy. Oči se jí třpytí víc než všechny ty drahé kameny, kterými si ozdobila prsty a ušní lalůčky. „Nechci po vás nic jinýho, než abyste řekla pár slov všem těm reportérům, který tam venku čekaj. Jenom pár slov o tom, jak to bylo strašný, když jste tu Owenovu mrtvolu našla, a tak dál. Co myslíte, Jessico, mohla byste to pro mě udělat?“

„Ehm,“ odpovím. Její dech voní, jako kdyby právě spořádala celou krabičku dezinfekčních mentolek. „Ale já jsem Heather.“

Venku je jarní obloha pořád ještě tak krásně modrá jako před pár hodinami, kdy jsem v parku přišla o dělohu. Je nezvykle teplo – je smutné, když člověk musí trávit takovéhle svěží jarní dopoledne v kanceláři nebo shrbený před tabulí nebo, abych tak řekla, na místě činu. Na druhou stranu je pravda, že díky té spoustě policistů, kteří se v tuhle chvíli okolo Fischer Hall potloukají, alespoň dočasně zmizeli drogoví dealeři.

To ovšem neznamená, že by se kolem nepoflakovala hromada lidí. Všichni civí na zpravodajské vozy, které jsou nezákonně zaparkované podél západního okraje parku, blokují chodník a zdržují provoz.

A právě k těmhle vozům mě teď Muffy vleče – a to i přesto, že jsem okamžitě zaryla paty do země a brzdím, co můžu.

„Víte,“ začnu, „já mám pocit, že to není zrovna nejlepší nápad…“

„To si děláte srandu?“ houkne na mě Muffy. Navzdory tomu, že působí jako štíhlounká křehotinka, má pěknou sílu. Je mi naprosto jasné, že chodí posilovat. Pro tyhle jižanské krásky je něco takového typické. Vypadají, jako kdyby je mohl odfouknout větříček, ale ve skutečnosti zvednou těžší činku než váš přítel. „Co by dokázalo odvíst jejich pozornost od nějaký pitomý stávky rychlejc než uslzená blondýnka, která našla svýho šéfa sedět v kanclu s prostřelenou hlavou? Myslíte, že byste dokázala…“

„Jauvajs!“ zaječím, protože popadne mezi palec a ukazováček kus podkožního tuku na mém nadloktí a pořádně mě štípne. „Co to děláte? To fakt bolelo!“

„Paráda, a hned máme v očích slzičky,“ pochvaluje si Muffy. „Držte to. Chlapci! No tak, chlapci! Tady jsme! Tady máte tu děvenku, co našla mrtvolu!“

A než se vzpamatuju, mám těsně před obličejem padesát mikrofonů a v slzách – protože ano, to štípnutí opravdu bolelo, budu ráda, když mi nezůstane na památku modřina – vysvětluju reportérům, že jsem sice s Owenem Veatchem nepracovala moc dlouho a ani jsem ho nijak zvlášť dobře neznala, ale že mi bude chybět a že, ať už se stavěl k požadavkům studentských odborů na kompenzační balíček výhod jakkoli, rozhodně si nezasloužil takovouhle smrt. Vlastně si vůbec nezasloužil umřít. A ano, opravdu jsem ta Heather Wellsová.

Teprve když si všimnu, že uprostřed lidí ze šachového kroužku postává jistá mladá dáma s divokými kučerami oblečená do montérek, mi konečně dojde, co vedlo Muffy Fowlerovou k tomu, že mě takhle předhodila supům: Sarah je tady v parku a využívá smrti doktora Veatche a publicity s ní spojené k propagaci zájmů SOS.

A když jsem ji teď o světla reflektorů připravila já, probírá nastalou situaci s několika podobně ošuntěle působícími kolegy – a to nepočítám těch pár nadšenců, kteří si do šachového kroužku opravdu přišli zahrát šachy a kteří vypadají, že je pěkně štve, že na jejich výsostné území pronikli všichni tihle dlouhovlasí hippíci – včetně Sebastiana. Sebastian ke mně vysílá temné pohledy. Sice se snažím nebrat si je osobně, ale zároveň je mi jasné, že mi jimi chce naznačit, že jsem teď v očích SOS oficiální představitelkou moci… a to i přesto, že můj plat sotva dosahuje životního minima. A že jsem to rozhodně nebyla já, kdo rozhodl, že se studentům magisterského programu, kteří při studiu vypomáhají na univerzitě, odebere část zaměstnaneckých výhod.

Na druhou stranu je na mě Sebastian možná pořád ještě naštvaný hlavně kvůli tomu, že jsem odmítla zazpívat „Kumbayu“ na té jeho demonstraci.

„Takže vás nenapadá, kdo by mohl mít zájem vašeho šéfa zabít?“ chce vědět reportér ze stanice Chanel 4.

„Ne,“ odpovím. „Opravdu ne. Byl to fajn chlap.“ No, tedy až na tu jeho posedlost Garfieldem, která, řekněme si to na rovinu, hraničila s duševní chorobou. Takže za ni vlastně ani tak úplně nemohl. „Byl takovej tichej. Ale fajn.“

„A řekla byste, že by za jeho smrt mohli být nějakým způsobem odpovědní studenti ze SOS?“

„K tomu vám opravdu nedokážu nic říct.“ Můj osobní názor ovšem je, že by SOS nedokázal zorganizovat ani školní dobročinnou sbírku, natož vraždu.

„Tak fajn,“ prohlásí Muffy, protáhne ruku davem reportérů a popadne mě zase za nadloktí. „To by prozatím stačilo. Slečna, ehm, Wellsová je unavená, není divu, po tom hrůzném nálezu…“

„Ještě poslední otázka,“ vykřikne reportér z Fox News. „Heather, chcete něco vzkázat svému expříteli Jordanovi Cartwrightovi, bývalému členu kapely Easy Street, když teď vyšlo najevo, že on a jeho žena, slavná Tania Traceová, čekají přírůstek do rodiny?“

„Slečna Wellsová už nemá co dodat,“ táhne mě Muffy dolů z vratkého dřevěného pódia, na které mi předtím reportéři velkodušně dovolili vystoupit. „Opravdu bych ocenila, kdybyste se teď mohli sbalit a zmizet odsud, aby se policie mohla v klidu věnovat své práci a studenti aby se mohli vrátit zase do školy…“

Vykroutím ruku z jejího sevření. „Počkejte chviličku.“ Vzápětí se znovu obrátím k reportérovi Fox News: „Tania je těhotná?“

„Vy jste neviděla jejich prohlášení?“ Reportér se zatváří znuděně. „Píchli ho na svý webový stránky dneska ráno. Chcete k tomu něco říct? Poblahopřát jim? Popřát hodně štěstí? Něco takoyýho?“

Tak z Jordana bude táta? No nazdar.

I z mého psa by byl lepší táta než z mého bývalého.

A to je můj pes fenka. Ještě navíc.

„Ehm,“ odkašlu si. „Jasně. Obojí. Gratuluju. A přeju hodně štěstí. Mazel tov. A tak dál.“

Nicméně mi připadá, že bych měla dodat ještě něco hlubokomyslnějšího. Koneckonců jsem s Jordanem chodila skoro deset let. To s ním jsem absolvovala první polibek, byl moje první láska, moje první… nojo, to taky. Možná bych měla ještě něco dodat, co by se tak hodilo. Něco o koloběhu života a smrti? Jo. Jasně, to zní dobře. „Ehm. Tohle jenom dokazuje, že i když jeden život zhasne, druhej…“

„No tak, jdeme,“ rozhodne se Muffy pohnout kostrou. Tedy mojí kostrou, abych byla přesná.

„Panebože,“ zamumlám, když mě vleče pryč. „To je fakt neuvěřitelný. Tak můj bejvalej bude mít dítě.“

„Vítejte do klubu,“ ušklíbne se Muffy. „Mýmu se zrovna narodily dvojčata.“

Zůstanu na ni překvapeně koukat. „Vážně? To je – to je ujetý, ne? Nebo jsem vedle, když mám pocit, že je to ujetý? Je ten váš bejvalej taky takovej pitomec? Protože ten můj je fakt děsnej. A je to docela šílená představa, že by měl bejt někdy zodpovědnej za další lidskej život.“

„Můj bejvalej je ředitel velký investiční firmy doma v Atlantě,“ odpoví Muffy s obličejem důsledně natočeným dopředu. „Opustil mě večer před svatbou kvůli první družičce. Takže jo, asi by se fakt dalo říct, že mně to přijde taky pěkně ujetý. Stejně jako si myslím, že je ujetý, že miliony maličkejch miminek v Africe umírají každej rok hladem, a já se přitom můžu podělat, když mi obsluha v kavárně dá do mýho ranního latté pěnu z plnotučnýho mlíka místo z odtučněnýho. Proč jste mi neřekla, že jste Heather Wellsová, ta bejvalá hvězda všech puberťáků?“

„Já se snažila,“ připomenu jí nejistě.

„Ne.“ Muffy v těch svých elegantních střevíčcích od Manolo Blahnika zastaví smykem těsně před hlavním vchodem do budovy a zapíchne mi vyčítavě ukazováček do prsou. „Neřekla jste mi nic jinýho, než že se nejmenujete Jessica. Nemám ráda, když přede mnou někdo tají nějaký informace. Takže copak jste mi ještě neřekla? Víte, kdo toho chlapa zabil?“

Zůstanu na ni koukat s otevřenou pusou. Měřím sice o dobrých dvanáct centimetrů víc než ona, ale stejně ve mně dokáže vyvolat pocit, jako kdybych k ní musela vzhlížet někam nahoru.

„Ne!“ vykřiknu. „Samozřejmě že ne! Kdybych to věděla, tak bych to asi už dávno řekla policii, nemyslíte?“

„To já nevím,“ pokrčí rameny Muffy. „Třeba jste s ním něco měla.“

„Ale FUJ!“ zaječím. „COPAK VY JSTE OWENA NEZNALA?“

„Znala.“ opáčí Muffy nevzrušeně. „No tak, klídek. Jenom jsem se ptala.“

„A myslíte si, že jsem se s ním vyspala. Já!“

„Už se staly i podivnější věci,“ poznamená Muffy. „Koneckonců jsme v New Yorku.“

A mně najednou dojde spousta věcí: jak se ten Muffyin prstýnek „omylem“ zamotal do nitě visící z bundy profesora Allingtona; jak Muffy mohlo vůbec napadnout, že jsem něco měla s doktorem Veatchem; jaký má účel ta uzoučká sukně a vysokánské podpatky; proč vlastně slečna Fowlerová zamířila ze své rodné Atlanty do New Yorku.

Víte, já tu nejsem od toho, abych někoho soudila. Každému, co jeho jest (nebo spíš její) a tak dále.

Ovšem představa, že se nějaká osoba ženského pohlaví odstěhuje do New Yorku a nastoupí tam do zaměstnání vysloveně kvůli tomu, aby se jí podařilo ulovit manžela, je tak trochu… no, prostě nechutná.

Kdo ví, co bych v tu chvíli slečně Muffy Fowlerové všechno řekla, kdyby se nestalo něco, co odvedlo mou pozornost úplně jiným směrem. Něco tak významného (tedy alespoň pro mě), že se mi veškeré myšlenky na další konverzaci s touhle dámou okamžitě vykouřily z hlavy a já docela zapomněla, že stojím před Fischer Hall, budovou, z níž se opět stala scéna zločinu a v níž pravidelně konzumuju podstatně větší denní dávku kalorií, než jakou doporučuje naše vláda.

Spatřím totiž, jak se ke mně řítí Cooper Cartwright, můj domácí a zčásti i zaměstnavatel a má životní láska – to všechno v jedné osobě – a celý zadýchaný se mě ptá: „Přišel jsem, hned jak jsem se o tom doslech. Jsi v pořádku?“

„No ne, nazdárek!“

Tak tohle řekne Muffy Fowlerová Cooperovi vzápětí poté, co se ohlédne a podívá se na něj. A než se vzpamatuju, přenese váhu na jednu nohu, rukou sklouzne k tomu svému štíhlounkému pasu, a laním pohledem přejede Coopera od špiček botasek (no co, koneckonců pracuje jako soukromý detektiv. Je logické, že občas musí někoho honit, třeba nějakého zločince nebo… co já vím. Podvodníka. Nebo tak něco) až po temeno hlavy s tmavými vlasy, které už pomalu začínají volat po ostříhání.

„Ehm,“ Cooper bloudí pohledem ze mě na Muffy a zase zpátky. „Dobrý den.“

„Já jsem Muffy Fowlerová,“ natáhne Muffy ruku – ten její masivní prsten (teď mi dojde, že to zřejmě bude zásnubní prsten, který dostala před tou svou odvolanou svatbou) se jí v poledním slunci zatřpytí – a Cooper ji vezme do své a zdvořile jí potřese. „Mám na New York College na starosti styk s veřejností. A vy jste?“

„Ehm, Cooper Cartwright,“ zahučí Cooper. „Kamarád tady Heather. Potřeboval bych s ní na chvíli mluvit.“

„Ale samozřejmě!“ Muffy svírá jeho ruku ve své trochu déle, než by bylo nutné – to si jako myslí, že si toho nevšimnu? – a potom mi se zářivým úsměvem na tváři sdělí: „V klidu si to vyřiďte, Heather, máte na to tolik času, kolik jenom potřebujete. Kdyby něco, budu vevnitř s profesorem Allingtonem.“

Jenom na ni udiveně zírám. Proč se mnou mluví, jako kdyby byla moje nadřízená – nebo jako kdybychom obě byly členky jednoho univerzitního sesterstva, nebo tak něco?

„Hm,“ přikývnu pomalu. „Jasně… Muffy.“

Ještě mě krátce obejme, jako kdyby mě chtěla utěšit a podpořit – najednou mám kolem sebe nejenom její paže, ale i oblak Chanelu No. 19 – potom odspěchá zpátky do budovy. Cooper se na mě vyděšeně podívá.

„Co to bylo?“ vykoktá. I když jako otázka to tedy moc nezní.

„To byla Muffy,“ odvětím. „Vždyť se ti sama představila, vzpomínáš?“

„Jo,“ ušklíbne se Cooper. „To jsem si všimnul. Jenom jsem si myslel, že to třeba byla nějaká halucinace.“ Podívá se přes rameno na zástupce médií, kteří se rozhodně neřídí Muffyinou radou a nebalí se, naopak zastavují studenty, kteří právě přecházejí ulici, aby si po přednáškách zašli do Fischer Hall na oběd. Reportéři se jich vyptávají, jestli znali Owena Veatche a co si myslí o jeho předčasné a násilné smrti. „Tohle je fakt neuvěřitelný. Jsi v pořádku?“

„Jasně,“ odpovím mírně překvapeně. „Jsem v pohodě. Proč?“

„Proč?“ Cooper se na mě seshora podívá a na tváři se mu objeví sarkastický úsměv. „A víš, že ani nevím? Že by proto, že tvýmu šéfovi dneska ráno někdo prostřelil hlavu?“

Jsem dojatá. No vážně. Ani nemůžu uvěřit, že mu na mně tak záleží. Tedy já samozřejmě vím, že mu na mně záleží.

Ale nemůžu uvěřit, že mu na mně záleží tak moc, aby se přišel osobně přesvědčit, že jsem v pořádku. Jistě, policisté ze šestého okrsku mi zabrali kancelář a do toho jsem ještě musela odpovídat na otázky reportéra z Fox News, takže jsem ani nemohla brát telefony.

Ale stejně. Je hezké vědět, že mi Cooper kryje záda.

„Co vlastně o tom člověku víš?“ zajímá se. Nohou se opírá o jeden z těch obrovských květináčů před budovou, které zdejší studenti s oblibou používají jako popelníky, a to navzdory tomu, že jsem na vhodná místa rozvěsila důmyslné cedulky, kde je žádám, aby to nedělali. „Mohl by mít někdo, koho znáš, důvod, proč by se ho chtěl zbavit?“

Zmocňuje se mě pocit, že jestli tuhle otázku od někoho uslyším ještě jednou, exploduje mi hlava.

„Ne,“ zavrtím hlavou. „Teda až na Odieho.“

Cooper se na mě divně podívá. „Na koho?“

„Ale nic,“ povzdychnu si. „Hele, já fakt nevím. Na tohle se mě vyptávaj úplně všichni. Kdybych to věděla, tak už bych asi něco řekla, nemyslíš? Já se s tím chlapem moc nebavila, Coope. Víš, sice jsme spolu pár měsíců pracovali a tak, ale rozhodně to nebyl žádnej můj kamarád – to nebylo jako s Tomem.“ Tom je můj bývalý šéf, se kterým si ještě dneska každou chvíli zajdu po práci na pivo do Zhulené vrány. „Je tady sice to fiasko se SOS, ale jinak mě nenapadá vůbec nikdo, kdo by proti Owenovi Veatchovi mohl něco mít. Ten chlap byl prostě… no, takovej nijakej.“

Cooper ke mně shlédne. „Nijakej.“

Bezmocně pokrčím rameny. „Přesně tak. Něco jako vanilková příchuť. Víš, aby člověk někoho nenáviděl natolik, že by ho chtěl zabít, je potřeba, aby ten dotyčnej alespoň… já přesně nevím. Aby něco udělal. Aby na něm bylo něco zajímavýho. Jenže na Owenovi zajímavýho nebylo naprosto nic. No fakt.“

Cooper pohlédne na druhou stranu ulice, kde parkují zpravodajské vozy se satelitními anténami vystupujícími ze střechy. Kousíček od dodávek reportérů, pořád ještě v šachovém kroužku – ale teď už jenom na vnější straně, protože ten starý strážný, který má v šachovém kroužku hlavní slovo, se najednou naštval a vyhodil je – stojí Sarah a ta její suita ze SOS. Vedle Sarah postává i shrbený Sebastian, něco si spolu zachmuřeně špitají, protože lidé z médií už od nich získali všechny zvukové materiály, které potřebovali, a už se s nimi odmítají dál bavit.

„A nemyslíš si, že by s tím mohl mít něco společnýho někdo z tyhle bandy?“ zeptá se mě Cooper a pokývne hlavou směrem k Sarah.

Zvednu oči v sloup. „Ale no tak. Někdo z těchhle? Vždyť je to tam samej vegetarián. Připadá ti, že by některej z nich někdy sebral dost kuráže na to, aby někomu prostřelil hlavu? Vždyť tyhle lidi nejedí ani vajíčka.“

„Ale stejně,“ trvá na svém Cooper. „Když jim teď ten Veatch nebude stát v cestě…“

„Nic se tím nezmění,“ vysvětlím mu. „Vedení jejich požadavkům stejně nevyhoví. Pokud se něco změnilo, tak jenom to, že SOS ztratil jedinej hlas rozumu, kterej v tomhle blázinci ještě zazníval. Ale teď…“ otřesu se, když si to představím. „Panebože, Coopere. Jestli bude ta stávka, bude to fakt příšernej malér!“

Cooper se tváří zamyšleně. „A kdo na tý stávce vydělá?“

Překvapeně k němu vzhlédnu. „Kdo vydělá na tom, že tu budeme mít stávku? Nikdo. Copak ses zbláznil?“

„Na vraždě vždycky někdo nějak vydělá,“ připomene mi Cooper, ve tváři pořád ten zamyšlený výraz. „Vždycky.“

„No,“ opáčím suše, „vážně netuším, kdo může vydělat na tom, že se budeme všichni brodit až po kolena v odpadkách… a že budou ucpaný záchody… a nebude fungovat ochranka… protože jestli ty studentský odbory vstoupej do stávky, budou jim muset vyjádřit solidaritu i ostatní odborový organizace, takže údržbáři, lidi z úklidu i členové ochranky budou stávkovat taky. To je součástí tý jejich dohody. Bude to tu jak v zoologický zahradě.“

„Takže se do věci vložej soukromý úklidový firmy,“ pokýve hlavou Cooper. „A taky soukromá ochranka a soukromý údržbářský agentury. Možná právě na tohle majitelé těchhle firem čekají. Na takovou malou finanční injekci uprostřed roku.“

Zůstanu na něj v úžasu koukat a chvíli mi trvá, než mi dojde, co to vlastně povídá. „Počkej. Ty si jako myslíš… ty si myslíš, že za tou Owenovou vraždou je nějaká mafie?“

Cooper pokrčí rameny. „Není to vyloučený. Koneckonců jsme v New Yorku.“

„Jenže… jenže…“ jsem naprosto vyvedená z míry. „Jenže když se ukáže, že za tím stojí mafie, tak nikdy nevypátrám, kdo je vrah!“ A v tu chvíli Cooper prudce sundá nohu z květináče, bleskurychle se otočí a popadne mě za obě ramena. A musím vám říct, že to jeho sevření docela bolí. Než se vzpamatuju, tlačí mě do zad červené cihly, ze kterých je Fischer Hall postavená, a moje teď už z větší části suché vlasy jsou na zeď připláclé zhruba v místech, kde po straně předního vchodu visí ozdobná deska s číslicí 1855.

„Ať tě něco takovýho ani nenapadne,“ varuje mě Cooper.

Nekřičí. Dokonce ani nezvýší hlas víc než normálně.

Jenom se tváří strašně vážně. Tak vážného jsem ho ještě neviděla. Ani tenkrát, když jsem omylem dala do sušičky jeho oblíbenou mikinu z univerzity a ona se o několik čísel srazila. Jeho obličej je jenom pár centimetrů od mého. Je tak blízko, že přes něj nevidím na modrou oblohu nad svou hlavou, ani na zelený baldachýn listnatých stromů pod ní, ani na satelitní antény na střechách zpravodajských vozů, a dokonce ani na řadu taxíků projíždějících ulicí Washington Square West a dav studentů, kteří se trousí do budovy a dohadují se mezi sebou: „Co se to támhle na Waverly děje, že je tam tolik policajtů? To někdo skočil z okna nebo co?“

„Panebože,“ vydechnu nervózně a při pohledu na strniště zdobící Cooperovu bradu si uvědomím, že můj domácí dneska ráno zřejmě ani neměl čas se oholit. A napadne mě, jaké by to asi bylo, přejet mu po tom strništi rukou. Což je samozřejmě směšné, protože já už přece mám přítele. Který mě dneska ráno požádal o ruku. Tedy skoro. „Vždyť jsem si jenom dělala legraci.“

„Ne,“ zavrtí hlavou Cooper a nepřestává na mě upírat ty své modré oči. „Nedělala sis legraci. Ale tentokrát, Heather, tentokrát se do toho plíst fakt nebudeš. Ten člověk nebyl student. A ani jsi ho neměla ráda. Jeho smrt není tvoje starost.“

Dorothy. Z toho seriálu Golden Girls. Oba jsme Dorothy z Golden Girls.

Je zvláštní, co se vám všechno může honit hlavou, když se rty člověka, do něhož jste zamilovaní, pohybují pouhých pár centimetrů od vašich. Zvlášť když tou dobou už spíte s někým jiným.

„Hm,“ zamumlám, ale pořád ještě nedokážu odtrhnout pohled od jeho rtů. „Dobře.“

„Tentokrát to myslím smrtelně vážně, Heather,“ pokračuje Cooper. Stisk jeho prstů na mých ramenou ještě zesílí. „Nepleť se do toho.“

„Neboj, nebudu.“ Z neznámých důvodů mi do očí vhrkly slzy. Ne snad proto, že by mě jeho sevření tak bolelo – tak pevné zase není. Spíš proto, že nedokážu zahnat myšlenky na Magdu a na Peteho. Kolik času ti dva ztratili, kolik času, kdy mohli být spolu? A přitom za to může jenom Peteho klasická mužská zabedněnost… a Magdina ženská hrdost. Tedy pokud má Pete Magdu taky rád. A já si jsem skoro jistá, že ano. Možná kdybych Cooperovi teď řekla, co k němu cítím… „Coopere.“

„Já to myslím vážně, Heather. Ten chlap se mohl namočit do věcí, o jakejch nemáš ani potuchy – ani nejmenší potuchy. Je ti to jasný?“

Pravda, už jsem se mu to kdysi říct pokusila. A on odpověděl něco v tom smyslu, že nechce, abych se k němu upnula jenom proto, že můj předchozí vztah nevyšel a já se potřebuju nějak vzpamatovat.

Ale copak už tuhle úlohu nesehrál víc než adekvátně Tad?

Na druhou stranu chudák Tad! Jak bych mu něco takového mohla udělat? Zvlášť když se mi teď chystá položit tu otázku…

Ale no tak! Vždyť Tad dokonce ani nemá televizi. Vážně bych mohla uvažovat o tom, že strávím zbytek života s člověkem, který po mně chce, abych s ním každé ráno uběhla pět kilometrů a abych se vyhýbala masu a masným výrobkům? A který ani nevlastní televizi?

Ne. To prostě… nejde.

„Coopere.“

„Prostě se na to vykašli. Slibuješ? Jestli tě napadlo, že tu vraždu svýho šéfa vyřešíš sama, tak tu myšlenku pusť okamžitě z hlavy.“

„Coopere!“

Povolí trochu sevření a maličko narovná ramena. „Co je?“

„Chtěla jsem ti něco říct,“ začnu a zhluboka se nadechnu.

Musím to udělat. Budu muset spolknout veškerou hrdost a říct Cooperovi, co k němu cítím. Pravda, stojíme zrovna před budovou, kde pracuju, a navíc dneska někdo zastřelil mého šéfa – takže místo a čas nejsou pro podobná sdělení zrovna ideální. Jenže kdy a kde je nejvhodnější říct člověku, do kterého jste beznadějně zamilovaní, že jste do něj beznadějně zamilovaní? Že by až poté, co tomu druhému odpovíte ano, když vás požádá o ruku?

„Co se děje?“ Cooper se tváří dost podezíravě – jako kdyby se bál, že bych mu mohla ztropit nějakou scénu a začít mu vykládat, jak je pro mě kvůli mému zaměstnání důležité osobně odhalit vraha mého šéfa.

„Já,“ začnu nervózně a cítím, jak mi srdce najednou buší až v krku.

Toho si přece musel všimnout, nebo ne? Musel si všimnout, jak se mi nebezpečně zvýšil tep a že mám slzy v očích, nebo ne? „Víš, já totiž…“

„Heather!“

Překvapeně pootočím hlavu a vidím, že k nám ze Západní čtvrté ulice běží známá postava. Je to Tad. Spěchá ke mně, až mu ten jeho blonďatý culík nadskakuje, a nese dva bílé papírové sáčky, v každé ruce jeden.

A sakra. Teď ne. Teď ne.

„Heather,“ zopakuje, když dorazí až k nám. Oči za zlatými rámečky brýlí vypadají ustaraně, ve tváři má znepokojený výraz. „Právě jsem to slyšel. Ach bože, je mi to strašně líto. Nebylas tam, když se to stalo, že ne? Jé, ahoj, Coopere.“

„Ahoj,“ odpoví Cooper.

A jako kdyby si teprve teď uvědomil, že mě ještě pořád drží za ramena, spustí ruce dolů a couvne dozadu. Tváří se… no, skoro provinile.

Což je naprosto absurdní, protože jsme přece nedělali nic, co by mu k takovému výrazu zavdávalo příčinu. Pravda, právě jsem se mu chystala svěřit se svou nehynoucí láskou k němu.

Jenže to on netuší.

„Přišel jsem, hned jak jsem se dozvěděl, co se stalo,“ vysvětluje mi Tad. „Tedy to s tím tvým šéfem.“ Ohlédne se přes rameno na zpravodajské vozy. „Tak to vypadá, že dorazili v plné síle, co? Supové jedni.“ Znechuceně se otřese, potom mi podá jeden z těch papírových sáčků. „Tumáš. Přinesl jsem nám něco k obědu.“

Vezmu si sáček, který mi nabízí. Až mě to jeho gesto dojalo. Tedy alespoň myslím. „No ne, vážně? Tade, to je od tebe fakt hrozně milý…“

„To víš, stavil jsem se ve studentském centru a vzal tam dvě porce salátu ze tří druhů fazolí,“ vysvětluje mi Tad a obejme mě kolem ramen. „A taky dva proteinový koktejly. Říkal jsem si, že budeš po tom šoku, co jsi utrpěla, zřejmě potřebovat něco, co má hodně výživných látek – a přitom ta snídaně, co jsme dneska měli, byla fakt děsná…“

„Hm.“ Salát ze tří druhů fazolí? To si dělá srandu? Vypadám jako holka, která by zrovna v tuhle chvíli toužila po salátu ze tří druhů fazolí? Takhle miska chilli s třemi druhy fazolí, a na to dát alespoň půl kila rozpečeného čedaru, to by byla jiná písnička.

A na naší snídani přece nebylo nic děsného! Leda by tím ovšem Tad chtěl říct, že byla děsně dobrá.

Nicméně se snažím být milá, a tak mu zdvořile poděkuju: „Moc díky, Tade.“

„Promiň, že jsem nepřinesl něco i tobě, Coopere,“ obrátí se Tad se smutným úsměvem na mého společníka. „Netušil jsem, že tu budeš.“

„To nic,“ odtuší Cooper přívětivě. „To je dobrý. Já si dal salát ze tří druhů fazolí už před chvílí, takže jsem naprosto zasycenej.“

Tad se vesele ušklíbne, protože je mu jasné, že si Cooper jenom dělá legraci, a pak dodá: „Málem bych zapomněl… gratuluju. K tomu, že se z tebe stal strejda. Tedy vlastně stane.“

Cooper se zatváří zmateně. „Prosím?“

Je mi jasné, že Jordan sice o očekávaném přírůstku do rodiny informoval svoje fanoušky, ale svému vlastnímu bratrovi se ani nenamáhal zavolat. Hezké. Zkrátka celý Jordan.

„Jordan s Taniou čekají potomka,“ vysvětlím Cooperovi.

Cooper vypadá vyděšeně – což je za těchto okolností naprosto přiměřená reakce.

„To si děláš srandu,“ vyhrkne. Už nedodá: Co se stalo? To jim prasknul prezervativ nebo co? protože na to je příliš slušně vychovaný. Ale je na něm jasně vidět, že si to myslí. Tohle by totiž napadlo každého, kdo ty dva zná.

„Už je to tak,“ ujistím ho. „Jejich reklamní agent hodil podle všeho dneska ráno tu radostnou zprávu na jejich webovky.“

„No,“ vzpamatuje se Cooper. „Tak to je skvělý. Moc jim to přeju. Budu jim muset koupit… nějaký chrastítko. Nebo něco takovýho.“

„Jo,“ přikývnu. Potom si všimnu, že Tad pořád stojí na místě, drží v rukou ten svůj sáček se salátem ze tří druhů fazolí a s proteinovým koktejlem a dívá se na mě s netrpělivě zdviženým obočím. A tak řeknu: „Nojo, asi bychom se měli jít najíst. Než zastřelej ještě někoho dalšího.“

Mému vtípku se samozřejmě nikdo nezasměje. Zjevně nebyl zase až tak vtipný. Jenže znáte to. Abych citovala Sarah: K šibeničnímu humoru se často uchylujeme, pokud chceme přerušit spojení mezi krajně nepříjemným podnětem a nežádoucí emocionální reakcí.

„Tak jo,“ povzdychnu si a zavěsím se do Tada. „Oukej. Takže jdeme jíst. Zatím ahoj, Coope.“

A odvedu si svého přítele dovnitř do budovy.

Tad si o mě dělá starosti. Tedy alespoň mi to několikrát zopakuje. Že si o mě dělá starosti.

„Já jenom, že mohli klidně zabít tebe,“ upozorní mě.

Odložím vidličku. Sedíme v menze ve Fischer Hall v temném a odlehlém koutku, kde by mi Tad, kdyby měl chuť, klidně mohl položit tu otázku, co ji už měl na jazyku dneska ráno, ale nevyslovil ji, protože na to podle něj nebyla ta správná chvíle.

Ovšem popravdě řečeno, pokud nebyla ta pravá chvíle v okamžiku, kdy jsme oba stáli nazí ve sprše, tak asi nebude ta pravá chvíle ani teď, když pár hodin poté, co jsem našla svého šéfa v kanceláři s prostřelenou hlavou, obědváme salát ze tří druhů fazolí.

„Ne,“ ujistím ho. „Mě zabít nemohli, Tade. Tak především moje kancelář ani nemá žádný okno. Vzpomínáš? Proto je tam taky ta mříž. Aby se do mý kanceláře dostalo trochu denního světla. A za druhý: je jasný, že vrah, ať už to byl kdokoli, proti Owenovi něco měl. A proti mně nikdo nic nemá. Já prostě nejsem ten typ.“

„Aha. A doktor Veatch byl?“ zasměje se Tad, ale rozhodně to nezní, jako kdyby mu to, co jsem řekla, připadalo nějak legrační. Zvlášť ta poznámka o té mříži. Což se mi stává dost často (tedy to, že ostatním moje řeči nepřipadají tak vtipné jako mně). „Plešatějící, rozvedený chlapík ve středním věku, administrativní pracovník na univerzitě?“

„Kdo ví?“ vyhýbavě pokrčím rameny. „Koneckonců jsem ho vídala jenom v práci. Možná ve volným čase prodával na černým trhu děti nebo tak něco.“

„Heather!“

„No, vždyť víš, jak to myslím.“ Párkrát šťouchnu do své porce fazolového salátu vidličkou, v hloubi duše totiž doufám, že se stane nějaký zázrak a já narazím na zbloudilý kousíček šunky nebo těstovin nebo něčeho podobného. Ale kdepak. Kam vždycky zmizí ty zatracené rigatoni, když je člověk nejvíc potřebuje?

„Já jenom říkám, že tady volně pobíhá vrah, Heather,“ sdělí mi Tad naléhavě. „Zabil tvého šéfa, člověka, který – alespoň pokud my víme – byl zhruba stejně nebezpečný, jako… jako tenhle fazolový salát. Nic jiného neříkám. A jsem… no, jsem opravdu rád, že nezabili tebe.“

S úsměvem vzhlédnu od své plastové mističky se salátem – jsem totiž přesvědčená, že to Tad říká v legraci… Tedy ano, je jasné, že je rád, že ten nešťastník, kterému ustřelili palici, jsem nebyla já. Ale není přece potřeba něco takového říkat nahlas, no ne?

Jenže Tad očividně takovou potřebu pociťuje. Protože se v tu chvíli taky natáhne přes stůl a vezme mě za ruku. A něžně se mi přitom dívá do očí.

Panebože. Takže on to myslí vážně. Co mám říct? Co se na něco takového dá odpovědět?

„Ehm. díky. Já… ehm. Já jsem taky ráda, že mě nezabili.“

A tak tam tak sedíme a držíme se za ruce přes stůl, na němž stojí mističky se salátem ze tří druhů fazolí. Vtom se u nás objeví Sarah s neústupným výrazem ve tváři.

„No nazdar,“ prohlásí, ale nezní to moc jako pozdrav. Spíš se v tom tónu ozývá výčitka kde-se-sakra-flákás? „Tak tady jsi. Všichni se po tobě sháněj. V knihovně ve druhým patře se koná schůze lidí z ubytovacího. To jako přímo v tuhle chvíli. A jedinej, kdo tam chybí, jsi ty.“

Okamžitě vyskočím a přejedu si ubrouskem rty. „Panebože, vážně? Nic o tom nevím. Promiň, Tade, budu muset…“

Tad se tváří zmateně. „Ale vždyť jsi ani nedopila ten svůj proteinový koktejl…“

„Neboj, já to zvládnu,“ ujistím ho – tedy nechci se nikoho dotknout, ale ten proteinový koktejl chutnal jako chemický odpad. „Zavolám ti později, ano?“

Odolám pokušení dát mu na rozloučenou pusu – menza je plná studentů, kteří zrovna mají polední pauzu, a můj vztah s Tadem je oficiálně stále na úrovni student-učitel – pouze mu rychle stisknu ruku. Potom vyrazím za nasupenou Sarah kolem Magdiny pokladny ven do haly a dál po schodech do druhého patra ke knihovně, ve které se ještě zachovaly původní mahagonové police z devatenáctého století, na nichž kdysi bývala vyrovnaná obrovská sbírka klasické literatury vázané v kůži, majetek Fischerovy rodiny. I my se tu snažíme přechovávat knihy, ale naše snahy jsou neustále mařeny tím, že každou, každičkou knihu někdo časem ukradne. Je úplně jedno, jestli má obal odřený nebo potrhaný, v nějakém antikvariátě ji nakonec vždycky vezmou.

Ta místnost je mezi studenty překvapivě oblíbená, protože kdykoli má některý z obyvatel koleje před sebou těžkou písemku a potřebuje uniknout z dosahu spolubydlícího, který je samý mejdan, uchýlí se právě sem. To já jsem vymyslela všechny ty cedule Pssst! Učte se potichu! a Studijní kroužek dole v přízemí v místnosti č. 211 a rozmístila je na římsu u stropu zdobenou sádrovými cheruby, kteří před sto lety shlíželi z výšky na koktejlové večírky a nikoli na hordy puberťáků bušících do notebooků. Ale na tom nesejde.

„Co se děje?“ zeptám se Sarah, když šplháme nahoru po schodech. „Kvůli čemu tu schůzi vlastně svolali?“

„Tak o tom já nic nevím,“ odfrkne si Sarah. „Spolupracovníci z řad studentů totiž pozvaný nebyli. My máme schůzi dneska v devět večer. Jako obvykle zase nejsme někomu dost dobrý na to, abychom se směli zúčastnit stejnejch akcí jako Jejich Veličenstva stálí zaměstnanci.“

„Jsem si naprosto jistá, že si prostě řekli, že většina z vás bude touhle dobou někde na přednáškách,“ uklidňuju ji zaraženě – ta hořkost v jejím hlase mě překvapí. Sarah nesnáší, když se nemůže zúčastnit nějaké akce jen proto, že je určena pouze pro stálé zaměstnance… a já se jí vlastně ani nedivím. Koneckonců pracuje se stejným (ne-li s větším) nasazením jako kdokoli z nás, přitom to všechno dělá jenom za byt a stravu, a ještě k tomu na plný úvazek studuje. Je vážně nepříjemné, že se teď vedení univerzity rozhodlo, že jí sebere pojištění i všechny ostatní výhody. Sarah má plné právo si stěžovat – a dokonce i vstoupit do stávky.

Jenom bych si přála, aby existoval nějaký jiný způsob, jak by členové SOS mohli přimět rektorát, aby jejich požadavky vyslechl, a nemuseli se uchylovat k takhle extrémním prostředkům. Nemohli by se s lidmi z rektorátu prostě někde posadit a domluvit se?

Pravda, tohle už asi zkoušeli. Neměl náhodou právě tohle za úkol Owen?

A jen se podívejte, jak to dopadlo.

„A jak to jde?“ zeptám se Sarah, když konečně dorazíme do druhého patra – kde je v tuhle denní dobu nezvyklé ticho, protože většina studentů ubytovaných ve Fischer Hall je buď ve škole, nebo dole v menze na obědě. „Teda, jak pokračujou jednání SOS, když je teď doktor Veatch… no, však víš. Mimo hru. Vím, že je to zatím jenom pár hodin, ale dosáhli jste nějakýho… pokroku?“

„A jak si myslíš, že to asi tak jde?“ odsekne Sarah rozčileně. „Ale Sarah,“ dám se na ústup. „Je mi to líto…“

„No,“ zavrčí Sarah jedovatě – tak jedovatě, že je to i u ní nezvyklé, „klidně se vsadím, že ti můžu říct předem, jakej bude výsledek tý schůze, na kterou se právě chystáš vlízt. Profesor Allington navrhne, aby někdo – pravděpodobně to bude doktor Jessup – nastoupil dočasně na místo ombudsmana – dokud se za doktora Veatche nenajde pořádná náhrada. Což je docela ironie, protože už doktor Veatch měl tu funkci zastávat jenom dočasně, měl tam bejt jenom do tý doby, než se najde náhrada za Toma. Sebastian chtěl právě něčemu takovýmu zabránit – tvrdí, že když je teď Veatch mimo hru, měli bychom přinutit profesora Allingtona, aby se s náma setkal osobně. Snažila jsem se mu to vysvětlit. Snažila jsem se mu vysvětlit, že na tohle nikdy nepřistoupěj. Vždyť proč by si měl Phillip Allington špinit ty svoje fajnový ručičky s chátrou, jako jsme my, když si může najmout někoho – kohokoli – aby to udělal za něj?“

A Sarah se k mému obrovskému překvapení dá do pláče – přímo uprostřed chodby ve druhém patře, kousíček od nástěnky, kam zdejší interní asistenti vyvěsili letáčky propagující bezpečný sex. Docela mě to vyděsí – z více důvodů – a tak ji obejmu oběma rukama a opřu si její hlavu o rameno, až mě ty její divoké kudrny zašimrají pod nosem.

„Sarah,“ poplácávám ji útěšně po zádech. „Ale no tak, prosím tě. Vždyť to není tak strašný. Teda je strašný, že je někdo mrtvej a tak. Ale tvoji rodiče už ti přece slíbili, že ti to pojištění zaplatí. Vždyť si právě koupili luxusní horskou chatu v Taosu v Novým Mexiku. Nějakejch dalších šest set babek za semestr je nezruinuje. A co já vím, tak Sebastianovi rodiče zase vlastněj všechny kina v Grosse Pointe nebo tak něco. Takže Sebastian na tom finančně taky nebude zrovna nejhůř…“

„O tohle přece nejde,“ vzlyká Sarah s nosem zabořeným do mého krku. „Tady jde o princip! Co ty chudáci, co nemají rodiče, který by měli sedmicifemej roční příjem? Ty si nezasloužej, aby směli normálně chodit k doktorovi? Nezasloužej si zdravotní péči?“

„Ale samozřejmě že zasloužej,“ ujistím ji. „Jenže víš, celá ta věc nezáleží jenom na profesoru Allingtonovi. Část rozhodování o tom, jestli se s várna bude vyjednávat o nový smlouvě, je na členech správní rady…“

„To jsem Sebastianovi taky říkala,“ Sarah se najednou odpoutá od mého krku a utře si slzy hřbety rukou. „Panebože. Když on je tak strašně… militantní.“

Mám chuť ji varovat, aby si dávala trochu pozor na to, jaké výrazy používá – zvlášť když je dost pravděpodobné, že policie bude hledat možné podezřelé z vraždy Owena Veatche právě v řadách SOS – ale už to nestihnu, protože dveře do knihovny se najednou otevřou a ven vykoukne Tom, můj bývalý šéf z Fischer Hall, který odsud před pár měsíci odešel, protože ho povýšili. Jakmile mě spatří, zasyčí na mě: „Á, tady jsi! Honem pojď dovnitř, nebo přijdeš o všechnu srandu!“

Vím, že tou srandou myslí zábavu, kterou nám poskytnou naši nadřízení, až ze sebe budou na schůzi dělat idioty. My dva si totiž tuhle podívanou vždycky báječně užíváme; když se koná nějaká schůze vedení, usadíme se pěkně v zadní řadě a společně si to vychutnáváme.

„Hned tam budu,“ ujistím ho. Pak se obrátím k Sarah a pokusím se jí odhrnout z tváře pár pramenů těch jejích neskutečně hustých vlasů: „Musím jít. Budeš v pořádku? Mám o tebe starost.“

„Cože?“ Sarah zvedne hlavu, slzy jsou jako mávnutím kouzelného proutku ty tam. Tedy většina. Pár zapomenutých slziček se jí ještě chvěje na řasách. Ale ty by se klidně daly považovat za alergickou reakci, vždyť pylová sezóna už je v plném proudu. „Já jsem přece v pohodě. A vůbec, radši bys měla jít. No jen běž. Nechceš přece zmeškat tu svoji veledůležitou schůzi.“

Nejistě se po ní podívám. „Detektiv Canavan je pořád ještě v mojí kanceláři? Protože pokud ne…“

„Já vím,“ Sarah se sarkastickým úšklebkem zvedne uplakané oči v sloup. „Někdo by tam měl bejt, aby si případně zdejší studenti měli s kým popovídat o tý dnešní tragédii. Neboj se. Já to zařídím.“

„Fajn,“ řeknu. „A až tady skončím, pořádně si promluvíme.“

„No super,“ odsekne Sarah posměšně. „Už se nemůžu dočkat.“ Ještě jí věnuju poslední znepokojený pohled, a vzápětí už vklouznu do dveří, které mi Tom galantně přidržuje.

„Koukám, že se slečna Nesnesitelná od tý doby, co jsem odešel, nezměnila ani v nejmenším,“ komentuje Tom můj výstup se Sarah.

„Měla dost drsnej tejden,“ pokouším se svou asistentku hájit. „Zamilovala se do šéfa SOS a on zatím ani nezaregistroval, že vůbec existuje.“

Ale nezdá se, že by to v Tomovi vzbudilo nějaký soucit. „Proboha, proč by dělala něco takovýho? Vždyť ten kluk se snad nikdy nekoupe. A taky nosí pánskou kabelku. To snad ani nemusím připomínat.“

Přikývnu, potom se obrátím a zjistím, že se v knihovně ve druhém patře sešlo celé ubytovací oddělení – tedy všech devět vedoucích kolejí; příslušní zástupci vedoucích kolejí; tři oblastní koordinátoři; náš psycholog doktor Flynn; vedoucí oddělení doktor Jessup; doktorka Gillian Kilgoreová, psycholožka, která se specializuje na pomoc lidem, kteří ztratili někoho blízkého; jakýsi člověk, kterého jsem v životě neviděla; profesor Allington; a z nějakého důvodu taky Muffy Fowlerová. Všichni posedávají na ústavně modrých vinylových pohovkách (či lépe řečeno na dvousedačkových křesílkách, protože kdybychom sem dali pohovky, studenti by nám tady mohli spát, a my přece chceme, aby spali ve svých pokojích a nikoli ve veřejných prostorách).

„Ehm, tak tedy,“ odkašle si doktor Jessup, když mě uvidí – a okamžitě je jasné, že Sarah nepřeháněla, že na mě skutečně všichni ostatní čekali, aby schůze mohla začít. Doktor Jessup ještě chvilku počká, než se s Tomem usadíme – pěkně vzadu, jako obvykle. A protože všechna křesílka jsou už zabraná, musíme si sednout na béžový koberec (ten je tu proto, že na béžové nejsou tolik vidět skvrny od koly) a opřít se zády o zeď těsně pod řadou oken nabízejících výhled do parku Washington Square Park. Tom okamžitě odšroubuje uzávěr svého montblancu (dostal ho od rodičů k promoci) a napíše nahoru na vrchní stránku poznámkového bloku, který si položil na klín, velkými písmeny Vítejte v PEKLE!

„Díky,“ vydechnu vděčně. Po Tomovi se mi vážně stýská. Když mi dělal šéfa on, žilo se mi daleko líp. Tak například jsme se vždycky na střídačku na celý den vypařili z práce a chodili nakupovat boty na Osmou ulici. Tedy pokud jsme zrovna nedrbali studenty z koleje nebo neposlouchali na iTunes Kelly Clarksonovou.

A taky bylo Tomovi vždycky srdečně jedno, odkud beru papír do kopírky. Hlavně že jsme nějaký měli.

A pak tu byla ještě ta drobnůstka, že Tom nikdy nebyl natolik hloupý, aby si od někoho nechal prostřelit hlavu.

„Takže když už jsme tu tedy všichni,“ pokračuje doktor Jessup, „můžu vám povědět, proč jsme se tu vlastně sešli. Jsem si jistý, že všichni víte, že tady ve Fischer Hall došlo dnes ráno k jisté tragické události, která bude mít dopad nejenom na naše oddělení, ale i na celou univerzitu. Owen Veatch – který tady ve Fischer Hall zastával na přechodnou dobu funkci vedoucího koleje a který byl zároveň ombudsmanem rektorátu – byl dnes ráno ve své kanceláři zastřelen, kulka ho zasáhla do týla. Jsem si vědom toho, že v průběhu tohohle semestru nikdo z nás neměl čas Owena Veatche poznat tak dobře, jak bychom si přáli, nicméně to málo, co jsme o něm věděli, nás vede k přesvědčení, že si rozhodně nezasloužil takový strašlivý, tragický konec.“

Tom se ke mně nakloní a pošeptá mi. „Podruhý.“ Podívám se na něj a taky ztiším hlas do šepotu. „Co podruhý?“

„Řekl podruhý tragický,“ zasyčí na mě. „Tragická událost a strašlivý, tragický konec.“

A Tom slavnostně napíše nahoru na prázdnou stránku ve svém poznámkovém bloku slovo tragický a udělá pod něj dvě čárky. „A jedém,“ pošeptá mi vesele.

„Co je támhleto za chlapa?“ syknu a ukážu na toho člověka, kterého jako jediného z přítomných vidím poprvé v životě.

„Ty nevíš, kdo to je?“ zatváří se Tom pohoršené. „To je přece reverend Mark Halstead. Je to náš novej mezidenominační duchovní, kterej má bejt k dispozici studentům všech vyznání.“

Pozorně si reverenda Marka prohlédnu. Je docela hezký – takovým tím nevtíravým způsobem, jakým se vyznačují sportovní komentátoři v televizi. Na sobě má uměle vyšisované džíny, sportovní sako a kravatu. Sedí na opěradle jednoho z křesílek – toho, které obsadily Muffy Fowlerová a Gillian Kilgoreová. Muffy se naklání dopředu s lokty opřenými o kolena, rty má mírně pootevřené a soustředěně sleduje doktora Jessupa.

Nemůžu si nevšimnout, že si ty rty před nedávnem znovu přetřela leskem.

A taky si nemůžu nevšimnout, že se reverendu Markovi naskýtá dokonalý výhled do výstřihu té její nabírané bílé blůzičky.

„Dnes odpoledne jsme vás sem svolali,“ pokračuje mezitím doktor Jessup, „protože vás chceme ujistit, že policie dělá všechno pro to, aby pachatele tohoto tragického zločinu odhalila…“

Tom si do bloku slavnostně přimaluje další čárku.

„…a ubezpečit vás, že tahle událost je podle všeho náhodný a izolovaný projev nesmyslného násilí. Nikdo z ostatních zaměstnanců není ani v nejmenším ohrožen. Ano, Simone?“

Simon Hague, vedoucí koleje Waser Hall, což je (alespoň podle mého názoru) náš nejnenáviděnější sok (protože tam mají v suterénu vlastní bazén, a navíc mají to štěstí, že se nehonosí tou nešťastnou přezdívkou Kolej smrti), spustí zvednutou ruku a zeptá se tím svým nesnesitelně (tedy alespoň pro mě) ukňouraným hlasem: „Ehm, no jo, dobrý. Ale to říkáte vy. To, že nikdo ze zaměstnanců není ohrožen. Ale co kdo dělá pro to, aby to tak doopravdy bylo? Jak máme jako vědět, že další na řadě není někdo z nás? Jak můžeme vědět, že se vrah nezaměří i na další zaměstnance ubytovacího oddělení?“

Několik vedoucích dalších kolejí souhlasně přikývne. Tom bleskově načrtne do bloku mužskou postavičku, která je velmi podobná Simonovi. Dalších pár čar a postavičce uletí hlava.

„Hele,“ zašeptá konverzačním tónem, „a jak se vlastně má ten tvůj?“

Překvapeně zamrkám. „To myslíš Tada?“

Tom jenom zvedne oči v sloup. „Ne, myslím toho chlapa, kterýho doopravdy miluješ. Coopera. Jak se má? Už jsem ho pěkně dlouho neviděl.“

„Má se dobře,“ odpovím… trošku zachmuřeně, to připouštím.

No jistě, je mi jasné, že zrovna sedíme na schůzi, kterou vedení svolalo kvůli tomu, že byl můj šéf před pár hodinami nalezen mrtvý ve své kanceláři, a že je hrozně tragické (což všichni samozřejmě moc dobře víme), že byl někdo, člověk v nejlepších letech, takhle bezdůvodně zabit, a tak dále.

Jenže když já zrovna teď potřebuju pár dobrých rad ohledně svého milostného života. A koho jiného požádat o pomoc než kamaráda homosexuála?

„Tad se mě dneska ráno ptal, jestli bych si v létě nemohla vzít delší volno, a pak mi ještě řekl, že se mě chce na něco zeptat, až nastane ta správná chvíle,“ pošeptám Tomovi. „A já mám takovej pocit, že se to nebude týkat obyčejný společný dovolený někde na mořským pobřeží v Jersey.“

Tomovi se ve tváři objeví přiměřená dávka zděšení.

„Cože? To myslíš vážně? Vždyť s ním chodíš teprve, kolik, měsíc?“

„Náhodou tři,“ odseknu potichoučku. „A ty máš tak co mluvit. Copak ty v podstatě nežiješ s trenérem reprezentačního basketbalovýho mužstva New York College?“

„To je něco jinýho.“ Tom se teď tváří pobouřeně. „My se vzít nemůžeme. Jeho rodiče nevědí, že je gay.“

„Takže detektiv Canavan ze šestého okrsku mě ujistil,“ ujme se zase slova doktor Jessup, a zdá se, že se mu čelo nahoře u linie vlasů ve světle zářivek (původně byly tady v knihovně lustry, ale ty se v sedmdesátých letech odstranily spolu s azbestovým potrubím, a nahradil je snížený strop) začíná drobátko lesknout, „že on i jeho lidé dělají, co mohou, aby se ta tragédie“ – Tom chvilku přemítá, jestli má připsat další čárku nebo ne, nakonec ji připíše – „vyřešila, nicméně je prý si v podstatě jistý, že nikdo neusiluje o život členům…“

„To se nenajde nikdo, kdo by sebral dost odvahy a vyslovil to nahlas?“ Vedoucí koleje, která se nachází na Wall Street – tu budovu musela univerzita přikoupit, protože poblíž školy už nebylo nikde místo – vstane a všechny v místnosti přejede obviňujícím pohledem. „Všichni přece víme, kdo to udělal. A proč! Byli to ti lumpové ze SOS! Určitě za tím stojí Sebastian Blumenthal! Nedělejme si iluze!“

Jeho slova vyvolají všeobecnou vřavu. I většina ostatních přítomných věří, že za tím vším stojí Sebastian. K tomuhle přesvědčení zřejmě všichni dospěli čistě na základě toho, že má Sebastian dlouhé vlasy a že se nemyje zrovna dvakrát často.

To přiměje reverenda Marka k poznámce, že tenhle popis by se hodil i na jistého mesiáše, a ten nikdy nikoho nezabil.

Tahle poznámka vyvolá v Tomovi takové nadšení, že vzhlédne nahoru ke sníženému stropu a neslyšně poděkuje: Děkuju ti, panebože. Potom, aniž by oslovoval někoho konkrétního, houkne: „Ale co ta jeho pánská kabelka.“

Doktor Jessup pobíhá po místnosti sem a tam a snaží se všechny uklidnit, vysvětluje jim, že v téhle zemi jsou občané – ano, dokonce i dlouhovlasí a věčně nemytí studenti magisterského programu – nevinní, dokud se jim neprokáže vina. Jeho snaha se ale naprosto míjí účinkem. Několik zástupců vedoucích na jednotlivých kolejích se nabídne, že si Sebastiana najdou a vymlátí z něj duši (podobně jako já si při práci na koleji dodělávají školu, jeden studuje trestní právo, druhý management v sektoru služeb a třetí je na katedře tělesné výchovy). Nakonec se doktorka Kilgoreová s doktorem Flynnem pokusí znovu nastolit pořádek – vstanou ze svých křesílek, několikrát tlesknou a křiknou na ostatní. „Ale přátelé, přátelé! Přátelé! Přátelé! Jsme přece profesionálové, zaměstnanci univerzity, nejsme žádní pouliční rváči!“

Což se samozřejmě totálně mine účinkem.

Zato se nemine účinkem, když Tom strhne ze zdi hasicí přístroj a postříká střed místnosti závějí oxidu uhličitého. Vzhledem k tomu, že přesně tímhle způsobem pravidelně rozhání u sebe na koleji příliš divoké mejdany členů univerzitního bratrstva, provede celou tu akci s tak znuděným výrazem, že to působí skoro až komicky.

„A teď,“ dodá monotónním hlasem, „všichni sednout.“

Je úžasné sledovat, jak se všichni můžou přetrhnout, aby ho poslechli.

Tom totiž sice asi zná nazpaměť víc písniček Judy Garlandové než kdokoli z ostatních přítomných, ovšem taky měří skoro metr devadesát, váží kolem sta kilogramů a kdysi hrál v obraně univerzitního týmu Texas A&M. U takového člověka si to nikdo nechce rozházet.

„Přátelé, prosím vás.“ Teď když Tom nastolil pořádek, může doktor Jessup pokračovat. „Pokusme se nezapomínat, kde jsme… a kdo jsme. Až bude mít policie důkazy potřebné k tomu, aby mohla někoho zatknout, určitě to udělá. Do té doby, prosím, zachovejte klid. Nezhoršujme celou situaci tím, že budeme dělat ukvapené závěry a ukazovat na někoho prstem, když nemáme přesvědčivé důkazy.“

To jsou tedy věci.

Jenom si tak říkám, jestli bych neměla upozornit Sarah, aby Sebastiana trochu varovala. Vzhledem k tomu, čeho jsem právě byla svědkem, by se teď ten kluk měl mít na pozoru a moc na sebe neupozorňovat. Tedy alespoň pokud ví, co je pro něj dobré.

„Marku,“ osloví doktorka Kilgoreová duchovního a přitom spojí ruce před sebou, jako kdyby se chystala modlit (Sarah by v tom určitě viděla neklamný projev pocitu vlastní nadřazenosti nad námi ostatními). „Tak mě napadlo… nemyslíte si, že by teď byla vhodná doba, abychom pod vaším vedením uctili minutou ticha Owenovu památku?“

„Samozřejmě,“ přikývne reverend Mark. Vyskočí z opěradla křesílka, na které se před chvílí znovu usadil, a skloní hlavu. Všichni ostatní v místnosti, včetně mě, následují jeho příkladu.

„Otče nebeský,“ zahájí reverend zpěvavě modlitbu tím svým příjemným hlubokým hlasem, „prosíme tě…“

Tom, který se mezitím znovu svezl vedle mě na koberec, mě šťouchne do žeber. Zpod vlasů na něj pohlédnu. „Co je? Teď přece máme držet minutu ticha.“

„Já vím. Promiň. Ale já zapomněl – kolikátej že to je?“ pošeptá mi do ucha. „Tvůj třetí šéf za tenhle rok?“

„Jo,“ odseknu šeptem. „Pšššt.“ Ten jeho znovunalezený ostrovtip je důkazem toho, že je Tom ve své nové práci spokojený – a že mu to klape i v milostném životě.

A já z toho mám obrovskou radost. No vážně.

Jenže na druhou stranu ty jeho vtípky můžou být někdy docela otravné.

Tom vydrží být zticha další dvě vteřiny. A pak to přijde: „Měla bys dát výpověď,“ pošeptá mi.

„Nemůžu dát výpověď,“ odpovím. „Takhle nemusím platit školný. A navíc potřebuju ten plat. Pšššt.“

Tři vteřiny je opravdu ticho. Potom Tom zašeptá: „Tak tu výpověď ještě nedávej. Měla bys ještě počkat, než se ti podaří vystřídat alespoň čtyři šéfy. A teprve potom dát výpověď. Něco jako Čtyři vraždy stačí, drahoušku!“

Co je to skutečná hrůza, však poznáme teprve poté, co se po skončení té minuty ticha vyhlásí další postup. Tom se má stát na přechodnou dobu prozatímním vedoucím Fischer Hall, dokud se pro naši kolej nenajde náhradní prozatímní vedoucí. (Když to slyším, mám sto chutí si s ním na znamení vítězství plácnout dlaní o dlaň, nicméně vzhledem k tomu, že se ve chvíli, kdy nám vedení tohle rozhodnutí oznámí, pohledy všech přítomných stočí ke mně, raději se spokojím jenom s tím, že smutně sklopím oči a upřu zrak na své boty. Nedá se nic dělat, to já jsem ta chudinka, která dneska ráno našla mrtvolu svého šéfa. Nikdo z ostatních nemusí vědět, že jsem toho chlapa v podstatě nenáviděla.)

Děkan pro personální záležitosti, sdělí nám doktor Jessup, rozešle všem studentům hromadný e-mail s informací, že jeden z vedoucích administrativních pracovníků zemřel – o tragickém (čárka) podtextu jeho smrti se ale zmiňovat nebude – a bude v něm také apelovat na celou akademickou veřejnost, aby využila možnosti zapojit se do skupinové terapie, jež jim pomůže překonat smutek nad tou neočekávanou ztrátou.

Reverend Mark navíc zorganizuje bohoslužbu na uctění památky zesnulého – datum a místo konání bude ještě upřesněno. Rodina doktora Veatche (no páni, Owen měl nějakou rodinu? To jako lidi, kteří by ho měli doopravdy rádi?) a také jeho už v podstatě bývalá manželka jsou na cestě do New Yorku. Ve světle této tragédie (čárka) budou příbuzní doktora Veatche bezplatně ubytováni ve Wasser Hall v apartmá pro významné návštěvníky (to jsou ale darebáci – tedy teď mám samozřejmě na mysli lidi z Wasser Hall, nikoli příbuzné doktora Veatche. Ale vážně, na Wasser Hall jsou fakt pěkní hajzlové. Jako by jim nestačilo, že tam mají bazén – a nemají tam vraždy. To nám ještě navíc musí otloukat o hlavu, že mají apartmá pro významné návštěvníky?), jež je za normálních okolností vyhrazeno různým významným osobnostem a lidem, kteří mají od univerzity dostat čestný doktorát (vloni to byl Neil Diamond. Předloni Tippi Hedrenová).

A potom doktor Jessup, doktorka Kilgoreová a doktor Flynn přijdou s posledním oznámením… Když si ho vyslechnu do konce, ztuhne mi – a Tomovi taky, alespoň to tak podle jeho reakce vypadá – krev v žilách. Protože prý mezi nás ta tragédie (čárka) a spolu s ní i ty nedávné rozmíšky kvůli SOS vnesla svár, měli bychom teď hned zapracovat na utužení kolektivu. Vyměníme si s Tomem vyděšený pohled. Utužování kolektivu? „Svatá matko Boží,“ vydechne Tom. „Jenom to ne!“ Naneštěstí ho slyší doktorka Kilgoreová, s níž jsme už oba měli to neštěstí blíže spolupracovat. Zpraží nás pohledem natolik přísným, až to skoro zabolí. „Účast,“ sdělí nám úsečně, „je povinná.“

Očividně však není povinná pro rektory, protože profesor Allington se rychle omluví, že má nějakou důležitou schůzku (jestli má jenom trochu rozumu, bude to schůzka s lahví skotské), a odejde. Čekám, že Muffy Fowlerová půjde také – koneckonců nepracuje na ubytovacím. Jenže vzápětí si všimnu, že se jí nějak podařilo zachytit se tím svým tříkarátovým žlutým diamantem za klopu sportovního saka reverenda Marka. Takže se ani nedivím, když vzápětí prohlásí, že je jí to fuk, a že klidně zůstane s námi, protože by to mohla být psina. No vážně. Takhle to přesně řekne.

Z toho utužování kolektivu se nakonec vyklube ještě děsivější záležitost, než jsme si s Tomem vůbec dokázali představit. Doktor Flynn přinese hromadu nevyzvednutých novin, které si vypůjčil z recepce dole v hale. Máme se rozdělit do družstev po pěti lidech, a každé družstvo dostane balík novin. Okamžitě se s Tomem přimkneme k sobě, abychom mohli být v jednom družstvu – „Dneska už toho má za sebou až až, potřebuje mě,“ ujistí Tom doktorku Kilgoreovou, které v reakci na tohle uspořádání vyletí jedno obočí skepticky nahoru. Cílem celé akce totiž je, abychom se lépe poznali se svými kolegy, s nimiž jsme zatím ještě neměli příležitost se pořádně seznámit. Nějak se stane, že s námi v jednom družstvu nakonec skončí ještě reverend Mark a Muffy Fowlerová. A taky se k nám schválně připojí doktorka Kilgoreová – bezpochyby proto, aby na mě a na Toma dohlédla.

„Takže,“ začne doktor Flynn, když se všechny týmy usadí na svých přidělených křesílkách… žádné z křesílek ovšem není tak velké, aby se na něj příslušný tým vešel celý, takže se s Tomem opět uvelebíme na zemi. „Je mi jasné, že se asi ptáte sami sebe, co že to budeme dělat s těmi novinami? No, lidičky, já bych rád, abyste se spolu se svým družstvem dali do práce a postavili z těch novin nějaký přístřešek, který by byl dost velký na to, abyste se pod něj mohli všichni schovat.“

Simon, vedoucí koleje Wasser Hall, rozzuřeně vybuchne: „A jak to asi máme udělat? Vždyť ani nemáme nůžky! A ani lepicí pásku!“

„To já přece dobře vím, Simone,“ opáčí doktor Flynn klidně. „Zato máte vystudovanou sociologii, a vedle sebe čtyři podobně kvalifikované kolegy, kteří všichni vynikají v umění jednat s lidmi. Řekl bych, že když budete opravdu spolupracovat, mělo by se vám podařit zkonstruovat přístřešek, pod který byste se všichni vešli, alespoň na tu chvilku, než stačíme výsledek vaší práce obodovat…“

„Ono se to bude BODOVAT?“ zaječí další z přítomných s neskrývaným vztekem.

„No já mám tedy pocit, že by se úkoly, při kterých jde o utužení kolektivu, bodovat neměly,“ přisadí si někdo další.

„Ale no tak, no tak,“ vloží se do toho doktor Jessup. „Vždyť je to všechno jenom legrace. Jsem si jistý, že doktor Veatch by si to tak přál.“

Já si tedy naopak vůbec nejsem jistá, jestli někdo z přítomných alespoň tuší, co by si doktor Veatch asi tak přál. Koneckonců ho nikdo z nás – včetně mě – pořádně neznal. Je ovšem dost dobře možné, že by mu stavění domečků z novin připadalo úžasně zábavné.

A rozhodně by se mu líbilo, že se ty domečky budou bodovat, o tom jsem přesvědčená.

„No není tohle paráda?“ zeptá se Muffy, když se naše družstvo dá do stavění.

„No jasně,“ odtuší Tom. „Já osobně jsem daleko radši tady než ve svý kanceláři.“

Což je lež jako věž. Na počítači ve své kanceláři má totiž Tom nahranou svou oblíbenou hru Madden NFL. A hraje ji celý den… pokud tedy zrovna nerozhání u sebe na koleji nějaký ten divoký mejdan nebo nezasahuje u pokusu o znásilnění, ve který se občas zvrhne některé rande. A klidně by u té hry vysedával i celé noci, kdyby mu to ovšem Steve, jeho přítel, dovolil.

„To já taky,“ přidá se reverend Mark vesele. Potom se podívá na mě a úsměv se mu vytratí z tváře. „I když je mi samozřejmě líto, že nás sem přivedla tak smutná událost.“

Muffy se také přestane usmívat. „To je pravda,“ přikývne a pohlédne na mě těma svýma obrovskýma temnýma očima kolouška Bambiho – ve kterých se jí najednou lesknou slzy. Jak to ta ženská dělá? A ještě ke všemu to dokáže, kdykoli se jí to hodí. „Vy dva jste vlastně pracovali spolu. Musíte z toho bejt zdrcená. Naprosto zdrcená.“

„Vy jste pracovala s doktorem Veatchem? Byla jste jeho sekretářka?“ reverend Mark se na mě ustaraně podívá… ale v jeho pohledu je i taková ta perverzní zvědavost, kterou při setkání s člověkem, který před pár hodinami náhodou zakopl o mrtvolu, pociťuje snad každý.

„Administrativní asistentka,“ opraví ho Tom a doktorka Kilgoreová dvouhlasně.

„A co takhle začít s tím přístřeškem?“ dodá doktorka Kilgoreová a zvedne náš příděl novin. Drží je mezi palcem a ukazováčkem, očividně netouží mít černé šmouhy na šatech. Máme totiž co do činění s New York Times, a o tomhle deníku každý ví, že pouští barvu opravdu hodně. „Tak jak navrhujete, že bychom to měli udělat?“

„No, musí to samo stát, ne?“ Tom jí ty noviny sebere, očividně už má dost toho jejího afektovaně holčičkovského nakrucování. „Můžeme udělat čtyři podpěry, takhle,“ – sroluje několik listů novin do pevné role – „a použít je jako sloupy. A pak přes ně dát rozložený listy jako plachtu, takže vznikne střecha.“

„Bingo,“ prohlásím nadšeně. „A máme to.“

„Ehm,“ vloží se do toho reverend Mark. „Nechci se nikoho dotknout, ale pobýval jsem nějaký čas na misii v Japonsku, a teď mě napadlo, že kdybychom každý list takhle složili – počkejte, já vám to ukážu…“

A reverend Mark sebere Tomovi noviny a začne je jakýmsi rafinovaným způsobem různě trhat a skládat. Muffy a doktorka Kilgoreová ho pozorují, očividně na ně udělalo dojem, jak mu prsty nad potištěným papírem jenom létají.

„No páni, Marku – můžu vám říkat Marku?“ vydechne Muffy.

„Ale samozřejmě,“ odpoví Mark.

„Tedy, páni, Marku, ale vy to tak umíte.“

„V mnoha kulturách považují skládání papíru za umění,“ vysvětluje reverend Mark konverzačním tónem, „ovšem ve skutečnosti to má spíš co dělat s matematikou. Například některé konstrukční problémy v geometrii nemůžou být vyřešeny jenom s použitím kružítka nebo rovné hrany, nicméně se dají vyřešit pomocí naněkolikrát přeloženého papíru. Fascinující, co říkáte?“

Muffyiny temné oči se rozšíří obdivem. „To rozhodně. Ti Japonci jsou fakt úžasný. Já prostě miluju suši!“

Podíváme se s Tomem po sobě. Tom zvedne oči v sloup.

„Výborně.“ Doktor Flynn obchází všechna družstva a každému řekne: „Výborně. Vidím, že už vám to jde dohromady moc hezky, že pěkně spolupracujete. Právě tohle jsme s Gillian chtěli vidět. Jak kolegové z ubytovacího oddělení překonávají překážky, jak se postaví čelem k té tragédii…“

„Kde mám blok?“ zamumlá Tom.

„…a protože vidím, že náš úkol je pro vás všechny až příliš snadný, trochu vám to ztížíme – zavážeme vám oči!“

A doktor Flynn vytáhne z lepenkové krabice, kterou spolu s doktorkou Kilgoreovou přinesli, několik levných hedvábných šátků a začne je rozdělovat mezi přítomné. Přitom nám vysvětluje, že si jimi máme zavázat oči a ty své přístřešky z novin dostavět poslepu.

„Jenže když neuvidíme,“ zakvílí Simon z Wasser Hall, „budou ty naše domečky vypadat příšerně, a dostaneme za ně málo bodů!“

„Ale nesmysl,“ usměje se doktor Flynn. „V každém družstvu bude jeden člen, který šátek na očích mít nebude. Je na vašem rozhodnutí, kdo z vašeho družstva to bude. A tenhle člověk vás ostatní povede.“

„Já jsem pro to, aby to byl Mark,“ vyhrkne Muffy rychle.

Mark překvapeně vzhlédne od té své složitě proplétané papírové zdi a zatváří se rozpačitě. „Ale ne, já…“

„Já jsem taky pro,“ prohlásí Gillian přívětivě. Potom se obrátí ke mně a k Tomovi. „A vy dva s tím taky souhlasíte.“

„Ehm,“ odkašlu si. Pokud se vedoucím našeho družstva stane Mark, strávíme tu zbytek dne. Opravdu nechápu, jak by nás mohl naučit vyrábět ty složitě skládané papírové zdi z origami. Zvlášť když u toho budeme muset mít zavázané oči. No, ale asi je to jedno. „Nojo, jasně.“

„Když já nevím,“ zavrtí Tom pomalu hlavou. Ve tváři se mu objeví zvláštní zasněný výraz, který jsem u něj ještě neviděla. „Víte, Heather dneska prodělala vážné trauma, když vešla do své kanceláře a našla tam svého milovaného šéfa – a on to vlastně nebyl jenom její šéf, byl to spíš její mentor… žes mi to tak jednou říkala, Heather? Že Owena považuješ za svého mentora?“

Zůstanu na něj překvapeně zírat. „Cože?“

„Nebuď tak skromná,“ napomene mě Tom. „Tady jsi mezi samými přáteli. Je nám jasné, jak strašně tě muselo vyděsit, když jsi tam Owena takhle našla. Tady to klidně můžeš přiznat, Heather. Tady si všichni navzájem věříme. Víš, ten pohled na můj starý stůl zacákaný Owenovou krví…“

„No tak, Tome, proboha,“ skočí mu Gillian znechuceně do řeči.

„Já jenom, že jsem přesvědčený, že by naší vedoucí měla být Heather,“ Tom nasadí pokrytecky starostlivý výraz. „Po tom všem, co dneska zažila, by od nás bylo kruté, kdybychom ji nutili, aby si zavázala oči. Před chvílí mi vyprávěla, že kdykoli zavře oči, vidí ty kousky Owenova mozku rozstříknuté po tom jeho stolním kalendáři s Dilbertem…“

„S Garfieldem,“ opravím ho.

„Poslouchejte, vy dva, nemohli byste…“ začne Gillian, ale reverend Mark ji nenechá domluvit.

„Já souhlasím tady s… s Tomem, říkám to správně?“ Mark zavře oči a zavrtí hlavou. „Vzhledem k tomu, čím vším si Heather dneska prošla, by měla být kapitánkou našeho družstva rozhodně ona.“

„Ano, souhlasím,“ přidá se Muffy rychle. Pohlédne na Gillian a v očích se jí zatřpytí slzy. „To bude jedině správné.“

Doktorka Kilgoreová se tváří, jako kdyby ji měla každou chvíli ranit mrtvice.

„No tak dobře,“ procedí nakonec skrz zaťaté zuby a podá ostatním šátky, které dostala od doktora Flynna. „Všichni si vezměte šátek. Všichni kromě Heather.“

„A vy taky, že ano, paní doktorko?“ zeptá se jí Tom s úsměvem.

„Ano, já taky,“ přitaká Gillian pochmurně a zaváže si šátkem oči.

„Marku,“ osloví Muffy duchovního. „Já ten svůj šátek nějak nemůžu uvázat. Mohl byste mi pomoct?“

„Ach tak,“ zareaguje reverend Mark. „Ale já už ten svůj mám zavázaný… ale počkejte, zkusím to…“

Zašátrá po Muffy a podaří se mu nahmátnout její ňadro, které mu nastražila přímo pod ruku.

„Panebože!“ vyhrkne rozpačitě a celý zbledne.

„Jejda!“ Muffy se pod tím svým šátkem přes oči roztomile začervená. Mně je ovšem naprosto jasné, že ve skutečnosti je vývojem událostí nadšená. „To nic, to je v pořádku.“

„Strašně mě to mrzí!“ Reverend Mark vypadá, jako kdyby měl sto chutí spáchat sebevraždu. Během tří vteřin vystřídá sněhobílou barvu v jeho tváři sytě rudá. Dokonce mu zrudne i krk – až dolů k límečku košile.

„Vy za to přece nemůžete. Vždyť nevidíte!“ připomene mu Muffy. Hned nato se jí podaří si ten šátek přes oči přece jenom nějak uvázat, což by ostatně zvládla bez problémů i předtím. „No ne, vida. Už je to dobré, nějak jsem to zvládla.“

„O-opravdu?“ zakoktá reverend Mark. „Možná by vám mohla pomoct doktorka Kilgoreová… nebo Heather…“

„Už je to dobrý,“ zapřede Muffy.

„Takže teď, když je Heather vedoucí našeho družstva,“ přeruší je Gillian suše, „mohla by nás třeba začít vést.“

„No jasně,“ odtuším. „Marku, ukážete nám, jak děláte ty zdi?“

„Hm, to nebude zrovna snadné,“ odpoví mi reverend Mark. „Zvlášť když mám teď zavázané oči. Ale tady nám jde koneckonců hlavně o to začít spolupracovat jako tým, takže to můžu alespoň zkusit. Začneme tím, že vezmeme jednu dvoustránku a takhle ji natrhneme, tak…“

Gillian s Muffy začnou trhat noviny na proužky. Tom udělá pár tápavých kroků dopředu a pokusí se sebrat z hromady další arch novin. Přitom se nakloní k mému uchu (tedy spíš k místu, kde tuší, že by moje ucho mohlo zrovna být, tedy k temeni mé hlavy) a pošeptá mi: „Tohle je fakt úchylný, nic úchylnějšího jsem v životě nedělal. A asi ti ani nemusím připomínat, že já jsem jako teplouš podle spousty lidí taky úchylnej, takže vím, o čem mluvím.“

„Nemohl bys prostě vyrobit ještě pár těch podpěr, se kterejma jsi začal ještě předtím, než se do toho vložil náš mistr světa v origami?“ odpovím mu šeptem. „Protože když budeme stavět takhle pomalu, nad Wasser Hall nikdy nevyhrajeme.“

„Ale Heather,“ zavrtí Tom hlavou v předstíraném nesouhlasu. „Tady přece vůbec nejde o nějaké vítězství. Tady jde o to, abychom dokázali spolupracovat jako tým.“

„Sklapni,“ odseknu. „My ty neřády z Wasser Hall rozneseme na kopytech, i kdyby to mělo bejt to poslední, co v životě udělám.“

Což se nám nakonec, samozřejmě, povede. Náš „domeček“ stojí podstatně dřív, než jsou se svými přístřešky hotoví ostatní. Naženu všechny členy svého družstva dovnitř, zvednu ruku a zahalekám na doktora Flynna: „Pane doktore! No tak, pane doktore! Já bych řekla, že už to máme!“

Doktor Flynn se potěšené usměje a vzápětí už si prohlíží výsledek týmové práce členů našeho družstva.

„No vážně, už to máte,“ přikývne. „Skvělá práce. Prostě skvělá. Opravdu vynikající týmová spolupráce, přátelé.“

„Už si můžeme sundat ten šátek?“ chce vědět Muffy.

„Ale samozřejmě,“ ujistí ji doktor Flynn.

Muffy, reverend Mark, Gillian a Tom si sundají šátky a rozhlédnou se po přístřešku, pod kterým sedí.

„No není to úžasné, přátelé?“ zeptá se jich doktor Flynn. „Věřili byste tomu, že dokážete takhle báječně spolupracovat a postavit holýma rukama – a ještě poslepu – něco takového? Teď se hezky posaďte a odpočiňte si, počkáme, až svoje přístřešky dokončí i ostatní. A hezky se navzájem poplácejte po zádech, však si to zasloužíte…“

Gillian užasle zírá na ty čtyři chatrné sloupky ze srolovaných novin, které drží stejně chatrnou střechu z rozložených stránek… vypadá to jako ta nejlacinější svatební chupa pod sluncem, navíc postavená nad dvěma naprosto zmatenými párky novomanželů.

„Ale… kde jsou ty zdi, který jsme poskládali?“ stará se Muffy.

„Jo ty,“ odpovím, „no, víte, to by trvalo šíleně dlouho. Takže jsem operativně rozhodla, že ty zdi nepoužijeme a vrátíme se radši k tomu původnímu Tomovu nápadu.“

„Tedy,“ podívá se Gillian na své ruce zapatlané od tiskařské černi – a taky na fleky, které v hojném počtu zdobí její smetanově bílý plátěný kostýmek: „Mohla jste alespoň něco říct.“

„Když vy jste se do toho všichni vrhli s takovým nadšením,“ prohlásím. „Nechtěla jsem vám toho vašeho pionýrskýho ducha kazit.“

„No ne,“ usměje se reverend Mark a škrábe se z našeho papírového přístřešku. „To byla ale legrace. Nebo ne? Á, počkejte, já vám pomůžu…“

„Ach, mockrát vám děkuju.“ Zdá se, že Muffy má trochu problém vyškrábat se na nohy. No, není se čemu divit, když se podívám na tu její uzoučkou rovnou sukni a vysokánské podpatky. Jemně vloží svoje dlaně upadané od tiskařské černi do rukou reverenda Marka a s pohledem upřeným do jeho očí se nechá vytáhnout na nohy.

„‚Lásko,‘“ zazpívá mi Tom potichoučku do ucha. „Já jenom tebe mám… na tebe spoléhám…“

„Musíme s touhle pitomou šarádou ještě pokračovat?“ Simon z Wasser Hall si naštvaně serve šátek z očí. V jeho podání zní šaráda spíš jako šereda. „Vždyť vyhráli. Tak proč se máme ještě snažit…“

„Ale tohle přece není o tom, kdo vyhraje nebo prohraje, Simone,“ zopakuje mu zpěvavě doktor Flynn. I když musím připustit, že pokud jde o mě a Wasser Hall, tak to nikdy nebude o ničem jiném – já prostě vyhraju a oni prohrají. „Zavažte si, prosím, znovu oči a pomozte svému družstvu dokončit úkol.“

„Jenže to není fér. Heather s Tomem už spolu před časem pracovali,“ zakvílí Simon. „Očividně jsou kompatibilní. Zatímco já půlku z těch lidí, co mám v družstvu, ani neznám – teda bez urážky, vážení.“

„Simone!“ okřikne ho doktor Jessup, který má přes oči uvázaný pestrý šátek a sedí uprostřed jakéhosi nedokončeného týpí sestaveného z novinového papíru. „Okamžitě si ty oči zase zavažte!“

A právě v tomhle okamžiku se dveře knihovny otevřou a dovnitř vstoupí jeden ze studentů.

„Je mi líto,“ řekne mu doktor Flynn, „ale dnes odpoledne je knihovna zavřená. Koná se zde důležitá schůze vedení.“

Student se rozhlédne kolem sebe a spatří všechny ty dospělé v kostýmcích a oblecích – navíc jsou to všechno očividně lidé z vedení – jak s šátky uvázanými přes oči sedí v domečcích sestavených ze starých novin. Na tváři se mu, což je naprosto pochopitelné, objeví zmatený výraz.

Teprve teď mi dojde, že ten student není nikdo jiný než Gavin McGoren.

„Ehm,“ odkašle si nejistě, „dole mi řekli, že bych tu našel Heather Wellsovou?“

Rychle se odpoutám od zbytku svého družstva a spěchám k němu. „To je v pořádku,“ ujistím doktorku Kilgoreovou. „Bude to jenom chvilička.“

„No, ale pospěšte si, ať jste co nejdřív zpátky,“ opáčí Gillian a svraští obočí na znamení nesouhlasu. „Budeme muset ještě nějak zpracovat a vyhodnotit, co jsme vlastně o sobě dneska zjistili.“

No jistě. Třeba to, jak moc tě nesnáším? Tohle tedy rozhodně nijak zvlášť zpracovávat ani vyhodnocovat nemusím, vím to už dávno.

Pokývnu hlavou směrem ke dveřím, a naznačím tak Gavinovi, že za mnou má vyjít ven na chodbu. Poslechne mě, ale jasně na něm vidím, že se nepokrytě baví.

„Co se to tam kurva dělo, ženská?“ vybafne na mě, jenom co se bezpečně ocitnu venku před knihovnou. „Nějakýmu chlapovi někdo vystřelí mozek z hlavy a vám všem z toho totálně rupne v bedně?“

„Gavine,“ okřiknu ho a rychle za sebou zavřu dveře knihovny. „Tohle nám má pomoct nějak se vypořádat se smutkem z toho, že Owen umřel. A co vůbec chceš?“

„To vám jako má pomoct, že si budete hrát na kovboje a indiány? A co je zač ta kočka s velkejma kozama?“

„Jmenuje se Muffy. Ale ne, vážně, kvůli tobě budu mít průšvih. Co chceš?“

„Muffy?“ Gavin nevěřícně zavrtí hlavou, jako kdyby ho odteď už nemohlo překvapit vůbec nic. „No tak dobře. Tak já ti to řeknu. Myslel jsem si totiž, že bys to možná chtěla vědět. Na patře, kde bydlím, je jedna holka. Jmenuje se, tuším, Jamie?“

Zavrtím překvapeně hlavou. „No a?“

„No, podle mě měla dneska ráno mít s doktorem Veatchem nějakej pohovor nebo tak něco.“

Konečně pochopím, o čem to mluví. „No jasně, máš pravdu. Priceová. Jamie Priceová. Ale Gavine, já vážně nemám čas…“

„No tak nic!“ Gavin zvedne ruce, jako kdyby tím chtěl říct, že to vzdává. „Abys věděla, tak mi říkala, že to stejně každýmu bude fuk. Ale já jí na to řek, poslouchej, Heather je jiná. Heather na lidech fakt záleží. Ale jestli se radši chceš vrátit támhle do knihovny a hrát si s ostatníma na kovboje a indiány…“

Probodnu ho pohledem. „Gavine, tak co se děje? Prostě mi to řekni.“

Gavin pokrčí rameny. „Nic. Já jenom… no, zaslechnul jsem tuhletu Jamie… jak sedí ve svým pokoji a brečí, ne? A její spolubydlící vyjde ven a povídá, že Jamie nechce přestat, jasný? A tak já povídám, velkej Gavinátor to s ní zkusí zmáknout, jestli víš, jak to myslím?“

„Gavine.“ Dneska fakt nevycházím z údivu. No vážně. A přitom pro mě ten dnešek začal tak příšerně brzo. V šest ráno! A hned vzápětí následovala bolest – teda moje bolest – a no dobře, hned potom přišel sex. A potom se do toho ještě přimíchalo krveprolití. A teď ještě tohle. „Mám ti zakroutit krkem? Hned teď? Stačí říct, a já…“

Gavin se přestane tvářit jako drsný gangster.

„No dobře, tak teď vážně. Takže jdu za ní do jejího pokoje a zeptám se jí, co se děje, a ona mi řekne, abych vypadnul, a já na to, ale ne, fakt, třeba bych ti mohl pomoct, protože…“ má alespoň tu slušnost, že se zatváří rozpačitě. „No, to je vlastně fuk. Každopádně mi ta holka řekne…“

„Ne, Gavine,“ skočím mu do řeči. „To teda není fuk. Copak jsi jí to řekl?“

„Ale jo, je to fuk. Pro to vyprávění je to náhodou úplně nepodstatný. Oukej? A tak ona povídá…“

„Gavine. Jestli mi neřekneš, cos jí řekl, okamžitě se vracím zpátky do knihovny…“

„Řek jsem jí, žejemojemámagyndařka, jasný?“ vychrlí na mě Gavin a zrudne jako rak. „Podívej, já vím, že je to pitomý, ale… holky ti řeknou fakt cokoli, když jim nakecáš, že je tvoje máma gynekoložka. Nechápu proč.“

Zůstanu na něj koukat. Je opravdu škoda, že si Gavin jako hlavní specializaci zvolil film – kdyby se nechal naverbovat do kterékoli z našich národních bezpečnostních složek, byl by pro ně rozhodně přínosem.

Nevím, co bych mu na to řekla, a tak ho jenom pobídnu: „No tak dál.“

„No, takže jsem si myslel, že mi řekne… třeba že někde chytla nějakou pohlavní nemoc nebo tak něco. Teda v to jsem alespoň doufal, protože chápeš, to by znamenalo, že se ráda občas odváže…“

Povzdychnu si. „Ach jo, Gavine,“ zvednu oči teatrálně ke stropu. „A já si myslela, že láska, kterou ke mně chováš, je čistá jak čerstvě padlej sníh.“

„Ale to je fuk,“ Gavin se znovu začervená, ovšem tentokrát se přitom navíc v těch svých sportovních botách mírně zhoupne ze špiček na paty. „Chlap má svoje potřeby. A víš, ona je docela… no, Jamie je prostě docela sexy. Znáš to. Ona je… no… je ti podobná. Trochu.“

„Oukej,“ vpadnu mu do řeči. „Tak teď už se mi asi vážně udělá šoufl. Gavine, přísahámbohu, jestli jsi mě vytáhnul z tý schůze jenom proto, abys mě balil…“

„To teda ne!“ Rozhořčení v jeho hlase mě přesvědčí, že zřejmě nelže. „Heather! Co si to o mně myslíš!“

„Tak o co teda šlo, Gavine!“ houknu na něj.

„No přece o to, co mi řekla!“ odpoví a bojovně vysune bradu s vousy zastřiženými do špičky.

„A co ti řekla?“ zkřížím paže na prsou. „Co to bylo?“

„Říkala, že ví, proč ho zastřelili,“ sdělí mi Gavin. „Teda toho tvýho šéfa. A byla z toho fakt špatná.“

V úžasu ruce zase spustím. „Cože? A proč?“

„To já nevím,“ odsekne Gavin. „Jenom ti opakuju, co mi řekla. Povídala taky, že je to všechno její vina. Že kdyby nebylo jí, tak by ten tvůj doktor, jak-se-honem-jmenuje, byl ještě naživu.“

Stojím uprostřed chodby ve druhém patře a zírám na Gavina McGorena s otevřenou pusou. Napravo se otevřou dveře výtahu a z kabiny vyklopýtají dvě rozhihňané prvačky. Míří ke knihovně a jsou tak zaujaty tím svým hysterickým smíchem i obrovskými kelímky s džusem, které si nesou s sebou, že si cedule Knihovna uzavřena – nerušit, probíhá schůze! ani nevšimnou. „Čau, kočky,“ osloví je Gavin.

Na chviličku se přestanou hihňat a otočí se, aby se na něj mohly pořádně podívat.

„Nechoďte tam,“ varuje je Gavin a ukáže prstem na tu ceduli. „Knihovna je zavřená. Vidíte?“

Děvčata se podívají na ceduli. Potom na Gavina. Potom jedna na druhou, znovu se hystericky rozhihňají a rozběhnou se k únikovému schodišti.

Gavin na mě pohlédne. V jeho pohledu si přečtu, že je mu jasné, že tomu, co mi právě řekl, zatím moc nevěřím. A tak pokračuje: „Přísahámbohu, Heather, že si nedělám srandu. Přesně takhle to řekla. Na to můžeš vzít jed.“

„Řekla ti, že je to její vina, že je Owen mrtvej?“ potřesu nedůvěřivě hlavou. „Gavine, vždyť to nedává smysl.“

„Já vím,“ pokrčí Gavin rameny. „Ale přesně takhle to řekla. A proto mi taky bylo jasný, že tě musím najít. Protože mi došlo, že je to – však víš. Stopa. No nemám pravdu?“

Ještě pořád vrtím hlavou. „To teda fakt nevím. Říkala ta Jamie ještě něco jinýho?“

„Ne-e. Hned potom začala děsně brečet, nic dalšího jsem z ní už nedostal. Tvrdila, že chce jet domů. Je z Westchesteru, chápeš, takže se může sebrat a odjet, kdykoli se jí zamane. Povídala, že zavolá mámě, aby pro ni přijela na nádraží. A tak jsem si řekl, že bych tě asi měl někde sehnat. Jako že bys ji zkusila zadržet, než se pokusí odjet, teda opustit budovu. A mluvil jsem s ní před pěti minutama, takže když si pospíšíš, ještě bys ji mohla chytit.“

Jsem překvapená, že Gavin protentokrát projevil tolik zdravého rozumu. Přikývnu: „No dobře. Fajn. Díky, Gavine. Hned k ní zajdu. Možná se mi podaří ji uklidnit natolik, že si ještě před odjezdem promluví s policií…“

V tu chvíli mě však přeruší jekot, při kterém mi ztuhne krev v žilách. A vypadá to, že zaznívá z přízemí.

Nečekám, až se z knihovny vynoří některý z mých nadřízených, rovnou prudce otevřu dveře na únikové schodiště a s Gavinem v patách beru schody po třech a řítím se za těmi dvěma prvačkami do přízemí.

Obě dívky už jsou dole v hale a zdá se, že se jim nic nestalo. Postávají v hloučku spolu s dalšími studenty, všichni mají pusu otevřenou úžasem a sledují, jak několik členů slavného newyorského policejního sboru vede kolem recepce a stanoviště ochranky Sebastiana Blumenthala s rukama v želízkách. Za nimi pochoduje detektiv Canavan s pochmurným výrazem ve tváři, mává rukama a říká: „No tak, děcka, představení skončilo. Vraťte se hezky zpátky na svý pokoje. No tak, hněte sebou.“

Ale nikdo ho neposlechne. A jak by taky mohli, když je všem jasné, že navzdory jeho tvrzení představení ještě zdaleka neskončilo?

„Jen se dobře podívejte!“ huláká Sebastian, když ho vlečou okolo nás. Protože se rozhodně nedá říct, že by šel dobrovolně. Ale vzhledem k tomu, jak je hubený, s ním ti udělaní policisté ani nemají moc práce. „Takhle se utrácejí peníze z vašich daní! No dobře, tak to vlastně nejsou peníze z vašich daní, protože vy jste všichni studenti a daně ještě neplatíte, ale až jednou daně platit budete, půjdou z nich peníze na tohle: perzekuce jednotlivců, který se neprovinili ničím jiným, než že doufali, že změní životy chudejch a utlačovanejch k lepšímu. Zřejmě vůbec nikomu nevadí, že jsem naprosto nevinnej, že jsem neudělal nic z toho, z čeho mě obviňujou. Zřejmě vůbec nikoho nezajímá, že jsem se jenom snažil zlepšit pracovní podmínky vašich kolegů, který pomáhají s výukou a se kterejma se tady nakládá v podstatě jako s otrokama…“

„Co“ – z výtahu se vyřítí doktor Jessup, hedvábný šátek mu teď vlaje kolem krku, takže tak trochu připomíná válečného pilota RAF. Spolu s ním z výtahu vystoupí doktor Flynn a doktorka Kilgoreová, a taky tolik lidí ze správy kolejí, kolik jich ta kabina s nosností 1000 kilogramů dokázala pojmout – „co se to tady děje?“

Zdroj toho jekotu, který nás sem všechny přilákal, odhalíme o chvilku později, když za ramenem detektiva Canavana vykoukne Sarah a zahlédne mě, jak stojím v davu přihlížejících.

„HEATHER!“ vyvřískne, dopotácí se ke mně a vrhne se mi do náruče. Její tvář se leskne slzami tak, že vypadá jako maska, vlasy má ještě rozcuchanější než obvykle. „Oni zatkli Sebastiana! Za v-vraždu! Musíš je zarazit! On to neudělal! Nemohl to udělat! Vždyť on ve vraždu nevěří! Je to ve-vegetarián!“

Tedy já vám něco řeknu. Sarah mě sice občas pěkně štve, ale umí vzít za práci a má dobré srdce. Prostě je to v podstatě moc milá holka.

Ale rozhodně to není žádná sušinka. A teď se o mě opírá celou svou vahou. A já pod tou vahou každou chvíli klesnu.

Díkybohu, že to ze stanoviště ochranky vidí Pete a okamžitě se k nám rozběhne se slovy: „No tak, Sarah, co kdyby ses tady v hale na chvíli posadila, že bych ti přinesl trochu vody. Dáš si vodu? Skleničku krásně studený vody? No nepřišla by ti vhod?“

„Já nechci žádnou vodu!“ vzlyká Sarah s tváří zabořenou do mé hrudi.

Nevidím, co se v hale kolem mě děje, protože mi ve výhledu brání vlasy mojí zoufalé asistentky. „Já chci spravedlnost!“ kvílí Sarah.

„No, tak tý bychom ti taky mohli trochu opatřit.“ Zničehonic se vedle nás objeví Magda. „Možná je jí ještě trochu v mrazáku.“ A Magda společně s Petem chytí Sarah a odtáhnou ji ode mě. A já v tu chvíli konečně vidím, co se děje: že policie Sebastiana úspěšně vyvedla z budovy. Detektiv Canavan je pořád ještě v hale a tiše o něčem diskutuje s doktorem Jessupem, doktorem Flynnem a doktorkou Kilgoreovou. Je tam s nimi i Muffy Fowlerová, ale ta má oči jenom pro reverenda Marka, který v davu očividně našel některé ze svých bratrů studentů (nebo studentských bratrů? jak by se jim vlastně mělo správně říkat?) a teď s nimi přátelsky žertuje. Muffy předstírá, že ví, o čem se s nimi baví, a směje se také.

Gavin, který sem se mnou seběhl po schodech ze druhého patra, se na mě upřeně dívá. Naprázdno otvírá ústa, Jamie, připomíná mi a naznačuje významně bradou směr k výtahům.

Počkej, signalizuju mu zpátky a přitom kývnu hlavou k Sarah. Gavin přece musí vidět, že v daný moment nemůžu řešit víc než jednu krizi. Nejsem koneckonců žádná superhrdinka, žádná superzástupkyně vedoucího koleje. Tedy vlastně studentského domova.

Pete s Magdou mezitím dovedli Sarah do menzy, usadili ji do jednoho z těch modrých vinylových křesílek a načepovali jí sklenici vody. Museli ji ale pěknou chvíli přemlouvat, aby se vůbec napila. Menza je momentálně zavřená, touhle dobou se vždycky uklízí po obědě před nástupem večerní směny, a tak si nemusíme dělat starosti, že sem za námi někdo poleze… což je dobře, protože Sarah tedy rozhodně nevypadá nejlíp. Pleť má zarudlou a zvlhlou slzami a potem. Prameny kudrnatých vlasů se jí lepí na čelo a na spánky.

„Bylo to vážně příšerný,“ zamumlá. „Seděli jsme spolu v tom skladišti. Prostě jsme tam jenom seděli a hleděli si svýho, protože v tvojí kanceláři ještě pořád vyšetřovali policajti, Heather. A najednou do dveří vrazí detektiv Canavan a říká, že chce mluvit se Sebastianem. A Sebastian řekl, že jako oukej. Protože nemá co skrejvat. Takže proč by na to nemohl kejvnout? Jenže než jsem se vzpamatovala, už mu nasadili želízka a vedli ho pryč. Heather – oni ho zatkli! Co budeme dělat? Musím zavolat jeho rodičům. Někdo musí zavolat jeho rodičům…“

„Jasně, zavoláme jeho rodičům,“ ujistím ji a doufám, že můj hlas působí dostatečně uklidňujícím dojmem. Pokusím se jí odhrnout pár rozcuchaných kudrn z čela, ale moc se mi to nedaří. Sarah je tak zpocená, že se jí tam ty vlasy přilepily, jako kdyby měla obličej pomazaný lepidlem. „I když jsem si jistá, že jim zvládne zavolat i sám.“

„No jistě,“ vloží se do toho Magda. „Vždyť každej zadrženej má přece nárok na jeden telefonát.“

Její poznámka vyvolá další vlnu pláče. Přes hlavu své asistentky se na Magdu ošklivě podívám.

„No co je?“ brání se Magda. „Vždyť je to pravda. Když mýho bratránka Tita…“

„Zrovna v tuhle chvíli není na tvýho bratránka Tita nikdo zvědavej, Magdo,“ skočí jí do řeči Pete. Když slyším, jakým to říká tónem, řeknu si, že má Magda možná pravdu: Pete ji asi vážně nebude mít rád – tedy ne tím určitým způsobem. Na druhou stranu má možná jenom v tuhle chvíli jiné starosti. Dívá se totiž dolů na Sarah a vypadá to, že si o ni dělá opravdu starosti. „Otázkou je, proč ho vlastně zavřeli? Jakej mají důkaz?“

„Žádnej důkaz nemají,“ zakvílí Sarah s hlavou zabořenou do svých paží spočívajících na stole. „Nemají jedinej důkaz, protože on to prostě neudělal! Sebastian je pacifista! Neublížil by ani mouše! Studuje religionistiku… vždyť proboha dodržuje košer!“

Díváme se s Petem na její chvějící se ramena. „Něco mít musej,“ namítne Pete tiše. „A musí to bejt fakt přesvědčivý, protože jinak by ho nezatkli. S takovýmhle případem je spojená spousta publicity… Nikdy by nepodnikli tak závažnej krok bez toho, aby na něj měli něco pořádnýho. Nemají zájem udělat nějakou botu a poštvat si proti sobě média.“

Přitáhnu si židli vedle Sarah a svezu se na ni. „Sarah,“ oslovím svoji asistentku. Snažím se nevšímat si jejího pláče. Na slzy teď zkrátka není čas. Alespoň pokud chce Sarah svému příteli ušetřit zkušenost s pobytem ve vězení. Nebo s něčím ještě horším. Tady v New Yorku totiž zatím nebyl zrušen trest smrti. „Přemejšlej. Co by mohli na Sebastiana mít, proč si můžou myslet, že to udělal? Má nějakou zbraň?“

„Panebože, to ne,“ otřese se Sarah odporem. „Vždyť jsem ti říkala, že je pacifista.“

No dobrá, ale taky mi říkala, že je až moc militantní. Ale to jí radši nepřipomínám. A pokud jde o zbraně, ty si může opatřit každý. Koneckonců jsme v New Yorku.

„Fajn, a kde byl teda dneska ráno, když zabili doktor Veatche? Víš to? Má nějaký alibi?“

Sarah zvedne hlavu ze stolu. Obličej se jí leskne slzami. „Ja-jak to asi tak mám vědět?“ zeptá se mě. „Já s ním přece nechodím. Jak mám teda vědět, kde byl dneska v osm ráno?“

Je mi naprosto jasné, že ji tohle doznání bolí víc, než je nám ochotná dát najevo.

Pete si olízne rty. Potom řekne. „Tak to je špatný.“

Sarah zakvílí: „Ale on to neudělal! Já vím, že to neudělal!“

„Nojo, jasně,“ přikývne Pete. „Ale víš, je to sice divný, ale poroty a soudci obvykle vyžadujou něco, čemu se říká důkaz. A když jim jenom tak řekneš, že to neudělal, tak to za důkaz považovat nebudou. No nic, musím se vrátit na stanoviště. Zvládnete to tu samy, děvčata?“

Přikývneme a Pete zamíří ke dveřím… za chůze vrtí hlavou. Sarah ho sleduje pohledem, dokud se za ním dveře menzy nezavřou, a potom upře doširoka otevřené oči plné slz na mě a na Magdu. „Oukej. Takže co budeme dělat?“

Magda se podívá na své hodinky pokovované zirkoniem.

„No, já nevím, co budete dělat vy, ale já mám po práci domluvený důležitý sezení s kosmetičkou – vosková epilace obočí.“

Sarah si povzdychne. „Ale ne, tohle jsem nemyslela. Já myslela, co budeme dělat se Sebastianem.“

„Sarah, já moc nevím, co zmůžeme,“ řeknu jí. „Teda policie…“

„…policie zatkla nevinnýho.“ Sarah mezitím přestala plakat, ale její oči ještě neztratily ten horečnatý lesk, který se do nich vkradl v okamžiku, kdy policisté navlékli Sebastianovi na zápěstí ta želízka… a kdy ten její pronikavý jekot proťal chodby Fischer Hall. Docela mě překvapuje, že jí z toho nepopraskaly nějaké ty cévky, přece jenom křičela neuvěřitelně hlasitě. „Je jasný, že to celý je strašlivá chyba.“

„Sarah,“ na chviličku zaváhám. Ale stejně to říct musím: „Já vím, že ty toho kluka, ehm, že ho máš fakt ráda. Ale jak si můžeš bejt tak jistá, že to neudělal?“

Sarah se na mě jenom beze slova podívá.

„Víš, ono to vypadá, že SOS by se mohlo to, že doktor Veatch bude odklizenej z cesty, docela hodit…“ Sarah mě stále probodává pohledem.

„Poslouchej, já to přece vím,“ pokračuju. „Já jsem tam dneska ráno byla. A jo, když Sebastian slyšel o Owenově smrti, tvářil se stejně překvapeně jako všichni ostatní. Ale obě dvě dobře víme, že sociopati bývají skvělí herci. Možná…“

Sarah zamžiká. Povzdychnu si.

„No tak dobře,“ pokrčím rameny. „Tak to neudělal.“

„No konečně,“ zabručí Sarah. „Víš, někdy ti docela dlouho trvá, než se ti podaří zpracovat informace. Možná to bude nějaká krátkodobá porucha mozkovýho laloku. Jenom úplně maličká. Neměla jsi jako dítě někdy otřes mozku? Protože tím by se to dalo vysvětlit. A vůbec. Podle mě se teď musíme soustředit na to, abychom našly skutečnýho vraha.“

Naprázdno polknu. „Ehm, Sarah? Cooper a já jsme dneska už tohle tak trochu probírali. A vypadá to, že Cooper si myslí, že je to fakt blbej nápad.“

„Vážně?“ Zdá se, že Sarah Cooperův názor ani v nejmenším nezajímá. „No dobře, ale teď je to něco trochu jinýho, ne? Nespravedlivě zavřeli nevinnýho člověka za zločin, kterej nespáchal. Takže přejmejšlej, napadá tě ještě někdo, kdo by mohl mít motiv? Kdokoli? Magdo? Máš nějakej nápad?“

Magda se znovu podívá na hodinky. „Už budu muset jít.“

Sarah začne znovu nabírat k pláči. „Teda vážně, Magdo! To toho chci tak moc, když potřebuju, abys alespoň pro jednou myslela i na něco jinýho než na to svoje zkrášlování? Třeba na mladýho kluka, kterýmu jde o život a kterej je přitom tak pokrokovej a nesobeckej, že by se jednoho dne klidně mohl stát prezidentem.“

Magda se zatváří pochybovačně. „No, já nevím,“ povzdychne si. „V místech, kde by žádný chloupky bejt neměly, mi začalo rašit docela divoký roští…“

Dveře se otevřou a do menzy nakráčí Gavin.

„Kampak?“ houkne na něj Magda. „Otevíráme až v pět…“

„Nojo,“ odsekne Gavin. „Heather, prošvihli jsme to. Teď jsem volal k Jamie na pokoj. Její spolubydlící mi řekla, že už je na cestě domů…“

Potichoučku zakleju a Sarah se na mě ostře podívá. „Jaká Jamie?“ chce vědět.

„Jamie Priceová,“ odpovím. „Měla dneska ráno…“

„…přijít za Owenem,“ dokončí Sarah tu větu za mě. „Už si vzpomínám, ten termín jsem jí sama domlouvala. Ale nechtěla mi říct, o co jde. A co o tom ví Gavin? A co je nám po tom, jestli odjela domů? Co se děje?“

„Ale nic,“ zavrtím hlavou. „Nechci jí zbytečně dávat falešnou naději. Jenom říkala něco…“

Gavin mezitím dojde k našemu stolu. „Měli bychom vyrazit za ní. Půjčit si auto nebo tak něco. Zajet za ní domů a zjistit, o co vlastně jde.“

„Tak počkat,“ řeknu a položím dlaně na mírně lepkavou desku stolu. „Cože? Ani náhodou!“

„No, možná bychom mohli jet i vlakem,“ uvažuje nahlas Gavin. „Ale jak se potom dostaneme z nádraží k nim domů? Když si půjčíme auto, bude to rychlejší.“

„Ve špičce to teda rychlejší rozhodně nebude,“ vloží se do věci Sarah. „A teď už jsou skoro čtyři. A proč tam vlastně chceš jet?“

„Protože ta holka ví, proč doktora Veatche někdo sprovodil ze světa,“ vysvětlí jí Gavin a pokrčí rameny.

Sarah se najednou začne chovat úplně jinak. Páteř se jí napřímí a nahrbená ramena se narovnají. Sjede pohledem, který je najednou pronikavý jako laser, na mě. „Proč jsi mi o tom neřekla dřív?“ chce vědět.

„Sarah,“ snažím se ji uklidnit, ale už vidím, jak se nad mou hlavou stahují mračna – a nemám z toho ani trochu radost. „Vždyť – vždyť my ani nevíme, o čem to ta Jamie vlastně mluvila. Možná to nebude nic podstatnýho.“

„Ale možná že jo,“ Sarah je bez dechu vzrušením. „Už jsi o tom řekla detektivovi Canavanovi?“

„Sarah – ne. Zrovna se to stalo. Ještě…“

Ale Sarah už je na nohou a míří ke dveřím. Unaveně na Gavina pohlédnu. „Tak ti teda pěkně děkuju.“

Jenom pokrčí rameny a zvedne obě dlaně, jako by chtěl říct Co jsem zase proved?

„No tak jdeme,“ řeknu mu. Pak se obrátím na Magdu: „Tak zatím ahoj. Ať ti dobře udělají to obočí.“

Když vyrazím s Gavinem v patách k východu, abych dohonila Sarah, Magda se na mě naštvaně podívá a křikne za námi: „Ne každej má přirozeně světlý chloupky jako ty, Heather, jasný? Některý z nás s tím potřebujou přírodě trochu pomoct!“

Když dorazíme do haly, zjistíme, že Sarah už se probojovala do středu úzkého kroužku lidí z vedení obklopujícího detektiva Canavana a snaží se policistu přesvědčit: „…takže bude dobrý, když se s ní co nejdřív spojíte, je teď doma u rodičů. Samozřejmě vám můžeme dát adresu, pokud to nějak urychlí vyšetřování…“

Když detektiv Canavan vidí, že se k němu blížím, pohlédne na mě přes její hlavu, a v jeho pohledu čtu prosbu o pomoc. „No dobře,“ obrátí se k Sarah. „Hned se do toho pustíme.“

„Sarah,“ oslovím svou asistentku opatrně.

„Víte co, já vám tu adresu hned přinesu.“ Sarah se otočí na podpatku a vydá se ke kanceláři vedoucího koleje. „Do kanceláře už snad smíme, nebo ne?“

„Hm,“ zabručí rozpačitě detektiv Canavan, „…jo, smíte. Místo činu už jsme vyčistili.“

„Místo činu,“ zopakuje Sarah se smíchem. Ale v tom jejím smíchu není ani stopa po nějakém humoru. „Jasně. Jenom tam zajdu, najdu vám tu Jamiinu domácí adresu a hned jsem zpátky. Nikam nechoďte.“

S těmi slovy odběhne, až za ní dlouhé vlasy vlají. Doktor Jessup, který celou tu dobu stojí před detektivem Canavanem, na mě významně pohlédne. „Heather, co to má znamenat? Prý někdo ze zdejších studentů něco ví o vraždě doktora Veatche?“

„Moc toho nevím,“ pokrčím rameny. „Jeden ze zdejších studentů prý slyšel jednu kolegyni, jak něco takovýho říkala. Možná to nic není… jenom nějaká fáma.“

„No tak počkat,“ ozve se Gavin pobouřeně. Šťouchnu do něj loktem, a on zmlkne.

„Pošlu někoho, aby se se slečnou, ehm, Priceovou, spojil,“ slíbí detektiv Canavan. „Ale důkazy proti tomu Blumenthalovi jsou dost přesvědčivý.“

„A můžu se zeptat, co je to za důkazy?“ zajímám se.

„Můžete,“ odvětí detektiv Canavan s úsměvem. „To ale samozřejmě neznamená, že vám to řeknu.“

Doktor Jessup, který celý náš rozhovor poslouchá, se srdečně rozesměje. Ale i v jeho smíchu postrádám opravdový humor.

„Řekl bych, že tady Heather pracuje už tak dlouho, že si o sobě začíná myslet, že je na vraždy expert,“ řekne nahlas – ale přitom ne natolik hlasitě, aby to slyšel někdo ze studentů okolo nás.

„Nojo, to je pravda,“ připustí detektiv Canavan. „Tahle budova už opravdu zažila víc vražd, než je obvyklý.“

Doktor Jessup po téhle poznámce poněkud zneklidní, jako kdyby začal litovat, že s něčím takovým vůbec začínal.

„Tady.“ To už se k nám vrací udýchaná Sarah a v ruce svírá kousek papíru. „Tady to máte, detektive Canavane. Domácí adresa Jamie Priceový a její telefon. Tady teď je. Nebo tam spíš za chvíli dorazí. Takže ji vyslechnete?“

„No jasně,“ slíbí jí detektiv Canavan, vezme si od ní ten papírek, přeloží ho napůl a strčí ho do kapsy. „A teď, jestli vám to nevadí, mám ještě někde nějakou práci…“

„Ale jistě, jistě,“ přikyvuje doktor Jessup a položí detektivu Canavanovi ruku na rameno. „Je tu ovšem ještě jedna věc…“

Oba dva vyjdou z haly následováni zbytkem lidí ze správy kolejí. Připojí se k nim i reverend Mark a, jak jinak, Mufťy Fowlerová.

Sarah se na mě podívá. Ještě pořád zprudka oddychuje.

„On se tý Jamie nezeptá, co o tom ví, že ne?“ řekne tiše.

„To já nevím, Sarah,“ odpovím. „Možná že jo. Ale asi ne hned. Tvrdí, že mají nějaký důkazy proti Sebastianovi, a že ty důkazy jsou fakt přesvědčivý.“

Sarah znovu vhrknou slzy do očí. „V tom případě má Gavin pravdu,“ řekne. „Budeme tam prostě muset zajet a zeptat se jí sami.“

„Ale Sarah,“ namítnu. „Opravdu si nemyslím, že by to byl dobrej nápad.“

„Tady jde o život,“ trvá na svém Sarah.

„Já souhlasím se Sarah,“ přidá se na její stranu Gavin. „Navíc si myslím, že nás Jamie potřebuje.“

„Sebastian nás potřebuje,“ opraví ho Sarah.

Zvednu oči v sloup. „To se mi snad jenom zdá.“

„A navíc,“ pokračuje Sarah, „si žádný auto půjčovat nemusíme. Znám totiž někoho, kdo auto má… a ten někdo nám určitě rád pomůže.“

Zvědavě se na ni podívám. „Ty fakt někoho takovýho znáš? A koho?“

„Ne,“ zavrtí Cooper hlavou.

A mě to ani nepřekvapuje. Přepadli ho ze zálohy, šli se mnou až domů – ačkoli jsem jim několikrát zopakovala, že se to takhle nemůže povést – a teď na něj naléhají, aby jim půjčil to svoje vzácné a něžně opečovávané vozítko, BMW model 2002 z roku 1974.

To zrovna. Něco takového je zhruba stejně pravděpodobné, jako kdybych já slíbila, že si každý den ráno přivstanu a půjdu si uběhnout svých pět kilometrů. Čistě pro zábavu.

No nic. Ti dva teď stojí v kanceláři v prvním patře. Okna jsou dokořán, aby sem Cooperovi mohl pronikat odpolední vánek. Na nějaké zbloudilé kulky, které by sem mohly přiletět z parku, se tu kašle.

„Coopere,“ zkouší to Sarah znovu. „Ty to nechápeš. Tohle je fakt mimořádná situace. Možná je v sázce život jednoho mladýho člověka.“

„Jen jeďte vlakem,“ odvětí Cooper. Sedí u svého stolu, kde vládne šílený nepořádek, nohy má nahoře a znuděně se probírá došlou poštou. V osobním životě je Cooper povětšinou naopak velmi organizovaný a čistotný – společné prostory domu a dokonce i jeho ložnice jsou zpravidla uklizené tak, až to zavání posedlostí.

Ovšem jeho kancelář a auto, to je něco úplně jiného. Vážně to nechápu. Dost často to vypadá, jako kdyby tudy proletělo tornádo – všude se válí různá lejstra, obaly od cheeseburgrů ulepené od sýra, zmačkané ubrousky, prázdné hrníčky od kávy, lepicí papírky s poznámkami napsanými naprosto nečitelným rukopisem (a že jich tu jsou hromady). Cooper si vždycky jednou za čas uklidí – v kanceláři i v autě – obojí vypulíruje, až to tam není k poznání, všechno září čistotou a je tam pořádek téměř spartánský. Potom na to ale začne zase kašlat a papíry se opět začínají hromadit. Cooper sám k tomu říká, že takhle si „udržuje přehled“.

Je vážně dobře, že mu účetnictví dělám já, jinak by zřejmě nedostal vůbec žádné peníze. Předtím totiž nikdy nebyl schopný najít ani seznam svých klientů, natož aby jim včas rozeslal faktury.

„No jasně,“ přikývne Gavin. Dívá se přitom na mouchu, která se usadila na papír obzvlášť upatlaný od sýra ležící na jednom z reproduktorů, v tom papíru byl předtím zabalený cheeseburger. „Mohli bychom jet vlakem. Ale jak se pak dostaneme z nádraží do Jamiina domu? No?“

„Jednoduše,“ opáčí Cooper a roztržitě upustí oznámení z jakéhosi slosování, že možná vyhrál milion dolarů, na parkety. „Říká se tomu taxík.“

„Vždyť já ani nevím, jestli v Rock Ridge vůbec nějaký taxíky MAJÍ,“ vyhrkne Sarah. „Vlastně o tom docela pochybuju, pravděpodobně jim něco takovýho moc nezapadá do územního plánu.“

„Tak to je smůla, děvče,“ pokrčí rameny Cooper. „Holt si asi budeš zajít do půjčovny a půjčit si auto.“

„Jenže v New Yorku ti auto nepůjčí, pokud ti není alespoň pětadvacet,“ upozorní ho Gavin.

Cooper vzhlédne od katalogu firmy Victoria’s Secret, který našel na hromadě s poštou úplně dole. „No jo, ale co vy víte? Heather, tobě koneckonců pětadvacet už bylo. Hm, ale počkat… proč mám jenom pocit, že už jsme se o tom tak trochu bavili, že jsme spolu dneska ráno probírali, že by možná nebylo úplně dobrý, kdyby ses do vyšetřování týhle konkrétní vraždy pletla? Nebo že bych se mejlil?“

Zamračím se na svršky svých bot. Samozřejmě vím, kam tím míří. Je mi to vážně jasné. Ale alespoň by mi to nemusel takhle nesnesitelně puničkářsky připomínat.

„Poslyšte, vy dva,“ obrátím se k Sarah a Gavinovi. „Cooper má pravdu. Policie naši pomoc nepotřebuje. Asi bychom se do toho fakt neměli plést.“

„Ale Sebastian to neudělal,“ vypískne Sarah.

„V tom případě se nemá čeho bát,“ ujistí ji Cooper klidně a přitom podstrčí katalog firmy Victoria’s Secret mojí fence Lucy. A Lucy, vzhledem k tomu, že mu celou tu dobu seděla u nohou a trpělivě čekala právě na tenhle okamžik, ze sebe vydá potěšené psí zavrnění, rozplácne se na břicho a dá se do práce. Metodicky škube katalog na maličkaté kousky, kterými ještě zdokonaluje všeobecný nepořádek, který na podlaze Cooperovy kanceláře panuje.

Sarah ovšem Cooperovo ujištění moc neuklidní. Spíš se zdá, že to na ni má účinek zcela opačný. Vrhne se na pohovku u Cooperova stolu, na které se válejí papíry a jiné kancelářské potřeby (naštěstí má Cooper před svou kanceláří ještě předpokoj, kde přijímá klienty a kde mívá vždycky úzkostlivý pořádek. Kdyby totiž klienti viděli tuhle místnost, Cooperovu svatyni, jejich řady by bezesporu rapidně prořídly, protože by většina z nich ztratila důvěru v Cooperovy detektivní schopnosti – tedy především v jeho schopnost najít cokoli přímo ve své vlastní kanceláři, tak kupříkladu samotné klienty), obejme si trup pažemi a s pohledem upřeným na zem se začne kolébat zepředu dozadu. A mám pocit, že zaslechnu i slabé kvílení.

Cooper ji pozoruje se značnou nedůvěrou, tváří se, jako kdyby se díval na cheeseburger, který si objednal propečený a dostal ho polosyrový.

Gavin využije příležitosti a prohlásí: „Tohle… tohle je všecko na hovno.“ Potom se obrátí na podpatku a vyrazí ven z domu, přičemž za sebou práskne dveřmi. Rozběhnu se k otevřenému oknu a vykloním se ven právě včas, abych viděla, jak sbíhá ze schodů u předního vchodu a míří k Šesté Avenue, ramena nahrbená a ruce zaťaté v pěsti vražené do kapes od džínů.

„Gavine,“ křiknu na něj. „Počkej! Kam se to ženeš?“

Gavinova ramena na okamžik ztuhnou, ale jinak jejich majitel na moje volání nereaguje. Ani neotočí hlavu, ačkoli dobře vím, že mě slyšel. Zato všichni drogoví dealeři, co jich jenom na rohu je, se obrátí a nadšeně mě zdraví: „Jé, ahoj, Heather!“

Tihle puberťáci.

Zamávám drogovým dealerům a znovu zapadnu do Cooperovy kanceláře.

„Já to nechápu,“ poznamenám do ticha v místnosti. „Kam si jako myslí, že jde?“

„A kam si ty myslíš, že asi tak jde?“ zeptá se mě Sarah hořce ze své pohovky. „Jede za ní.“ Udiveně zamžikám. „Opravdu? A proč?“

„No proč asi?“ vyhrkne Sarah divoce, odhrne si z obličeje těžkou kadeř tmavých vlasů a naštvaně se na mě podívá. „Panebože, odkdy máš tak dlouhý vedení? To jsi slepá, nebo co? Ta Jamie Priceová přece vypadá úplně stejně jako ty. Akorát že je mladší.“

Její odhalení mnou otřese natolik, že si nedokážu vymyslet rozumnou odpověď, a tak radši mlčím. V místnosti je pár okamžiků ticho, je slyšet jenom Lucyino spokojené slintání, cupování a žvýkání. Potom Cooper řekne: „No dobře, dobře. Takže kde se nám podařilo odbočit na tu jednosměrku do blázince?“

Sarah si hluboce povzdychne, až se celá otřese, a potom s očima sklopenýma, aby se ani jednomu z nás nemusela podívat do očí, tichounce řekne: „Poslyšte, já se Sebastianem prostě musím mluvit.“

Oba se na ni podíváme. Sarah pomaličku zvedne oči od podlahy.

„Mají povolený návštěvy?“ zeptá se Coopera a vypadá v tu chvíli tak mladě, že bych jí rozhodně nehádala těch jejích jedenadvacet. „Jako ve vězení?“

„To jako myslíš návštěvy lidí podezřelejch ze spoluviny?“ zeptá se Cooper. „Se kterejma by se mohli domluvit, co mají říkat? No, abych řekl pravdu, tak o tom dost pochybuju.“

Otočím se k němu a zůstanu na něj zírat jako opařená. Sarah prudce nasaje vzduch… a hned vzápětí znovu propukne v pláč.

„Jak – jak jen můžeš?“ vyhrkne. „Já jsem přece nikdy, a to musíš vědět sám, já bych přece ni-nikdy…“ S hlasitým vzlykáním a skytáním ukryje obličej do opěradla pohovky.

Kysele se na Coopera podívám. Užasle zírá na Sarah, potom se jeho pohled stočí ke mně. „Co jsem řekl špatně?“ chce vědět.

„Jen se nedělej,“ zavrčím na něj. „Víš moc dobře, co jsi řekl špatně. Lidi podezřelí ze spoluviny, to určitě. No tak, Sarah.“ Přejdu kancelář, svezu se na pohovku vedle ní a pokusím se jí z očí odhrnout alespoň část té její husté hřívy. „Sarah, on to tak nemyslel. Rozhodně si nemyslí, že bys byla spoluvinice. Jenom tím chtěl říct, že by to takhle mohl vidět prokurátor, kdybys chtěla, aby tě za Sebatianem pustili hned teď…“

„Vida, Heather, tak ty jsi doma!“

Se svým obvyklým smyslem pro dokonalé načasování se ve dveřích objeví můj otec. Pod paží svírá velkou kartónovou krabici s částí svého majetku. Táta se totiž stěhuje, v posledním týdnu si od nás pomalu ale jistě přesouvá věci jinam.

Když si uvědomí, že je v místnosti i Sarah a že teatrálně vzlyká, jeho spokojený úsměv, který v něm vyvolala skutečnost, že už jsem doma z práce, pohasne. Rychle řekne: „Ale propána, vidím, že jsem přišel nevhod. Tu zprávu jsem už samozřejmě slyšel. Teda tu o tom tvým šéfovi, Heather. Je to opravdu smutný. Tak se mi zdá, že tam, co pracuješ, lidi umírají nějak nepříjemně často, děvenko. Samozřejmě v tyhle věci nevěřím, ale kdybych byl pověrčivej, skoro bych začal mít obavy, že je ta tvoje Fischer Hall nějak prokletá nebo co.“

Jakmile mého tátu zahlédne Lucy, okamžitě se zvedne od toho svého teď už totálně rozcupovaného katalogu a s radostným vrtěním ocasem se batolí přes kancelář k němu, aby mu mohla olízat ruku.

„Á, nazdárek, Lucy,“ pozdraví ji táta. „Teď ne, zlatíčko. Na procházku vyrazíme až za chvíli. Ještě si musím odvézt do města tuhle krabici. Což mi připomíná, Heather, až budeš mít chvilku, rád bych s tebou něco probral. Měli bychom pro tebe s Larrym takovej návrh, kterej bychom s tebou chtěli prodiskutovat. Mohlo by to bejt dost výhodný pro všechny zúčastněný. A řekl bych, že by se ti to mohlo docela zamlouvat. Ale, ehm, jak vidím, zrovna teď na to asi nebude ta nejvhodnější chvíle…“

Intenzita vzlyků, které ze sebe vyráží Sarah, v tu chvíli zesílí a táta se tázavě podívá na Coopera, protože já očividně nemám čas odpovědět, protože mám plné ruce práce s tím, jak se snažím ten vodopád slz nějak zastavit.

„Za to můžu já,“ vysvětlí mu Cooper a ukáže přitom na Sarah. „Jsem bezcitnej hajzl. A taky nemám srdce.“

„Jo aha,“ přikývne táta. „No jistě, samozřejmě. To se mi na tobě taky vždycky líbilo. Ehm, Heather?“

Aniž bych přestala Sarah útěšně hladit po zádech, na okamžik vzhlédnu. „Ano, tati?“

„Volal Tad. Zdá se, že se ti snažil dovolat na mobil. Prý tě prosí, abys mu zavolala. Jenom chce vědět, jestli jsi v pořádku, vzhledem k… no prostě k tomu, co se stalo.“

„Díky, tati.“

„Tak fajn.“ Pohledem ještě jednou zalétne k té hromádce neštěstí sedící vedle mě na pohovce a potom pokrčí rameny. „Asi tady v domě budu dneska nocovat naposledy. Takže pokud nemáte námitky, udělal bych k večeři pro všechny dušená žebírka. Už se marinují. Předpokládám, že budete oba na večeři doma?“

Já i Cooper přikývneme.

„No výborně,“ řekne táta. „Takže se uvidíme kolem osmý. No to víš, že s tebou taky, Lucy.“ K Sarah poznamená: „Pro vás to pozvání na večeři platí taky, mladá dámo. Doufám, že už vám tou dobou bude, ehm, lépe. Jídla je dost pro všechny. Tak prima. Zatím nashle.“

A je pryč. Lucy je celá zklamaná, že ji nevzal s sebou, a trucovitě se vrátí ke své původní činnosti – cupuje na kousky obličej Giselle Bündchenové. Cooperův pohled se zatoulá ven z okna k narůžovělé obloze, která částečně vykukuje nad střechami budov na protější straně ulice. Sarah už nevzlyká tak prudce a možná se i trochu uklidnila, pokud tedy mohu soudit z toho, jak si utírá nos do rukávu. Rozhlížím se po místnosti, jestli bych tu nenašla balíček papírových kapesníčků… potom si ovšem vzpomenu, kde se nacházíme.

Podaří se mi najít alespoň hromadu ubrousků z Dunkin Dounuts, které nevypadají příliš použitě. Sarah zvedne hlavu, vezme si zmuchlané ubrousky, které jí podávám, a pořádně se vysmrká. Potom se podívá na Coopera a s očima blýskajícíma nenávistí – to se nedá přehlédnout – mu řekne: „Já nemám s Owenovou vraždou nic společnýho.“

„Však já taky neříkal, že jo,“ pokrčí Cooper rameny. Mezitím sundal nohy ze stolu a začal něco naťukávat na klávesnici, zřejmě cosi hledá na Googlu. Jak znám Coopera, bude to nejspíš Giselle Bündchenová.

„Tvrdils, že jsem podezřelá ze spoluviny!“ obviní ho Sarah.

„Co říkala Heather?“ Cooper se na nás od monitoru počítače ani neohlédne.

„To je pravda, Sarah,“ vložím se do toho. „Určitě tě nenechají, aby sis se Sebastianem promluvila. Pochybuju, že by mu v tuhle chvíli vůbec povolili nějaký návštěvy, teda až na právníka. Kromě toho asi už ani nebude na Manhattanu. Spíš ho převezli do Rikers.“

„Rikers!“ opakuje po mně Sarah a vyděšeně se zajíkne.

„Spíš bude v Tombs,“ opraví mě Cooper, ale pořád ještě se k nám neotočí. „Teď už ho asi převezli ze šestýho okrsku do Manhattanskýho nápravnýho zařízení.“ Mrkne na hodiny na monitoru. „I když možná ne. Ale ráno už určitě poputuje do Rikers.“

„Ale to nejde!“ vyskočí Sarah na nohy. Oči má rozšířené hrůzou. „On přece nemůže jít do Rikers! Vy to nechápete. Vždyť má astma! A spoustu alergií!“

Cooper se konečně na té své židli otočí. Když se podívá na Sarah, vypadá rozzuřeně. Tváří se… no, tváří se pěkně děsivě. Jako dneska ráno, když mi tak důrazně kladl na srdce, ať se nepletu do vyšetřování vraždy Owena Veatche.

„Tak fajn,“ zavrčí vztekle. „A už toho mám dost. Mám po krk těch tvejch nesmyslů, Sarah. Buď mi okamžitě řekneš, co se to tu sakra děje, nebo koukej vypadnout z mýho domu. Ne,“ – dodá, když vidí, jak se na mě Sarah podívá, jako kdyby u mě hledala pomoc – „na Heather se nedívej. Na mě se dívej. A řekni mi to, nebo vypadni. Počítám do tří. Jedna.“

„On to neudělal!“ zaječí Sarah.

„Já vím, že to neudělal. Ale ty mi řekni, jakej pro to máš důkaz. Dvě.“

„Prostě to vím! Vždyť ho znám!“

„To rozhodně nestačí, aby prokurátor stáhl obžalobu, Sarah. Tři. Fajn, takže koukej vypa…“

„Nemohl to udělat, protože Owena Veatche zastřelili zvenku,“ vypískne Sarah. „A já můžu dokázat, že ve chvíli, kdy Owena zabili, byl Sebastian vevnitř v budově!“

„A jak to můžeš dokázat?“ zeptá se Cooper.

„Protože…“ pípne Sarah a její kulaté tváře najednou zrudnou. „Protože jsem ho večer předtím zapsala na koleji jako návštěvu.“

„Cože jsi udělala?“

Cítím, jak mi v žilách tuhne krev. Ale vcelku příjemně.

„Zapsala ho jako návštěvu,“ zopakuju Cooperovi, vstanu z pohovky a stoupnu si vedle Sarah. Pod nohama mi přitom zašustí cáry papíru, všechno, co zbylo z katalogu firmy Victoria’s Secret. „Pamatuješ na takový ty záznamy příchodů a odchodů, co jsou na stanovišti ochranky? Všichni lidi, který do budovy přijdou a nebydlej tam, se musej zapsat a nechat ochrance nějakou průkazku. Kdy jsi dneska ráno Sebastiana odhlašovala, Sarah?“

Sarah zavrtí hlavou. „Pozdě. Až po snídani. Bylo kolem tři čtvrtě na devět.“

Vítězně se na Coopera podívám. „Takže až potom, co někdo Owena zabil. Chápeš? To dokazuje, že to Sebastian nemohl udělat. Ochranka by ho nepustila z budovy, kdyby nebyl oficiálně odhlášenej. Nemohl to udělat.“

Jenže Cooper se jenom zamračí.

„Já to nechápu,“ namítne. „Jestli je tohle všechno pravda, tak proč to ten kluk neřekl policii, když se ho ptali, kde se v čase vraždy pohyboval? Proč jim prostě neukázal ten zápis v knize návštěv?“

„Protože,“ zamumlá Sarah s utrápeným výrazem ve tváři, „protože… někoho kryl.“

„Ale koho?“ zeptám se jí. „Kdo by mohl.“

„No přece mě, jasný?“ Zdá se, že Sarah už ty oči od podlahy nikdy nezvedne. „On… chtěl mě chránit.“

Cooper si spokojeně povzdychne a zaboří se do svého kancelářského křesílka, až opěradlo zavrže. „A já si myslel, že kavalíři už dávno vymřeli.“

„Ale takhle to vůbec není,“ přeruší ho Sarah spěšně a znovu zvedne oči. Tváře jí už zase jenom hoří. „My jsme nikdy… nikdy jsme…“

Udiveně na ni pohlédnu. „Ale Sarah – kvůli čemu jinýmu by tě měl krejt?“

„To… to bych si radši nechala pro sebe,“ odpoví Sarah. „Co kdybychom mu prostě jenom donesli tu knihu návštěv? Teda jako detektivu Canavanovi?“

„A copak jste teda celou tu noc dělali, když říkáš, že sex v tom nebyl?“ chce vědět Cooper. „Teda omluv moji zvědavost. Ale můžu tě ujistit, že detektiv Canavan se na to zeptá taky.“

„A ne, nemůžeme mu prostě donýst tu návštěvní knihu,“ dodám podrážděně. „Chci vědět, o co jde. Proč by tě Sebastian měl krejt, Sarah? Co…“

„Byli jste v těch osm hodin opravdu spolu?“ vyptává se dál Cooper. „Říkalas, že jsi ho odhlásila v osm čtyřicet pět. Ale byla jsi s ním celou tu dobu od chvíle, kdy jsi ho ten večer předtím zapsala, až do okamžiku, kdy jsi ráno odškrtla, že odešel?“

„Mohli byste přestat mluvit oba najednou?“ zaječí Sarah a z jejího hlasu je znát, že už má zase pláč na krajíčku. „Je to šíleně frustrující! Připomínáte mi moje RODlČE!“

To obvinění nás s Cooperem okamžitě umlčí. Zavřeme pusu a překvapeně se po sobě podíváme. Tak rodiče?

„Ne, nebyla jsem s ním celou tu dobu,“ pokračuje Sarah. „A po tom, co jsme dělali, nikomu nic není…“

„Ale Sarah,“ skočím jí do řeči. Z té její poznámky o rodičích už jsem se jakžtakž vzpamatovala. Koneckonců je to jedno. Může si myslet, co chce. A už jsem se zmiňovala o těch jejích šílených vlasech? „Vždyť přece dobře víš, že když někoho zapíšeš jako návštěvníka, máš povinnost s ním zůstat celou tu dobu, co…“

„Tak ty si jako myslíš, že můžeš nakráčet na šestej okrsek a říct jim, když se tě na něco zeptají, že jim do toho nic není?“ zašklebí se pobaveně Cooper. „Tak u toho bych teda fakt chtěl bejt!“

A pak mi to dojde – a mám pocit, jako by mě někdo praštil kladivem do hlavy.

„Ten kávovar!“ vykřiknu a vyčítavě ukážu na Sarah prstem. Cooper i Sarah na mě zírají, jako kdybych začala zničehonic blábolit z cesty. Nicméně Sarah se zatváří mírně nervózně. „Fakt nevím, o čem to mluvíš,“ řekne mi.

„Ale víš,“ odseknu a nepřestávám na ni mířit prstem. „V tom skladišti. Jak jsme tam seděly a čekaly, až policie skončí s prohlídkou naší kanceláře. Myslela jsem si, že si tu místnost půjčujou lidi z údržby, aby si tam odpočinuli, když mají přestávku. Byl tam rozloženej spacák. A taky tam byl kávovar. Někdo tam evidentně načerno přespával.

Jenže to nebyl nikdo z údržby. Byl to Sebastian, viď? Ty jsi Sebastiana vždycky zapsala a nechalas ho tam načerno bydlet, že je to tak? Že je to tak?“

Sarah se zachvěje a beze slova zaboří hlavu do dlaní.

Ale ani nemusí nic říkat. Řeč jejího těla to všechno poví za ni.

„To teda není divu, že Sebastian neřekl policii, kde byl, když Owena zastřelili,“ pokračuju. „Prostě to nemohl udělat! Protože dobře věděl, že by tě dostal do pěknýho průšvihu, že kdyby vyšlo najevo, že necháváš nějakýho studenta načerno přespávat na koleji, přišla bys o místo. Proboha, Sarah! Jak tě něco takovýho mohlo napadnout? Zbláznila ses?“

Sarah spustí ruce dolů a naštvaně se na mě podívá.

„Sebastian za to nemůže,“ vykřikne. „Byl to můj nápad! A především za to může to pitomý ubytovací oddělení! Sebastian žádal, aby dostal spolubydlícího, kterej dodržuje košer! A koho mu dali na pokoj? Nějakýho surfaře z Kalifornie, kterej si ‚košer‘ ve formuláři zaškrtnul jenom proto, že v tyhle nabídce bylo dražší jídlo a on si myslel, že dražší znamená lepší! Ani nevěděl, co to ‚košer‘ znamená! A když potom Sebastian požádal vedoucího svý koleje, aby ho přesunul na jinej pokoj, bylo mu řečeno, že v žádným jiným pokoji není místo. Tak co měl dělat? Měl snad ohrozit svoje náboženský hodnoty?“

„Ne,“ odvětí Cooper. „Očividně radši ohrozil tebe.“

Sarah se nadechne tak prudce, až se zajíkne. A o vteřinku později už hyperventiluje.

Naštěstí najdu zapomenutý sáček ze Starbucks, který leží opodál, a tak ji vtisknu zpátky na pohovku a donutím ji pár minut dýchat do něj. Brzy se jí dech zase zklidní.

Sedí jako hromádka neštěstí mezi Cooperem a mnou a smutně se dívá na poslední stránku katalogu firmy Victoria’s Secret, kterou Lucy právě přežvykuje. „Asi se chovám jako ta nejpitomější husa na světě, co?“ zeptá se.

„Nejpitomější ne,“ ujistí ji Cooper.

„Nemusíme jim vykládat, jak dlouho jsi ho tam nechala přespávat,“ dodám. „Můžeme jim prostě říct, že to bylo jenom na tu jednu noc.“

„Ne,“ zavrtí Sarah hlavou tak důrazně, že nás tou svou dlouhou zacuchanou hřívou málem oba švihne. „Je to moje chyba, byla jsem zaslepená láskou. A dokonce to ani nebyla opravdická láska, protože pro něj pořád nejsem nic víc než kamarádka. Copak by někdy takovejhle kluk mohl milovat holku jako já?“

„Už se staly i divnější věci,“ podotkne Cooper suše. „Zvlášť když chlapec stráví jednu nebo dvě noci ve vězení v Tombs. Možná že až odtamtud vyjde, bude vůbec tak nějak víc oceňovat slabší pohlaví.“

Mám chuť ho pořádně šťouchnout loktem do žeber, ale nemůžu, protože mezi námi stojí Sarah.

Ale ani jsem si s tím nemusela dělat starosti. Stejně ho neposlouchá.

„Zneužila jsem svýho postavení asistentky vedení koleje,“ pokračuje. „Lhala jsem a zneužila jsem toho, že mám právo zapisovat návštěvníky a že mám přístup ke klíčům. Půjdu a přiznám se.“

„No, ne že by nebyl důvod,“ pokrčí rameny Cooper. „Ale komu se vlastně hodláš přiznat? Tvůj šéf je přece po smrti.“

„Nojo, to je fakt,“ přikývnu. „A mně přijde nejlepší to připsat záchvatu přechodnýho šílenství. Jako že na tebe přišlo jaro, nebo tak něco.“

„Už s ním v životě nepromluvím,“ dušuje se Sarah. „Hned potom, co odevzdám tu návštěvní knihu a povím všechno policii. A až SOS přiměje rektorát, aby přistoupil na všechny naše požadavky. A až mu najdu nějaký bezpečný, ale přitom snesitelně levný bydlení někde jinde. A až mu zařídím pořádnou psychoterapii, aby měl možnost zbavit se toho posttraumatickýho stresu, kterej v něm tohle všechno asi vyvolá.“

„Tak se mi líbíš,“ prohlásí Cooper povzbudivě.

„Samozřejmě,“ dumá dál Sarah, když už všichni tři kráčíme k Fischer Hall, abychom tam vyzvedli návštěvní knihu, odnesli ji na policejní stanici detektivu Canavanovi, a tím urychlili propuštění mladého muže, o němž Sarah tak důrazně prohlašuje, že už ho nemiluje, „by bylo daleko lepší, kdybychom místo toho zjistili, kdo Owena doopravdy zabil. Nejenom kvůli Sebastianovi,“ dodá spěšně. „Ale proto, aby se všechno zase vrátilo do normálu.“

S Cooperem se po sobě podíváme.

„Ano,“ přikývnu, „to máš pravdu.“

Když o pětačtyřicet minut později předložíme návštěvní knihu detektivu Canavanovi, neprojeví žádné zvláštní nadšení – nejspíš už je po celém dni stráveném v práci unavený a netouží po ničem jiném než se dostat domů (vítejte do klubu).

Navíc ta návštěvní kniha, jak nás detektiv Canavan upozorní, nepředstavuje žádné neprůstřelné alibi, protože není nic těžkého proplížit se nepozorovaně kolem univerzitní ochranky, vpálit prozatímnímu vedoucímu koleje kulku do hlavy, a pak se zase proplížit zpátky.

Sdělím mu sice, že jeho nedostatek důvěry v tak báječnou ochranku, jakou New York College má, mě šokuje, on ovšem na tuhle moji poznámku vůbec nereaguje… jenom se zmíní o jisté zcela zanedbatelné maličkosti, že totiž v té Sebastianově taštičce přes rameno našli pistoli.

„Pistoli?“ ušklíbne se Sarah ironicky. „Nebuďte směšný. Sebastian žádnou pistoli nemá. Je to pacifista. Věří, že násilí není odpověď. Že nic nevyřeší.“

Detektiv Canavan se jenom uchechtne.

„Pacifista, kterej s sebou tahá nelegálně drženou osmatřicítku.“

A vzhledem k tomu, že lebkou Owena Veatche prošla právě kulka téhle ráže, navíc v době, na kterou Sebastian neměl spolehlivé alibi, je z něj podezřelý číslo jedna – a zároveň je i podezřelým jediným. Balistická zkouška policii řekne, jestli ta pistole, která se u něj našla, je skutečně totožná se zbraní, jíž někdo zlikvidoval mého šéfa. Ta návštěvní kniha, pokud tedy vůbec k něčemu byla, Sebastianovi vlastně spíš ještě uškodila, protože poskytla policii první pořádný důkaz, že se v době vraždy nacházel v okolí místa činu.

Hm. A sakra.

Když vyjdeme z policejní stanice a zamíříme dál ulicí Západní desátá, je vidět, že Sarah pod dojmem všech těch posledních událostí viditelně pobledla.

„Podívej se,“ řeknu jí, protože mám strach, že by mohla zase začít lapat po dechu, a divoce se rozhlížím, jestli se někde kolem neválí některý z těch zapomenutých papírových sáčků, do kterého by mohla dýchat. „Všechno bude zase dobrý. Jsem si jistá, že se Sebastian už spojil s rodičema. A ty mu seženou dobrýho právníka. Bude řádně obviněnej, oni pošlou kauci a zejtra ráno už bude venku.“

Cooper vydá zvuk, jako kdyby chtěl něco říct, ale já k němu vyšlu varovný pohled, takže tu pusu radši zase zavře.

„Já vím,“ odpoví mi Sarah tiše.

„A tu noc ve vazbě taky nějak vydrží,“ pokračuju. „Detektiv Canavan určitě zařídí, aby dostal inhalátor. I léky proti alergii.“

„Já vím,“ zopakuje Sarah znovu. I tentokrát to řekne tiše. Až příliš tiše.

Přes její hlavu pohlédnu na Coopera. Jenom zvedne obočí. Oba máme stejný pocit: Něco není v pořádku. Sarah by teď měla hystericky ječet. Jak to, že se chová takhle klidně?

Na rohu počkáme na prázdný taxík a necháme se jím odvézt zpátky na Washington Square. Je překrásný jarní večer a venku je spousta lidí, dvojice – hetero – i homosexuální, některé tlačí kočárky a jiné ne – i jednotlivci, někdo věnčí psa, někdo se jen tak prochází. Všichni jsou stylově oblečení (koneckonců se nacházíme v bohémské čtvrti West Village) a užívají si teplého počasí a nadcházejícího soumraku, procházejí kolem malebných kavárniček s pestrými roletami, kolem drahých obchodů s uměleckými bytovými doplňky, kolem voňavých pekárniček a krámků specializujících se na prodej neobvyklých kondomů…

Ale nezdá se, že by si Sarah čehokoli z toho všímala. Dívá se pořád přímo dopředu a v očích má nepřítomný výraz. Cooper úspěšně odchytí taxíka, ale Sarah se pořád ani nepohne, a já se musím natáhnout a po vzoru Muffy Fowlerové ji štípnout do ruky.

Samozřejmě ne nijak silně. Jenom tak, abych z ní dostala nějakou reakci.

„Au!“ vyjekne Sarah, trhne sebou a tře si bolavou paži. Vyčítavě se na mě podívá. „Proč jsi to udělala?“

„Co je to s tebou?“ uhodím na ni. „Právě jsi zjistila, že tvoje životní láska je pěknej podvodník. Jak to, že nelapáš hystericky po dechu? Nebo alespoň nebrečíš?“

„O čem to mluvíš?“ Sarah svraští obočí – které přímo volá po pinzetě. „Sebastian přece není moje životní láska. A taky to NENÍ žádnej podvodník.“

„Pacifista, kterej chodí po světě s osmatřicítkou?“ Cooper, který nám otevře zadní dveře taxíku, abychom mohly nastoupit, se zatváří skepticky. „Tobě to nepřijde drobátko pokrytecký?“

„Panebože, copak to nechápete?“ Sarah se hořce zasměje a nastoupí do vozu. „Vždyť je to naprosto jasný. Někdo mu tam tu bouchačku podstrčil.“

Vklouznu na zadní sedadlo za ní a přitom pohlédnu na Coopera. Očividně stejně jako já nechápe, kam tím Sarah míří. „Sarah, o čem to mluvíš?“

„Je to přece jasný spiknutí,“ vysvětlí nám Sarah, jako kdybychom byli oba úplní idioti, kterým nic nedochází. „Narafičili to na něj lidi z rektorátu. Nevím, jak to udělali, ale můžete vzít jed na to, že je to jejich dílo. Sebastian by zbraň nikdy nenosil. Museli mu ji strčit do tašky.“

„Hoďte nás na roh Washington Square West a Waverly,“ řekne Cooper taxikáři a usadí se na zadním sedadle vedle mě. Pak se obrátí k Sarah: „Teda děvče, to se ti musí nechat, tohle je fakt originální. Spiknutí organizovaný rektorátem New York College. Velmi neotřelý.“

„Jen se směj,“ odsekne Sarah. Otočí se rezolutně tváří k okénku. „Ale ráno toho budou litovat. Hodně litovat.“

Pozoruju její profil. Venku se rychle stmívá, takže je čím dál hůř vidět. Nemůžu tedy odhadnout, jestli si dělá legraci nebo ne.

Na druhou stranu je to Sarah. Ta nikdy na legraci moc nebyla.

„Jak to myslíš, že toho budou litovat?“ zeptám se jí. „Co máš na mysli?“

„Ale nic,“ odvětí Sarah nevinně. „S tím si nelam hlavu.“

Pohlédnu na Coopera. Snaží se potlačit úsměv. Nicméně já na celé téhle situaci nic komického nevidím.

Když zastavíme před Fischer Hall, Sarah odmítne mé pozvání, aby k nám zašla na večeři. Tvrdí, že má ještě spoustu práce – ať už si pod tím pojmem představuje cokoli. Když odkráčí, Cooper poznamená, že je to tak možná lepší – že měl za dnešek těch postpubertálních dramat až až.

„Ale co mohla znamenat ta výhrůžka, že toho budeme litovat?“ přemítám, když stoupáme po schodech před Cooperovou rezidencí. „Co má ta Sarah asi za lubem?“

„To tedy nevím,“ pokrčí rameny Cooper a snaží se najít ten správný klíč. „Ale říkám si, že pokud se nějak utrhne ze řetězu, máš proti ní dobrou zbraň, stačí jí připomenout, že nechávala toho kluka načerno bydlet na vaší koleji. Prostě jí pohroz, že to na ni práskneš.“

„Ale Coope,“ namítnu, „to přece nemůžu.“

„Proč ne?“ chce vědět. „Jsi na ně moc měkká, Heather. Co dneska ta záležitost s mým autem? To sis vážně myslela, že existuje sebemenší šance, že bych ho těm dvěma půjčil?“

„Ne,“ zavrtím hlavou. „Ovšem ty máš tak co povídat. A co ta druhá dnešní záležitost, ta scéna v tvojí kanceláři, jak jsi řval na Sarah, ať kouká vypadnout? Jako kdybys byl fakt schopnej vyrazit s ní dveře. Vždyť ty bys odtamtud nedokázal vyhodit ani obyčejnýho švába. To je přece jasný.“

„Heather, možná sis toho nevšimla, ale ta holka nám od začátku do konce lhala.“ Cooperovi se podaří odemknout a otevře hlavní vchod dokořán. „Myslíš, že bychom z ní někdy dostali, jak to bylo doopravdy, kdybych se s ní mazal jako ty?“

Zazvoní mi mobil. Vytáhnu ho z kapsy a zjistím, že mi volá Tad. Bez váhání přesměruju příchozí hovor do hlasové schránky.

Cooper bohužel stojí natolik blízko, že na displeji vidí jméno volajícího. A co jsem s tím hovorem udělala.

„Trampoty v ráji?“ zeptá se mě a tmavé obočí mu vyletí nahoru.

„Ne,“ odseknu škrobeně. „Jenom zrovna v tuhle chvíli nemám chuť s ním mluvit.“ Jdu za Cooperem dovnitř a odhodím klíče a kabelku na odkládací stolek v předsíni, na tentýž stolek, kam si těsně přede mnou odložil klíče a peněženku můj domácí. „Chci jenom říct, že takhle hnusnej jsi na ni bejt nemusel…“

Cooper se otočí, aby se mi mohl z výšky podívat do očí. „Ale jo, Heather, musel. Někdy se stane, že když potřebuješ zjistit pravdu, musíš lidi pořádně nakopnout. Možná to není nic hezkýho, ale rozhodně to funguje.“

„No, budeme se prostě muset dohodnout, že se nedohodnem,“ poznamenám. „Protože podle mě můžeš stejnejch výsledků dosáhnout i v případě, že budeš na lidi hodnej.“

„Jo, to jistě,“ odfrkne si Cooper. „Tak za čtyři roky.“

„Sarah by určitě dřív nebo pozdějc dohnalo špatný svědomí a stejně by nám to řekla,“ namítnu. „A daleko dřív než za nějaký čtyři roky. Koneckonců přesně tak to nakonec i dopadlo. Panebože, co je to tu za vůni?“

Cooper nasaje do chřípí vzduch.

„Tuhle rajskou vůni,“ praví tónem člověka, jehož objev, který právě učinil, velmi těší, „vydávají ty dušený žebírka, který nám tvůj táta udělal k večeři.“

„Panebože,“ vydechnu v šoku. „Voněj fakt úžasně.“

„To teda jo. A radši by sis to měla užít, dokud můžeš, protože dneska to zažíváme naposled.“

„Sklapni,“ odseknu. „Vždyť se táta jenom stěhuje do jiný čtvrti. Neumírá.“

„To tobě tak strašně vadilo, že je tady,“ připomene mi Cooper a spěchá do zadní části domu, odkud ta šíleně lákavá vůně vychází. „Já bych neměl nic proti tomu, aby tady zůstal bydlet napořád.“

„Ale no tak.“ Nevěřím vlastním uším. Poklusávám, abych mu stačila. „Napořád? Tobě nevadily ty jogínský dýchánky a všechny ty vonný svíčky na aromaterapii? A co to jeho hraní na flétnu?“

„Když mě po návratu domů čekala takováhle večeře? Zcela odpustitelný kratochvíle.“

„Á, tady jste,“ zavolá na nás táta z kuchyně. Může odtamtud zaslechnout, že jsme v předsíni a o něčem se bavíme – ale z vlastní zkušenosti vím, že nemůže slyšet, co říkáme. Jeho sluch už není, co býval, navíc zdi v Cooperově domě jsou pěkně silné. Tyhle stavby z devatenáctého století zkrátka mají něco do sebe. „Přestaňte se hádat, vy dva, a pospěšte si. Večeře už je hotová. Jdete pozdě!“

Když se vzápětí vřítíme do té absurdně veliké (tedy alespoň na manhattanské poměry) kuchyně se stropním oknem, zjistíme, že na jídelním stole z masivního dřeva už je prostřeno, že svíčky už hoří a víno je nalito do sklenic. Táta stojí u kuchyňské linky a dodělává salát, přes košili s rozhalenkou má zavázanou modrobílou zástěru, na nohou má olivově zelené manšestráky a umělohmotné domácí boty. Když nás uvidí, celý se rozzáří a podobně nadšeně se zatváří i Lucy, která navíc několikrát spokojeně zabuší oháňkou do podlahy, jak se na čubičku, která už si odbyla svou večerní procházku, sluší.

„Nazdárek,“ pozdraví nás táta. „Mám radost, že jste to nakonec stihli.“

„Promiň, že jdeme pozdě,“ začnu se omlouvat. „Museli jsme vzít Sarah na policii. Vyšlo najevo, že…“

Ale už tu větu nedopovím. Uvědomím si totiž, že v kuchyni nejsme s tátou a s Lucy sami. Je tu ještě někdo další, sedí u stolu a před sebou už má naložený talíř, i když zatím zdvořile odolával a nepustil se do jídla. Nicméně to o tom odolávání rozhodně neplatí pro jeho skleničku s vínem.

„Heather!“ zahaleká Cooperův bratr Jordan přiopile a pozvedne sklenku, jako by si s námi chtěl připít. „Coopere! Už jste to slyšeli? Já budu táta!“

„Opravdu jsem neměl jinou možnost než ho pustit dovnitř,“ vysvětluje mi táta hodnou chvíli po večeři. Cooper je pryč, odváží svého bratra zpátky do té jeho luxusní půdní nástavby na Upper East Side. „Trval na tom, že se s tebou musí vidět. A byl, jak jsi asi sama viděla, ve velmi povznesené náladě.“

Tedy podle mě byla ta Jordanova nálada spíš sebevražedná než povznesená. Na druhou stranu je tohle asi normální, když člověk zjistí, že je jeho žena těhotná, a on sám si není zrovna stoprocentně jistý, jestli je na to, že se má stát otcem, dostatečně připravený.

Ovšem Jordan mě požádal, aby tahle jeho obava zůstala jen mezi námi dvěma. Odchytil mě v předsíni, když jsem se po večeři vracela z toalety.

„Nikdy jsem tě neměl nechat odejít,“ informoval mě melancholicky, když se mu podařilo nějak mě zapasovat mezi svoji maličkost a zeď.

Vzhledem k tomu, že se mezi námi podobný rozhovor odehraje zhruba každé tři nebo čtyři měsíce, ovládám svůj part naprosto dokonale. A tak jsem jenom řekla: „Jordane. Tohle už jsme spolu přece probírali. My dva – to prostě nefungovalo. S Taniou jsi pochodil daleko líp. Víš dobře, že tě miluje.“

Jenomže tentokrát se Jordan od zažitého scénáře odchýlil a prohlásil: „No to je právě ten problém, já mám takovej pocit, že mě vlastně nemiluje. Vím, že to bude znít šíleně, Heather, ale já mám takovej pocit… mám takovej pocit, že si mě vzala jenom kvůli tomu, co znamenám. A kvůli tomu, co znamená můj táta… jako že je majitelem nahrávací společnosti Cartwright Records. To s tím dítětem… Já ti prostě nějak nevím… Co když se rozhodla si ho pořídit jenom proto, aby ze mě pozdějc vyrazila větší alimenty?“

Musím přiznat, že mě takovéhle úvahy docela ohromily. Na druhou stranu – od Jordana se něco podobného asi dalo čekat. Navíc byl pěkně namazaný. Přičemž alkohol a Jordan nejsou zrovna kamarádi.

„Ale samozřejmě, že kvůli tomuhle dítě nechce,“ pokoušela jsem se svého bývalého utěšit. „Tania tě prostě miluje.“

Pravdou ovšem je, že tohle nemůžu vědět. Nicméně jsem neměla nejmenší chuť tam s ním stát a přesvědčovat ho o opaku.

„Nojo, jenže dítě…“ vyhrkl Jordan. „Jak můžu bejt já něčí táta? Vždyť já o miminech nic nevím. Vlastně nic moc nevím o ničem…“

Tak tohle prohlášení vážně vypovídalo o slušné znalosti sebe sama… zvlášť když uvážím, že ho vypustil z pusy Jordan. Byl to důkaz, že můj bývalý za poslední dobu neuvěřitelně dospěl a dozrál. Tedy alespoň podle mě.

„Už jenom to, že si tohle uvědomuješ, Jordane,“ sdělila jsem svému bývalému snoubenci, „je důkazem toho, že jsi na otcovství připravenej líp, než jsi byl kdy předtím. A řeknu ti jednu věc… dokud si tohle budeš pamatovat – teda to, že o ničem nic moc nevíš – tak podle mě budeš táta přímo skvělej.“

„Vážně?“ rozzářil se Jordan, jako kdyby pro něj byl můj názor opravdu důležitý. „Opravdu si to myslíš, Heather?“

„Jasně,“ ujistila jsem ho a stiskla mu ruku. „Co říkáš, nevrátíme se ke stolu?“

Krátce poté přesvědčil Cooper svého bratra, že oslav už bylo pro dnešek dost, a že by ho proto měl nechat, aby ho odvezl domů. Jordan nakonec souhlasil – ale jenom pod podmínkou, že mu Cooper dovolí, aby mu po cestě pustil na autorádiu svoje nové demonahrávky. Když si Cooper tuhle podmínku vyslechl, viditelně se zachvěl odporem. Když ti dva vyrazili, přesvědčila jsem tátu, že mytí nádobí od večeře je na mně, a přiměla jsem ho, aby se posadil ke stolu a dal si jeden z těch svých bylinkových čajů.

„Měla jsi dneska opravdu perný den,“ poznamená táta, když drhnu tuk připečený na pekáči, ve kterém připravoval ta žebírka. „Musíš být utahaná. A ráno jsi šla ještě běhat, viď?“

„No, když tomu chceš říkat běhání,“ zamumlám. Ta žebírka byla opravdu fantastická, ale opravdu musel k jejich přípravě použít každý hrnec a pekáč, co v kuchyni našel?

„Tad na tebe musí být moc pyšný. Byl to od tebe vážně výkon – jít běhat. Znovu ti sem volal, víš, hned potom, co jste s Cooperem odešli. Pozval bych ho taky na večeři, ale vím, že nejí maso, a jiné bílkoviny jsem neměl po ruce…“

„To je dobrý,“ přeruším ho. „Já mu pak zavolám.“

„Začíná to s ním být docela vážné, viď?“

Znovu se v myšlenkách vrátím k tomu, jak divně se Tad dneska ráno choval. Opravdu to bylo teprve dneska ráno. Připadá mi to jako celá věčnost.

„Nojo,“ přikývnu. „Asi jo. Teda…“ Chce mě požádat o ruku. „Já vlastně ani pořádně nevím.“

„To je hezké,“ poznamená táta poněkud neurčitě, „že někoho máš. Občas si o tebe pořád ještě dělám starosti, Heather. Víš, tys nikdy nebyla jako ostatní děvčata.“

„Cože?“ Narazila jsem na obzvlášť zatvrzelý kousek připečeného omastku a snažím se ho seškrábnout nehtem na palci. Zajímalo by mě, jestli bych to Cooperovo smaltované nádobí, které mu koupila ta profesionální šéfkuchařka, se kterou kdysi chodil a jejíž jméno už dávno odnesl čas, poškrábala, kdybych na něj vzala drátěnku.

„Jak říkám,“ pokračuje táta, „vždycky jsi byla spíš po mně než po mámě. Nekonvenční. Žádná kancelářská myška, který by vyhovovala pevná pracovní doba. Proto mě taky tak překvapuje, jak oddaná jsi teď tý svojí nový práci.“

„Já bych neřekla, že jsem jí nějak oddaná.“ Vzdám marné úsilí a sáhnu po drátěnce. Možná že když budu opatrná, tak ten smalt nepoškrábu. „Teda, ta práce mě baví…“

„Ale tvojí opravdovou láskou je zpívání,“ skočí mi táta do řeči. „A psaní písniček. Že je to tak?“

„Já ani nevím.“ Hm, tou drátěnkou to taky nejde. „To mě taky baví.“

„A co bys řekla, kdybych ti teď navrhl, že by ses mohla k obojímu vrátit? Že bys mohla psát vlastní písničky a zpívat je? Za peníze. A dokonce za slušné peníze. Jak by se ti to líbilo?“

Sláva! Konečně se mi podařilo ten připečený kus odstranit! Jenže na tom pekáči je ho ještě spousta.

„Fakt nevím,“ pokrčím rameny. „O čem to vlastně mluvíš? Vždyť víš, že Pattyin manžel Frank se mě pořád snaží přemluvit, abych jela na turné s tou jeho kapelou, jenže když mě tyhle věci už nějak neberou.“

„Ne, ne,“ přeruší mě táta a nakloní se na židli netrpělivě dopředu. Za ním vidím v okně odraz světel z Fischer Hall. Studenti už jsou po večeři, učí se nebo se chystají někam za zábavou. Je jim úplně fuk, že je zítra normálně škola… i to, že dočasného vedoucího koleje, na které bydlí, dneska ráno kdosi zabil. Zvlášť když někde teče pivo proudem. „To, co ti s Larrym nabízíme, je opravdická příležitost. Oba víme, jaký máš vztah k šoubyznysu – kdo se jednou napálí, je napodruhý už sakra opatrný. Ale tohle není totéž. Tohle je něco úplně jiného. Asi ti něco říká jméno Wiggles?“

Na chvilku se přestanu věnovat odstraňování připáleného omastku z pekáče. „Myslíš ten britskej pořad pro děti? Nojo, Pattyin chlapeček to miluje.“

„No, ve skutečnosti je to původně australská skupina, která vystupuje s programem pro děti,“ opraví mě táta. „Ale tohle by bylo něco podobného, ano. Larry a já máme v plánu produkovat a prodávat videokazety a dévédéčka s písničkama pro děti. Když uvážíš, jak nízké jsou výrobní náklady v poměru k sumě, kterou z toho můžeš získat, je to opravdu fantastické. A tady bys do toho právě vstoupila ty. Chtěli bychom, aby se z tebe stala hvězda těch nahrávek – celé bys to moderovala a sama by sis ty písničky psala i zpívala. Děti tě vždycky milovaly, už jako mladičkou holku… máš něco v hlase, ve vystupování… možná v tom hrajou roli i ty tvoje dlouhé světlé vlasy, opravdu nevím. Byla bys hlavní hvězda pořadu, byly by tam i další postavičky, ale ty by byly všechny animované… ty bys tam vlastně byla jediný živý člověk. V každým dílu bys s dětma probrala jedno téma… chození na nočník, chození do jeslí, to, jak se některá děcka bojí, že by je mohl vcucnout odpad na vaně, takovéhle věci. Všechno jsme si spočítali a řekli jsme si, že bychom mohli dát konkurenci – programům, jako je Odvážná Dora, Wiggles nebo Kouzelná školka – pěkně zabrat. Napadlo nás, že bychom ten pořad mohli nazvat Hrajeme si s Heather. Tak co na to říkáš?“

Ten pekáč jsem přestala drhnout už před hodnou chvílí. Teď jenom tak stojím u dřezu a zírám na tátu. Mám zvláštní pocit, že se můj mozek proměnil v DVD přehrávač, na kterém někdo právě zmáčkl tlačítko Pause.

„Cože?“ zeptám se inteligentně.

„Já vím, že ses rozhodla, že se vrátíš zpátky do školy, zlatíčko,“ pokračuje táta a nakloní se dopředu. „A to samozřejmě pořád můžeš. Právě to je na celé té věci úžasné! S tímhle typem vystupování nejsou spojena žádná turné, žádné reklamní kampaně… teda alespoň ne hned teď. Teď nepotřebujeme nic jiného, než abys napsala písničky a nahrála kazety a dévédéčka, potom to hodíme na trh a uvidíme, co to udělá. Mám takový pocit – a Larry se mnou souhlasí – že to bude velký úspěch. Další práci pak můžeme nějak skloubit s tvým rozvrhem, když bude potřeba rozjet nějakou propagaci. A určitě sis všimla, že říkám my. Nechávám totiž úplně na tobě, jak moc nebo málo budeš chtít pracovat. Já nejsem jako tvoje matka, Heather. Nikdy, za žádnejch okolností, bych tě nenutil, abys dělala něco, do čeho by se ti nechtělo…“

Nějak si pořád nedokážu srovnat v hlavě, co mi to vlastně povídá.

„To jako myslíš… že bych přestala pracovat ve Fischer Hall?“

„Víš,“ řekne táta pomalu, „ano, obávám se, že to by bylo nutné. Ale Heather, tvoje práce na tomhle projektu by byla štědře odměněná, dostala bys pořádnou zálohu, bylo by to – no, řekněme stokrát tolik, než co si za rok vyděláš ve Fischer Hall… navíc by tu byly ještě autorské honoráře. A jsem si jistý, že by Larrymu vůbec nebylo proti mysli, kdybychom ti dali i nějaký ty procenta z celkového zisku…“

„Nojo, ale…“ zmateně zamrkám. „Když já nevím. To jako… že bych se vykašlala na svoji práci? Vždyť je to dobrý místo. Jsou tam zaměstnanecký výhody. Univerzita mi odpustí školný a tak dále. A taky mi poskytujou fakt dobrý zdravotní pojištění.“

„Heather,“ z tátova tónu je znát, že začíná ztrácet trpělivost. „Wiggles celkem vydělávají zhruba padesát milionů dolarů ročně. A s padesáti milionama dolarů ročně by sis podle mě klidně mohla dovolit takové zdravotní pojištění, jaké bys chtěla.“

„Nojo,“ přikývnu. „Jenže ty zatím ani nevíš, jestli se ty videa chytnou. Třeba se děckám vůbec nebudou líbit. Třeba to dopadne tak, že budou naprosto příšerný nebo tak něco. Že nakonec skončej v totálním výprodeji.“

„I s tímhle rizikem musíme všichni počítat,“ pokrčí táta rameny. „Ale…“ nespouštím z něj oči. „Já přece nepíšu písničky pro děti. Já píšu písničky pro dospělý… jako jsem já.“

„To je pravda,“ připustí táta. „Ale psaní písniček pro děti se zase nemůže tak lišit od psaní písniček pro nespokojené mladé ženy, jako jsi ty.“

Znovu nevěřícně zamžikám. „Nespokojený mladý ženy?“

„Místo aby sis stěžovala na to, jakou velikost džínů nosíš,“ pokračuje táta, „si můžeš stěžovat na to, že tě nutí pít z takového toho umělohmotného hrníčku s víčkem a dírkama na pití. Nebo že tě nenechají nosit normální kalhotky, jaký nosí velké holky. Prostě to zkus. Podle mě na to máš přirozený talent. Popravdě řečeno, Heather, já vlastně kvůli tobě nesu kůži na trh. Larry by chtěl tu práci nabídnout Mandy Mooreové. Poprosil jsem ho, ať ještě chvilku počká. Řekl jsem mu, že jsem si jistý, že ty přijdeš s něčím, co nám vyrazí dech.“

„Tati,“ zavrtím smutně hlavou. „Já fakt nechci psát – ani zpívat – o dětskejch hrnečkách s pítkem.“

„Heather,“ namítne táta. „Mám takový pocit, že to pořád nechápeš. Tohle je výjimečná příležitost pro nás pro všechny. Ale hlavně pro tebe. Takhle dostaneš šanci dostat se z toho pekla, ve kterém pracuješ – to znamená z místa, kde přímo dneska, Heather, přímo dneska zastřelili tvého šéfa, a to ještě v kanceláři, která sousedí s tvojí. A taky ti to poskytne šanci – a buďme k sobě navzájem upřímní, Heather – poskytne ti to šanci najít si vlastní bydlení, abys nemusela bydlet v tomhle domě spolu s Cooperem. Protože to pro tebe není zrovna to nejzdravější uspořádání.“

Rychle se otočím zpátky ke dřezu s nádobím. „Nemám tušení, o čem to mluvíš.“

„Vážně ne, Heather?“ zeptá se mě táta laskavě. „Proč jsi vlastně ještě nezavolala tomu Tadovi, holčičko? Opravdu je v tom jenom to, že jsi měla moc práce? Nebo je to proto, že někde v hloubi duše víš, že ve skutečnosti miluješ někoho jiného?“

Málem upustím skleničku, kterou právě myju.

„Au, tati,“ zamumlám. „Ty teda víš, jak člověka potrápit.“

„No vidíš,“ vstane od stolu, přejde ke mně a položí mi ruku na rameno. „To je přesně ono. Já nechci vidět, jak se trápíš. Jen bůh ví, jak moc jsi mi za těch posledních pár měsíců pomohla. Rád bych ti to nějak oplatil. Dovolíš mi to?“

Nedokážu se mu podívat do tváře. Je mi totiž jasné, že pokud bych to udělala, tak bych tu jeho nabídku přijala. A já ji přijmout nechci. Alespoň myslím.

I když část mé osobnosti ji možná přijmout chce. Je to ta samá část, která chce odpovědět ano i na tu Tadovu otázku, až se tedy Tad rozhodne, že nastala ta správná chvíle, a tu otázku mi položí.

A tak radši dál upírám oči do dřezu na špinavou vodu s mydlinkami.

Potom si povzdychnu.

„Dej mi čas na rozmyšlenou, ano, tati?“

Tátův úsměv samozřejmě nevidím, protože se tím směrem nedívám. Ale stejně vím, že se usmívá.

„No jasně, holčičko,“ řekne mi. „Jenom si to nerozmýšlej moc dlouho. Příležitosti, jako je tahle, netrvají věčně. No… ale to už asi víš z minula.“

Jak bych to mohla nevědět?

Následujícího rána nemám nejmenší tušení, že se na Washington Square West děje něco neobvyklého, dokud nezahnu za roh z Waverly Place. Ještě rozespale usrkávám šlehačku ze svého velkého café mocha. (K tomu můžu dodat, inspirována Gavinem, jenom jedno: a co má bejt? Koneckonců jsem včera ráno byla běhat. Takže si trochu té šlehačky zasloužím. A navíc šlehačka je mléčný výrobek a mléčné výrobky by měly ženy konzumovat, protože tak bojují proti osteoporóze. To ví přece každý.)

Zrovna si olizuju knírek od šlehačky, když najednou uvidím – tedy alespoň se domnívám, že vidím právě tohle – obrovskou krysu.

A tou obrovskou krysou nemyslím nějakou obyčejnou krysu z podzemky, šedohnědou a velkou jako kočka. Ba ne, já mám na mysli OBROVSKOU, tři a půl metru vysokou nafukovací figurínu krysy, která stojí na zadních nohách a vypadá to, jako kdyby vztekle prskala přes ulici přímo na hlavní vchod Fischer Hall.

Ale jak je tohle možné? Co by dělala skoro čtyřmetrová nafukovací krysa před vchodem do budovy, kde pracuju? Že bych měla halucinace? Je tedy pravda, že jsem se právě probudila. Vychutnala jsem si, že si dneska můžu pospat – žádné běhání, děkuju pěkně – a vykulila jsem se z postele až v půl deváté. Vykašlala jsem se i na svou ranní sprchu – tedy vlastně vanu, protože kdo by se trápil ve sprše, když si může hezky vleže pohovět ve vaně – a jenom jsem na sebe natáhla čisté džíny a tričko, pročísla jsem si kartáčem vlasy, omyla si obličej, plácla si na něj trochu hydratačního krému a make-upu a za pět minut devět už jsem byla venku z domu. Ještě mi zbyla chvilička na to, abych si koupila to velké café mocha. Ani jsem se dneska neviděla s tátou a s Cooperem. Oba jsou totiž ranní ptáčata a už byli dávno vzhůru – táta dokonce stihl i vyvenčit Lucy. Až se od nás odstěhuje, po tomhle se mi bude stýskat, to je jednou jisté.

Ale můžu stát na místě, jak chci dlouho, a oči můžu otevírat a zavírat pořád dokola, ten pohled je stále stejný. Krysa zůstává na místě. Jsem tedy plně při vědomí.

Horší je, že před tou krysou pochodují desítky – možná i stovky – demonstrantů, kteří mávají transparenty s nápisy typu New York College kašle na vypomáhající studenty! a Chceme zdravotní pojištění! Mnozí protestující jsou ošuntěle oblečení studenti z magisterského programu, vidím několikery plandavé kalhoty a dredy.

Ale daleko víc demonstrantů má na sobě uniformy. A co hůř, tohle jsou uniformy univerzitní ochranky, údržbářů a lidí z úklidu.

V tu chvíli mi to dojde. Dolehne na mě ta chladná, neúprosná hrůza, která mi ovíjela srdce ledovými chapadly už nějakou chvíli.

Sarah to dokázala! Podařilo se jí přesvědčit kolegy ze SOS, aby vstoupili do stávky.

A taky přesvědčila členy všech ostatních větších odborových organizací při univerzitě, aby se k té stávce připojili.

Kdyby byl můj život nějaký film, v tuhle chvíli bych odhodila to svoje velké café mocha na chodník, pomalu bych se svezla na kolena, chytila bych se za hlavu a pak bych z plna hrdla zaječela: „Neeeeeeeeee! ZA CO????? ZA CO???????“

Jenomže můj život žádný film není, takže kelímek s kávou jenom zahodím do nejbližšího koše na odpadky – najednou mám totiž žaludek příliš stažený na to, abych si to kafe dopila – potom přejdu na druhý chodník – napřed se ovšem rozhlédnu na obě strany (tahle ulice je sice samozřejmě jednosměrka, ale takhle poblíž univerzity a kolejí člověk nikdy neví, jestli se v protisměru náhodou zrovna neřítí nějaký blázen na skejtu, nebo jestli tam nevjede nějaký chlapík, který rozváží objednaná jídla z čínské restaurace) – propletu se mezi tou spoustou přenosových vozů zaparkovaných u chodníku, a nakonec se dostanu až k hloučku novinářů, kteří stojí těsně vedle sebe a tvoří kruh kolem Sarah, která právě poskytuje rannímu vysílání všechny své nejlepší argumenty.

„Taky bych ráda věděla,“ říká právě hlasitě a jasně, „proč náš pan rektor, profesor Phillip Allington, poté, co ujistil studenty, že se poplatky za studium nebudou zvyšovat a že se ani jemu, ani nikomu z vedení letos nezvedne plat, zvýšil poplatky za studium o šest celých devět procent, a zároveň si nechal zvýšit plat o šesticifernou částku – čímž se z něho mimochodem stal nejlépe placený vedoucí vědecko-výzkumného pracoviště v zemi – zatímco vypomáhající učitelé z řad starších studentů nedostali ani taková stipendia, která by dosahovala alespoň výše životního minima. A nebylo jim přiznáno ani zdravotní pojištění, které by jim umožnilo využívat služeb studentského zdravotního střediska!“

Reportérka ze stanice Channel 7, která má na hlavě podobnou rozcuchanou hřívu jako Sarah (u mé asistentky za to ovšem může nedostatek spánku a taky nedostatek emulze na rozčesávání – zato ta paní z televize má podle mě to vrabčí hnízdo uměle vytvořené), se prudce otočí a vrazí mikrofon před značně překvapený obličej Muffy Fowlerové, která se právě vpotácela na scénu… ano, doslova vpotácela, protože má na sobě ty svoje deseticentimetrové podpatky. Přijela sem taxíkem a teď si tiskne červenou miniaturní kabelku k přiléhavému jarnímu kabátku a snaží se odhrnout si neposlušné kadeře vlasů ze rtů ozdobených silnou vrstvou lesku.

„Slečno Fowlerová, jak byste vy jako mluvčí univerzity reagovala na tato obvinění?“ zeptá se jí reportérka a Muffy zamžiká těma svýma velikýma očima připomínajícíma kolouška Bambiho.

„No, to bych se musela podívat do svých po-poznámek,“ dostane ze sebe. „A-ale pokud já vím, pan rektor věnoval ten ro-rozdíl mezi svým letošním a loňským platem zpátky univerzitě…“

„A komu přesně?“ houkne na ni Sarah posměšně. „Maceškám?“

Všichni se zasmějí. Rektorova náklonnost k Maceškám, basketbalovému týmu New York College, který rozhodně není nijak hvězdný a zůstává vytrvale ve třetí skupině, je legendární dokonce i mezi představiteli médií.

„To si budu muset ověřit,“ odpoví Mufřy škrobeně. „Ale mohu vás ujistit, že profesor Allington je velmi znepokojen…“

„No, očividně není znepokojen dost,“ skočí jí Sarah do řeči hlasem natolik silným, že ji úplně přehluší a přiměje reportéry v bezprostředním okolí, aby stočili mikrofony zase zpátky. „Očividně mu vůbec nevadí, že nechá studenty své vlastní univerzity posledních šest týdnů semestru trpět tím, že se budou muset obejít bez studijních asistentů, bez ochranky, bez odklízení odpadků…“

„To není pravda!“ vykřikne Muffy pronikavě. „Pouze se odmítá nechat vydírat skupinkou levičáckých radikálů!“

Ještě než Sarah rozhořčeně natáhne vzduch do plic, je mi jasné, že Muffy řekla něco, co rozhodně říct neměla. Reportéři mezitím už ztratili o celou rozmluvu zájem, koneckonců televizní stanice v tuhle chvíli už stejně zase vysílají běžný dopolední program. Jednotlivé štáby se začínají balit. Vrátí se – možná – v poledne, aby zjistily, co je nového.

Ale Sarah svolává své věrné do útoku už teď.

„Slyšeli jste to?“ houkne na své spoludemonstranty. „Takže mluvčí rektorátu nás právě nazvala hrstkou levičáckejch radikálů! Jenom proto, že chceme plat, jakej nám patří, a pořádný zdravotní pojištění! Co na to říkáte?“

Z davu se ozve zmatené mumlání, zmatené je tedy především proto, že je přece jenom pořád ještě dost brzo ráno a nikdo z přítomných ještě ani pořádně neví, co dělá. A možná taky Sarah nikdo přesně neslyšel, protože štáby balí docela hlučně. Sarah si to zřejmě uvědomí, protože seskočí z dřevěného pódia, na kterém doteď stála, a zvedne si ke rtům megafon.

„Lidi,“ vykřikne a její hlas v megafonu burácí tak hlasitě, že o kus dál v šachovém kroužku staříci zabraní do své první ranní hry nahrbí ramena a nepřátelsky se po nás podívají. „Co chceme?“

Ostatní demonstranti, kteří posmutněle pochodují kolem té obří krysy, jí odpovědí: „Slušný platy.“

„COŽE TO CHCEME?“ zaburácí Sarah.

„SLUŠNÝ PLATY!“ skandují demonstranti hlasitěji.

„To už je lepší,“ pochválí je Sarah. „A kdy je chceme?“

„TEĎ HNED!“

„Kristepane,“ uleví si Muffy a sleduje demonstranty s poraženeckým výrazem ve tváři. Nemůžu si pomoct, je mi jí v tu chvíli trochu líto. Ta obří krysa – která se pohupuje v mírném jarním vánku a z obnažených žlutých tesáků jí odkapávají přimalované sliny – vážně vypadá pěkně výhružně.

„Držte se,“ poplácám Muffy jemně po rameni.

„Tohle všechno je kvůli tomu, že zatkli toho kluka, že jo?“ zamumlá Muffy, aniž spustí z krysy oči.

„Řekla bych, že jo,“ přikývnu.

„Ale vždyť měl pistoli,“ namítne. „Takže… je přece jasný, že to udělal on. Měl pistoli.“

„No, oni si to podle mě nemyslí,“ pokrčím rameny.

„Za tohle dostanu padáka,“ vzdychne Muffy. „Najali mě, abych tomuhle zabránila. A teď mě vyrazí. A to tuhle práci dělám teprve tři tejdny. A za zprostředkování bytu jsem zaplatila nějakejch dvacet táců. Prodala jsem kvůli tomu svatební porcelán. Ty prachy už v životě neuvidím.“

Procítěně hvízdnu. „Dvacet táců. To teda musel bejt porcelán.“

„Právej Limoges,“ přikývne Muffy. „Se zlatou linkou. Osmidílnej servis pro dvacet osob. Byly tam dokonce i misky na oplachování prstů.“

„Páni,“ řeknu uznale. Misky na oplachování prstů. Ani nevím, jestli jsem něco takového už někdy viděla na vlastní oči. A co je to vlastně ta zlatá linka? Mám takový nejasný pocit, že tohle je přesně ten typ vědomostí, které bych si měla začít osvojovat, pokud se s Tadem máme… no, však víte.

Z té představy se mi udělá mírně nevolno. Ale možná za to může spíš všechna ta šlehačka snědená na lačný žaludek. Nebo pohled na tu obří krysu.

A v tu chvíli si všimnu něčeho, kvůli čemu na své žaludeční potíže rázem zapomenu.

Naskytne se mi totiž pohled na Magdu, jak v té své růžové zástěře vyběhne před Fischer Hall a proplétá se mezi taxíky přes ulici k protestujícím a opatrně nese velikánský hrnek kafe, ze kterého se kouří…

…a ten hrnek předává jednomu z demonstrantů, muži oblečenému v šedé uniformě ochranky New York College. Muž na chvíli přestane pochodovat, stáhne svůj transparent V sázce je BUDOUCNOST AKADEMIE kousek dolů a vděčně se na ni zazubí…

…a já zjistím, že to není nikdo jiný než Pete.

A že tím pádem nesedí za svým stolem na stanovišti ochranky, jak by měl.

Místo toho je tady v parku. MEZI DEMONSTRUJÍCÍMI.

„Panebože!“ Rázem úplně zapomenu na Muffy a vrhnu se k němu. „Zbláznil ses?“ houknu na něj. „Co tady děláš? Jak to, že nejsi vevnitř? Kdo je na stanovišti ochranky?“

Pete ke mně klidně vzhlédne od hrnku té nejlepší kávy, jaká se na Fischer Hall dá sehnat a do které si předtím jemně foukal, aby si ji trochu zchladil.

„Taky ti přeju dobrý ráno, Heather,“ řekne. „A jakpak se dneska máš?“

„Mám se naprosto skvěle!“ zaječím. „Ale teď vážně. Kdo má službu na stanovišti ochranky?“

„Nikdo.“ Magda se na mě podívá, obočí zvláštně zvednuté. Vtom mi dojde, že ho nezvedá schválně. Prostě jí voskem vytrhali ty přebytečné chloupky. „Trochu to tam hlídám. Kolem čmuchal někdo z rektorátu. Ten člověk říkal, že tam pošlou někoho z nějaký soukromý bezpečnostní agentury. Ale nevím, jestli je to ten nejlepší nápad, Heather. Myslíš, že lidi ze soukromý bezpečnostní agentury budou něco vědět o tom, že ve speciálních místnostech s přístupem pro invalidy potřebujou naši hendikepovaný studenti asistenty? A jak může někdo ze soukromý bezpečnostní agentury tušit, že nemá studentům dovolit, aby vpouštěli do budovy lidi z tý čínský restaurace Charlie Mom’s, protože ty vždycky zastrkaj tu svoji nabídku jídel pod každý dveře na celý koleji?“

Jenom zaúpím a v duchu si připomenu rozhovor, který jsem den předtím vedla s Cooperem. Takže měl naprostou pravdu. Budeme tu mít nějakou mafiánskou ochranku a vedení najde i náhradu za údržbáře a lidi z úklidu. Já to věděla!

Překvapeně pohlédnu na Magdu. „Ale počkat – jak to, že ty nestávkuješ?“

„My z menzy jsme v jiný odborový organizaci,“ vysvětlí mi Magda. „Spadáme pod stravování, ne pod ubytovací a transportní služby.“

„Transportní služby?“ potřesu udiveně hlavou. „To přece absolutně nedává smysl. Co by tady na koleji nějaký transportní služby dělaly, to jako pouštějí studenty a akademiky do…“

„Tak hele!“

Všichni tři nadskočíme leknutím – Sarah nám vpadne do rozhovoru, a jak mluví do megafonu, je její hlas asi desetkrát silnější než normálně.

„Jsi tady proto, aby ses s někým vybavoval, nebo proto, že chceš dosáhnout nějakejch společenskejch změn?“ houkne na Peteho.

„Kristepane,“ zamumlá Pete. „Vždyť jsem si jenom dal s kámoškama hrnek kafe…“

„Zpátky k ostatním!“ zahřmí Sarah.

Pete s povzdechem vrátí hrnek Magdě. „Musím jít,“ řekne. Znovu zvedne transparent a vrátí se na své místo v kruhu demonstrantů pochodujících kolem té nafukovací krysy.

„Tohle není dobrý,“ prohlásí Magda, když sleduje, jak se protestující šourají kolem nás zhruba stejně nadšeně jako zombie v nějakém béčkovém hororu.

„To mi povídej,“ přikývnu. „Asi bych radši měla jít hlídat to stanoviště ochranky. Přinesla bys mi tam, prosím tě, bagetu?“

„Se vším příslušenstvím?“ zeptá se mě Magda. Příslušenství v naší hantýrce znamená neodtučněný tavený sýr, a, jak musím s politováním přiznat, tři plátky anglické slaniny.

„Určitě.“

Usadím se u Peteho stolu (napřed ale odstraním z prostředního šuplíku cosi, co by snad mohla být nějaká hodně stará a hodně ztvrdlá kobliha a nikoli zarážka proti zavírání dveří… Nemůžu si ovšem nevšimnout, že koš na odpadky, do kterého jsem tu věc odhodila, už nějaký čas nikdo nevynesl, a dojde mi, že Julio a ta jeho úklidová a údržbářská partička jsou taky mimo hru… tohle vědomí mě sklíčí víc než cokoli jiného) a pustím se do zavádění systému, který v duchu nazývám Nový řád světa podle Heather a který spočívá v prosté větě – Všichni studenti, kteří jsou zde ubytovaní, se při příchodu do budovy zastaví tady u toho stolu a podrží mi před očima průkaz studenta alespoň tak dlouho, abych si mohla pořádně prohlédnout jejich fotografii. Na rozdíl od Peteho totiž neznám všechny zdejší studenty od vidění. Spoustu studentů tato skutečnost určitě pěkně naštve… ještě víc je ovšem naštve, až vyvěsím ceduli Vyhazujte odpadky do popelnice před budovou. Mezitím ale ještě dorazí „ten chlapík z rektorátu“. Je to libový frajírek, kterého jsem tady ještě nikdy neviděla. Na sobě má drahý oblek a doprovází ho člověk podstatně mohutnější a navlečený v obleku, který sice není tak drahý, ale zato je o dost blýskavější.

„Vy jste Heather?“ chce vědět ten frajírek z rektorátu. Když mu to potvrdím, informuje mě, že pan Rosetti – to je ten člověk v blýskavém obleku zkombinovaném velmi roztomile s levandulově fialovou hedvábnou košilí a několika slušivými zlatými řetězy zahnízděnými mezi šedivějícími nepoddajnými chlupy na hrudi a zlatým prstenem na každém prstě (přičemž ty prsty ne že by byly nepodobné klobásám) – bude zajišťovat „bezpečnost“ v budově. A jestli bych ho prý nemohla seznámit se všemi zvláštními bezpečnostními problémy, kterými se podle mého názoru Fischer Hall odlišuje od jiných budov.

A já v téhle fázi naší debaty tomu chlapíkovi z rektorátu zdvořile sdělím, že o bezpečnost Fischer Hall je pro nejbližší budoucnost postaráno. Nicméně že mu děkuji, že si s tím dělal takové starosti.

Frajírek z rektorátu – představil se mi jako Brian – se zatváří zmateně.

„Jak je to možné?“ zeptá se. „Univerzitní ochranka se připojila ke stávce. Mám za úkol dohlédnout na to, aby ve všech budovách spadajících pod univerzitu byla zajištěna náhrada…“

„Ach tak. Jenomže já už jsem se o náhradu tady ve Fischer Hall postarala sama,“ vysvětlím mu… a v tu chvíli už se do budovy vřítí vysoký mladík samá ruka samá noha a v běhu si strhne z ramene batoh. Je sice celý udýchaný, ale přišel jenom o minutu pozdě.

„Promiň, Heather,“ lapá po dechu. „Právě jsem dostal tvoji esemesku. Byl jsem ve vegetárce. Vezmu si tu směnu od deseti do dvou. Fakt za to bude deset dolarů za hodinu? A nemohl bych si dneska večer vzít taky tu šichtu od šesti do deseti? A zejtra od deseti do dvou?“

Přikývnu a graciézně se zvednu z Peteho židle.

„Na tu dnešní směnu od šesti do deseti už tě někdo předběhl,“ sdělím mu. „Ale zejtra od deseti do dvou máš ring volnej. Teda pokud se do tý doby celá tahle záležitost nějak neurovná,“ dodám pro jistotu.

„Paráda.“ Jeremy se usadí na židli, kterou jsem mu uvolnila, a vzápětí už hartusí na studenta, který právě vešel do budovy, jenom tak ledabyle mávl průkazkou a pokračoval dál, aniž by čekal na to, až mu to „ochranka“ dovolí. „Stůj! Pojď sem zpátky! Ukaž fotku!“ Student zvedne otráveně oči v sloup, nicméně poslechne.

Zato Brian vypadá ještě zmateněji než předtím. „Počkejte,“ snaží se mě zastavit, když kráčím k recepčnímu pultu, abych Jeremyho jméno zapsala na rozpis služeb, který jsem mezitím stihla připravit. „Vy jste svěřila službu na stanovišti ochranky studentům?“

„Studentům bakalářskýho programu, který už tady na koleji pracujou, přesně tak,“ přikývnu. „Univerzitu to stojí jenom pár centů z každýho dolaru za hodinu, kterej jim už beztak platí. A podle mě je to pouhej zlomek z toho, co platíte, ehm, firmě tady pana Rosettiho. Navíc moji interní asistenti znají budovu i studenty, který tu bydlej. A z rozpočtu na tenhle rok mi na odměny studentům zbejvá ještě zhruba sto tisíc dolarů. Což mi do konce stávky bohatě stačí. Tenhle školní rok jsme zatím docela dost ušetřili.“

Radši se nezmíním o tom, že za tu úsporu částečně vděčíme i té mojí tendenci krást papíry do kopírky na jiných odděleních.

„Já, ehm, já moc nevím,“ zakoktá Brian, vytáhne si z kapsičky saka komunikátor Treo a začne něco ťukat na klávesnici. „Musím to probrat se svými nadřízenými. V žádné jiné univerzitní budově to takhle nedělají. Opravdu to není potřeba. Rektorát už připravil pro firmu pana Rosettiho rozpočet, mají tady v době stávky zastoupit stálou ochranku.“

Pan Rosetti roztáhne oprstenované – a dost chlupaté – prsty a s filozofickým klidem prohlásí: „Pokud tahle mladá dáma naše služby nepotřebuje, tak je holt nepotřebuje. Možná budeme užitečný někde jinde.“

„Víte, kde byste byli určitě moc užiteční?“ obrátím se k němu. „Ve Wasser Hall.“

„Promiňte.“ K recepčnímu pultu dorazí jakási dáma středního věku s maminkovským účesem. Má na sobě tmavozelenou mikinu s našitým obrázkem dvou hadrových panenek, jedné černé a jedné bílé, které se drží za ruce. „Mohla byste mi říct…“

„Pokud chcete zavolat někomu ze zdejších studentů,“ – Felicia, studentka, která má právě službu za recepčním pultíkem, ani nevzhlédne od Cosmopolitanu, který si vypůjčila z něčí poštovní schránky – „támhle na zdi je telefon. Jestli potřebujete zjistit jeho linku, vytočte nulu.“

„Tak Wasser Hall,“ zopakuje po mně pan Rosetti. „To zní dobře. Hele, chlapče,“ šťouchne do Briana, který má u ucha mobil a někam zuřivě telefonuje. „Zapomněl jsem, jak se jmenujete. Vykašlete se na to a vyrazíme do Waser Hall.“

„Ještě okamžik, prosím,“ odpoví mu Brian nervózně. „Opravdu rád bych tuhle záležitost s někým konzultoval. Protože podle mého skutečně není vhodné vynakládat peníze určené na odměny pro vypomáhající studenty takhle. Heather, váš šéf vám to, že chcete peníze určené na odměny pro vypomáhající studenty využít k tomuto účelu, schválil?“

„Ne,“ zavrtím hlavou.

„Však jsem si to myslel,“ prohlásí Brian a samolibě se usměje. Je jasné, že se nikomu nedovolal, a tak zaklapne mobil. „Je váš šéf u sebe? Rád bych to s ním probral.“

„Víte,“ odpovím mu, „to bude asi dost těžký.“

„Proboha proč?“ chce vědět Brian.

„Protože mu včera někdo prostřelil hlavu,“ odvětím sladce. Brian sebou trhne. Zato pan Rosetti jenom nevzrušeně přikývne. „No jo, to se stává,“ pokrčí rameny.

„Heather.“ Brian viditelně zbledl. „Je mi to hrozně líto. Já… já úplně zapomněl. Já… samozřejmě jsem věděl, že tohle je Fischer Hall, ale jak je všude takový zmatek, tak jsem…“

„Promiňte.“ Dáma s maminkovským účesem se znovu nakloní přes recepční pult. „Ale myslím, že tady došlo k omylu.“

„Ale ne, nedošlo,“ sdělí jí Felicia a konečně od toho svého časopisu zvedne oči. „Univerzita se snaží chránit soukromí studentů, takže máme zakázáno podávat jakýkoli informace o studentech, který jsou tady ubytovaný – ani kdyby ty informace chtěli jejich rodiče. Nebo lidi, který tvrděj, že jsou jejich rodiče. Ani když předložej průkaz totožnosti.“

„Briane, víte co, necháme tuhle mladou dámu na pokoji,“ řekne pan Rosetti. „Zdá se, že to tady má pevně v rukou.“

Přátelsky se na něj usměju. Zdá se, že nebude tak zlý. Tedy až na ty desetitisíce a statisíce, které naúčtuje univerzitě za práci, kterou já dokážu obstarat za pár šupů.

„Opravdu nevím, jak bych se vám omluvil,“ blekotá Brian. „No, takže teď radši půjdeme…“

„To by podle mě bylo fakt nejlepší,“ přikývnu s roztomilým úsměvem.

Telefon na recepčním pultu zazvoní. Felicia zvedne sluchátko a zdvořile se ohlásí: „Fischer Hall, u telefonu Felicia, kam vás můžu přepojit?“

„Rád jsem vás poznal,“ ukloní se mi pan Rosetti galantně.

„Potěšení bylo na mé straně,“ odpovím. Je opravdu moc milý. Stará škola. Jak mohlo Coopera vůbec napadnout, že by v té Owenově vraždě mohla mít prsty mafie? Teda možná, že je to pravda. Ale i kdyby ano, pak pan Rosetti určitě nestřílel. Už proto, že by se všemi těmi šperky působil strašně podezřele. Kdyby ho někdo v inkriminovanou dobu zahlédl venku před budovou, určitě by si na to hned vzpomněl.

A navíc je vážně strašně milý.

A vůbec, třeba dělám chybu, když jsem jenom proto, že je na panu Rosettim patrný italský původ a že podniká v oboru ochrany soukromého majetku a nosí křiklavé obleky a spoustu šperků, okamžitě dospěla k závěru, že má něco společného s mafií. Možná s ní nic společného nemá. Možná je to jenom…

„Promiňte.“ Ta dáma s maminkovským účesem se teď obrací přímo na mě. „Nejste vy náhodou Heather Wellsová?“

No paráda. Jako kdyby toho na mě tohle dopoledne nebylo už tak dost.

„Ano,“ odpovím a snažím se, aby mi vlídný úsměv nezmizel z tváře. „To jsem. Můžu vám s něčím pomoct?“

Panebože, jenom ať si neříká o autogram. Moje autogramy už jsou dneska naprosto bezcenné. Víte, za kolik dneska prodáte můj autogram na eBayi, milostivá? Za dolar. A to musíte mít kliku. Jsem naprosto vyřízená veličina, brzo už začnu zpívat o dětských hrníčkách s pítkem. Tedy pokud budu mít štěstí.

„Promiňte, že vás obtěžuju,“ pokračuje dáma s maminkovským účesem, „ale myslím, že jste byli s mým manželem kolegové. Tedy vlastně bych měla spíš říct s mým bývalým manželem. S Owenem Veatchem.“

Překvapeně se na ni podívám. Panebože. Takže tahle dáma s maminkovským účesem a tričkem s hadrovými panenkami je bývalá paní Veatchová!

„Počkej, prosím tě.“ Felicia oddálí sluchátko od ucha a osloví mě: „Heather, promiň, že vyrušuju, ale volá ti Gavin McGoren.“

„Řekni Gavinovi, že mu zavolám za chvíli,“ odpovím. Přistoupím k paní Veatchové blíž a podám jí ruku. Uvědomím si, jak je její dlaň v mé ruce drsná a jak škrábe, také si vzpomenu, jak se nám Owen kdysi zmínil, že se jeho bývalá manželka zabývá keramikou a je „umělecky založená“. „Paní Veatchová… Je mi opravdu moc líto, co vašeho manžela potkalo. Tedy vašeho bývalého manžela.“

„Víte co,“ usměje se paní Veatchová posmutněle, „říkejte mi, prosím, Pam. Nějaký čas už paní Veatchová nejsem. A vlastně jsem si tak nikdy ani nepřipadala. Paní Veatchová – to pro mě vždycky byla Owenova matka.“

„Tak dobře, Pam,“ přikývnu. „Omlouvám se. Moje chyba. Takže co pro vás můžu udělat, Pam?“

„Heather,“ skočí nám zase do řeči Felicia. „Gavin tvrdí, že mu nemůžeš zavolat za chvíli, protože nevolá z domova.“

„Nebuď směšná,“ odseknu. „Samozřejmě že mu můžu zavolat za chvíli. Prostě mi napiš číslo, na kterým se momentálně vyskytuje.“

„To nepůjde,“ zavrtí Felicia hlavou. „On se totiž momentálně vyskytuje ve vězení v Rock Ridge a má povolenej jenom jeden telefonát.“

Prudce otočím hlavu a nevěřícně se na ni podívám. A právě v tu chvíli do haly hlavním vchodem vstoupí Tom a podle toho, jak se tváří, by se dalo soudit, že utrpěl šok – podobně jako já.

„Nebudete tomu věřit,“ oznámí všem a nikomu, „ale víte, jak našli u toho kluka v tašce tu pistoli? Policie právě ověřila, že ta kulka, co vystřelila Owenovi mozek z hlavy, vyšla opravdu zrovna z týhle zbraně.“

Tom se za tu poznámku o mozku vystřeleném z hlavy omluvil už alespoň miliónkrát.

„Věř mi,“ opakuje pořád dokola. „Kdybych věděl, že je to jeho bejvalá manželka…“

„To je dobrý.“ Momentálně mám mnohem důležitější starosti než nějaké Tomovo faux paux. Například to, že je Gavin podle všeho ve vězení.

„Co tu vlastně vůbec dělala?“ chce vědět Tom. „Proč se nenechala jako všichni ostatní Owenovi příbuzný dovízt taxíkem z letiště rovnou do Wasser Hall? Copak tu zprávu od nás nedostala?“

„Potřebovala si v souvislosti s Owenovou smrtí něco ověřit,“ odpovím mu. Sedíme v mojí kanceláři – tedy Tom sedí ve své staré kanceláři (nedávném dějišti hrozivé vraždy… díky bohu, že lidi z údržby a úklidu vstoupili do té stávky až POTÉ, co dali místo činu do pořádku) a já jsem se právě celá zadýchaná vrátila ke svému stolu v předpokoji – jako za starých časů.

Tedy až na tu drobnost, že Tom je už dávno povýšený a tady jenom zaskakuje, dokud na ubytovacím oddělení nenajdou nějakého vhodného nástupce na místo toho jeho prvního nástupce, kterému včera ráno někdo čirou náhodou provrtal hlavu kulkou.

Už mu ale neřeknu zbytek – například to, jak málo toho paní Veatchová – tedy vlastně Pam – věděla o tom, jak tady ve městě její bývalý žil. A taky jak málo jsme toho o něm věděli my ostatní, jak se teď ukazuje. Protože mi to pořád ještě připadá dost podivné.

Zato se usadím u počítače a začnu ťukat do klávesnice, do Googlu zadám heslo „policie Rock Ridge“. No tak, dělej… Dobře, je to malé město, ale policajty tam přece určitě mají, ne?

Hurá!

Pam prostě předpokládala, že když Owen pracoval jako vedoucí koleje, přirozeně na té koleji i bydlel. Tak to totiž u vedoucích kolejí zpravidla funguje.

Vysvětlila jsem jí, že její bývalý manžel ve skutečnosti nebyl jenom vedoucí koleje a že v rámci zaměstnaneckých výhod, které požíval jako ombudsman rektorátu, dostal zadarmo k dispozici luxusní byt kousíček od koleje. Mimochodem, v tom domě bydlí i mnoho dalších lidí z vedení včetně samotného rektora.

„A je to daleko?“ chtěla vědět Pam.

Její otázka mě tak trochu zaskočila. U recepčního pultu byl v tu chvíli pěkný chaos, Brian s panem Rosettim právě odcházeli, Tom všem vyrazil dech tím svým prohlášením, že Sebastianova pistole odpovídá zbrani, ze které byl zabit Owen, a Felicia pořád ještě mávala sluchátkem a na druhém konci čekal Gavin, aby mi mohl něco říct – a tak dále.

„Co jestli je daleko?“ zeptala jsem se tedy inteligentně.

„Přece ten dům, kde Owen bydlel,“ vysvětlila mi Pam.

„No,“ začala jsem. Ale v tu chvíli jsem dokázala myslet jenom na jedno: Gavin je ve vězení? V Rock Ridge? Vtom módním luxusním městečku kousek od New Yorku, které nemůže mít víc než pět tisíc obyvatel? Mají tam vůbec vězení? Copak se celý svět zbláznil?

Navíc si Tom vybral právě tenhle okamžik, aby se začal omlouvat – jak se později ukázalo, byla to jen první z mnoha omluv, které ze sebe v následující půlhodině vychrlil. „Opravdu, milostivá paní, je mi to tak strašně líto. Neměl jsem tušení, že…“

„To je v pořádku,“ odpověděla mu Pam a vlídně se na něj usmála. „Jak jste to mohl tušit?“ Pak se obrátila zpátky ke mně: „Takže jak to vypadá? Je to daleko?“

„Je to hned za rohem,“ ujistila jsem ji.

Zřejmě se jí dost ulevilo. „Takže se tam dá dojít pěšky? Omlouvám se, že takhle otravuju… ale dneska už jsem se nachodila docela dost.“

„Aha.“ Takže ona chce vidět jeho byt? Ale proč? „Je to kousíček, hned za rohem…“

„Napadlo mě, jestli byste mi nemohla pomoct, Heather…“ Až v tu chvíli jsem si všimla, že za sebou vláčí kufr na kolečkách a že má přes rameno prošívanou příruční tašku s červenobílým květinovým vzorem. „Vy to určitě budete vědět.“ Její široký a přátelský obličej – bez stop nalíčení a ne nijak klasicky krásný, ale rozhodně příjemný na pohled – se starostlivě stáhl. „Vždyť jste s Owenem pracovala… Dal někdo Garfieldovi ty jeho prášky?“

„Ehm…“ vyměníme si s Tomem udivený pohled. „Komu?“

„Garfieldovi.“ Bývalá žena doktora Veatche se na nás podívá, jako kdybychom se zbláznili. „Přece Owenovu kocourovi.“

Tak Owen měl kocoura? Owen vlastnil kočku – přijal zodpovědnost za nějakého živého tvora? Sice tvora z čeledi čtyřnohých – ale stejně. Na druhou stranu je pravda, že Owen miloval kresleného Garfielda víc, než byl kdokoli z nás schopný pochopit.

Ale že si do bytu pořídil živou kočku? Owen, ten nejprotivnější suchar, jakého jsem kdy poznala, měl domácího mazlíčka?

To by mě v životě nenapadlo.

Přiznám se, že tahle informace změnila můj pohled na něj. Zní to možná hloupě, ale je to tak: Začala jsem ho díky tomu mít radši.

No dobře, tak tedy oprava: Začala jsem ho díky tomu mít alespoň trochu ráda.

Nicméně ten šok se mi asi nějak promítl do výrazu tváře, protože Pam vzápětí vyděšeně vyjekla: „Chcete tím říct, že ten chudáček už od včerejška nedostal žrádlo ani vodu? Vždyť má nemocnou štítnou žlázu! Musí brát denně prášky!“

A tak jsem ji osobně zavedla k bytu doktora Veatche. Tom se zatím urychleně přesunul zpátky do naší kanceláře, aby hájil pevnost. Ještě jsem s Pam počkala na správce domu, vyjela s ní až nahoru do bytu, pomohla jí s klíčem (zámky v těchhle starých budovách můžou mít někdy svoje mouchy) a potom jsem celá napjatá přihlížela, když spustila: „Garfielde! Garfielde? Na, čiči, na!“

Kocour byl pochopitelně v naprostém pořádku. Mohutný a výhružně se tvářící zrzavý macek opravdu jako kdyby svému jmenovci z oka vypadl. Stačila mu konzerva (no dobře, tak dvě) kočičího žrádla, troška vody a maličká bílá pilulka – ta byla v lahvičce z lékárny, kterou Pam bez problémů našla v ozdobné modrobílé cukřence dokonale ladící se zbytkem porcelánu v prosklené skříni v Owenově jídelně – a hned byl zase ve formě. Spokojeně se usadil Pam na klíně a dal se do předení.

Protože mi nebylo moc jasné, co bych mohla dělat jiného, nechala jsem Pam v Owenově bytě a vrátila se do Fischer Hall. Kocour ji podle všeho dobře znal a doktor Veatch už svůj byt koneckonců potřebovat nebude. Rektorát ho časem samozřejmě přidělí někomu dalšímu. Ale bylo na první pohled zřejmé, že Pam toho kocoura miluje a že se o něj stejně bude muset někdo postarat. Takže mi připadalo logické, že v tom bytě oba zatím zůstanou.

Ostatně Simon Hague by ji s kocourem do Wasser Hall určitě nepustil. Znám ho dobře, jeho i ten jeho odpor k domácím zvířatům (o mně je naopak známo, že když si sem tam někdo přinese na koleje kotě nebo leguána a spolubydlící z pokoje i z celé buňky nemají námitky, klidně přimhouřím oko. Žádný rozhořčený telefonát ze strany rodičů jsem zatím nezaznamenala). Podle mě by byl Simon klidně schopný vykázat Pam z budovy, kdyby tam Garfielda přinesla – to, že se jedná o domácího mazlíčka jeho zavražděného kolegy, by ho ani v nejmenším neobměkčilo.

Ne, Pam i Owenově kocourovi bude daleko líp tam, kde jsou.

Nicméně jsem si řekla, že nebude od věci zavolat detektivu Canavanovi a ujistit se, že on a jeho lidé už si stihli projít Owenovy osobní věci.

Než jsem se dostala zpátky do Fischer Hall, nechala vzkaz detektivovi Canavanovi a vzpomněla si na ten Gavinův telefonát, Gavin už dávno zavěsil.

Když se po chvíli konečně dovolám na policejní stanici v Rock Ridge, zjistím, že tam ve vězení stejně nemají víc než jednoho vězně. A taky tam nemají víc než jednoho policistu, se kterým se člověk musí vybavovat, než ho přepojí k šéfovi. Skutečnost je taková, že Henry T. O’Malley, samotný náčelník tamní policie, zvedne telefon hned po prvním zazvonění.

„Takže vy jste opravdu ta Heather Wellsová?“ chce vědět. „Ta slavná Heather Wellsová, kterou mě moje dcera nutila před deseti lety poslouchat pořád dokolečka, až už jsem si myslel, že mi z toho hrábne a střelím se svou vlastní bouchačkou do podbradku?“

Tvářím se, že jsem tu otázku neslyšela, a místo toho se ho zeptám na to, co zajímá mě. „Mohl byste mi, prosím, říct, proč u vás ve vězení držíte Gavina McGorena?“

„Jen kouknu na tebe, a jsem hned bez sebe, to je ta sladká horečka,“ zazpívá náčelník 0’Malley místo odpovědi. Na neprofesionála to není špatné. „Jsi sladkej jako med, láskou tě sníst chci hned, to je ta sladká horečka.“

„Ať už udělal cokoli,“ přeruším ho, „jsem si jistá, že to nemyslel zle. Jenom je občas trochu splašenej. Vždyť je mu teprve jedenadvacet.“

„Vstup na cizí pozemek,“ čte náčelník O’Malley – předpokládám, že drží v ruce hlášení o Gavinově zatčení – a „vloupání, nedovolené vniknutí… i když teda mezi náma, tohle obvinění asi stáhnou. Když vám někdo otevře okno, abyste se dostali dovnitř, není to vloupání, a když vás pozvou, tak to není nedovolený vniknutí – ať si táta tý holky říká, co chce. Jo a ještě močení na veřejnosti. Z toho se teda bude dostávat fakt těžko. Rozepnul si poklopec přímo přede mnou…“

Je to neuvěřitelné, ale někde v pozadí slyším Gavina, jak pokřikuje: „Já jsem vám přece říkal, že potřebuju!“

„Hele ty tam, zklidni se laskavě,“ houkne na něj náčelník – zřejmě přes rameno. Musím držet sluchátko kus od obličeje, jinak by mi praskl bubínek. „Máš zatracenou kliku, že jsem včera ten telefon vzal já a ne někdo ze státní policie, to bys už seděl v lapáku ve Westchesteru. A myslíš si, že tam by ti k snídani donesli kafe a vafle, co? Fakt si to myslíš? A čerstvě vymačkanou pomerančovou šťávu?“

Slyším, jak Gavin neochotně přiznává: „To asi ne.“

„Tak se chovej slušně,“ doporučí mu náčelník O’Malley. „Takže,“ vrátí se zpátky k našemu rozhovoru, „kde jsme to skončili? Nojo, jasně, u ‚Sladký horečky‘. Kašlu na diety, teď jsi tu se mnou ty. Tyhle slova se mi vryly do paměti už navždycky. Ta moje holka si je prozpěvovala ráno, v poledne i večer. Dva roky.“

„To mě fakt mrzí,“ omluvím se mu. No řekněte, proč já musím mít vždycky to štěstí, že narazím na sarkastické a otrávené policajty, proč taky někdy nepotkám policistu, který by byl milý a oddaný svojí práci? „Mohl byste mi říct, jak vysoká je kauce?“

„Počkejte, mrknu se,“ řekne policejní náčelník O’Malley a probírá se nějakými papíry na stole. Do toho jakoby z dálky slyším, jak Gavin ječí: „Prosím vás, mohl bych s ní mluvit? Říkal jste, že mám právo na jeden telefonát. A já ho vlastně nevyužil, protože jsem ji nedostal k telefonu. Mohl bych s ní teda mluvit teď? Mohl byste mě odsud pustit a dát mi ji na chvíli k telefonu, byl byste tak hodnej? Prosím!“

„Pan McGoren může být propuštěn po složení kauce ve výši pět tisíc dolarů,“ sdělí mi konečně náčelník O’Malley v odpověď na mou otázku.

„Pět tisíc dolarů?“ vyjeknu tak pronikavě, že Tom vstrčí hlavu do dveří a tázavě zvedne obočí. „Za vstup na cizí pozemek? A močení na veřejnosti?“

„A taky za vloupání a nedovolený vniknutí,“ připomene mi náčelník 0’Malley.

„Vždyť jste říkal, že tohle obvinění stáhnou!“

„To jo, ale zatím ho ještě nestáhli.“

„Tohle… tohle je…“ nemůžu popadnout dech. „Tohle je pěkná zlodějna!“

„Víte, my jsme takový prostý městečko, slečno Wellsová,“ sdělí mi náčelník O’Malley. „Kriminalitu tu skoro nemáme. Takže když vidíme nějakej trestnej čin, tak viníka potrestáme. A pořádně. Musíme si zachovat určitý standardy, jenom tak si zajistíme, že tím prostým městečkem zůstaneme i nadále.“

„Ale kde mám sehnat pět tisíc dolarů?“ zaúpím.

„Navrhoval jsem panu McGorenovi, aby se obrátil na pány rodiče,“ vysvětlí mi náčelník O’Malley. „Ale on z nějakého důvodu, se kterým se mi nesvěřil, chtěl radši mluvit s vámi.“

„Tak mi ji na chvíli dejte, chci s ní MLUVIT!“ povykuje Gavin někde v pozadí.

„Ti lidi, co vám volali,“ zeptám se, „to byli rodiče Jamie Priceový? To v jejím domě jste ho našli?“

„V tuhle chvíli nemám oprávnění s vámi podrobnosti případu pana McGorena probírat,“ prohlásí náčelník 0’Malley. „Ale ano. A ještě bych rád předeslal,“ dodá poněkud upjatě, „že v době, kdy jsme ho zadrželi, nebyl pan McGoren plně oblečen. Vlastně zrovna lezl z okna pokoje mladší ze slečen Priceových. A ten poklopec neměl rozepnutý proto, že by si chtěl ulevit. To přišlo až pozdějc.“

„Tak počkat!“ slyším, jak Gavin protestuje.

„Panebože,“ opřu se čelem o stůl. Tohle vážně nemám zapotřebí. A zrovna dneska. Slyším, jak někde v dálce skandují demonstranti: „Co ještě chceme? Nárok na zdravotní péči! Kdy ho chceme? Hned!“

„Vyřiďte mu, že za ním dorazím co nejdřív,“ řeknu do telefonu.

„Jenom nespěchejte,“ prohlásí náčelník 0’Malley vesele. „Mně je v jeho společnosti dobře. Nestává se mi často, že bych tu měl někoho střízlivýho, natož aby se tu objevil vysokoškolák. Říkal jsem si, že bych nám mohl na oběd koupit kuřecí křidýlka.“ Na chviličku oddálí mluvítko od úst a zavolá na Gavina: „Poslouchej, mladej, nejseš vegetarián, viď, že ne?“

„Heather,“ dolehne ke mně Gavinův hlas. „Musím ti něco říct! Sebastian to nebyl! Nebyl to –“

V tu chvíli sluchátko oněmí. Náčelníkovi O’Malleymu očividně došla trpělivost a zavěsil.

Když znovu zvednu hlavu, stojí u mého stolu Tom a ustaraně se na mě dívá.

„Tak počkat…“ řekne. „O kom ses to teď bavila? O Gavinovi? Nebo o Sebastianovi Blumenthalovi?“

„O Gavinovi,“ sdělím své klávesnici.

„Takže on je taky ve vězení? Jako… fakt?“

„Jako fakt, Tome. Musím tam vyrazit.“

„Kam?“ zeptá se Tom zmateně. „Do Owenova bytu? Vždyť jsi tam před chvílí byla. To ta dáma potřebuje, abys ji držela za ručičku? Vždyť byli rozvedený, ne? Možná bys tam měla poslat Gillian, aby ji trochu utěšila a poradila jí, jak se vyrovnat se ztrátou blízký osoby. A vůbec, ty dvě by si asi báječně rozuměly…“

„Ale ne. Musím vyrazit do Westchesteru,“ přeruším ho. To už odstrkávám židli od stolu a vstávám. „Musím s Gavinem mluvit.“

„Teď hned?“ Tom je očividně v šoku. A taky vypadá poněkud vyděšeně. „To mě tady necháš samotnýho? Se vším tím zmatkem tam venku?“ Nervózně pohlédne na okno, kterým včera přiletěla ta smrtící kulka – teď už je pečlivě zavřené a zakryté roletou. „A s tímhle?“

„Neboj, budeš v pohodě,“ ujistím ho. „Máš tu studenty na výpomoc. Služby na recepci a na stanovišti ochranky jsou podrobně rozepsaný. Všechny jednání, který měl mít Owen, jsou zrušený. Proboha, Tome, vždyť si dokážeš poradit s těma bouchačema z bratrstva. U tebe je to daleko drsnější než tady.“

„Nojo,“ namítne Tom nervózně. „Ale tam se alespoň nevraždí.“

„Vrátím se, jak jen budu moct,“ slíbím mu. „Nejspíš mi to zabere jenom pár hodin. Můžeš mi kdyžtak zavolat na mobil, kdybys něco potřeboval. Kdyby se někdo ptal, kde jsem, řekni, že řeším nějakej naléhávej rodinnej problém. Jasný? O Gavinovi ani slovo. Je to fakt důležitý.“

„No dobře,“ přikývne Tom nešťastně.

„Myslím to vážně, Tome.“

„No dobře!“

Spokojeně se obrátím k odchodu – a div nesrazím k zemi svou nejlepší kamarádku Patty (bývalou tanečnici, v současné době manželku rockové legendy Franka Robillarda). Patty si k vystupujícímu bříšku tiskne několik časopisů pro budoucí nevěsty. Pro to vystupující bříško má ovšem omluvu – v jejím případě to není výsledek záliby ve velkých café mocha se šlehačkou jako spíš toho, že je Patty, jinak maminka tříletého chlapečka, ve čtvrtém měsíci těhotenství.

„Kdo ti to řekl?“ uhodím na ni, když mi zrak padne na lesklou obálku časopisu Elegantní nevěsta.

Patty se vyčítavě podívá na Toma, ten pokrčí rameny a řekne: „Nojo, já ti to zapomněl vyřídit, Heather. Patty volala, když jsi byla venku s tou Owenovou bývalou manželkou. Jééé, ty máš květnový číslo! Panebože, vždyť to váží jak pečenej krocan na Díkůvzdání!“

„Nemůžu uvěřit, žes mu o tom řekla dřív než mně.“ Patty, která má i v době, kdy není zrovna těhotná, rozčilující tendenci zářit štěstím a dobrou náladou, se s půvabem tanečnice sveze na modré vinylové křesílko u mého stolu a vybere z hromádky jeden z časopisů. „Podle mě by jí nejvíc slušela čistě bílá. Ve slonovinově bílý by vypadala moc bledá. Jak to vidíš, ty, Tome?“

„Tak já bych to viděl přesně naopak,“ prohlásí Tom a usadí se taky u mého stolu. „Smetanově bílá jí naopak zvýrazní ty narůžovělý tóny v pleti.“

„Víte o tom, že támhle přes ulici máte obrovskou nafukovací krysu, kolem který pochoduje spousta lidí?“ zeptá se Patty. „A kdypak jsi mi vlastně chtěla říct, že tvýho šéfa včera někdo zastřelil, Heather? Tohle je fakt směšný. Jak dlouho na tomhle životu nebezpečným místě ještě hodláš setrvávat, co? Přece není možný, abys přišla o dalšího šéfa.“

„Však jsem jí taky říkal, ať si počká, dokud ty šéfové nebudou čtyři,“ zašklebí se Tom. „Pak může dát výpověď a říct…“

„… Čtyři vraždy stačí, drahoušku!“ dokončí oba najednou.

„Nojo, tak nezapomeňte, co jste mi to chtěli říct,“ poznamenám. „Za chvíli jsem zpátky.“

A vyletím z kanceláře dřív, než se kdokoli z nich zmůže na slovo, nebo než stihnou vzhlédnout od té fotografie na lesklém papíře, na níž obdivují svatební šaty ve stylu Jackie Onassisové – šaty, které na holce, jako jsem já, nebudou vypadat dobře ani za miliardu let.

„Já to nechápu,“ řeknu, když se ploužíme po Hutchinson River Parkway. „Co nechápeš?“ chce vědět Cooper.

Ostatní auta kolem nás projíždějí ďábelskou rychlostí a někteří řidiči po nás, když nás míjejí, vrhají ošklivé pohledy – a některá jejich gesta jsou ještě ošklivější.

Nicméně se nezdá, že by to Cooperovi nějak vadilo. Je na to své BMW 2002 z roku 1974 opravdu hodně opatrný, zachází s ním něžně jako s malým dítětem – což je dobře, protože nějaký prudší otřes (nebo rychlost nad pětaosmdesát kilometrů v hodině) by to prastaré čtyřdveřové vozítko asi nepřežilo.

Musím říct, že mám docela štěstí – Coopera totiž těsně předtím, než jsem ho přepadla, popadl jeden z těch jeho záchvatů pořádkumilovnosti. A tak protentokrát nemám nohy zabořené do osmicentimetrové vrstvy zmuchlaných obalů od hamburgerů, místo toho spočívají na podlaze pokryté koberečky, kterými auto vybavil výrobce.

„Když tě včera Sarah s Gavinem prosili, abys je svezl do Rock Ridge, tak jsi odmítnul. Ale když jsem za tebou dneska přišla já, že se tam potřebuju dostat, hnal ses pro klíčky, div ses nepřerazil.“ Zvědavě pozoruju jeho profil. „Co za tím vězí?“

„No, ty myslíš, že bych si mohl nechat ujít příležitost vidět toho kluka v base?“ zašklebí se na mě Cooper a přeřadí rychlost.

Zvednu oči v sloup. Samozřejmě že se vrhl po klíčích od auta, jen co jsem vstoupila do jeho kanceláře a sdělila mu: „Potřebuju svízt do Westchesteru. Gavin je ve vězení,“ čistě proto, aby se mohl od plic zasmát Gavinovi, který se nechal chytit se spuštěnýma kalhotama, a nikoli z toho důvodu, že ví, že ke Gavinovi chovám jisté sesterské city a budu mu chtít pomoct z té kaše, do které se dostal.

To jsou prostě chlapi!

Na druhou stranu… když se řekne chlapi… Snažím se moc nevnímat, jak sexy jsou ty lesklé tmavé chloupky na hřbetu ruky položené na řadicí páce těsně vedle mě. Co to se mnou sakra je? Vždyť já už přece jednoho přítele mám. Přítele, který si mě chce vzít. Tedy alespoň si to myslím – vlastně jsem si skoro jistá.

Jenže Tad hřbety rukou takhle krásně chlupaté nemá. Tedy ne že by na nich neměl žádné chloupky, to ne, jenže ty jeho chloupky jsou světlé, takže nejsou pořádně vidět.

Samozřejmě chloupky na hřbetech rukou, případně jejich nedostatek, nezbytně neurčují, jestli je dotyčný sexy nebo nikoli. Jenomže ty Cooperovy chloupky jako kdyby v sobě měly nějaký obzvláště silný sexuální náboj – vyzařuje z nich téměř jakási dravost, jakási vzrušující mužnost. Je těžké nemyslet na to, jaké by to bylo, kdyby se tyhle ruce dotýkaly mého nahého těla. Úplně všude.

„Proč mi tak koukáš na prsty?“ chce vědět Cooper.

Panebože.

„Já-já, ne-ne…“ zakoktám a přinutím se odtrhnout pohled od jeho ruky. „Já prostě nechápu, jak mohl Sebastian Owena zastřelit. Vždyť jsem se s ním viděla hned po tý vraždě. Teda pár hodin po ní. A on normálně dělal vtípky a tak. On to zkrátka udělat nemohl. Tak dobrej herec rozhodně není.“

„Aha. Takže najíždíš na klasickou obhajobu – to-že-se-vražedná-zbraň-našla-u-něj-v-tašce-ještě-neznamená-že-to-skutečně-udělal,“ pokrčí Cooper rameny. „No, ta je sice už pěkně stará, ale pořád se vrací. Nicméně uznávám, že je možný, že toho chlapa někdo zastřelil a pak vražednou zbraň podstrčil Sebastianovi do tašky…“

„Přesně tak!“ vykřiknu rozjařeně. Najíždíme právě na mezistátní dálnici I-684, když nás zničehonic předjede Volvo kombi a ta mamina s andělskou tvářičkou, která sedí za volantem, nám ukáže vztyčený prostředníček. „Určitě to bylo takhle. Takže to znamená, že to musel bejt někdo, s kým Sebastian přišel včera dopoledne do styku v době mezi vraždou a okamžikem, kdy ho zatkli. Což může bejt,“ dodám zachmuřeně, „zhruba milion a půl lidí. Podle mě byl za tu chvíli všude po univerzitě i přilehlým okolí, přebíhal mezi přednáškama, schůzí SOS a svejma dalšíma aktivitama. Viděla jsem ho mimo jiný i v tom šachovým kroužku v parku se Sarah a s tou hromadou novinářů. A kdyby k němu nakráčel jeden z tamních bezdomovců a něco mu nacpal do tašky, vůbec by si toho nevšiml. Nikdo by si toho nevšiml.“

„No, jsem si jistej, že jeho právníci dělají, co můžou,“ podotkne Cooper klidně.

„Není potřeba, aby policie dokázala, já nevím, třeba že měl na rukách částečky střelnýho prachu?“ zeptám se. „Nebo aby našli nějakýho svědka?“

„Měl motiv,“ pokrčí rameny Cooper. „A našla se u něj vražedná zbraň. A nemá alibi. Já bych řekl, že pro okresního prokurátora je ten případ víceméně uzavřenej.“

„Skvělý. Teda až na jednu maličkost,“ zabručím. „Sebastian to neudělal.“

Zatrylkuje mi mobil. Volá Patty. Je mi jasné, že jsem ji svým odchodem asi moc nepotěšila, ale stejně mě docela překvapí, jak ostře mi to dá najevo, když ten telefon zvednu.

„Takže ty budeš hned zpátky, co?“ houkne na mě. „Sice sis vyrazila až do Westchesteru, ale budeš hned zpátky, že jo?“

„Musela jsem hned odejít,“ řeknu jí. Patty je normálně ten nejpřívětivější člověk, kterého znám. Ovšem až na první tři měsíce těhotenství.

A druhé tři taky. A když si teď tak vybavím, jaké to bylo těsně předtím, než porodila Indianu, tak musím připustit, že ty poslední tři měsíce taky nebyly nic moc. Vlastně je protivná v průběhu celého těhotenství. „Nechtěla jsem se v tu chvíli pouštět do nějakejch debat.“

„A pročpak asi? Protože jsi dobře věděla, že bych ti řekla, že ses zbláznila?“ nepřestává dorážet Patty. „Protože ten tvůj nápad rozjet se do Rock Ridge a zaplatit tam kauci za puberťáka, kterej dokonce ani není tvůj vlastní, je naprosto šíleněj! A že podobná šílenost je, když se chystáš vdát za chlapa, se kterým chodíš teprve tři měsíce?“

Musím si držet telefon kus od hlavy, protože Patty šíleně ječí. Nemůžu si pomoct, musím se po očku podívat na Coopera, jestli slyšel, co mi povídala. Ale on zrovna něco kutí s ovládáním na kazeťáku – ano, slyšíte dobře, model 2002 má jenom kazeťák – zesiluje ho, aby byly lépe slyšet sladké tóny božské Elly. Řekla bych, že mi nic nehrozí.

„Já přece nejedu do Rock Ridge, abych za něj zaplatila kauci,“ zavrčím do telefonu. „Chci si s ním jenom promluvit. A vůbec“ – ještě ztiším hlas a odvrátím hlavu od Coopera k okénku – „pokud vím, bylas to ty, kdo přinesl všechny ty časáky pro budoucí nevěsty. Navíc mě Tad ještě ani nepožádal o ruku. Jenom mi řekl, že by se mě rád na něco…“

„Cože? Ani pořádně neslyším, co říkáš! Heather, někoho zavraždili. Prostřelili mu hlavu necelej metr od tvýho stolu. V tý samý budově, kde před pár měsícema málem zabili i tebe. Co se ještě musí stát, aby tě to přesvědčilo, že by sis měla najít jinou práci? A ne práci, kde každou chvíli někdo UMŘE!“

„To je zvláštní, že se o tom zmiňuješ,“ opáčím a znovu koutkem oka pohlédnu na Coopera. Ten teď upírá pohled před sebe na silnici, protože kolem nás projíždí obrovský kamion. Řidič zuřivě troubí, očividně mu připadá, že jedeme příliš pomalu. Ovšem nezdá se, že by to Coopera nějak vyvádělo z rovnováhy. Naopak, vesele řidiči kamionu zamává.

„Co je to za zvuk,“ chce vědět Patty. „To jsi někde na lodi?“

„Ne, nejsem na lodi,“ odpovím.

„Protože tohle zní jako lodní siréna.“

„To je jenom náklaďák. Jedu zrovna po dálnici. Patty, tohle fakt není nejvhodnější chvíle, abychom tyhle věci probíraly…“

„Heather, ty víš, že ti tohle říkám jenom proto, že tě mám ráda, jako kdybys byla moje vlastní sestra.“ Však taky Patty, jak už to sestry obvykle dělávají, naprosto nebere na vědomí, co jí povídám. „Ale budeš si to muset nějak vyřešit. Nemůžeš přece spát s jedním chlapem, když miluješ jinýho…“

„Haló, Patty?“ skočím jí do řeči a začnu do sluchátka pusou napodobovat rušivé zvuky. „Nějak ztrácím signál.“

„Heather, já moc dobře vím, že ty divný zvuky vydáváš ty. A nezní to ani trochu jako statická elektřina. Hned jak se vrátíš, musíme si někam sednout a pořádně si promluvit!“

„Promiň, vůbec tě neslyším, asi zrovna projíždíme úsekem, kde není signál, musím končit, tak ahoj.“

A ukončím hovor. Jen co odložím telefon, Cooper se mě zeptá: „Tad tě požádal o ruku?“

„Ach bože!“ vyjeknu zoufale. „Ne, nepožádal. Jasný?“

„Tak proč jsi říkala, že ti Patty donesla ty časopisy pro budoucí nevěsty?“

„Protože všichni ztrácej hlavu a dělaj z komára velblouda,“ odseknu. Potom zamrkám. „Sakra. Po tom včerejšku bych slovo hlava možná ani neměla používat. Jde jenom o to, že mi Tad tuhle řekl, že se mě chce na něco zeptat, ale že to počká, až přijde ta správná chvíle.“ No to snad ne, teď se s touhle informací svěřuju Cooperovi, poslednímu člověku na zemi, se kterým bych se o záležitostech týkajících se mého nového přítele chtěla bavit! Já tu Patty roztrhnu – jen co se vrátím. No vážně. „Ale jsem si jistá, že to nebude nic vážnýho. Neměla jsem o tom nikomu říkat, a už vůbec ne Tomovi, největší drbně v celým vesmíru a…“

„Vždyť spolu vy dva chodíte teprve pár měsíců,“ připomene mi Cooper, ale dívá se přitom na volant.

„Nojo,“ přikývnu. „Jenže znáš to.“

„Ne,“ odpoví Cooper. Teď se pro změnu dívá přímo na mě. A kdybych měla nějak popsat jeho výraz, musela bych říct, že se v něm mísí nedůvěra s ironií. „To teda neznám. Co se to s tebou děje? Na koho si to teď hraješ? Na Britney Spearsovou? Můj brácha je momentálně šťastně ženatej a čeká potomka, to jako nemůžeš snýst, že ty nic, nebo co? Co přijde dál? Hodláš se nechat taky zbouchnout?“

„No promiň,“ ohradím se dotčeně. „Já přece neřekla, že tu nabídku přijmu. Vždyť dokonce ani nevím, na co se mě to Tad vlastně hodlá zeptat. Možná jenom chce vědět, jestli bych se k němu nenastěhovala, nebo něco takovýho.“

„A ty si myslíš, že by tohle byl dobrej nápad?“ doráží dál Cooper. „To, že by ses k tomu svýmu profesorovi matiky nastěhovala? Vždyť ani nemá televizi. A taky nejí nic jinýho než fazolový lusky obalený v tofu a namletejch pšeničnejch klíčkách!“

„Vůbec nevíš, o čem mluvíš,“ upozorním ho. Protože to opravdu neví. „To jídlo, který jsi právě popsal, ani neexistuje. A kdyby existovalo, možná by nebylo od věci, kdybys ho zkusil ochutnat. Protože když se tak podívám na všechny ty obaly od hamburgerů a podobnejch lahůdek, který se ti válej po kanclu, mohlo by ti to jenom prospět. Kdy sis naposledy nechal zkontrolovat cholesterol? Tvoje srdce bude nejspíš taková malá časovaná bomba.“

„Tak to teda promiň, ale ty domácí zmrzlinový sendviče ve stylu Giady De Laurentiis poskládaný ze sušenek s nutelou a čokoládovejma hoblinkama a vrstev zmrzliny s kouskama makadamovejch ořechů, který jsem včera večer objevil v mrazáku, byly čí?“

Naštvaně na něj pohlédnu. „Panebože, jestli jsi jeden sněd, tak…“

„Jojo, jeden jsem sněd, to je fakt,“ odsekne Cooper a znovu začne sledovat silnici před sebou. „Vlastně jsem je sněd všechny!“

„Coopere! Ty jsem dělala speciálně pro…“

„No pro koho? Pro sebe a pro Tada? To si asi děláš srandu, ne? Ten tvůj Tad by se takovýhleho hydrogenovanýho tuku ani nedotknul, dokonce ani kdybys mu ty sendviče naservírovala na jeho oblíbeným frisbíčku a k nim přidala obrovskou porci tý superzdravý arabský lilkový pomazánky babaganuš.“

„To bylo od tebe fakt hnusný,“ upozorním ho. „A vůbec se ti to nepodobá. Co ti vlastně na Tadovi tak vadí? Nebo spíš co ti tak vadí na tom, že s ním chodím?“

„Mně přece Tad vůbec nevadí,“ opáčí Cooper. I když tedy nelze přeslechnout, že kdykoli to jméno vysloví, vloudí se mu do hlasu pohrdání. „A už vůbec mi nevadí, že s ním chodíš. Jenom mám takovej dojem – teda čistě jako kamarád – že není zrovna nejlepší nápad, aby ses k němu hned nastěhovala.“

„Aha, tak ty máš takovej dojem?“ zeptám se ho a vrtá mi hlavou, kam tím vším míří. „A to jako proč?“

„Protože to nemůže skončit jinak než katastrofou.“

„Z jakýho důvodu? Jenom proto, že Tad je vegetarián a já ne? Lidi vyznávající různý hodnoty se dávaj dohromady každou chvíli, Coopere. A to s tou televizí – nejsem si jistá, jestli to je až tak podstatný. Tad prostě jenom neví, o co přichází. Na filmy se ale občas kouká, abys věděl.“

Cooper vydá zvláštní zvuk. Kdybych ho tak dobře neznala, řekla bych, že si právě znechuceně odfrkl. „Vážně? A ve všech těch filmech pobíhaj hobiti?“

„Panebože, co je to s tebou?“ ohradím se. „Jseš dneska tak neskutečně…“

Znovu mi zazvoní mobil. Tentokrát je to hovor z neznámého čísla. Mám trochu strach, že by to mohlo být něco kvůli práci – musím připustit, že ji momentálně trochu zanedbávám – a tak to radši zvednu.

„Heather,“ osloví mě jakýsi neznámý, ale žoviálně znějící hlas, který podle všeho patří nějakému staršímu muži. „Tady Larry! Larry Mayer, starej obchodní partner tvýho táty. I když bych asi měl spíš říct novej obchodní partner!“

„Aha,“ zamumlám. Cooper právě odbočil na sjezd označený Rock Ridge. „Dobrý den, Larry.“

„Před chviličkou jsem se tě snažil sehnat u tebe v práci, ale tvůj šéf mi řekl, že jsi k zastižení jenom na mobilu. Doufám, že nevolám nevhod. Říkal jsem si, že bychom spolu mohli probrat…“

„No, teď asi fakt nebude ten nejvhodnější okamžik,“ zkusím ho přerušit.

„Skvělý, skvělý,“ zaburácí Larry. Mou námitku očividně přeslechl. „Už jsme spolu dlouho nepokecali, viď? Panebože, když jsem tě viděl naposledy, ještě jsi nosila takový ty průhledný kalhoty pošitý flitrama, který sis vzala i na udílení cen MTV. Pamatuješ se na ně, to byly ty, jak jsi pak s nima měla ten průšvih u Rady pro vysílání, protože jsi je ze sebe strhla? Nikdy jsem tu aféru kolem toho nepochopil, koneckonců ty bikiny, co jsi pod těma kalhotama měla, všechno podstatný zakrejvaly. Teda skoro všechno. Nojo, starý dobrý časy. Poslyš, před chvílí jsme tu seděli s tvým tátou a bavili se o tobě – vsadím se, že ti zvonilo v uších – a říkali jsme si, jestli už jsi popřemejšlela o tý naší nabídce.“

„Nojo, jasně,“ odpovím. „Víte, jak už jsem říkala před chvílí, zrovna teď není ta nejvhodnější…“

„Protože čas se krátí, děvenko. Už jsme si pronajali studio, a jestli máme pořádně začít, musíme se vrhnout do práce a pár věcí nahrát. Ale nechci na tebe nijak tlačit. I když jestli se dobře pamatuju, ty jsi stejně vždycky nejlíp pracovala pod tlakem.“

Zvolna projíždíme kolem nízkých kamenných zídek ohraničujících zvlněné zelené pastviny a husté lesy – v nichž se ukrývají domy v hodnotě mnoha milionů (vybavené rafinovanými bezpečnostními systémy). To vše svědčí o tom, že se blížíme k exkluzivnímu satelitnímu městečku Rock Ridge. Když se podívám na Coopera, zjistím, že výraz jeho tváře je podobně uzavřený jako ty vjezdové brány opatřené bodci na konci příjezdových cest, které míjíme.

„Larry, budu to teď muset položit. Ještě vám zavolám,“ řeknu. „Musím teď něco dodělat, něco pracovního.“

„Chápu,“ řekne Larry. „Chápu. Tvůj otec mi říkal, jak důležitá je pro tebe ta tvoje prácička. Víš co, řeknu ti jenom čtyři slova, děvče. Procenta z celkovýho zisku. To je všechno. Jenom si to nech projít hlavou. A zavolej mi. Nashle.“

„Na shledanou,“ odpovím. A zavěsím.

„Dobře,“ řekne Cooper, když vjedeme do pitoreskní vesničky, samotného srdce obce Rock Ridge. Všude kolem sebe vidíme vyhlazené dlažební kameny a doškové střechy (a bezpečnostní kamery upevněné nahoře na replikách starožitných pouličních lamp – ty kamery mají za úkol snímat pohyby všech obyvatel centra města i návštěvníků). „Tak povídej.“

„Věř mi,“ zavrtím hlavou, „tohle nechceš vědět. V podstatě bych si přála, abych to nevěděla ani já.“

„Aha,“ řekne Cooper. „No, řekl bych, že to naopak vědět chci. Mám začít pátrat po novejch spolubydlících… a taky po někom na účetnictví?“

Naprázdno polknu. „Já… já nevím. Až to budu vědět, budeš první, komu to řeknu. Slibuju.“

Cooper chvilku nic neříká. Potom k mému údivu vybuchne: „Sakra!“

Vzápětí si ale uvědomím, že to nebyla reakce na to, co jsem mu právě řekla, že prostě jenom zjistil, že bez povšimnutí projel kolem policejní stanice a musí se kus cesty vrátit.

Když po chvilce k policejní stanici konečně dorazíme, trochu nás udiví, že je to jeden z mála domů, na kterém není nápis vyvedený stylizovaným středověkým písmem. Zaparkujeme auto na jednom z mnoha volných míst před budovou – pokud to mohu posoudit, tak jsme v tenhle jarní den jediní, kdo zdejší policejní stanici navštívil… a tuhle teorii jenom potvrdí skutečnost, že když vstoupíme dovnitř, narazíme tam jenom na jednoho jediného zavalitého muže v tmavomodré policejní uniformě. Sedí u stolu a pojídá kuřecí křidélka. Kousíček za ním, v jediné zamřížované – a úzkostlivě uklizené – cele v téhle budově, se rozvaluje Gavin McGoren a tu svoji uměleckou bradku má celou oranžovou, protože i on ohlodává grilovaná kuřecí křidélka.

„Á, tady je,“ zajásá náčelník policie O’Malley – tedy tohle jméno alespoň hlásá jmenovka, kterou má na stole. Navíc je mi silně povědomý jeho hlas. „Heather Wellsová osobně! Ty vlasy bych poznal všude! Ale drobátko jste nám přibrala, co, děvenko? Nojo, ono kdo z nás taky ne?“

„HEATHER!“

Gavin okamžitě vyskočí z toho jediného lehátka, co má v cele, a chytí se oběma rukama mříží. Kuřecí křidélka se tím pádem rozletí na všechny strany.

„Ale no tak,“ pokárá ho náčelník O’Malley. „Ne abys tou speciální omáčkou všechno zapatlal. Zrovna včera to tam náš mladej vydrbal.“

„Sakra,“ slyším, jak Cooper při pohledu na Gavina za mřížemi znovu tiše zaklel. Ale ani tentokrát to nemá co dělat se mnou. „A já si zapomněl doma foťák.“

Nicméně Gavin má oči jenom pro mě.

Důvodem však už není ta jeho zoufalá a neopětovaná láska ke mně, které kdysi propadl. Spíš mi nutně potřebuje něco sdělit.

„Heather,“ vyhrkne vzrušeně. „Jsem fakt strašně rád, že jsi tady. Poslouchej, Jamie říká, že si je jistá, že Sebastian doktora Veatche nezastřelil. Měla včera ráno s doktorem Veatchem domluvenou schůzku, protože jí měl pomoct sestavit oficiální stížnost na jednoho ze zaměstnanců New York College, kterej ji sexuálně obtěžoval a dělal jí neslušný návrhy. Proto se taky po tý vraždě tak vyděsila a odjela narychlo domů – myslí si, že je to její vina, že doktora Veatche zabili. Podle ní ten člověk doktora Veatche zastřelil proto, aby se tou stížností už nestihl zabejvat – a ona měla bejt další na řadě.“

Cítím, jak se mi zrychluje tep. „A kdo to teda je?“ vykřiknu. „Simon Hague?“ Prosím, prosím, ať je to Simon Hague! Nic by mě nepotěšilo víc.

„Ne,“ odpoví Gavin. „Tohle je nějakej chlapík, kterýho přijali teprve nedávno. Nějakej reverend Mark.“

Vyšlapala jsem po dlážděných schodech k hlavnímu vchodu do domu – výplň z olověného skla, vážně působivé – a zazvonila. Zvonek se nechá slyšet jednou z variací na prastaré téma cink cink, cingylingyling a ve dveřích se objeví plavovlasá stárnoucí žena v limetkově zeleném svetru a jezdeckých kalhotách – ano, slyšíte dobře, v jezdeckých kalhotách, to si nedělám legraci. Kolem krku má ta žena růžový šátek uvázaný s dokonalou elegancí. „Ano?“ řekne vcelku příjemným tónem.

„Dobrý den,“ pozdravím ji. „Já jsem Heather Wellsová, zástupkyně vedoucího koleje Fischer Hall při New York College. Vy asi budete matka Jamie Priceové, že?“

Žena se zatváří poněkud poplašeně. „No ano, jistě… hned jsem si říkala, že jste mi nějaká povědomá. Setkaly jsme se, když se u vás Jamie zapisovala…“

Vloží dlaň do mé ruky, kterou jsem jí téměř automaticky podala. „Ach ano, jistě. Deborah Priceová. Dobrý den.“

Potřesu si s ní rukou. „Dobrý den. Promiňte, že vás otravuju takhle doma. Já jenom, že jsme si všimli, že Jamie teď moc nevídáme, a její spolubydlící nám pověděla, že odjela domů. A tak mě napadlo, že sem radši zajedu a zkontroluju, jestli je všechno v pořádku. A kdyby Jamie potřebovala odvézt zpátky na kolej, tak… no, jsem prostě tady…“

„Aha.“ Paní Priceová je očividně ještě nervóznější než předtím, ale pořád se tváří vlídně. Tenhle typ žen má už zkrátka takové vychování – znáte to, tváří se mile, ať se děje, co se děje. I když se jí zničehonic na prahu objeví zástupkyně vedoucího z koleje, kde je ubytovaná její dcera, nebo když v dceřině posteli načapá nahého kluka. To už je jedno. Hlavní je nepřestat se usmívat. Pod tím elegantním růžovým šátkem má paní Priceová na krku perlový náhrdelník. Obojí báječně ladí s vyleštěnými jezdeckými botami bez jediného škrábance. Jestlipak tyhle botky vůbec kdy přišly do styku s podlahou ve stáji? „To jsou věci! To jsem ani netušila, že škola poskytuje takovéhle služby až do domu!“ vyhrkne paní Priceová udiveně.

„Děláme, co můžeme,“ usměju se skromně. „Je Jamie doma? Mohla bych s ní mluvit?“

„Ale jistě,“ dostane se mi odpovědi. „Samozřejmě. Nepůjdete dál? Říkala jste, že jste tu autem?“ Pohled modrých očí – nemá kolem nich žádné vrásky. Že by botox? Plastická operace? Nebo má prostě dobré geny? – se stočí za mě na zatočenou příjezdovou cestu. „Žádné auto tady nevidím.“

„Zaparkovala jsem v centru,“ vysvětlím jí. „Dneska je tak krásně, že jsem si řekla, že se moc ráda kousek projdu.“

Tak v tomhle dokonce ani nelžu. Tedy ne moc. Ukázalo se totiž, že Priceovi nebydlí nijak zvlášť daleko od zdejší policejní stanice, a náčelník policie O’Malley mi s potěšením vysvětlil, jak se k jejich domu dostanu. Cooper zatím čeká v autě a přes mobil se dohaduje s jedním z té spousty expertů přes kauce, které zná (protože když trochu opadlo to jeho počáteční rozjaření, uvědomil si, že ani on nemá to srdce nechat Gavina sedět ve vězení ještě další noc).

Věděla jsem dobře, že Cooper asi nebude dvakrát nadšený, když se vydám po té dlouhé příjezdové cestě k jednomu velkému kamennému domu na kopci – k domu se zelenobílými stájemi po jedné straně a rybníčkem s obrovskými zlatými rybičkami (ano, šla jsem to speciálně zkontrolovat) a garáží s dostatkem prostoru pro čtyři auta, v níž parkují dokonale sladěné jaguáry, po straně druhé. Vůbec nepochybuju o tom, že mi můj domácí bude celou cestu domů číst levity, nicméně jsem si řekla, že mi to za to stojí. Já se prostě musím dozvědět, jak to s tím reverendem Markem je doopravdy.

Protože jsem zkrátka ani na okamžik neuvěřila, že by zabil Owena Veatche.

Ale i tak umírám zvědavostí – vrtá mi hlavou, proč si Jamie myslí, že to udělal právě on.

„Nebudu vám lhát, slečno Wellsová,“ obrátí se ke mně paní Priceová, když dojdeme na úpatí dlouhého, mírně se stáčejícího schodiště. Po domě jsou rozestavěné rytířské zbroje a starožitný nábytek, takže to tu budí dojem starobylosti, nicméně budova je to nová, architekt očividně dbal na „velký prostor“, jak je u těch moderních budov ve stylu podnikatelského baroka obvyklé; z předního vchodu se vchází rovnou do jídelny, obývacího pokoje, televizní místnosti, kuchyně a jakéhosi sálu, v němž je zřejmě knihovna spojená s kulečníkem. Vzadu za domem vidím obrovský černý žulový bazén doplněný o bazének s teplejší vodou, ještě o kus dál pak jsou tenisové kurty. Zato nikde v dohledu není pan Price. Zřejmě bude někde v práci, aby na tohle všechno vydělal.

„Víte, vlastně jsem ráda, že jste přijela, moc se mi ulevilo,“ pokračuje paní Priceová. „Těch posledních čtyřiadvacet hodin od té doby, co se tu Jamie tak najednou objevila, se to tady nevyvíjelo zrovna nejlépe.“

„Opravdu?“ předstírám, že nemám tušení, o čem to mluví. „Jak to?“

„Jamie a její otec se spolu občas neshodnou – víte, jsou si opravdu hodně podobní a ona byla vždycky tatínkův mazánek, jenže včera v noci… objevil se tady ten chlapec od ní ze školy – zrovna tady.“

Zatvářím se patřičně otřeseně. „Nepovídejte.“

Paní Priceová zavrtí udiveně hlavou. Je očividné, že myšlenka, že by nějaký mladík mohl její dceru považovat za atraktivní, je pro ni něčím zcela novým. „Našli jsme ho u ní v posteli. Tedy ne že by se na ní dopustil nějakého násilí, to ne. Ale pustila ho do domu za našimi zády. Vůbec jsme s Royem nic netušili. Přitom má Jamie výslovně zakázáno vodit si k sobě do pokoje chlapce. Já vím, že už jí bylo osmnáct a je plnoletá, ale pořád ještě žije pod naší střechou, a dokud jí platíme školu, očekáváme od ní, že se podřídí našim pravidlům. Víte, my jsme presbyteriáni. Musíme dodržovat určité zásady.“

„Samozřejmě,“ přikývnu upjatě.

„Ale abych to zkrátila,“ pokračuje paní Priceová. „Roy se rozzuřil a reagoval poněkud nepřiměřeně. Zavolal policii! A chudák chlapec je teď ve vězení. A Jamie s námi nemluví.“

„Ach ne,“ vyhrknu a pokusím se nasadit ustaraný výraz.

„Přesně tak,“ pokýve hlavou paní Priceová. „Víte, já jsem s Jamie nikdy neměla takový ten typický vztah matky s dcerou. S její starší sestrou to je něco jiného – jsme si navzájem dost podobné. Ale Jamie byla vždycky divoška a taky byla… Jak bych to řekla? Taková urostlá. Víte, jak to myslím. Je jako vy… má zkrátka těžší kosti. Nikdy jsme neměly nic moc společného, naproti tomu s její starší sestrou nosíme šaty stejné velikosti – M. Všechno si navzájem půjčujeme. Zkrátka a dobře dneska ráno nemůžu z Jamie vypáčit ani slovo. S vámi třeba mluvit bude.“

Pokrčím rameny. „No nevím. Uvidíme. Každopádně to můžu zkusit.“

„Budete tak hodná?“ paní Priceová nakloní hlavu na stranu. „Protože, víte, já teď už budu muset běžet, mám hodinu drezury.“

„Hodinu čeho?“

„Drezury,“ řekne paní Priceová znovu, jako kdyby mi tím, že to slovo ještě jednou zopakuje, poskytla dostatečné vysvětlení. „Jamie!“ zavolá dole u schodiště. „Nedala byste si trochu kávy, slečno Wellsová?“ – „Moc ráda,“ odpovím.

„Výborně. V kuchyni je konvice. Nalijte si, kolik chcete. Hrnky jsou na poličce. JAMIE!“

„Sakra co je, mami?“ Nahoře na schodišti se objeví Jamie. Na sobě má froté šortky a růžové tričko, dlouhé plavé vlasy jí splývají dolů po širokých ramenou. Zdá se, že se právě probudila. Kéž bych i já vypadala hned poté, co mě někdo vyburcuje ze spánku, takhle dobře!

Když mě Jamie uvidí, vykulí oči.

„Vy!“ vyhrkne. Ale nezdá se, že by se chystala dát na útěk. Vypadá spíš zvědavě než vyděšeně.

„Jamie, tady slečna Wellsová přijela ze školy za tebou,“ sdělí jí její matka. „Ráda bych, aby sis s ní promluvila. Říká, že tě sveze zpátky na kolej, když budeš chtít. A asi by bylo vážně lepší, kdybys s ní odjela. Víš, jak se tatínek zlobí. Možná bude nejlepší, když tě tady dnes večer, až se vrátí z práce, neuvidí. Počkej, až se situace trochu uklidní.“

„Já nikam nejedu,“ prohlásí Jamie a trucovitě vysune bradu, „zůstanu tady, dokud nestáhne všechny obvinění proti Gavinovi!“

Nemůžu si nepovšimnout, že v domácím prostředí Jamie upouští od toho svého zvyku zakončovat každou větu otazníkem. Teď to tedy rozhodně nedělá.

„No, tak to se asi v tomhle životě nestane, beruško,“ odvětí paní Priceová. „A já na tyhle věci teď nemám čas. Musím na hodinu drezury. Řekla jsem slečně Wellsové, ať si nalije kávu. Drž se laskavě dál od toho třešňového drobenkového dezertu. Upekla jsem ho na to večerní setkání asociace Dům a zahrada. Tak zatím papa.“

A s těmito slovy paní Priceová spěšně opustí „velký prostor“ domu. O pár vteřin později se jeden z jaguárů před garáží dá s předením do pohybu a paní Priceová odjede po příjezdové cestě někam pryč.

„No páni,“ poznamenám – hlavně proto, abych nějak přerušila ticho, které se po jejím odjezdu v domě rozhostilo. „Ta tu drezuru musí fakt milovat. Ať už je to cokoliv.“

„Drezura jí může bejt úplně ukradená,“ informuje mě Jamie znechuceně. „Zato píchá se svým instruktorem. Protože ona má přece ty zásady.“

„Aha.“ Pozoruju Jamie, jak schází dolů po schodech, projde kolem mě do kuchyně, vezme si ze starožitně vyhlížející poličky u kávovaru hrneček a nalije si kávu. „Já si dám taky,“ připomenu se.

„Tak si nalijte.“ Jamie je očividně stejně pohostinná jako její matka. Udělá pár kroků k ledničce, otevře ji a vytáhne z ní půl litru smetany. Nalije si do hrníčku pořádnou dávku. Potom, když si všimne, jak se tvářím, nalije trochu i do hrníčku, který jsem si mezitím sundala z poličky. Pak vrátí zbylou smetanu zpátky do ledničky.

„Poslyšte, Jamie,“ prohodím, když si nalévám do hrnku kávu. „O Gavina si nedělejte starosti. Složíme za něj kauci.“

Jamie se na mě překvapeně podívá. „Fakt?“

Přikývnu. Ta káva je vážně skvělá. Ale ještě lepší by byla s cukrem. Rozhlížím se, jestli nějaký nenajdu. „Za hodinku nebo tak nějak bude venku.“

„Panebože.“ Jamie si od kuchyňského stolu s umělou patinou přitáhne židli a sveze se do ní, jako kdyby se najednou nedokázala udržet na nohou. Obličej zaboří do dlaní. „Děkuju. Mockrát děkuju.“

„Není zač, to nestojí za řeč,“ odpovím. Mezitím najdu cukr a nasypu si do kávy vrchovatou lžičku. Po chvilce váhání přidám ještě druhou. Tak a je to. Dokonalé. Tedy skoro. Úplně dokonalé by to bylo s trochou šlehačky. Ale darovanému koni na zuby nekoukej. „Víte, na oplátku budu po vás něco chtít.“

„Udělám cokoli,“ vyhrkne Jamie a vzhlédne. S překvapením zjistím, že její nenalíčený obličej je celý mokrý od slz. „Myslím to vážně. Celý dopoledne jsem byla úplně mimo. Lámala jsem si hlavu, kde bych mohla sehnat dostatek peněz, abych Gavina z tý basy dostala. Udělám cokoli. Já prostě… děkuju.“

„Ale no tak,“ mávnu rukou, vezmu si od stolu další židli a přitáhnu si ji k té její. Nemůžu si nevšimnout, že paní Priceová postavila ten třešňový drobenkový dezert přímo doprostřed stolu, aby vychladl. Je v hluboké míse z čirého skla, drobenková krustička nahoře na třešňové náplni krásně zkaramelizovala. Tedy to musí být opravdu ďábelská matka, když nechá něco takového stát jenom tak venku v kuchyni a ani to ničím nezakryje. Není divu, že ji Jamie tak nesnáší. Jsem si jistá, že já bych ji na jejím místě taky nesnášela. „Jak jsem říkala, nestojí to za řeč. Ale víte, Gavin mi říkal, že jste se mu s něčím svěřila – s něčím, co se týká vás a reverenda Marka?“

Jamie protáhne obličej.

„Aha,“ pronese zachmuřeně. „Jenže o tom nikomu nic říkat neměl.“

„Jamie, jeden člověk zemřel. A vy se zřejmě domníváte, že to, co se vám stalo, s tím může mít něco společného. Nemůžete mi jenom tak říct, abych se o tom nezmiňovala před policií. Víte, že za vraždu doktora Veatche už někoho zatkli? Někoho, kdo to možná neudělal? Tedy alespoň pokud to, co říkáte, je pravda.“

Jamie si hryže spodní ret. Nemůžu nezaznamenat, jak upřeně se dívá na ten třešňový drobenkový dezert. Jsem ráda, že jsem předtím zabavila tu lžičku z cukřenky. Znáte to, hned mě napadlo, že by se mi mohla ještě hodit.

„Když jsem se zapsala na univerzitu, rodiče po mně chtěli, abych dál dodržovala ty naše náboženský zásady,“ pustí se do vysvětlování Jamie a usrkává přitom kávu. „A já se snažila. Zapojila jsem se do univerzitní křesťanský organizace pro mladý. Ráda zpívám. Teda ne že bych to chtěla dělat profesionálně jako třeba vy. Chci bejt účetní. Ale prostě ráda zpívám, jenom tak pro zábavu. A tak jsem se v rámci tý křesťanský organizace zapsala do sboru. A líbilo se mi tam. Teda dokud… ehm, prostě nějakou dobu se mi tam líbilo. Dokud se neobjevil reverend Mark.“

K mé nevýslovné radosti sáhne po tom třešňovém dezertu, přitáhne si ho k sobě a zaboří do té dobroty lžičku. Prorazí zkaramelizovanou krustičku nahoře, až hustá třešňová náplň vyvře na povrch jako láva. Nacpe si kouřící sousto do pusy a přisune mísu ke mně. Následuju jejího příkladu.

Páni, to je dobrota! V puse mám jako v ráji! Paní Priceová je možná pěkná mrcha, ale v kuchyni je hotový anděl.

„Co vám provedl?“ zeptám se s plnou pusou. Ten dezert je kurva horkej, jak by řekl Gavin.

„Nejenom mně,“ opraví mě Jamie a já přistrčím mísu s dezertem zpátky k ní. „Všem holkám. A nedělá to nijak nápadně. Ne že by nám cpal jazyk do krku nebo tak něco. Ale otírá se o nás, jak může, třeba když rozestavujeme stupínky, na kterejch zpíváme. A pak vždycky předstírá, že to neudělal úmyslně, a omluví se.“ Znovu si nabere plnou lžičku a přistrčí mísu zpátky ke mně. „Sáhne nám na prsa nebo na zadek. Je to hnusný. Přitom já moc dobře vím, že to není neúmyslný. Víte, jednou možná zajde příliš daleko – teda v mým případě asi ne, protože já bych mu jednu vrazila a zlomila bych mu nos, spíš si to dovolí na nějakou holku, která není tak udělaná jako já a bojí se ho nebo tak něco. A já to chci zastavit dřív, než se to vymkne z rukou. Chci to zastavit teď hned.“

Vzpomenu si, jak se reverend Mark začervenal, když mu Muffy Fowlerová při té naší soutěži o nejlepší přístřešek z novinového papíru nacpala to svoje ňadro přímo do ruky. Ovšem to nebyla žádná náhoda… a byla to iniciativa z její strany, nikoli z jeho. Muffy se toho účastnila dobrovolně, nebyla nedobrovolnou obětí.

Znovu si naberu plnou lžičku třešňového dezertu. Teď, když byla porušená drobenková krusta, moučník rychle chladne. Ale je pořád vynikající.

„Takže jste se to chystala nahlásit doktoru Veatchovi?“ zeptám se Jamie.

„Já jsem mu to dokonce i nahlásila“ opraví mě Jamie. „Teda jenom jsem mu o tom řekla, to bylo minulej tejden. A včera jsem se za ním měla zastavit, že sepíšeme oficiální stížnost, kterou pak pošleme nadřízenýmu reverenda Marka a taky dozorčí radě. Jenže…“

„Doktora Veatche někdo zastřelil,“ doplním ji.

„Přesně tak.“

„Ale proč si myslíte, že střílel zrovna reverend Mark? Jak by vůbec věděl, že jdete za doktorem Veatchem?“

Jamie sebou trhne. A není to proto, že by omylem kousla do pecky.

„Udělala jsem tu chybu, že jsem se pokusila přesvědčit pár dalších holek ze sboru, aby se k tý stížnosti připojily. Vždyť se takhle choval k nám ke všem. Říkala jsem si, že když do toho půjdeme společně, bude to mít větší váhu. Však víte, jak těžký je tyhle věci dokázat. Problém byl ale v tom, že ostatní holky…“

„Některým z nich se ty jeho pozornosti líbily?“ nadhodím, když Jamie zaváhá.

„Přesně tak,“ odpoví. „Nebo měly za to, že nedělá nic špatnýho, a některý nevěřily, že jsou některý ty věci z jeho strany úmyslný, a obvinily mě, že dělám z komára velblouda.“ Jamie si nabere ještě větší sousto dezertu než předtím a nacpe si ho do pusy. „A kdo ví? Možná měly pravdu.“

„Jamie, to teda neměly,“ zavrtím hlavou. „Pokud jste z toho jeho chování neměla dobrej pocit, měla jste plný právo to někomu říct.“

„Možná,“ odpoví Jamie a polkne. „Já nevím. Ale to je fuk. Jenže když jedna z těch holek zjistila, co podnikám, pěkně se naštvala a reverendovi Markovi to vyslepičila.“

„Panebože,“ vydechnu. Já bych tu káču roztrhla. A obdivuju Jamie za to, že se ovládla natolik, že to neudělala.

„No jo. A reverend Mark si mě vzal předevčírem večer po zkoušce sboru stranou a pokoušel se mi to nějak vymluvit. Snažil se to celý zlehčit, tvrdil, že je jenom takovej velkej přátelskej nemotora a občas neví, kam s rukama. Bylo to fakt… nechutný.“

Naberu si na lžičku sousto, které si velikostí nezadá s tím jejím, a donesu ho k ústům. „Měla jste mu říct, že jste na tom podobně, a jakoby omylem mu sáhnout do kalhot,“ ušklíbnu se.

„Nojo, jenže jemu by se to asi líbilo,“ připomene mi Jamie.

„To je fakt.“

„Když mu došlo, že mu to nežeru, začal mě krmit kecama o tom, jak mu zničím kariéru, když tu stížnost podám, a sliboval mi, že už se to nestane, když to nechám plavat a doktorovi Veatchovi nic neřeknu. A tak jsem mu vysvětlila, že už je pozdě – že doktor Veatch o tom už ví a že za chvíli to budou vědět všichni. No a reverend Mark už neřekl ani popel, jenom mi oznámil, že už můžu jít. Takže když jsem pak druhej den ráno přišla do vaší kanceláře a doktor Veatch byl mrtvej…“

„Řekla jste si, že ho reverend Mark umlčel navždycky,“ doplním ji. „A že další obětí budete zřejmě vy.“

„Přesně tak,“ přikývne Jamie a zamyšleně seškrabává ze stěn mísy zbytky dezertu, aby nebylo potřeba nádobu nechávat odmočit, než půjde do myčky. Připojím se k ní. Je mi jasné, že se do toho budeme muset pustit rukou společnou a nerozdílnou, jenom tak můžeme tu dobrotu dorazit. Vlastně pardon, chtěla jsem říct, že jenom tak můžeme dorazit reverenda Marka.

„Teď po vás chci, abyste se se mnou vrátila do města a řekla všechno, co jste mi teď pověděla, jednomu mýmu známýmu policajtovi,“ řeknu. „S tím, že by po vás reverend Mark šel, si nemusíte dělat starosti – teda pokud je opravdu vrah. Detektiv Canavan tomu zabrání. Já tomu zabráním.“

„A jak to uděláte?“ chce vědět Jamie.

„Jednoduše,“ odvětím. „Pro Fischer Hall dostane ten chlap nálepku PNG, persona non grata. Takže u sebe na koleji před ním budete v bezpečí.“

„Když já nevím,“ tváří se Jamie pochybovačně a přežvykuje přitom zkrystalizované kousky cukrové krusty.

„Jamie, myslím to vážně. Máte snad nějakou jinou možnost? To chcete celej zbytek života tvrdnout tady v Rock Ridge u mámy a u táty? Gavin odjíždí zpátky do města s náma. Copak vy nechcete bejt s ním?“

Jamie vyletí jedno obočí nahoru, hned vzápětí ho následují koutky pusy upadané od třešňového dezertu.

„Nojo, to chci,“ připustí zvolna. „Aspoň myslím. Ten kluk je vážně moc milej. A má fakt pochopení. Víte, ono není moc kluků, který by dokázali v klidu sedět a poslouchat, jak nějaká holka něco blábolí jako šílená – jako jsem to dělala včera v noci já… No, řekla bych, že to možná bude i tím, že je jeho máma gynekoložka a tak.“

Snažím se držet jazyk za zuby. Koneckonců tohle přece není moje věc.

„A vy si myslíte…“ Jamie se na mě podívá, modré oči doširoka otevřené, „vy si myslíte… myslíte si, že on chce bejt se mnou?“

Nemůžu si pomoct, ale moje modré oči se samy od sebe obrátí v sloup. „Ehm, jo, Jamie. Řekla bych, že jo. A ještě je tu jedna věc – až se vaše máma vrátí domů a zjistí, co jsme provedly s tím jejím dezertem, zavraždí vás pro změnu ona, to je jednou jistý. Takže pro vás bude každopádně bezpečnější vrátit se s náma.“

Jamiin úsměv se ještě zvětší. „No tak dobře. Jenom se osprchuju a sbalím si věci.“

„Domluveno,“ přikývnu a pohodlně se uvelebím na židli.

Jakmile Jamie vyjde z místnosti, nenápadně si rozepnu knoflík na džínách. Protože pravda je taková, že i když jsem za ní v jídle nijak nezaostávala, už s těmi mladými zkrátka neudržím krok tak snadno jako kdysi. Už to vážně nejde.

Je to smutné, ale je to tak.

Když si odbudeme návštěvu na policejní stanici a dorazíme k Fischer Hall, zjistíme, že ta obrovská nafukovací krysa je pryč. Demonstranti se přemístili před knihovnu, kde pro ně zřejmě bude snazší upoutat pozornost, protože v té budově má své kanceláře sám rektor. A krysu si odnesli s sebou.

Přenosové vozy se naštěstí přesunuly za nimi, takže Cooper snadno najde místečko u chodníku, kde může zastavit a vysadit nás z auta.

Ale přesto, že všechen ten zmatek zavinil Gavin, protože se nechal zatknout a strávil noc ve vězení, jsem to já, koho Cooper popadne za ruku, když vystupujeme z auta.

„Vydrž moment,“ řekne mi, zatímco se mladí soukají na chodník.

Počká, dokud bezpečně nezajdou do budovy a nejsou z doslechu, a pak se mě zeptá: „Takže ty teď zajistíš, aby Halstead dostal status PNG. A co hodláš dělat dál?“

Mám takové neblahé tušení, že to, že zařídím, aby byl Mark Halstead ve Fischer Hall persona non grata, je asi tak jediná ťafka, kterou ten dobrý muž za svoje nepatřičné počínání dostane. Připadalo mi, že detektiva Canavana Jamiino vyprávění nijak neoslnilo. Nicméně slíbil, že si zjistí, kde „se reverend Halstead to ráno, kdy byl zavražděn doktor Veatch, pohyboval“. Jamie je s tímhle výsledkem zjevně vcelku spokojená…

Zato já s ním spokojená nejsem. Podle mého detektiv Canavan působil, jako kdyby svého vraha už měli pod zámkem, takže si toho o pohybech Marka Halsteada to ráno, kdy byl zavražděn doktor Veatch, bude zjišťovat zhruba tolik, kolik si toho vedení univerzity zjistilo o reverendově dřívějším působení. A co já vím, tak si vedení univerzity nezjišťovalo vůbec nic.

„Nevím,“ odpovím Cooperovi. Trochu mě vyvádí z míry, jak je ta ruka, která mi svírá zápěstí, veliká. Cooper je pěkně mohutný. Mohutnější než Tad. Jeho prsty mě hřejí na kůži. „Pravděpodobně svoji práci. Blížej se vejplaty. Musím děckám rozeslat upozornění, že by si měly zapsat odpracovaný hodiny.“

„Tohle jsem nemyslel,“ namítne Cooper. „A ty to dobře víš.“

Ano, v podstatě to vím. Ale mám trochu problém se mu podívat do očí – které jsou velmi modré a hledí na mě nezvykle zaujatě. V puse mám najednou strašně sucho a mám pocit, že se o mě pokouší něco jako infarkt – možná je to jenom bušení srdce, možná přímo zástava, těžko říct. Hruď se mi svírá. Ještě že jsem před časem pustila studentům, kteří na koleji vypomáhají, jen tak pro zábavu to video o první pomoci – to bylo v rámci mého večírku na oslavu závěrečných zkoušek, kdy si studenti obvykle dají pauzu ve studiu a společně zdobíme sušenky. Nakonec tu první pomoc možná budu potřebovat já, jen co se za chvilku vpotácím na kolej.

„Neboj,“ ujistím Coopera, s očima stále upřenýma na jeho nehty. Na rozdíl od svého bratra si Cooper nepotrpí na dokonalou manikúru. „Rozhodně nehodlám začít vyšetřovat vraždu doktora Veatche na vlastní pěst. Pochopila jsem, co jsi se mi včera snažil říct. S tou mafií a tak.“

„Tohle jsem taky nemyslel.“

„No tak jestli si představuješ, že hned teď vyrazím do univerzitní kaple pod záminkou, že potřebuju zbavit svoji duši těžkýho břemene, a že řeknu reverendovi Markovi, že mi v tom může pomoct jenom on a nikdo jinej – a to všechno v naději, že se mě pokusí osahávat a já ho pak budu moct nahlásit lidem ze správní rady sama – tak na to se teda nechystám už vůbec. Musím se totiž dneska ve svý kanceláři ukázat alespoň na chvíli, jinak bych taky mohla přijít o práci.“

„Tohle jsem taky nemyslel,“ odpoví Cooper nezvykle nešťastným tónem.

Risknu to a vzhlédnu k němu. Ke svému překvapení zjistím, že se na mě nedívá, že místo toho sleduje jakýsi vzdálený bod někde nad mým pravým ramenem. Ale když se ohlédnu, abych se podívala, co ho tam tak fascinuje, nevidím za sebou nic jiného než stěhovací vůz zaparkovaný v ulici, která vede k Fischer Hall, přímo před budovou, v níž bydlel Owen. Což je docela divné, protože přece ještě není konec měsíce. Kdo se sem asi může stěhovat? Nebo že by se někdo naopak vystěhovával? Zřejmě rozvod, nebo tak něco.

Cooper mi pustí zápěstí a odvrátí obličej zpátky k volantu.

„Asi bys už měla jít,“ řekne mi už zase svým obvyklým, mírně cynickým tónem. „Výplatní listiny čekají.“

„Hm.“ Ale počkat. Co se mi to chystal říct? Zatracenej stěhovák! Zatracený rozvádějící se manželé! „Nojo. Asi bych už fakt měla vyrazit. Díky, žes mě zavez do Rock Ridge a pomohl mi s Gavinem a Jamie a tak…“

V tu chvíli Cooper udělá něco, co mi vyrazí dech. Když vyslovím Gavinovo jméno, usměje se. No opravdu.

Tak teď tu první pomoc budu potřebovat zcela určitě! Protože při pohledu na ten úsměv se mi ucpaly všechny nejdůležitější tepny v těle.

„Řekl bych, žes měla celou tu dobu pravdu,“ připustí. „Ten kluk fakt není tak špatnej.“

Oukej. Co se to s ním, sakra, děje?

Ale než si to stihnu přebrat v hlavě, slyším, jak mě někdo volá, a když vzhlédnu, zjistím, že na chodníku stojí Sarah a nervózně se na mě dívá.

Tedy alespoň si myslím, že je to Sarah.

„Ehm… tak zatím, uvidíme se doma, Heather,“ rozloučí se Cooper. Sarah a její nové já zhodnotí zdviženým obočím. Člověk ani nemusí být profesionální detektiv, aby si všiml, že Sarah provedla na svém zevnějšku pár radikálních změn: má namalovanou pusu, vysoké podpatky, kontaktní čočky místo brýlí, vlasy vyfoukané do hladká, jsou jí vidět nohy – a dokonce si je i oholila. A co víc: má na sobě sukni – dost možná to bude sukně od kostýmku, ve kterém chodí na pohovory – a bílou blůzičku s kulatým límečkem (ani jsem netušila, že se něco takového ještě vyrábí). Ale opravdu není pochyb, že má sukni.

A vypadá dobře. Víc než dobře. Vypadá sexy. Něco ve stylu rozpustilé knihovnice.

„Ehm… tak ahoj,“ řeknu Cooperovi, zvolna vystoupím z auta a přibouchnu dvířka.

Cooper jenom zavrtí hlavou a odjede, nechá mě se Sarah na chodníku samotnou. Uvědomím si, že mi nezbývá nic jiného než tu záležitost s Cooperem – a s tím jeho úsměvem, ze kterého jsem málem dostala infarkt – vyřešit později.

I když abych řekla pravdu, když si představím, že nás dnes čeká první večer a noc, kdy už tam táta nebude s námi – takže za posledních několik měsíců první večer a noc, kdy budeme s Cooperem v domě sami – na chvilku se mi zastaví srdce.

No tak, Heather, nech toho! Vždyť jsi zasnoubená – tedy víceméně – s jiným mužem! Tu dnešní noc bys měla trávit s ním.

Je zvláštní, jak myšlenka na to, že strávím noc s Tadem, s mými city ani nehne.

SOS a demonstranti jsou teď sice před knihovnou, tedy nějakých čtyři sta metrů od nás, nicméně pořád slyším, jak něco skandují. Nejsem ovšem schopná rozlišit, co přesně to je. Slyším však jejich pronikavé hlasy v dálce stejně jasně jako hluk silničního provozu za rohem na Šesté Avenue.

„Ahoj, Heather,“ pozdraví mě Sarah a nervózně si stáhne sukni o kus níž. „Já… chtěla jsem s tebou mluvit, ale bylas pryč.“

„Potřebovala jsem něco zařídit,“ odpovím nepřesvědčivě. „Jak to, že nejsi na tý demonstraci? A proč jsi takhle vyparáděná?“

Hezká tvářička – ano! Sarah projednou vypadá opravdu hezky – se stáhne.

„Fakt vypadám vyparáděně?“ zeptá se mě moje asistentka úzkostlivě. „Vypadám, co? Měla bych se vrátit nahoru a převlíct se? Já prostě – chtěla jsem se tě zeptat, co bych si měla vzít na sebe, ale tys tady nebyla, takže jsem poprosila Magdu a – tohle je Magdina práce.“

Prohlédnu si Sarah od hlavy k patě. Upřímně řečeno, vypadá naprosto fantasticky. „Tak tohle je Magdina práce?“

„Jo. Ale je to moc, viď? Já to věděla! Říkala jsem jí, že je to moc. Skočím se dovnitř převlíct.“

Popadnu ji za zápěstí dřív, než může ten svůj nápad uskutečnit.

„Počkej,“ řeknu. „Vypadáš skvěle. No fakt. A není to moc. Alespoň mně to tak nepřipadá. Kam se chystáš?“

Tváře mé asistentky zalije růžový ruměnec, který nemá nic společného s pudrem.

„Přijeli Sebastianovi rodiče,“ prozradí mi. „Sebastian byl dneska ráno oficiálně obviněnej. Rodiče za něj zaplatili kauci. Já… já s nima mám sraz v Čínský čtvrti. Půjdeme se spolu někam najíst.“

„Aha!“ neubráním se úsměvu. „Takže tohle je speciální model na setkání se Sebastianovejma rodičema.“

„Vypadám jako husa,“ povzdychne si Sarah a pokusí se vymanit zápěstí z mého sevření. „Půjdu se převlíct.“

„Ne, vypadáš báječně,“ ujistím ji a nepřestávám se usmívat. „Opravdu, Sarah. Vypadáš fantasticky. Neměň na tom ani to nejmenší.“

Přestane se se mnou přetahovat. „Myslíš to vážně? Fakticky?“

„Fakticky,“ přikývnu a pustím její zápěstí. „Sebastian půjde do kolen, až tě uvidí. Koneckonců ten kluk strávil posledních čtyřiadvacet hodin v base. Co se mu to snažíš províst?“

Ruměnec na jejích tvářích se ještě prohloubí. „Já jenom…“ začne. „Já prostě vím, že na mě nemyslí… teda jako takhle. A já chci, aby se to změnilo. Fakt chci, aby se to změnilo.“

„No, podle mě mu bude stačit jedinej pohled na tebe v těchhle podpatkách,“ ujistím ji, „a nebude schopnej myslet na nic jinýho. Magda to má u tebe. Skvělá práce.“

Sarah si rozpačitě hryže spodní ret – ne zrovna nejlepší nápad, když má člověk nalíčenou pusu. Naštěstí má šminky s sebou, jsou uložené ve speciální kožené taštičce, kterou teď třesoucími se prsty otevře. „Mrzí mě, že v tom SOS takhle nechávám,“ prohlásí, když vytahuje z taštičky lesk na rty. „A přitom dneska večer má bejt ta velká demonstrace. Ale tohle je taky důležitý.“

„Samozřejmě,“ přikývnu.

„Vždyť tady se jedná o víc než o zdravotní péči,“ dodá Sarah a tyčinkou si nanáší lesk na rty. „V sázce je Sebastianův život.“

„Já to chápu,“ ujistím ji. „Ten kluk má kliku, že tě má.“

„Kéž by to došlo i jemu,“ povzdychne si Sarah. Vrátí lesk na rty zpátky do taštičky a zavře ji. „Ale poslyš, Heather, chtěla jsem s tebou probrat ještě něco jinýho. Sebastian nesmí opustit město, chápeš, dokud se celá ta záležitost nevyřeší a dokud ho nezprostěj obvinění a tak. A až bude po všem… no, kdo ví, jestli se sem vůbec bude chtít vrátit, co? Teda já doufám, že bude. Ale do tý doby… jeho rodiče jsou ubytovaný v hotelu, ale ten hotel je dost daleko od univerzity, takže jsem si říkala – je mi jasný, že v tom skladišti už bejt nemůže – udělala jsem chybu, že mě vůbec napadlo takhle zneužít svejch výsad, který mám jako tvoje asistentka… Ale nemohla bych si ho zapsat jako návštěvu do svýho pokoje? Tedy kdyby se mu chtělo za mnou přijít.“

Pokrčím rameny: „Jasně.“

Sarah se na mě překvapeně podívá. „I když je hlavní podezřelej a všichni jsou přesvědčený, že zabil tvýho šéfa? To mu tady k popularitě zrovna dvakrát nepomůže, Heather. Teda já nechci, abys mi to povolila jenom na základě nějakejch osobních citů ke mně. Už jsem to probírala s Tomem a on mi řekl, že mu to nevadí, ale že je to hlavně na tobě. V týhle budově jsi měla k Owenovi nejblíž ty, a já nechci udělat nic, co by pro tebe pak mělo nějaký emocionální následky. Vždyť víš, jaká jsi, Heather. Navenek se tváříš děsně drsně, ale v nitru jsi měkká jako žužu, prostě klasickej pasivně-agresivní…“

„Jé, koukej,“ přeruším ji. „Jede sem prázdnej taxík. Měla bys ho odchytit. Víš přece, jak těžký je tady v okolí sehnat prázdnýho taxíka. Leda by se ti chtělo jít pěšky až na Šestou Avenue. Ale na těch podpatkách, no, moc bych ti to neradila.“

„Ach“ Sarah nejistě doklopýtá k obrubníku. „Díky. Ahoj, Heather! Drž mi palce!“

„Hodně štěstí!“ zamávám jí na rozloučenou a sleduju, jak nejistě nastupuje do taxíku. Jakmile zmizí, pospíším si do budovy.

„Tom říkal, že za ním máš zajít, hned jak dorazíš,“ sdělí mi Felicia a podá mi štos různých vzkazů. „Sehnala tě ta Sarah?“

„Jo, to teda sehnala,“ přisvědčím.

Když se konečně dostanu do kanceláře vedoucího koleje, zjistím, že Tom je jako obvykle celý vyděšený. „Kdes byla?“ vyhrkne, jen co mě uvidí.

„Ve Westchesteru,“ připomenu mu. „Vždyť jsem ti přece říkala, že tam jedu. Vzpomínáš si?“

„Jenže jsi byla pryč děsně dlouho,“ zaúpí Tom. „Celou věčnost. A přitom tě sháněla taková spousta lidí.“

„To mi povídej,“ ušklíbnu se a zamávám na něj tím štosem vzkazů. Sesunu se na židli u svého stolu. „Něco důležitýho?“

„No, vlastně jenom to, že ta bohoslužba na uctění Owenovy památky je už DNESKA!“ zaječí Tom.

„Cože?“ Skoro upustím sluchátko, které jsem zvedla proto, abych zavolala Tadovi – jeho vzkaz byl na té hromadě úplně nahoře.

„Nojo,“ přikývne Tom. „A chtějí, abys tam řekla pár slov. Protože ty jsi znala Owena líp než kdokoli jinej na celý univerzitě.“

Tak teď už to sluchátko upustím doopravdy. „COŽE?“

„Nojo.“ Tom se pohodlně opře v židli na kolečkách, se kterou popojel až do dveří své kanceláře, aby mi viděl do obličeje, až tuhle bombu odpálí. Není pochyb o tom, že se celou tou situací tak trochu baví. „A má to bejt dneska v pět. Původně to chtěli udělat v kapli, ale projevy žalu ze strany akademický veřejnosti byly v souvislosti s touhle tragédií tak velký, že to museli přesunout do sportovního střediska. Takže by sis asi měla rychle něco připravit. A mělo by to bejt fakt dobrý. Protože vedení očekává, že tam bude přinejmenším několik tisíc lidí.“

Skoro se udusím vlastní slinou. Několik tisíc? Na bohoslužbě na uctění památky Owena „Nepůjčujte-si-papír-z-provozního-oddělení-menzy“ Veatche?

A já tam mám říct pár slov?

Jsem v háji. Totálně a úplně v háji.

„Ale vždyť já ho sotva znala!“ zakvílím.

„Víš, možná by stačilo, kdybys tam zazpívala ‚Sladkou horečku‘,“ navrhne mi Tom.

„Ty mi teda zrovna dvakrát nepomáháš,“ obviním ho.

„Já vím,“ usměje se Tom. „Cože to chtěl Sebastian, abys jim dneska večer zazpívala na tý demonstraci? ‚Kumbayu‘? No jasně, tuhle písničku bys měla zazpívat! Třeba by to rozdělenou akademickou obec svedlo zase dohromady.“

„No tak, Tome, zmlkni na chvíli. Potřebuju si to rozmyslet.“

Musím napsat něco skutečně dobrého. Doktor Veatch si to zaslouží. Už jenom za to, co udělal – tedy co se snažil udělat – pro Jamie.

Samozřejmě ještě předtím, než se pustím do toho proslovu, musím zařídit něco jiného, musím zamezit vstupu reverenda Marka k nám na kolej, dát ho na seznam PNG. Owen by si to tak určitě přál – chtěl by vědět, že je Jamie v bezpečí.

Vyplním příslušný formulář, potom ho několikrát okopíruju. Budu muset jednu kopii dát univerzitní ochrance – v hlavní kanceláři teď asi úřadují lidé pana Rosettiho – a jednu na recepci a na stanoviště ochranky tady v budově. Budu muset zajistit, aby moji vypomáhající studenti věděli, že ačkoli je reverend Mark zaměstnancem univerzity, sem na kolej nesmí, ať si říká, co chce. I když si moc nemyslím, že by to hodlal zkoušet – zvlášť když si dám záležet na tom, aby jednu kopii toho formuláře, který z něj dělá PNG, dostal taky… A stejně tak i jeho šéf.

A vzhledem k tomu, že jsem do kolonky „Důvody k zamezení vstupu do budovy“ napsala „Sexuální obtěžování jedné ze studentek“, jsem pevně přesvědčená, že se mi jeho šéf ozve, jakmile se mu ten papír ocitne na stole.

Zavolám vypomáhajícího studenta, který má dnes službu – právě třídil poštu u recepčního pultu – předám mu kopie formuláře a řeknu mu, aby je roznesl adresátům.

A teprve potom začnu přemýšlet, co bych na té bohoslužbě na uctění Owenovy památky mohla říct.

Co tam o něm asi tak mám vykládat? Že na něj všichni interní asistenti zvysoka kašlali? Zatím jsem nezaznamenala, že by pro něj někdo z nich prolil jednu jedinou slzu. Přitom jsem zažila i šéfy, které policie zatkla pro vraždu – a studenti plakali (vážně, to si nedělám legraci), že je ztrácejí.

Mám o Owenovi říct, že byl jako šéf spravedlivý? No, to asi bude pravda. Rozhodně nikomu nenadržoval. I když je docela dobře možné, že kdyby byl býval někomu přece jenom trochu nadržoval, neskončil by s kulkou v hlavě.

Uf, tohle je vážně těžké. Nemůžu přijít na nic opravdu hezkého, co bych o tom člověku mohla říct.

Ale počkat – byl přece hodný na kočky! A taky na Jamie! Byl hodný na kočky a na holky, co mají těžký kosti. A to už něco je, no ne?

Jenže se nemůžu dost dobře postavit před celou akademickou obec a vyhlásit: „Byl hodnej na kočky a na holky, co mají těžší kosti.“

Fajn, tak to by stačilo. Potřebuju pořádnou dávku bílkovin. Drobátko jsem to přepískla s tím třešňovým dezertem. Chtělo by to bagetu nebo nanuk DoveBar nebo něco podobného, abych si trochu zklidnila nervy.

Řeknu tedy Tomovi, že budu za chviličku zpátky, a zamířím do menzy. Mají tam v tuhle chvíli sice zavřeno, zrovna je taková ta podivná přestávka mezi obědem a večeří, ale já spoléhám na to, že mě Magda pustí dovnitř. A taky že to udělá… ale docela mě překvapí, když zjistím, že není v menze sama. Kromě známých tváří z řad personálu najednou vidím ještě čtyři tmavé hlavičky, které se sklánějí nad nějakými sešity a knížkami – vypadá to jako domácí úkoly zhruba pro první, třetí, šestou a osmou třídu.

Okamžitě ty postavičky v modrobílých školních uniformách poznám – jsou to Peteho ratolesti.

„No ne,“ vydechnu a nevěřícně se podívám na Magdu. Sedí za kasou a piluje si nehty. Dnes je má nalakované citrónově žlutým lakem.

„Ahoj, Heather,“ přivítají mě vysokými hlásky Peteho děti s různým stupněm nadšení (holčičky o něco nadšeněji než kluci).

„Ahoj,“ odpovím. „Děcka, co tady děláte?“

„Čekáme na tátu,“ vysvětlí mi nejstarší Nancy. „Až skončí s tím svým demonstrováním, odveze nás domů.“

„Nene,“ opraví ji její mladší sestřička. „Vezme nás napřed na pizzu, teprve pak pojedem domů.“

„Jo, jdeme společně na pizzu,“ přikývne Magda. „Na nejlepší pizzu na světě – a tu shodou okolností dělají zrovna kousíček od mýho bytu.“

„To teda nevím,“ zatváří se Nancy pochybovačně. „Tam co bydlíme my, mají taky moc dobrou pizzu.“

Magda se zašklebí. „Tyhle děcka si myslí, že pizza z Pizza Hut je opravdická pizza,“ sdělí mi. „Vysvětli jim to.“

„V Pizza Hut nedostanete opravdickou pizzu,“ oznámím dětem. „Stejně jako ti čokoládoví velikonoční zajíčci, co se kupujou na Velikonoce, nejsou opravdický zajíci.“

„Ale Santa Claus ve vánočním průvodu je opravdickej Santa Claus,“ informuje mě Peteho nejmladší ratolest vážně.

„No jasně,“ přikývnu. Magdě pak koutkem úst pošeptám: „Tak fajn, matko Terezo. Co se to děje?“

„Ale nic,“ odvětí Magda nevinně. „Jenom jsem Petemu slíbila, že je na chvíli pohlídám. On je zatím odvízt domů nemůže, chápeš, ta demonstrace pořád ještě neskončila.“

„Jasně,“ zašeptám v odpověď. „A ty ses jenom tak čirou náhodou nabídla, že mu je ohlídáš. Bez jakejchkoli postranních úmyslů.“

Magda pokrčí rameny. „Přemejšlela jsem o tom, cos mi včera řekla,“ zamumlá a uhne očima. „Existuje jistá nepatrná možnost, že jsem svoje úmysly přece jenom nedala dost jasně najevo. Takže to hodlám napravit. A uvidíme, co z toho bude.“

Kývnu hlavou k dětem, které se mezitím vrátily k úkolům. „A co když to nakonec dopadne tak, že z tebe přece jenom bude ta Matka roku? Vždyť jsi říkala, že jsi na to ještě moc mladá.“

„Jsem moc mladá na to, abych měla svoje vlastní,“ vykulí na mě Magda doširoka ta svá výrazně nalíčená kukadla. „Ale cizí zvládnu. Bez problémů. Navíc tyhle už nemusím učit chodit na nočník.“

Zavrtím nevěřícně hlavou, popadnu svůj DoveBar a vydám se zpátky do kanceláře. Zdá se mi to, nebo se všichni kolem mě začali zničehonic dávat dohromady? Já vím, že je jaro a tak vůbec, ale tohle začíná být vážně… směšné. Každý někoho má… každý kromě mě.

Ale počkat! Vždyť já mám přece taky přítele! Panebože, proč na to každou chvíli zapomenu? Mám přítele, který mi hodlá položit jistou závažnou otázku, jen co přijde ta pravá chvíle. Tohle asi nevěstí nic dobrého, co? Tedy to, jak na Tada pokaždé zapomenu, jakmile je z dohledu. Řekla bych, že tohle nebude pro budoucnost našeho vztahu zrovna nejlepší znamení.

A taky nebude zrovna nejlepší znamení, že si pořád nedokážu vyhnat z hlavy úsměv jiného mladého muže – a, mám-li být upřímná, ani jeho ruce.

Co to se mnou sakra je?

Když dorazím do kanceláře, můj telefon zvoní jako pominutý. Na displeji zjistím, že mi volá vedoucí ubytovacího oddělení, doktor Stanley Jessup.

„Dobrý den, pane doktore,“ pozdravím ho, když zvednu sluchátko. „Co pro vás můžu udělat?“

„Můžete mi říct, proč jste označila Marka Halsteada za PNG?“ zeptá se mě Stan.

„Á, tohle,“ odpovím. „Protože opakovaně osahával jednu ze zdejších studentek. Vlastně je to taková trochu podivná historie. Ta studentka měla v souvislosti s tím dojednanou schůzku s doktorem Veatchem, měl jí pomoct sepsat formální stížnost – ta schůzka se měla konat to ráno, kdy doktora Veatche zastřelili.“

„A jste si jistá, že ta dívka nelže?“

„Hm… jo, jsem,“ odpovím mírně udiveně. „Proč?“

„Protože pokud existuje způsob, jak můžete ten postih odvolat, asi by bylo ve vašem zájmu, abyste to udělala. Reverend Mark totiž povede tu bohoslužbu na uctění Owenovy památky, na které máte taky mluvit. Takže byste se následujících několik hodin mohla cítit hodně, ale opravdu hodně trapně.“

„Kdo byl doktor Owen Veatch?“

Touto vyloženě řečnickou otázkou zahájí reverend Mark Halstead svůj chvalozpěv na zesnulého.

Rozhlédnu se kolem sebe po všech těch skládacích židličkách, abych zjistila, jestli se někdo z přítomných netváří, jako kdyby znal odpověď… ale nikdo na to nevypadá. Všichni mají skloněnou hlavu… ovšem nikoli kvůli modlitbě. Moji kolegové všichni upřeně civí na displeje svých mobilů nebo komunikátorů.

Pěkné.

„Tak já vám tedy řeknu, kdo byl doktor Owen Veatch,“ pokračuje reverend Mark. „Doktor Owen Veatch byl člověk, který se vždy řídil svým přesvědčením. Dokázal si za svým přesvědčením stát. Owen Veatch byl člověk, který měl odvahu povstat a říci ne.“

Když reverend Mark vysloví slůvko ne, rozpřáhne doširoka ruce, takže se mu dlouhé rukávy hábitu rozevřou jako pelerína. „Ano, správně. Owen Veatch řekl své ne ve chvíli, kdy začalo hrozit, že by se univerzita mohla stát místem svárů. Owen Veatch řekl ne tomu, aby se New York College stala rukojmím kterékoli ze skupin, jež tvrdily, že jejich názory jsou správnější než názory ostatních. Owen Veatch prostě řekl ne…“

Muffy Fowlerová si protáhne dlouhé nohy oblečené v černých punčocháčích (proč jen mě nenapadlo zajít se domů převléci, než jsem vyrazila sem? Pořád ještě mám na sobě džíny. Jdu v džínách na bohoslužbu na uctění památky mého mrtvého šéfa! Zřejmě budu ten nejhorší zaměstnanec pod sluncem. Letos tedy cenu Maceška rozhodně nedostanu), nakloní se ke mně a zašeptá mi do ucha. „Co říkáte, že je ještě víc k sežrání než Jake Gyllenhaal?“

Tom se ovívá časopisem Us Weekly, který stopil na recepčním pultu, když jsme odcházeli z Fischer Hall, a přinesl si ho s sebou jako morální podporu. Zatváří se zhnuseně.

„Kousněte se do jazyka, ženská,“ zasyčí na Muffy.

„S váma jsem se nebavila,“ odsekne Muffy. Musíme si dávat pozor a jenom tichounce šeptat, protože sedíme hned ve druhé řadě skládacích židliček – i když jsme se alespoň posunuli ke straně, takže nesedíme přímo proti středu toho dřevěného pódia, na kterém reverend Mark právě buší pěstí do řečnického pultu. Už nás jednou přistihl, jak si šeptáme, a věnoval nám tak ošklivý pohled, že nemám nejmenší pochybnost, že si toho všimli úplně všichni přítomní, i ti, kteří se usadili až úplně vzadu.

V řadě před námi sedí Pam „Neříkejte-mi-paní-Veatchová“ – je vmáčknutá mezi paní Allingtonovou, manželku rektora, a jakousi ženu, která nemůže být nikdo jiný než Owenova matka, paní Veatchová starší. Té dámě je něco přes osmdesát a vypadá, že by mohla každou chvíli taky umřít, v jejím případě by ovšem nebylo zapotřebí žádné střelivo. Všechny tři ženy zírají bez dechu na reverenda Marka a po tvářích se jim koulejí slzy. U rektorovy manželky za ty slzy ale může spíš láhev, kterou má v té své kabelce značky Prada určitě schovanou a z níž pravidelně upíjí, když si myslí, že se na ni nikdo nedívá. Vždycky, když si cvakne, Tom si to zaznamená do komunikátoru. Přinesl si ho s sebou, protože mu připadá pro zapisování poznámek účelnější než ten jeho poznámkový blok.

„A tenhle člověk, tenhle profesionální pedagog, který si vždy stál pevně za svým přesvědčením, který se snažil vytvořit na naší univerzitě bezpečné, spravedlivé studijní prostředí pro každého,“ pokračuje reverend Mark, „tento muž přišel o život kvůli své práci – kvůli práci, které obětoval polovinu života – ano, polovinu života obětoval mládí téhle země. Byl tady pro naše děti více než dvacet let.“

Zdá se, že se reverend Mark začíná docela rozohňovat. Členové studentského sboru, rozestavění na stupíncích po straně pódia, se na něj dívají s nadšením… skoro se stejným nadšením jako Muffy a Tom. Vůbec mě nepřekvapí, že Jamie ve sboru chybí. Nezdá se, že by ji někdo z kolegů nějak zvlášť postrádal. Tedy že by ji vůbec postrádal. Členové sboru v těch svých zlatobílých hábitech vypadají mladě a téměř andělsky, člověk by je skoro nepoznal. Přitom mezi nimi při bližším zkoumání najdu několik studentů z Fischer Hall, které jsem tuhle načapala, jak se snaží pod bundou propašovat na kolej soudek s pivem.

„Všichni si ho vážili a obdivovali jeho schopnost komunikovat s dnešní mládeží. Doktora Veatche budeme bolestně postrádat a jeho smrti budeme hluboce želet,“ informuje nás reverend Mark. „Útěchu však nalezneme ve slovech Ježíše, našeho Pána, jak je to napsáno v evangeliu svatého Jana, třetí kapitola, patnáctý verš, kde se praví: ‚Aby každý, kdož věří v Něho, nezahynul, ale měl život věčný.‘“

Pohlédnu na obě paní Veatchové, abych zjistila, jestli jsou pro ně reverendova slova doopravdy útěchou. Starší paní Veatchová zřejmě usnula. Pam s paní Allingtonovou zírají na Marka Halsteada s otevřenou pusou. Očividně ani jednu z nich do téhle chvíle nenapadlo, že by Owen mohl získat v Božím království život věčný. A musím připustit, že to nenapadlo ani mě. I když tedy musím připustit, že moje znalost Bible je jen velmi mlhavá.

Vedle paní Allingtonové sedí její manžel, náš rektor, a jako zhypnotizovaný upírá oči na displej svého komunikátoru. Při bližším ohledání zjistím, že si nekontroluje došlou poštu, ani nesurfuje na internetu. Zato hraje elektronický fotbal.

„Přátelé, Macešky,“ pokračuje reverend Mark tím svým hlubokým melodickým hlasem. „Apeluji na vás, abyste pro doktora Veatche netruchlili, abyste neželeli jeho skonu, ale abyste radostně oslavili jeho vstup do království našeho Pána.“

Vypadá to, že reverend Mark už spěje k závěru svého vystoupení. Vidím, že se sbor připravuje k dalšímu vstupu. Před chvílí už nás obšťastnili písní „Bridge over Troubled Water“. Když si tak listuju kartičkami se svými poznámkami, abych si ještě trochu zopakovala, co že se to o Owenovi vlastně chystám říct, přemítám, jaká hudební lahůdka nás čeká teď. Vůbec netuším, jaký druh hudby měl Owen rád. Vzpomínám si, že se jednou zmínil o Michaelovi Boltonovi a přitom se mimoděk otřásl odporem. Tom se na mě podívá a významně se usměje: „No jo. Jestli bude ta ženská pokračovat tímhle tempem, budou ji odsud muset vynýst.“ A nenápadně pokývne hlavou směrem k paní Allingtonové.

Reverend Mark shromážděné na závěr ještě několikrát ujistí, že doktor Veatch v tuhle chvíli už pobývá v Božím domě – což je pro něj samozřejmě daleko lepší příbytek než ten jednopokojový byt, v němž bydlel předtím – a opustí pódium. V chůzi si otírá čelo kapesníkem, dlouhá komže vlaje za ním. Když prochází kolem nás, Muffy mu v úsměvu, za který by se nemusela stydět ani Miss America, ukáže všechny zuby. Reverend Mark se na ni také usměje, i když ne tak nadšeně…

…a pak mu zrak padne na mě, protože sedím hned vedle. Jeho úsměv pohasne a vzápětí úplně zmizí. O pohledu, kterým mě obdaří, by se dokonce dalo říct, že je… no, vražedný.

Tak tak. Nezdá se, že by mě reverend Mark zrovna miloval.

Ty vražedné pohledy vrhané mým směrem ho zaměstnají natolik, že téměř vrazí do doktora Jessupa, který právě vystupuje na pódium. Doktor Jessup si s ním potřese rukou, reverend Mark řekne našemu vedoucímu ubytovacího oddělení pár slov a v povzbuzujícím gestu mu položí ruku na rameno.

To krátké ztišení mi umožní, abych se pořádně rozhlédla po místnosti – sedíme v tělocvičně v nově přejmenovaném (z důvodů, o kterých je lepší se nezmiňovat) sportovním středisku New York College. Všechny skládací židličky a většina míst na tribuně jsou obsazené. Jsou tady lidé, kteří Owena ani neznali. No opravdu, většina těchhle lidí přišla okounět na bohoslužbu na uctění památky člověka, kterého ani neznala. Podlaha tělocvičny je plná květin… a filmových štábů z místních zpravodajských stanic. Až na ten studentský pěvecký sbor a interní asistenty z Fischer Hall (Tom jim oznámil, že je účast povinná, a informoval je, že pokud se neobjeví, budou si muset na recepci odsloužit nějaké ty hodiny navíc), nevidím skoro žádné studenty.

Tedy až na jednoho. Tedy vlastně dva. Vidím je sedět hodně nahoře na tribuně. Jamie a Gavin. Drží se za ruce. A ano, zrovna teď, v tomto konkrétním okamžiku, se muchlují.

Ale jsou tady a rozhodně nepřišli proto, že jim někdo vyhrožoval. Chtějí vyjádřit úctu zesnulému. Oči se mi naplní slzami. Panebože, co se to se mnou děje? Nad žádnou obětí vraždy na mojí koleji jsem se přece nikdy takhle sentimentálně nerozplývala. A ne že by jich nebyla spousta. Navíc tohohle zavražděného jsem dokonce ani neměla ráda.

Doktor Jessup si odkašle přímo na mikrofon a já se znovu otočím čelem k pódiu. Vedoucí ubytovacího oddělení poděkuje reverendu Markovi za jeho chvalozpěv a vzápětí všem přítomným oznámí, že odteď se knihovna ve Fischer Hall bude nazývat Knihovnou Owena Leonarda Veatche. Už je objednaná rytá kovová destička, a jakmile bude hotová, pověsí se s patřičnou slávou v knihovně.

Toto oznámení vyvolá vlnu potlesku. Vzápětí doktor Jessup požádá přítomné, aby příspěvky na Knihovnu Owena Leonarda Veatche posílali do kanceláře vedení Fischer Hall.

No paráda. Takže teď budu ještě ke vší ostatní práci celé dny řešit nějaké šeky. Doktor Jessup ještě dodá, že pro ty, kdo by měli zájem, se dnes večer od šesti do šesti třiceti bude na hlavním podlaží sportovního střediska (před kancelářemi fitness programu) podávat občerstvení.

Studentský pěvecký sbor pak téměř všechny přítomné vyleká, protože se zničehonic pustí do obzvláště procítěné interpretace jedné písničky z muzikálu Hair. Jásavou píseň „Goodmorning Starshine“ by na obřadu k uctění něčí památky asi nikdo nečekal. Tuhle písničku by člověk ostatně nečekal asi nikde. Nicméně se zdá, že obě paní Veatchové jsou spokojené – a s nimi i paní Allingtonová. Všechny tři dámy si drží u koutku oka papírový kapesníček. Dokonce i paní Veatchová starší se trochu probere a hlasitě se zeptá: „To už je konec? Už je konec?“

Bohužel ta písnička skončí až příliš brzy. Doktor Jessup se vrátí k mikrofonu a oznámí všem přítomným: „A teď nám řekne pár slov zástupkyně vedoucího koleje Fischer Hall, naše milá Heather Wellsová, která byla po dobu, kdy zde doktor Veatch působil, jeho nejbližší spolupracovnicí. Heather?“

Od chvíle, kdy Cooper odjel, se moje srdce sice už jakžtakž vzpamatovalo a vrátilo se do normálu, teď mi ale stejně udělá v hrudi podivné salto. Pokud jde o zpívání, nikdy jsem s trémou neměla potíže. Zpěvák se koneckonců může za svou písničku tak nějak schovat. Jenže když mám na veřejnosti mluvit, je to opravdu příšerné. To už vážně radši viset ve výtahové šachtě za svazek kabelů, nebo si nechat od psychopatického vůdce univerzitního bratrstva namixovat rohypnolový koktejl – cokoli, jenom abych teď nemusela vstát a něco všem těmhle lidem říkat.

Pevně k sobě tisknu své poznámky a snažím se spolknout strach. Vůbec mi nepomůže, že mi Tom právě zašeptal: „Ty to zvládneš!“ a Muffy mi polohlasem poradila: „Prostě si je všecky představte ve spoďárech!“ Takovéhle triky fungují bezvadně v televizních komediích, ovšem ve skutečném životě už to tak slavné není.

Nějak se dostanu na pódium a víc než kdy předtím si vyčítám, že jsem se ještě před obřadem nezaskočila domů převléct. Uvědomím si, že jsem oblečená v podstatě stejně jako většina studentů.

S pocitem, že se každou chvíli pozvracím, se obrátím k tomu moři obličejů před sebou – a teprve v tu chvíli si uvědomím, že tu znám víc lidí, než jsem si původně myslela. Tak například přímo ve středu té masy skládacích židliček přede mnou sedí Tad. Teď zvedne ruku a věnuje mi povzbudivý úsměv. Podaří se mi vyloudit na tváři nervózní úšklebek…

…ten ovšem okamžitě zmizí, protože si všimnu, že ani ne čtyři řady za Tadem sedí Cooper, který mi taky kyne rukou. Myslí si totiž, že se usmívám na něj.

Panebože! Já se asi vážně pozvracím!

Pohlédnu dolů na kartičky s poznámkami, které jsem si položila na pódium, a zavrtím hlavou. Tohle nezvládnu. Prostě to nezvládnu. Proč nemůžu jednoduše chytit reverenda Marka a párkrát ho kopnout do zadku? To by bylo daleko snazší.

„Dobrý večer,“ řeknu do mikrofonu. Můj podivně zkreslený hlas se nese tělocvičnou. Dobrý… dobrý… večer… večer. „Ehm… Když jsem se s doktorem Owenem Veatchem seznámila, když poprvé přišel do své kanceláře ve Fischer Hall, první věc, kterou si vybalil, byl kalendář s Garfieldem.“

Rozhlédnu se po divácích, jak tu informaci přijali. Všichni na mě zírají s kamennou tváří. Tedy až na Toma. Ten zabořil obličej do dlaní. A až na Tada. Ten se na mě stále povzbudivě usmívá. Cooper se tváří zmateně.

A v tu chvíli si všimnu, že vedle něj sedí můj táta. No nazdar. Takže táta je tu taky? Tohle je jasný důkaz, že Bůh neexistuje.

„Doktor Veatch,“ pokračuju, „Garfielda miloval – dokonce ještě víc, než jsem tušila. Dokonce natolik, že si pořídil velkého zrzavého kocoura, který jako by svému slavnému předobrazu z oka vypadl, a pojmenoval ho Garfield. A když potom ten kocour začal mít problémy se štítnou žlázou, jak se zachoval doktor Veatch? Nenechal se odradit tím, jak je péče o nemocné zvíře drahá, nenechal Garfielda utratit. Naopak, dával mu na jeho nemoc pravidelně prášky. Tak takovýhle člověk byl doktor Veatch. Byl to člověk, který miloval svého kocoura, Garfielda.“

Pohlédnu na Pam „Neříkejte-mi-paní-Veatchová“. Po tvářích jí stékají slzy, ale dívá se na mě spokojeně. No tak fajn. Koneckonců to dělám právě pro ni. A pro všechny, kteří měli doktora Veatche opravdu rádi. A taky pro Garfielda. Dělám správnou věc. Jsem o tom přesvědčená.

Dokonce i když vidím, že mi Tom právě naznačuje, že si cpe prst do krku, a tváří se, že zvrací.

„Když jsem Owena viděla naposledy,“ pokračuju, „seděl za svým stolem a připravoval si proslov, který chtěl pronést ke starším interním asistentům na konci měsíce, při promoční večeři. Promoční oslavy měl Owen moc rád, jak mi řekl, podle něj to byly oslavy úspěchu. Nejenom úspěchu jednotlivých studentů, ale také úspěchu zaměstnanců New York College. Promoční oslavy byly podle Owena jedním z mála konkrétních důkazů, že se naše úsilí nemíjí účinkem. Každý magistr, který promoval na New York College, byl v jeho očích osobním vítězstvím nejen pro nás administrativní pracovníky a pedagogy, ale pro všechny zaměstnance univerzity.“ Při těch posledních slovech upírám pohled přímo na rektora. „Pro všechny, kdo se společně snažili pomoci studentům zvládnout přednášky a semináře a získat akademickou hodnost, od starších studentů zapojených do výuky, kteří pomáhali opravovat testy, až po členy ochranky či uklízečky, které udržovaly posluchárny v čistotě.“

Bylo by hezké, kdybych mohla říct, že pan rektor najednou povstal, prohlásil, že si právě uvědomil, že mám pravdu, a slíbil, že okamžitě ukončí stávku a vyhoví všem požadavkům SOS.

Ve skutečnosti ani nezvedne hlavu, protože je pořád ještě plně zabraný do toho svého elektronického fotbálku.

„Nemám moc ponětí, co se s námi po smrti stane,“ dodám. „O posmrtném životě nevím vůbec nic. Ale vím jedno – tenhle rok budeme Owena na promočním obřadu tady na New York College bolestně postrádat. Nemůžu se však zbavit myšlenky, že se toho obřadu zúčastní, že bude duchem s námi… tak jako bude vždycky tady, v našich srdcích.“

Dokončím svůj proslov a v sále se rozhostí hrobové ticho. Potom někdo zatleská, napřed jenom zdvořile, aby se neřeklo. Vzápětí se do toho vloží Cooper, vstane, zahuláká „JO!“ a začne zuřivě plácat. Tad se napřed polekaně ohlédne přes rameno, ale pak se přidá, vyskočí ze sedadla a tleská stejně usilovně jako Cooper. Potlesk zesílí a zní procítěněji, zakrátko už jsou všichni přítomní na nohou a nadšeně mi aplaudují.

O pár vteřin později mě přijde u mikrofonu vystřídat Brian – tentýž Brian, který se dopoledne objevil ve Fischer Hall s panem Rosettim. Nervózně zamumlá: „Ehm, díky? Díky, Heather. Ehm, díky přátelé. Jak už říkal, ehm, doktor Jessup, pokud byste měli zájem, nahoře před kancelářemi fitness programu se bude podávat občerstvení. Ehm. A to je všechno. Na shledanou.“

Studentský pěvecký sbor, dost možná inspirovaný tímhle sdělením, spustí další písničku. A kterápak že to je?

Samozřejmě „Kumbaya“.

„Víte,“ osloví mě Pam „Neříkejte-mi-paní-Veatchová“ s očima zarudlýma od slz, „Owen o vás vždycky mluvil moc hezky. Podle mě jste vy dva s Garfieldem byli jediné dvě bytosti, ke kterým měl na konci života… blízko.“

„Vážně?“ odpovím. Ta reakce mi připadá poněkud neadekvátní. Jenže co má taky člověk říct, když mu někdo sdělí něco takového? „Díky, Pam.“

Tedy pokud je to pravda, připadá mi to dost podivné. Než Owena Veatche zastřelili, mimo pracovní dobu jsem na něj myslela jen málo nebo vůbec ne.

Nicméně se na obě paní Veatchové mile usměju. Těsně po skončení obřadu na uctění Owenovy památky se ke mně vrhly a obcházejí mě jako dvě hladové lvice raněnou gazelu. Snažím se jim nedávat příliš najevo, jak ráda bych z jejich společnosti unikla.

„Owen mi jednou řekl, že jste ta nejrychlejší písařka, jakou kdy viděl,“ prohlásí s uslzeným úsměvem paní Veatchová číslo jedna (Owenova matka).

Pam přikýne. „To je pravda.“

„No ne,“ podotknu. „Děkuju vám, paní Veatchová. A vám taky… Pam.“ Owen musel mluvit o někom jiném. Já píšu rychlostí zhruba patnáct slov za minutu.

Rozhlédnu se po atriu, kde všichni stojíme – hlavní podlaží studentského sportovního střediska dočasně slouží jako prostor pro pohřební hostinu, na dlouhých stolech jsou připravené sušenky a nádoby s punčem. Samozřejmě se nikdo nenamáhal uzavřít na tu chvíli sportovní středisko pro studenty, takže mezi pozůstalými každou chvíli projde někdo v teplákách a sportovní mikině, ukáže členům prozatímní ochranky (které sem vyslal pan Rosetti a kteří se od naší stálé ochranky dost liší – například tím, že jsou podstatně urostlejší a působí výhružněji) průkazku, aby se dostal dovnitř, a potom se zvědavě rozhlédne po smutečních věncích a zeptá se: „To má jako bejt nějakej piknik, nebo co?“

Dělám, co můžu, abych se vyhnula určitým lidem, kteří se tu taky objevili, ale zdá se, že nemám naději na úspěch. Což se jenom potvrdí, když za mnou přijde táta a dotkne se mé paže.

„Ehm,“ odkašlu si, „ahoj, tati.“

„Ahoj, holčičko,“ odpoví mi. „Mohl bych si tě na chvilku zabrat?“

No paráda. Přesně tohle jsem potřebovala… asi jako kulku v hlavě.

„Jasně. Pam – tohle je můj otec, tati, tohle je Pam, Owenova bývalá žena.“

„Těší mě, že vás poznávám,“ potřese táta Pam rukou. Pam už na sobě nemá tu poněkud zlověstnou mikinu s hadrovými panenkami, vyměnila ji za decentní černý kostýmek. Představím tátu taky paní Veatchové číslo jedna a potom se s ním vydám k velké palmě v květináči umístěné u obrovské skleněné stěny. Tahle strana atria poskytuje výhled na školní bazén olympijských rozměrů, který leží pod námi. Vzduch příjemně voní chlorem. Mám takový pocit, že ta vůně bude asi tak to jediné příjemné, co se od tohohle rozhovoru dá čekat.

„Díky, že jsi přišel, tati,“ začnu. „Tos nemusel. Ale moc to pro mě znamená, že jsi tady. A přitom jsi Owena ani neznal.“

„Byl to přece tvůj šéf,“ namítne táta. „A já vím, jak moc pro tebe tahle práce znamená. Sice tak úplně nechápu, proč je pro tebe tak důležitá, ale vím, že ji máš opravdu ráda.“

„To jo,“ odpovím. „A k tý tvojí…“

Táta zvedne ruku a přeruší mě. „Už nic neříkej.“

„Je mi to líto, tati,“ omluvím se mu.

A je to pravda. Opravdu mi to je líto. Tedy hlavně mi je to líto kvůli Mandy Mooreové.

„Musím ti říct, že kdybych před chvilkou neslyšel ten tvůj proslov na uctění památky tvého šéfa, připadalo by mi – víš, připadalo by mi, že děláš největší chybu ve svým životě, když tu nabídku odmítáš. Ale jak jsi mluvila o tom, proč vy všichni děláte to, co děláte… mám dojem, že už chápu, proč máš tu práci tak ráda – teda alespoň částečně.“

„Víš, problém je v tom, že psát písničky o dětskejch hrníčkách fakt není moje parketa,“ začnu mu vysvětlovat. „Já se snažila. Ale prostě to nešlo. A když tak uvažuju o tý nabídce, se kterou jste za mnou s Larrym přišli – já mám zkrátka pocit, že bych při týhle práci nebyla šťastná. Jednoho dne chci zase začít psát písničky, teda alespoň myslím. Jenže až to přijde, chci je psát podle sebe. Chci zpívat svoje písničky, ve kterejch se odrážej moje vlastní zážitky a zkušenosti. A ne nějaký blbosti o dětskejch hrníčkách. A když se to nepovede… No tak se to nepovede, já to přežiju. Protože to, co dělám teď, mě baví. A klidně si můžu trochu počkat. No vážně.“

„Ano, to jsem pochopil. Ale stejně jsem si říkal, že by to stálo za pokus,“ pokrčí táta rameny. „No nic, Larrymu už to nějak vysvětlím. Mimochodem, přišel jsem se rozloučit. Dneska ráno jsem si od vás odnesl poslední krabici s věcma a před půl hodinou jsem ještě naposledy vyvenčil Lucy. Už se tam nevrátím. Leda bys mě pozvala, samozřejmě. A kdybych se chtěl někdy stavit, vždycky napřed zavolám…“

„Ach, tati,“ vzdychnu a obejmu ho. Kdysi – vlastně to není tak dávno – mě jeho pobyt v Cooperově domě doháněl téměř k šílenství. Ale teď, když odchází, je mi to, abych pravdu řekla, docela líto. „Dobře víš, že se u mě můžeš zastavit, kdykoli budeš chtít. Nemusíš předem volat – ani čekat, až tě pozvu.“

„Nejsem si jistý, jestli by s tebou Cooper v tomhle souhlasil,“ zamumlá mi táta do vlasů, jak mě pořád ještě drží v objetí. „Ale to je v pořádku.“

„Jak to myslíš?“ Překvapeně se přes jeho rameno podívám na Coopera, který se u mísy s punčem baví s Tomem. „Co ti Cooper říkal?“

„Nic,“ odpoví táta a pustí mě. „Tak tady buď beze mě hodná. Uvidíme se později.“

„Ne, počkej,“ vyhrknu. „Co ti to Cooper…?“

„Heather?“

Rychle se ohlédnu přes rameno. Za mnou stojí Tad a nesměle se na mě usmívá. Tomu tedy říkám načasování.

„Já ti zavolám,“ slíbí mi táta a zdůrazní to tím, že si přiloží k uchu palec a k ústům malíček jako sluchátko. No nazdar. Kde se tohle naučil… takovéhle hollywoodské manýry? Tadovi řekne: „Tak nashle, kámo.“

No dobře, tak to asi nebude zas tak špatné, že se stěhuje.

„Tak jak je?“ zeptá se mě Tad a pohladí mě po paži.

„Dobrý,“ odpovím. Dívám se za odcházejícím tátou tak upřeně, že mi mimoděk bleskne hlavou, jestli náhodou necítí, jak mu moje oči propalují do zad díry. Co mu to ten Cooper asi říkal? A proč to neřekl mně? Proč se všichni chlapi v mým životě vždycky musí proti mně spiknout? To není fér!

„Snažil jsem se s tebou nějak spojit,“ sdělí mi Tad. „Ale tys na moje vzkazy neodpovídala.“

„Nojo,“ připustím a přitom si všimnu, že táta už vyšel z místnosti, a Cooper, ačkoli se k němu a k Tomovi navíc připojil ještě Tomův přítel Steve a o něčem spolu zřejmě diskutují – bezpochyby o univerzitní basketbalové lize – už vzdal veškeré pokusy tvářit se nenápadně a otevřeně se dívá přímo na mě. „To víš, byla jsem zavalená prací. Kvůli tý stávce a tak.“

„Snad je to teď už na dobré cestě. A slyšel jsem, že než najdou náhradu, bude vedoucím Fischer Hall Tom. To je dobrá zpráva, ne?“

„To jo,“ přikývnu. Řekl Cooper tátovi, aby předem zavolal, když se k nám bude chystat na návštěvu? A pokud ano, tak proč? Proč by se nemohl prostě jenom tak stavit? Že by se Cooper bál, že ho táta při něčem vyruší? A při čem?

„Heather, jsi v pořádku?“ chce vědět Tad.

Trochu se vzpamatuju. Co to dělám? Co to se mnou je? A vůbec, muži kolem mě se proti mně určitě nespikli.

A vůbec nikdo se proti mně nespikl. Musím se uklidnit. Musím se sebrat.

„Nojo, jsem v pohodě,“ usměju se na Tada. „Jsem úplně v pořádku. Promiň, že jsem poslední dobou jak utržená ze řetězu. Já jenom… však víš.“

Tad chápavě přikývne. V modravém světle, které se odráží od hladiny v bazénu, mají jeho plavé vlasy mírně nazelenalý nádech.

„Tenhle týden toho na tebe bylo opravdu hodně,“ pokýve hlavou. „Já to chápu, věř mi. To, co se stalo Owenovi…“

„Já vím,“ vzdychnu a vložím mu ruku do dlaně.

„…a pak se ještě ukáže, že ho zabil jeden ze studentů. Ještě pořád tomu nemůžu uvěřit.“

Jeho ruku nepustím. Ale přinejmenším mě napadne, že bych to mohla udělat. Zvlášť když opět jen taktak nepřistihnu Coopera, jak se dívá naším směrem. Tedy alespoň si to myslím.

„Sebastian to neudělal, Tade,“ snažím se nezvýšit hlas.

„Ale samozřejmě že to udělal, Heather,“ nedá se můj přítel zviklat. „Vždyť tu vražednou zbraň našli v tý jeho kabelce.“

„Je to pánská taška přes rameno, ne kabelka,“ opravím ho. „A to, že tam našli vražednou zbraň, ještě neznamená, že to udělal.“

„Tedy nechci se tě nijak dotknout,“ namítne Tad, „ale je dost nelogické si představovat, že to mohl udělat někdo jiný. Ten mladý Blumenthal měl motiv i příležitost, navíc u něj našli tu zbraň, takže…“

„To jo,“ odseknu. A teď tu jeho ruku už doopravdy pustím. „Ale pořád je ještě možný, že to neudělal. Alespoň tohle musíš uznat.“

„Tak to jistě,“ přikývne Tad. „Možné je všechno. Ovšem ze statistického hlediska to není zrovna pravděpodobné…“

„Na Sebastiana Blumenthala to klidně mohl někdo narafičit,“ připomenu mu. „To tě nenapadlo?“

Tad se na mě nervózně podívá, ty jeho nádherné modré oči jsou přitom schované za silnými skly brýlí se zlatými obroučkami. Ještě nedávno mi připadalo, že je to fajn. Že takhle nikdo kromě mě nevidí, jak krásné má oči.

Jenže teď mě napadne, jestli je to opravdu taková výhra. Protože co když ta silná skla ve skutečnosti bránila ve výhledu mně, že jsem si kvůli nim nevšimla něčeho, čeho jsem si měla všimnout už dávno? Nějakého Tadova důležitého rysu? Tedy nikoli toho, jak je sexy, ale toho, že je sice moc hodný a příjemný a tak vůbec, ale že je zároveň tak trochu trouba?

„Heather,“ osloví mě znovu. „To přece nedává vůbec smysl! Kdo by něco takového dělal? Komu by to stálo za tu námahu?“

„Hm, a co třeba takhle skutečnýmu vrahovi? Jenom tak pro příklad? Copak ty se nedíváš na Právo a pořádek, Tade? Neviděl jsi ani jeden jedinej díl toho seriálu To je vražda, napsala?“ Unaveně si odhrnu z tváře pramen vlasů, který se mi dostal do očí. Mám pocit, jako kdybych si po několika měsících zvedla závoj a viděla Tada poprvé takového, jaký doopravdy je. „Tade, ve svý kanceláři máš krabičku na obědy s obrázkem Scooby Doo. Viděl jsi alespoň tenhle seriál?“

„Tu krabičku mi dal jeden student,“ vysvětlí mi Tad. „Co to s tebou je, Heather? Vždyť přece víš, že já v televizi nevěřím. Tak proč se takhle chováš?“

„Jak může někdo nevěřit v televizi?“ zeptám se ho. „Jak můžeš nevěřit v něco, co nikdy nikomu neublížilo? Jasně, když se to s ní přežene, potom škodit může. Ale tak je to přece se vším. Například s čokoládou. A dokonce i se sexem!“

Tad na mě pořád překvapeně zírá. „Heather,“ namítne, „podle mě by ti teď udělalo moc dobře, kdyby sis zašla domů a lehla si do postele s hrnkem nějakého bylinkového čaje. Mám pocit, že jsi trochu přetažená.“

Je mi zcela jasné, že má pravdu. Stoprocentně. A já se k němu nechovám hezky.

Jenže si nemůžu pomoct. Jako kdyby ve mně tam u pódia něco náhle prasklo a teď se všechno vylívá na povrch, přílivová vlna něčeho podstatného v mém nitru. Vlna, kterou nedokážu zastavit.

A ani si nejsem jistá, jestli ji zastavit chci. A taky si nejsem jistá, jestli je to něco tak špatného.

„Na co ses mě to vlastně chtěl zeptat, Tade?“ slyším najednou svůj hlas.

Tad se na mě podívá a v očích se mu zračí naprostý zmatek. „Cože? Kdy?“

„Není to tak dávno,“ připomenu mu. „Říkal jsi, že se mě chceš na něco zeptat, až nastane ta správná chvíle. Tak co to bylo?“

Tad se začervená. Alespoň mi to tak připadá. V tom světle odrážejícím se z bazénu se to nedá moc poznat. Tad v něm vypadá v podstatě pořád stejně nazelenale.

„A ty si myslíš, že je ta správná chvíle zrovna teď?“ zeptá se mě. „Protože podle mě…“

„No tak se mě prostě zeptej,“ zavrčím. Vážně nechápu, co to do mě vjelo. Jako kdyby se do mě zničehonic převtělila Sarah. Taková výměna těl.

Vypadá to, že jsem Tada vyděsila natolik, že se mě neodváží neposlechnout.

„No tak dobře,“ téměř zakňourá. „Věc se má tak, že s pár kolegy z katedry matematiky chceme v létě vyrazit na Apalačskou stezku – znáš to, ve dne by se pochodovalo, na noc bychom se vždycky někde utábořili – no a tak jsem si říkal, jestli bys třeba nechtěla jet s námi. Já vím, že ty na táboření moc nejsi, navíc máš samozřejmě práci, ale prostě mě napadlo, že kdybys dostala dostatečně dlouhou dovolenou, možná by ses k nám přidala. Určitě to bude moc fajn. Chceme žít z darů přírody, úplně uniknout civilizaci, žádné mobily, žádné iPody… takové zážitky člověka rozhodně obohatí. Co… co si o tom myslíš?“

Chvíli tam jenom tak stojím a nevěřícně na něj zírám. Potom mi postupně začne docházet, že to, co ve mně před chvílí prasklo, ať už to bylo cokoli, se zase zahojilo. Připadám si najednou zase celá. A taky se mi chce smát. A to hodně.

Jenže je mi jasné, že to by za těchhle okolností asi nebylo nejvhodnější – a těmi okolnostmi myslím nejenom skutečnost, že se právě podává občerstvení po smutečním obřadu na uctění památky doktora Veatche, ale i to, že se mě můj přítel právě zcela vážně zeptal, jestli bych s ním nechtěla v létě odjet tábořit na Apalačskou stezku.

„Víš, Tade,“ začnu a snažím se přitom ze všech sil zachovat vážnou tvář, „ta nabídka mi fakt polichotila. Jenže znáš to, jsem v tyhle práci teprve necelej rok, takže bych asi jenom těžko dostala tak dlouhou dovolenou.“

„Ale možná by ti dali alespoň týden,“ zkouší to ještě Tad. „Možná bys za námi mohla přijet alespoň na týden?“

Představa, že v létě strávím ten jediný týden letošní dovolené ve společnosti bandy profesorů matematiky na nějakém špinavém a upoceném vandru, kde se to bude jenom hemžit klíšťaty, kde si nebudu moct vlézt do vany, kde budu muset jíst ořechy a různé lesní plody, mě téměř dožene k slzám. Tedy k slzám smíchu.

Ale podaří se mi nerozchechtat se nahlas – ovšem jedině díky tomu, že se zevnitř pořádně kousnu do tváří.

„Asi ne,“ odpovím vážně. Ta slova znějí poněkud podivně, což je způsobeno tím, že jsem ještě pořád neuvolnila sevření zubů. „Tade… já mám pocit, že by to mezi náma asi nefungovalo.“

Zdá se, že se Tadovi ulevilo. Nicméně dělá, co může, aby to přede mnou nedal najevo. „Heather,“ řekne opatrně. „Ty se… ty se se mnou chceš rozejít?“

„Jo,“ přikývnu. „Je mi to líto, Tade. Mám tě ráda, a vůbec, jenže mám pocit, že bychom měli náš vztah udržovat čistě na úrovni studentka-učitel. Jestli mě smrt doktora Veatche něco naučila, pak to, že život je krátký a my bychom neměli ztrácet čas se vztahy, kterým očividně není souzeno, aby vydržely.“

Tadovo ulehčení je tak výrazné, až mám skoro strach, že na místě omdlí. Připravím se, že ho možná budu muset zachytit.

„No,“ vyhrkne nakonec a snaží se přitom vypadat náležitě smutně, „jestli si opravdu myslíš, že to tak bude lepší…“

„Jo, myslím,“ potvrdím mu to. „Ale ráda bych, abychom zůstali kamarádi. Ano?“

„Jasně, samozřejmě,“ přikývne Tad. A vypadá to, že se mu ulevilo ještě víc.

Ačkoli jeho úleva se rychle promění v děs, protože v následujícím okamžiku se ke mně přitočí Muffy Fowlerová, pohlédne na Tada zpod přivřených víček zdobených dlouhými řasami a s úsměvem mě osloví: „Nazdárek, Heather. Nepředstavíte mě svýmu příteli?“

„Ale samozřejmě,“ usměju se na ni. „Muffy, tohle je Tad Tocco, můj učitel matematiky. Tade, tohle je Muffy Fowlerová. Je tady nová, pracuje na rektorátu a má na starosti styk s veřejností. A navíc,“ dodám, aniž bych k tomu měla jediný rozumný důvod – prostě mám chuť to jenom tak zkusit – „je celá pryč do sportů, co se provozujou pod širým nebem.“

„Fakt?“ zapochybuje Muffy, ale hned poté vypískne, protože ji nenápadně kopnu do kotníku. „Au, aha, no jasně. Samozřejmě.“

„Ehm,“ odkašle si nervózně Tad a podá Muffy ruku. „Těší mě.“

„Taky mě těší,“ odvětí Muffy a oči jí jen září. „Teda, kéž by moji profesoři na matiku, když jsem ještě studovala, vypadali jako vy. To bych při zlomkách určitě dávala větší pozor.“

Tad je očividně v rozpacích. „Hm. A které sporty máte nejradši?“

„Všechny,“ sdělí mu Muffy a ani se přitom nezačervená. „Proč? A který máte nejradši vy, Tade?“

Všimnu si, že Cooper na mě už zase zcela nepokrytě zírá – a taky na mě nenápadně kývá, abych šla k němu. A tak zamumlám: „Mohli byste mě, vy dva, na chviličku omluvit? Hned jsem zpátky.“

„Jenom nespěchejte,“ zapřede Muffy a natáhne ruku, aby Tadovi urovnala tu jeho kravatu z přírodního konopí, kterou má mírně nakřivo. Tad vypadá vyděšeně – a není divu.

Ovšem zřejmě ho to zároveň i trochu vzrušuje. Je naprosto jasné, že si nemůže pomoct a každou chvíli sklouzne pohledem k rozparku Muffyiny uzoučké sukně.

To jsou věci. Ti chlapi jsou fakt divní.

„Co se děje?“ zeptám se, když se dostanu ke Cooperovi, který se mi vydal naproti hned, jak uviděl, že jsem se odpoutala od Tada a Muffy.

„O co šlo?“ chce vědět a pokyne hlavou směrem k Tadovi.

„Po tom ti nic není,“ odseknu. „Co chceš?“

„Nabídl ti, aby ses k němu nastěhovala?“ vyzvídá Cooper. „Nebo ne?“

„Už jsem ti to přece řekla,“ zamračím se na něj. „Nic ti po tom není.“ Nemůžu si nevšimnout, že o kus dál v koutě se Gavin s Jamie navzájem okusují. To jsou tedy věci. Taky by se mohli trochu krotit.

„No, něco mi do toho snad je, jak už jsem ti tak trochu naznačil předtím. Ale to teď necháme stranou. Jen co jsem dorazil domů, trochu jsem si proklepnul toho tvýho reverenda Marka,“ sdělí mi Cooper. „Mimochodem, ten tvůj proslov byl moc hezkej.“

„Díky, žes tak tleskal,“ řeknu mu a myslím to zcela upřímně. „Opravdu. On teda Owen byl trochu suchar, ale takovejhle odchod ze světa si nezaslouží nikdo.“

„Víš, Halstead má docela dobrej důvod, aby měl nahnáno,“ pokračuje Cooper. „Možná natolik dobrej, že by kvůli tomu i zabíjel. Z minulý práce ho vyhodili, prej ‚z nespecifikovaných důvodů‘, to samý se mu stalo i předtím. A dobře víš, co to většinou znamená, když někoho vyrážej z nespecifikovanejch důvodu.“

„Jasně,“ přitakám hořce. „Znamená to, že personální oddělení instituce natolik prestižní, jako je New York College, přijalo novýho zaměstnance a nenamáhalo se ověřit si jeho reference. Co budeme dělat?“

Cooper se přes moje rameno zahledí do místnosti. „To nevím, ale měli bychom to vymyslet sakra rychle, protože ten tvůj reverend míří přímo k nám. Zřejmě si s tebou chce promluvit.“

„Jasně že si se mnou chce promluvit,“ ušklíbnu se. „Dneska odpoledne jsem zařídila, aby do Fischer Hall nesměl ani páchnout. Pravděpodobně je vzteky bez sebe.“

„Heather,“ Cooper mě popadne za paži a přitáhne si mě k sobě, takže se najednou jeho ústa ocitnou v těsné blízkosti mého ucha a jeho dech mě horce zalechtá na tváři… a moje páteř na to okamžitě zareaguje – mám pocit, že se proměnila v želé. „Ať se stane cokoli… nesmíš se od něj nechat vylákat z týhle místnosti. Rozumíš? Zůstaň někde poblíž, abych na tebe viděl.“

Teď by mi stačilo pootočit hlavu, opravdu jenom nepatrně, a ty rty, které mám u ucha, by se ocitly přímo na mých ústech.

Jenom to tak konstatuju. Takhle málo by stačilo.

Samozřejmě to neudělám.

Ale mohla bych.

„Jasný,“ přikývnu mdle.

A Cooper mě pustí.

Jenom zázrakem neupadnu. Netuším, jak se mi to povedlo. Ale kolenům se nějak podařilo mě udržet, takže zůstanu vzpřímeně stát.

Proč takhle na Coopera Cartwrighta reaguju, proč jeho sebenepatrnější dotek způsobí, že se mi páteř promění v želé a podlomí se mi kolena? To je přece celé… špatně. Nemůže být správné, že ve mně vyvolává takovéhle pocity, když můj opravdický přítel – ehm, vlastně teď už bývalý přítel – no… prostě u mě takovéhle pocity nevyvolával.

Mark Halstead ke mně kráčí a usmívá se, nikam nespěchá a v obličeji není patrné žádné napětí. Muffy má pravdu. Vážně vypadá líp než Jake Gyllenhaal. Není divu, že spoustě Jamiiných kolegyň v tom jejich studentském pěveckém sboru nevadí, když „omylem“ sáhne, kam nemá.

„Heather, že je to tak?“ osloví mě reverend Mark, když se ke mně konečně propracuje. Mezitím už si stačil sundat sutanu. Má na sobě tmavomodré sportovní sako a plátěné kalhoty vojenského střihu. No vážně! No, alespoň že nemají vepředu puky.

Nenápadně se mu podívám na boty, ovšem rychle pohled zase odvrátím a otřesu se odporem.

No jasně. Mokasíny. A na nich střapce.

Vypadá jako víla Zvoněnka z Petra Pana. Tedy kdyby Zvoněnka měla tmavé vlasy. A byla celkově chlupatější.

„Jo,“ odpovím. Najednou se mě zmocní téměř neodolatelné nutkání rozběhnout se ke stolu se sušenkami a nacpat si jich co nejvíc do pusy. Však tady taky mají ty nejlepší. Domácí (no dobře, tak skoro, pekli je profesionální pekaři ve studentském centru), nikoli kupované. Ještě zbyla spousta sušenek s kousíčky čokolády. A taky pár čokoládových koláčků.

„Poslyšte,“ osloví mě Mark, „vím, že bychom se o tom asi neměli bavit zrovna tady, ale dneska jsem během dne slyšel dost zvláštní věc, podle mě musí jít určitě o nějaké nedorozumění, takže jestli vám to nevadí, rád bych to s vámi probral hned, aby se vyčistil vzduch a nemuseli jsme se tím dál zabývat…“

Fajn. Tak teď ten čokoládový koláček už doopravdy nutně potřebuju. Ohlédnu se k nejbližšímu stolu.

„Víte, to není nedorozumění,“ vysvětlím reverendu Markovi a zároveň si vyberu sušenku s kousíčky čokolády – bez oříšků – velkou skoro jako moje hlava. „Stěžovala si na vás jedna studentka, která bydlí na naší koleji, a v zájmu jejího bezpečí, fyzického i psychického, jsem vás dala na seznam osob označených PNG, které mají zapovězený vstup do budovy – dokud vás správní rada na základě formálního projednání celého případu tohoto obvinění nezprostí.“

Tmavé obočí reverenda Marka vyletí překvapeně nahoru – podle mě je ovšem to překvapení poněkud přehnané. „Na základě formálního… počkat. Vy si ze mě děláte legraci, viďte?“

Zabořím zuby do sušenky. Fantastická. Domácí sušenky jsou ve srovnání s těmi, které se dostanou koupit v obchodech, skutečně nedostižné. Dává se do nich opravdické máslo, žádný hydrogenovaný tuk, o kterém, řekněme si to na rovinu, nikdo ani pořádně neví, co to vlastně je.

„Ne,“ zavrtím hlavou. Ani se nesnažím kousat. Není to totiž potřeba. Ta sušenka se mi sama od sebe rozplývá na jazyku. „To teda nedělám.“

„Jak můžete té dívce věřit víc než mně jenom na základě jejího slova?“ zaútočí reverend Mark.

„Protože je mi sympatická,“ opáčím.

„To mi ani nedáte možnost se ospravedlnit?“

„Ale jistě,“ odpovím mu. „Můžete se ospravedlnit během toho formálního projednávání vašeho případu.“

„Ale vždyť já ani nevím, z čeho mě obviňujete,“ zamektá reverend Mark. „To není fér!“

„Ale no tak,“ odseknu a spolknu zbytek sušenky. „Já bych řekla, že to víte. Vždyť už jste s obětí mluvil – a to slovo ‚mluvil‘ používám v poněkud přeneseném významu, méně shovívavý člověk by asi rovnou řekl, že jste jí ‚vyhrožoval‘. A snažil jste se ji přemluvit, aby na vás nepodávala oficiální písemnou stížnost. Docela klika, že osoba, se kterou se měla sejít a tu stížnost s ní sepsat, najednou zemřela, co?“ Zúženýma očima mu pohlédnu do obličeje. „Nemám pravdu?“

Nicméně reverend Mark mi na tu návnadu neskočí. Místo toho jenom nervózně řekne: „Já to nechápu. Jamie Priceová je moc milé děvče, ale je trošku… zmatená. Nepochopila, že jde jenom o přátelská gesta, a vkládá do nich sexuální podtext.“

Upřímně doufám, že se teď neohlédne. Zjistil by totiž, že se Jamie právě nachází v rohu místnosti v těsném objetí s jistým spolužákem z New York College, kterému strká jazyk až do krku.

„Vlastně není tak úplně duševně v pořádku,“ pokračuje reverend Mark. „Chystal jsem se jí doporučit návštěvu u nějakého psychologa.“

„Opravdu?“ podivím se. Ta sušenka, kterou jsem právě dojedla, mi nějak nesedla. Že bych si dala ještě něco dalšího, aby se mi žaludek zase uklidnil? Ale co? Všimnu si, že u mísy s punčem stále ještě stojí Tad a Muffy a povídají si. No dobře, takže punč nepřichází v úvahu. Taky zaznamenám, že Cooper mě opravdu hlídá, jak slíbil. Stojí u mexických svatebních koláčků. Hmmm, mexické svatební koláčky… Jemňoučké, křehoučké máslové – mňam!

„Tohle všechno,“ sdělím reverendu Markovi, „můžete říct na tom projednávání. I když byste si k nějakýmu psychologovi možná měl radši dojít sám.“

„K psychologovi? Já?“ vyhrkne Mark užasle. „Proč bych něco takového dělal?“

Pokrčím rameny a zrak mi padne na obě paní Veatchové, které si právě potřásají rukou s profesorem Allingtonem a jeho ženou. Zdá se, že rektor už je na odchodu. Ruku má položenou na paži své manželky… což je podle mě taky jediný důvod, proč ta dáma ještě dokáže stát vzpřímeně. „Moji ptáčci,“ opakuje paní Allingtonová pořád dokola. Těmi „ptáčky“ myslí své papoušky kakadu, o kterých s oblibou hovoří právě ve chvílích, kdy má pořádně upito. „Moji ptáčci.“

„No, jestli tomu dobře rozumím,“ odvrátím s námahou oči od vrcholně zábavného výstupu paní Allingtonové a znovu se podívám na reverenda Marka, „tak tohle není první škola, kde jste se dostal do podobnejch problémů.“

Výraz reverenda Marka se rázem změní. Ten nenápadně hezký chlapík nasadí ve zlomku vteřiny masku temné zuřivosti. A než se vzpamatuju, popadne mě za paži a jeho sevření je tak pevné, až to zabolí.

„Au,“ vyjeknu a rozhlížím se, kde je Cooper.

Jenže zrovna v tu chvíli se začne něco dít u stanoviště ochranky. Do místnosti totiž právě vešel někdo, koho by na obřadu na uctění památky Owena Veatche nikdo nečekal – i když teď už vlastně přichází jenom na občerstvení, které po tom obřadu následuje.

Tím někým je člověk podezřelý z Owenovy vraždy, Sebastian Blumenthal.

Kdybych řekla, že se v tu chvíli rozpoutá pravé peklo, bylo by to jenom velmi mírné nastínění skutečnosti. Ochranka se zachová podle nejlepších tradic univerzitní ochranky všude na světě (Peteho do toho samozřejmě nepočítám) a vpustí Sebastiana dovnitř. A Sebastian, následován v těsném závěsu odhodlaně se tvářící Sarah, okamžitě zamíří přímo k Pam „Neříkejte-mi-paní-Veatchová“ Veatchové. Nemám nejmenší tušení, jak zjistil, že právě ona je truchlící vdova… možná ho to napadlo proto, že Pam při vítání hostů u dveří stojí hned vedle stařičké matky zesnulého.

Každopádně všechny pohledy v sále, včetně Cooperova i mého, se okamžitě stočí k tomu miniaturnímu dramatu. Pam totiž před Sebastianovou podávanou rukou a jeho srdečným oslovením: „Paní Veatchová? Je mi to moc líto,“ instinktivně couvne…

A právě v tu chvíli mě Mark Halstead začne s překvapivou silou vléct k postranním dveřím vedoucím k bazénu.

Moje vyděšené vyjeknutí by možná upoutalo pozornost pár lidí kolem nás, upozornilo by je, že asi budu mít nějaké potíže… jenže Pam zrovna v tom okamžiku rozzuřeně zaječí, a její výkřik přehluší veškeré zvuky v dosahu pěti kilometrů (no dobře, tak teď trochu přeháním, ale i tak musím uznat, že ta dáma má pořádně silné plíce).

Nemám možnost zůstat v místnosti a zjistit, co se bude dít dál, protože v jednu chvíli jsem ještě v atriu se všemi ostatními, a v následujícím okamžiku už stojím na schodišti.

Nicméně nejasně tuším, že se Paminy nehty na okamžik ocitly v nebezpečné blízkosti Sebastianových očí.

Vážně nechápu, jak se Sarah mohla od toho kluka nechat umluvit, aby s ním sem šla. Musela přece vědět, že je to naprosto pitomý nápad. I když je tedy samozřejmě možné, že Sebastian chtěl opravdu jenom vyslovit upřímnou soustrast pozůstalým.

Ale copak to nemohl udělat na nějakém méně veřejném místě a ve chvíli, které nebyla tak citově vypjatá?

No, každopádně už nevidím, jak paní Veatchová číslo jedna a paní Veatchová číslo dvě zareagují na to, že se na obřadu pro uctění Owenovy památky objevil člověk podezřelý z jeho vraždy – slyším jenom to zaječení paní Veatchové číslo dvě a dál už nic. Důvodem je, že mě Mark bleskurychle vyvleče na schodiště k bazénu a dotlačí mě zády ke škvárobetonové zdi. A snaží se mě velmi důrazně přesvědčit, že bych si měla tu informaci o jeho předchozích zaměstnáních – i o důvodech, které vedly k jeho propuštění – nechat pro sebe.

Nemůžu si přitom nevšimnout, že stojíme nad velmi strmým schodištěm a že Mark má, tedy přinejmenším na duchovního, značnou sílu. Představa, že mě z těch schodů shodí dolů, ujistí se, že jsem si zlomila vaz, a pak prohlásí, že to byla nehoda, není tak úplně od věci. A všichni by mu uvěřili. Protože já nejsem zrovna vyhlášená elegantními pohyby.

„Poslyšte,“ mluví dál Mark a vší silou mnou třese. Oběma rukama mě přitom drží za paže. A jeho palce mi docela blokují přívod krve. „S těmi ostatními dívkami to nebyla moje chyba! Problém je, že prostě dobře vypadám! Děvčata to na mě pokaždé zkouší! Já je samozřejmě odmítnu, a ony se pak naštvou a obviní mě z obtěžování! Já za to nemůžu… je to jejich vina!“

„Marku,“ oslovím ho tak klidně, jak jenom dokážu. Od hloubky dole pod schodištěm nás dělí jenom úzké kovové zábradlí. Ve vzduchu je ostře cítit chlor. Připomíná mi to všechny ty moje pokusy spálit kalorie pomocí plavání. No jistě. To fakt fungovalo. Vždycky když jsem potom dorazila domů, měla jsem takový hlad, že jsem zbodla na posezení celý bochník chleba. Jen tak. „Mě nezajímá, jak to bylo s těma ostatníma holkama. Mě zajímá jenom Owen.“

„Owen?“ Markova tvář se zkřiví překvapením. „Jakej sakra OWEN?“

„Owen Veatch,“ připomenu mu. „Ten chlap, co jste o něm před chvílí mluvil v tom svým smutečním proslovu.“

„A co s tím má ten co společnýho?“ chce vědět Mark. „Panebože – snad se vám nepokusil namluvit, že jsem to zkoušel i na něj? Mám možná spoustu chyb, ale TEPLEJ teda rozhodně nejsem.“

Musím se usmát, nemůžu si pomoct.

„No jasně,“ ušklíbnu se. „To je fakt dobrej fór.“

„Já to myslím vážně,“ ohradí se Mark. „Heather, já vím, že mám problém. Ale, víte… spousta holek… prostě se jim to líbí. Zvlášť ty, které třeba nejsou tak atraktivní jako ostatní, jestli víte, jak to myslím? Takové ty obyčejné… mohutnější – trochu jim to zvedne sebevědomí. Nic tím nemyslím. No vážně ne. Jenom chci, aby se cítily dobře.“

Probodnu ho nepřátelským pohledem.

„Teda,“ houknu na něj naštvaně, „vy jste fakt neuvěřítelnej. To je vám jasný, ne? Jste naprosto nechutnej.“

„Bůh mi dal dar, Heather,“ vysvětluje mi dál naléhavě a jeho tvář je přitom pouhých pár centimetrů od mého obličeje. „To, jak vypadám, moji osobnost… a já mám povinnost ten dar užívat tak, aby druhým přinášel radost. Mám povinnost s jeho pomocí přispět k Božímu dílu…“

„A odkdy,“ přeruším ho, „patří k Božímu dílu zabíjení?“

„Zabíjení?“ Mark překvapeně zamžiká. „O čem to mluvíte?“

„No jasně,“ odseknu značně sarkastickým tónem. Samozřejmě hraju o čas. Cooperovi nakonec určitě dojde, kterými dveřmi mě Mark vytáhl z atria, a vrazí sem. Do té doby musím prostě nějak zařídit, aby náš reverend nepřestával mluvit. Protože dokud bude mluvit, nebude mít čas na jiné věci. Například nebude mít čas mě zabít.

„Myslíte si, že vám někdo uvěří, že jste včera ráno nepřišel zvenku k oknu naší kanceláře a nezastřelil Owena, čistě ze strachu, že by vás mohl prásknout vašemu nadřízenýmu a správní radě?“ zeptám se ho.

Mark znovu zamžiká.

„Cože? Co to…“

„Ale no tak, Marku,“ pokračuju. „Všichni vědí, že jste to byl vy. Jamie to ví. Já to vím. Policie to ví. Asi byste se měl sám přiznat. Můžete podstrkovat vražednou zbraň nevinnejm lidem, jak chcete, stejně vás nakonec usvědčí. Je to jenom otázka času.“

A v tu chvíli udělá reverend Mark něco neočekávaného.

Rozesměje se. A pak mě pustí.

„Tak o tohle tady jde?“ zeptá se a zamíří na druhý konec ochozu. Přitom si prsty prohrábne ty své husté tmavé vlasy. „Vy myslíte… Proboha. To přece nemůžete myslet vážně!“

„S tím bych nepočítala,“ odseknu a pořád jedním očkem sleduju dveře. Jsem si jistá, že Cooper už tu bude každým okamžikem. Mám chuť se k těm dveřím rozběhnout, ale nepochybuju o tom, že by mi Mark Halstead zastoupil cestu, ještě než bych stihla udělat první krok. Napřed by mi zastoupil cestu, potom by mě přehodil přes to zábradlí, a já bych se zabila. „Myslím to smrtelně vážně.“

„Jak jsem mohl vašeho šéfa zabít?“ zeptá se mě Mark. „Vždyť toho chlapa, co to udělal, už přece chytili!“

„To vy jste ho zastřelil,“ odseknu, „a pak jste tu zbraň podstrčil Sebastianovi.“

„No jo, jistě,“ opáčí Mark a na to, že je kněz, mu v hlase zaznívá docela dost ironie. „Kdyže byl ten váš šéf zavražděn?“

„Včera ráno mezi osmou a půl devátou,“ odpovím.

„Výborně,“ ušklíbne se Mark. „To znamená v době, kdy jsem vedl každodenní ranní modlitby, což dělám každý den mezi půl osmou a půl devátou před zraky nejméně dvaceti až třiceti studentů? Mohla byste mi vysvětlit, jak jsem se dokázal nepozorovaně vyplížit ven, zastřelit vašeho šéfa, tajně se zase dostat zpátky a pokračovat v modlitbách, aniž by si toho, že jsem pryč, kdokoli z těch lidí všiml?“

Těžce polknu. Není divu, že detektiv Canavan nijak nespěchal reverenda zatknout. A nebylo to proto, že už měl jednoho podezřelého ve vazbě.

Bylo to proto, že reverend Mark měl neprůstřelné alibi. „Aha,“ řeknu.

Sakra. A já přitom tak chtěla, aby se z něj nakonec vyklubal i vrah.

„Víte,“ pokračuje Mark rozzlobeně, „mě už unavuje, jak všichni z toho, že se objevilo pár ne úplně čestných duchovních vůdců, usuzují, že každý kněz je zákonitě darebák. Podle vás všichni buď zneužíváme děti, dopouštíme se cizoložství, nebo jsme chladnokrevní zabijáci.“

„No, je mi líto,“ zamračím se na něj. „Jenže vy jste se právě přiznal, že osaháváte nehezký a tlustý holky, abyste jim zvedl sebevědomí. To je naprosto odporný – zvlášť když uvážíme, že jste v postavení, kdy nad nima máte moc, takže se vám pravděpodobně bojej říct, abyste toho nechal, když se jim to nelíbí.“

Mark začne něco mektat na svou obranu. „Není to odporné!“ vypraví ze sebe. „Naopak, je to velmi…“

Nicméně už nedostane šanci, aby mi to dovysvětlil. Dveře na schodiště se totiž právě v tu chvíli s rachotem otevřou a někdo k nám jimi vletí tak rychle, že to vypadá, jako kdyby se na odpočívadle objevila nějaká tmavovlasá šmouha.

„Heather,“ houkne Cooper, když vidí, jak se zády stále ještě opírám o tu škvárobetonovou zeď. V jeho doširoka otevřených očích vidím záplavu nějakého citu. Nedokážu přesně odhadnout jakého. Ale něco mi napovídá, že by to mohl být… strach. Anebo přinejmenším úzkost. „Jsi v pořádku?“

„Dobrý,“ odpovím drobátko mrzutě. Ještě pořád nemůžu uvěřit, že jsem byla s reverendem Markem tak vedle.

„Říkal jsem ti, ať zůstaneš někde, kde na tebe uvidím,“ zavrčí Cooper.

„Nojo, já se snažila,“ odseknu. „Jenže tuhle reverend Nadrženej měl na tu věc trochu jinej názor.“

To jsem ovšem neměla říkat. Protože než se vzpamatuju, Cooper jediným skokem překoná těch pár metrů, které ho od Marka Halsteada dělí. Nezdá se, že by ho nějak zajímalo, že se na něj reverend Mark dívá pěkně vyděšeně. V následujícím okamžiku se už můj domácí na duchovního vrhne a zaboří mu levé rameno do žaludku.

A vzápětí už se oba v jednom chumlu řítí po schodišti dolů.

Spolu s Tomem, Stevem, Gavinem a Jamie („drezura,“ informuje mě, když se pochvalně vyjádřím o tom, jak vypracovanou má horní polovinu těla) musíme nasadit všechny síly, abychom Coopera a reverenda Marka od sebe odtrhli. Když se nám to povede, zjistíme, že na to, abychom zabránili nějaké větší újmě na zdraví, už je stejně pozdě. Zdravotníci ze záchranky posléze stanoví diagnózu na zlomený nos a naražená žebra (reverend Mark) a vymknutý malíček spolu s otřesem mozku (Cooper). I když tím otřesem mozku si nejsme úplně jistí, protože Cooper se odmítne nechat odvézt do nemocnice.

„Co by mi s tím otřesem mozku v nemocnici asi tak udělali?“ ušklíbne se, když mu doktor ze sanitky vrátí malíček na původní místo. „Tak akorát by mi řekli, že nemám brát kodein a že si mám sehnat někoho, kdo mě každý dvě hodiny vzbudí, abych neupadl do komatu. Je mi líto, ale tohle zvládnu i doma.“

Mark ten zlomený nos bere až překvapivě sportovně – a dokonce, když zjistí, že útočníkem nebyl nikdo jiný než jistý pan Cartwright provázaný s nahrávací společností Cartwright Records, odmítne proti Cooperovi vznést obvinění.

„Víte, je možné,“ řekne mi, když ho nakládají do sanitky (na rozdíl od Coopera totiž o to, aby ho odvezli do nemocnice sv. Vincenta, velmi stojí – zřejmě především proto, že se tak o něco odloží ty nepříjemné otázky, které mu jeho nadřízení určitě hodlají v nejbližší době položit ve studentské kapli), „že tohle vyřeší ten můj drobný problém. Takhle třeba budu dámám připadat o něco méně přitažlivý.“

„No jasně,“ přikývnu. „Tak to vám přeju hodně štěstí.“

Na seznamu PNG ho ovšem nechávám i nadále, i když doktora Veatche nezabil. A Jamie taky nehodlá ustoupit od té oficiální stížnosti… přiložíme k ní i moje poznámky o tom, k čemu se mi přiznal, a nezapomeneme tam uvést ani skutečnost, že ho z minulých zaměstnání propustili z „nespecifikovaných důvodů“.

Protože je pravda, že asi nebude vrah.

Ovšem rozhodně i nadále platí, že je to pěkný prasák.

„To jsou věci,“ prohlásí Sebastian, když se volným krokem vracíme zpátky k Fischer Hall. To mírnější tempo jsme nasadili kvůli Cooperovi, protože zřejmě utrpěl pár dalších pohmožděnin, které zdravotníci neobjevili a které teď poněkud brzdí jeho kroky – on to však samozřejmě popírá. „To bylo pěkně… antiklimatický.“

„Víš, hochu, ono by všechno bylo v pohodě, kdyby ses tam najednou neobjevil,“ odseknu vyčítavě. Snažím se držet těsně vedle Coopera, abych ho kdyžtak, kdyby padal, mohla zachytit. Jeho to ovšem nijak netěší a už dvakrát mi vynadal, že se mu pletu pod nohy. Vysvětlila jsem mu, že na něj jenom dávám pozor, zrovna tak jako dával on pozor na mě v tom sportovním středisku, nicméně mě usadil argumentem, že pokud ví, jeho žádný zabijácký reverend neotravuje.

Což je jen další důkaz toho, že žádný dobrý skutek nezůstane nepotrestán.

„Je to všechno moje vina,“ přizná se Sarah, když se šouráme ulicí Bleecker Street a míjíme suterénní kabarety a přízemní bistra, kde se prodává suši. „Říkala jsem si, že by nebylo špatný, kdyby Sebastian na to uctění památky zašel a vyjádřil tam pozůstalejm upřímnou soustrast. Vůbec mě nenapadlo, že by paní Veatchový mohlo takhle rupnout v bedně.“

„A jak jsi asi tak čekala, že na to zareaguje?“ chce vědět Gavin. „Vždyť jejího manžela právě někdo odbouch.“

„No to je mi právě divný,“ nedá se Sarah. „Vždyť je to přece její bejvalej, není už to její manžel. Její reakce byla vysloveně přehnaná. Ta ženská má nějaký nevyřešený problémy – a ty problémy jsou spojený s Owenem. To je přece naprosto jasný.“

Nemůžu si nevšimnout, že se Sarah se Sebastianem drží za ruce. Což podle mě znamená, že se ta večeře s Blumenthalovými vydařila. A vůbec – všimnu si, že jak tak naše skupinka kráčí zpátky k Fischer Hall, my s Cooperem jsme jediná dvojice, která se za ruce nedrží. Už to tak vypadá, že láska je opravdu všude kolem nás.

Taky jsem se, jakmile záchranka odjela, rozhlédla kolem sebe, a zjistila jsem, že Tad někam zmizel. A nemohla jsem si nevšimnout, že se někam vytratila i Muffy.

Tedy netvrdím, že ti dva odešli spolu, nebo něco takového. Jenom jsem si prostě nemohla nevšimnout, že jsou oba pryč.

Samozřejmě tou dobou už byli v tahu i všichni ostatní. Vypadá to, že když se po shromáždění na uctění něčí památky objeví pár sanitek, lidé to chápou jako znamení, že mejdan už skončil. Tom se Stevem vyrazili přes park do svého bytu, což je pochopitelné. A pochopitelné je i to, že se Allingtonovi odporoučeli ve svém autě s řidičem. Obě paní Veatchové odjely také.

Ale stejně. Člověk by si myslel, že Tad alespoň chvilku počká, a třeba se mi nabídne, že mě doprovodí domů. Vždyť všechno nasvědčovalo tomu, že se mě někdo právě pokusil zabít.

Nicméně to zřejmě bude fungovat tak, že když se člověk s někým rozejde, je opravdu po všem.

„Já si jenom myslím,“ řeknu Sebastianovi, „že pokud jste se chtěl představit Owenově bývalé, mohl jste si to načasovat trochu líp.“

„Jenže to je na tom právě divný,“ namítne Sebastian. To už jsme došli k MacDougalově ulici a zahneme do ní. Fischer Hall leží jen o pár ulic dál. V dálce už slyším povyk z té demonstrace SOS, která se koná v parku. Tedy z demonstrace, na které nezpívám „Sladkou horečku“. „Já už jsem se totiž s Pam setkal.“

„Hm, dobrej pokus,“ pokrčím rameny. „Jenže to není možný. Pam totiž do New Yorku přijela až dneska. A vás z vazby pustili teprve před pár hodinama, nebo ne?“

„Já mám hlad,“ ozve se Jamie. A není divu. Právě míjíme Západní třetí ulici a večerní větřík vane přesně tím správným směrem, aby k nám zanesl lahodnou vůni z restaurace Joe’s Pizza.

„Objednáme si něco, jen co dorazíme domů,“ slíbí jí Gavin. „Leda by ses chtěla jít najíst někam ven.“

„Paráda,“ usměje se spokojeně Jamie. „Já si dám pizzu se salámem a houbama. A ty?“

„Týjo,“ zašklebí se Gavin. „Já salámovou s houbama přímo miluju!“

„Potkali jsme se s Pam včera v tom šachovým kroužku,“ vysvětluje nám Sarah, když přejdeme Západní třetí a blížíme se k Západní druhé ulici. „Teda alespoň si myslím, že to byla ona. Nebo někdo, kdo jí byl hodně podobnej. Že jo, Sebastiane?“

„Jo,“ odpoví Sebastian. „Vyptávala se na různý věci kolem SOS. A taky si vzala nějaký naše letáky.“

„To přece nemohla,“ namítnu. „To není možný. Včera dopoledne ještě ani nebyla v New Yorku. Nemohla se sem dostat tak rychle. Vždyť bydlí v Iowě.“

„V Illinois,“ opraví mě Cooper.

„To je fuk,“ pokrčím rameny. „Dneska ráno dorazila do Fischer Hall i s kufrem.“

Sarah se zatváří zmateně. „Tak kdo potom byla ta ženská v parku, Sebastiane?“

„To nevím,“ zavrtí hlavou Sebastian. „Jsem šíleně utahanej. Už mi to nějak nemyslí.“

„Chudáčku,“ vzdychne Sarah, natáhne ruku a pohladí strniště, které mu začíná rašit na bradě. Vypadá to, že vězni v Rikers nedostávají žiletky. „Pojď, uložíme tě do postele. Ráno ti bude líp.“

„To nejde,“ protestuje Sebastian chabě. „Musíme na tu demonstraci.“

„SOS se bez tebe jeden večer obejde,“ překvapí mě Sarah.

„Ne,“ nenechá se zviklat Sebastian. Jeho hlas zní nesmírně unaveně. „Je to moje povinnost. Musím tam jít.“

„No dobře,“ přikývne Sarah odevzdaně. „Ale napřed se zajdeme převlíknout. V těchhle šatech tam nemůžeme.“

To už jsme došli až k parku. Povykování protestujících je teď daleko hlasitější. U Washington Square Arch vidíme dav lidí a provizorní pódium. Na pódiu někdo stojí a megafonem vyzývá demonstranty, aby skandovali: „Cože to chceme?“

„Rovnoprávnost!“

„Kdy ji chceme?“

„Hned!“

Setmělo se. Je vlahý večer, a tak se všechny podivné existence z okolí potulují venku – skejťáci, hráči na bonga, bezdomovci se psy (proč vlastně všichni mají psy?), dvě mladé zamilované dvojice, drogoví dealeři i svárliví staříci v šachovém kroužku. A samozřejmě taky lidé od policie. Kvůli té odborářské demonstraci se jimi park jen hemží.

A před domem, ve kterém bydlel Owen, stojí pořád ten stěhovací vůz – přesně v místech, kde stál už odpoledne. Jenom dveře do nákladního prostoru jsou teď už zavřené. Ať už si to auto najal kdokoli, zřejmě se mu podařilo všechno nachystat k odjezdu.

Což je dobře, protože na téhle straně parku se nesmí parkovat přes noc.

„Kdybych pro Sebastiana napsala propustku na kolej,“ obrátí se ke mně Sarah, „podepsala bys mi ji, Heather?“

„Sarah,“ otráveně se na ni podívám. V tuhle chvíli chci jenom jedno: dostat Coopera domů a uložit ho do postele. Budu ho muset každé dvě hodiny budit – ani jeden z nás toho dneska v noci moc nenaspí. Ale když si uvědomím, že před chvílí chybělo jenom málo, a já ho mohla úplně ztratit, mimoděk se záchvěju. Mohl si na tom schodišti přerazit páteř. Nebo se mu mohlo stát ještě něco horšího.

„Já vím,“ předejde mé námitky Sarah. „Já vím, že máme ty propustky dávat ke schválení čtyřiadvacet hodin předem. Jenže jak jsem mohla vědět, že ho pustí?“ V houstnoucím soumraku na mě prosebně upírá ty své velké tmavé oči. „Prosím!“

Povzdychnu si. „No tak dobře,“ přikývnu. „Coope, nevadilo by ti, kdybychom se jenom rychle stavili ve Fischer Hall?“

„Jasně,“ odvětí Cooper. „Jen si tam zajdi. Já jdu domů.“

„Coope.“ Ten otřes mozku mu tedy na náladě zrovna nepřidal. „Bude to jenom chvilička.“

„A já jsem dospělej člověk,“ připomene mi Cooper. „Kterej trefí domů i sám, zvlášť když bydlí hned za rohem.“ Potom si všimne, jak schlíple se tvářím, natáhne ruku, prohrábne mi vlasy – to mimochodem docela nesnáším – a ujistí mě: „Neboj, Heather, budu v pohodě. Uvidíme se doma.“

A než se vzpamatuju, odkulhá pryč.

Sarah se dívá za ním a nervózně si kouše spodní ret.

„Je mi to fakt líto,“ řekne mi, když obrátí hlavu ke mně a uvědomí si, že ji probodávám pohledem. „Je to od tebe vážně hezký. Zvlášť když uvážím, co jsem všecko provedla. Vím, že si nezasloužím…“

„Víš co, běž dovnitř,“ přeruším ji. A následuju ji do budovy.

Fischer Hall má v noci jiný rytmus než za dne. K čemuž můžu podotknout jen jediné: Díkybohu, že já tady pracuju přes den. Když v devět přijdu do práce, většina zdejších studentů je někde na přednáškách nebo ještě spí, a když pak v pět odcházím, značná část zdejšího osazenstva se na kolej pořád ještě nevrátila – anebo ještě pořád nevstala. Když jsou zdejší obyvatelé „doma“, jako třeba právě teď, v hale to bzučí jako v úle, lidé se projíždějí kolem na kolečkových bruslích, zapisují si návštěvy, mlátí klíči od výtahu, stěžují si, že je v hale špatný televizní signál, volají nahoru kamarádům, nadávají na poštu, halasně se zdraví… no prostě to tu vypadá jako v ZOO. Nechápu, jak to vedoucí kolejí, kteří bydlí přímo v budově, kde pracují, můžou vydržet. Někteří z nich, například Simon Hague, to vyřešili tím, že se z nich stali nepříjemní slizouni.

Jiní, například Tom, si zase klid v duši zachovali díky tomu, že věcem nechávají volný průběh a moc se do ničeho nevměšují. Vždycky jsem doufala, že k tomuhle druhu vedoucích kolejí budu jednou patřit i já – tedy když se mi nějakým zázrakem podaří zdárně ukončit bakalářské a posléze i magisterské studium a získat místo vedoucího koleje (ovšem kdyby k tomu mělo někdy v budoucnosti dojít, pomáhej mi pánbůh).

Z dalších vedoucích kolejí se stanou ukázkoví byrokrati – jako se to povedlo Owenovi. A mám takové tušení, že podobně bych mohla dopadnout i já. Cítím, jak mi stoupá tlak, jenom když se dívám na ty škrábance, které kolečka bruslí zanechávají na mramorových podlahách. Až Julio ráno přijde do práce a uvidí tu spoušť, raní ho mrtvice, to je mi jasné už teď.

Potom si ale vzpomenu, že Julio do práce nepřijde. Kvůli té stávce. „Tak tady máte,“ vyplním propustku a podám ji Sebastianovi. „Užijte si to.“

Sebastian se na ni podívá. „Páni,“ řekne. Na okamžik vypadá daleko míň jako podezřelý z vraždy a vůdce studentské revoluce – je z něj zase vyděšený kluk, který se namočil do něčeho, na co ani zdaleka nestačí. „Moc díky, Heather. Ani netušíte, co to pro mě znamená. Teda já vím, že vám Sarah vyprávěla o tom, jaký mám problémy se spolubydlícím, a rodiče mi teď zaplatili pokoj v hotelu, ale… Je fajn, že tady můžu bejt se Sarah. Ona… ona pro mě moc znamená. Jenomže jsem si to uvědomil až nedávno.“

Sarah v rozpacích sklopí oči k úzkým špičkám střevíčků na vysokých podpatcích a půvabně se začervená. Zdá se, že si ani neuvědomuje, jak se na ni Sebastian dívá. Na jednu stranu je mi z toho tak trochu na zvracení, na druhou stranu mám chuť je oba obejmout. Jsou prostě šíleně… roztomilí.

A najednou si uvědomím, že cítím ještě něco dalšího. A to je závist.

Já chci taky. Taky chci mít to, co oni.

Myslela jsem si, že to mám. Alespoň trochu. Ale naštěstí jsem si včas uvědomila, že to není ono. Tedy ne že by bývalo hrozilo nějaké reálné nebezpečí, že provedu nějakou hloupost, jako třeba že bych se vdala nebo odjela v létě na vandr na Apalačskou stezku, to ne.

Ale stejně. Prostě bych ráda měla to, co mají tihle dva. Někdy v budoucnu.

Nakonec jenom mrzoutsky poznamenám: „No dobře. Ale poslyšte, vy dva – pamatujte na bezpečnej sex. Jo, a Sarah – jsi pořád ještě ve službě. Kdyby volal někdo z interních asistentů, musíš to vzít, ať se děje, co se děje.“

Ruměnec mé asistentky se ještě prohloubí. „Heather,“ osloví podlahu, „to je přece samozřejmý.“

Moje jméno zaslechne jedna z přítomných studentek. Natáhne vzduch do plic a rozběhne se ke mně.

„Panebože, vy jste Heather Wellsová?“ vyjekne.

Zvednu oči v sloup: bože, dej mi sílu. „Jo. Proč?“

„Jejda, já vím, že je teď kancelář vedoucího koleje zavřená, ale za mnou najednou bez ohlášení přijel bratránek, no fakt, přísahám, a já bych pro něj potřebovala propustku, nemohla byste udělat výjimku, jenom protentokrát, a podepsat mi ji, budu vám za to nadosmrti vděčná…“

Ukážu na Sarah. „Tak to si proberte s touhle dámou. Já mizím.“

Projdu halou a vyjdu ven do svěžího večerního vzduchu.

Stojím před Fischer Hall v namodralém světle bezpečnostní lampy a dívám se do parku. Snažím se ignorovat hloučky kuřáků, kteří, jen co mě spatří, ztlumí hlas do šepotu, protože si myslí, že jsem z protidrogového. Skandování demonstrantů u vítězného oblouku se změnilo, teď všichni pokřikují: „Odborová smlouva! Dost bylo urážek!“ Asi se jim to nevyslovuje zrovna nejlíp, ale očividně je to baví.

Je překrásný večer – příliš krásný na to, aby šel člověk takhle brzo domů. Na druhou stranu nesmím zapomínat, že teď, když se táta odstěhoval, budu muset vyvenčit psa… a to už ani nemluvím o tom, že bych se měla postarat o jednoho soukromého detektiva, který je napůl v bezvědomí.

Dumám o tom, co bych asi dělala, kdybych žila v tomhle městě jako normální nezadaná dívka – jako Muffy. Určitě bych chodila na dámské jízdy s kamarádkami. Až na to, že žádné kamarádky samozřejmě nemám. I když to taky není úplně pravda. Jenže moje nezadaná kamarádka teď nemá čas, protože se přilepila na jednoho našeho společného kolegu z práce a jeho děti, a mojí vdanou kamarádkou zase v tuhle chvíli hormony cloumají tak, že s ní není žádná legrace.

Zrak mi mimoděk znovu sklouzne k tomu nájemnímu stěhovacímu vozu. Ještě pořád stojí na ulici před Owenovým domem.

Nemůžu nemyslet na to, co bude s Muffy, až ta stávka skončí. A ona jednou skončit musí. Rektor se s tou obrovskou nafukovací krysou před svou kanceláří nesmíří nadlouho. Muffy samozřejmě nepřijde o práci, což pro ni určitě bude velká úleva – nebude se muset vzdát svého nového bytu, kvůli kterému prodala ten svůj svatební servis. Ale co bude celé dny dělat?

No, zřejmě by mohla začít trénovat na ten vandr s Tadem. Bude jim to spolu moc slušet. Je ovšem pravda, že Muffy toho má s Tadem společného ještě míň než já. Nedovedu si ji na té Apalačské stezce představit. Jak si asi dokáže takhle umělecky vyfoukat vlasy, když nebude mít k dispozici fén? A taky si moc nedokážu představit, že by se Tad někdy začal zajímat o čínské ornamenty.

Ale lidé se můžou změnit.

Na vraždě vždycky někdo nějak vydělá. Tohle řekl Cooper, a stál přitom jenom kousíček od místa, kde teď stojím já. Vždycky.

A mně to najednou dojde. Zřejmě jsem to měla někde v hlavě zasuté po celou tu dobu, probublávalo to na okraji mého podvědomí spolu s tušením, co ve skutečnosti cítím k Tadovi. Jenže já tu myšlenku z nějakého neznámého důvodu pořád zatlačovala do pozadí… možná proto, že se mi s tím nechtělo nic dělat.

Ale teď jsem ji konečně nechala vyjít na povrch.

A ona tam už zůstala.

A mně je jasné, že s tím něco udělat budu muset. Teď hned.

Otočím se na podpatku.

Ale neudělám vlevo v bok, nezamířím k Waverly a domů, naopak, otočím se vpravo a vyrazím k domu, kde bydlel Owen a kde teď stojí ten pronajatý stěhovací vůz. Jdu pořád dál, přímo do budovy, kam se přechodně nastěhovala Pam. Požádám vrátného, aby mi vytočil číslo Owenova bytu.

„Kdo mám říct, že volá?“ zeptá se mě. Je to jeden z Rosettiho mužů, ze všech sil se snaží vzbudit dobrý dojem – což se mu vzhledem k tomu, že právě žvýká párátko, zrovna dvakrát nedaří.

„Řekněte jí, že za ní přišla Heather,“ odpovím.

„Jasně,“ přikývne vrátný. A o chviličku později, když Pam zvedne domácí telefon, to také udělá. Pam zní dost překvapeně, nicméně vrátnému řekne, aby mě pustil nahoru.

Nevím, proč pak udělám to, co udělám. Vím jenom, že se začnu třást. Ale ne strachy.

Vzteky.

Nedokážu myslet na nic jiného než na tu pitomou mikinu s panenkami, kterou měla na sobě při našem prvním setkání… tu, jak se na ní ta černá panenka s bílou panenkou drží za ruce.

Je zvláštní, na co člověk myslí, když se mu před očima odvíjí život jeho šéfa.

Zamířím k výtahu. Dům, kde bydlel Owen – a kde čirou náhodou bydlí i náš rektor, profesor Allington, se svou ženou – se ani v nejmenším nepodobá Fischer Hall. Je to elegantní stavba, samý mramor a mosaz, a takhle večer je tu ticho – absolutní ticho. Ve výtahu jsem úplně sama. V kabině neslyším dokonce ani pokřikování demonstrantů venku v parku. Celá ta jízda do šestého patra, kde donedávna bydlel Owen, je bezhlučná až do chvíle, kdy cinkne zvonek – cink! – a oznámí mi, že už jsme na místě. Dveře výtahu se tichoučce otevřou.

Vystoupím z kabiny a chodbou projdu k bytu 6-J. K Owenovu bytu.

Pam otevře dveře, ještě než stihnu zaklepat.

„Heather!“ přivítá mě s úsměvem. Už se stačila převléct z toho černého kostýmku, který měla na obřadu. No jistě, má na sobě zase tu mikinu s panenkami. Jako kdyby nějaká mikina s motivem panenek dvou ras držících se za ruce mohla vnést do vesmíru harmonii.

„To je ale překvapení!“ dodá Pam. „Vůbec jsem vás nečekala. Stavila jste se tu, abyste se ujistila, že jsem v pořádku? Asi kvůli té scéně, která se odehrála po obřadu, že? No nebyla to hrůza? Nevěřila jsem vlastním očím. Prosím, nepůjdete dál?“

Následuju ji dovnitř. Ano, je pryč, zrovna jak jsem čekala. Všechen. Tedy ten porcelán. Jeden každý kousíček toho modrobílého porcelánu, který měl Owen vystavený v té prosklené almaře v jídelně, je v tahu.

A není tam ani ta almara.

„Je to od vás vážně moc milé,“ pokračuje Pam. „Owen o vás vždycky mluvil moc hezky – že jste moc milá a laskavá ke studentům. A teď vidím, že taková nejste jenom v práci. Ale se mnou si, prosím, nedělejte starosti. Jsem v pořádku. Opravdu. Nedala byste si kávu? Nebo bylinkový čaj? Nebojte, vůbec mě to nebude obtěžovat, sama jsem si chtěla taky uvařit.“

Obrátím se a pohlédnu jí do tváře. Vidím, že se Garfield stočil do klubíčka na pohovce a tvrdě usnul. Pam očividně seděla vedle něho. Televize je zapnutá a dálkové ovládání leží hned vedle kocoura. Pam se dívala na zábavný pořad Entertainment Tonight.

„Kde to máte?“ zeptám se jí. Můj hlas zní chraptivě. Netuším proč.

Pam se na mě nechápavě podívá. „Co kde mám, drahoušku?“

„Však vy víte,“ odseknu. „Je to v tom stěhováku dole před domem?“

Pam se pořád ještě tváří nechápavě – ale do obličeje se jí už vehnalo trochu krve. „Já… obávám se, že nevím, o čem to mluvíte, Heather.“

„O tom porcelánu,“ informuju ji. „O tom svatebním servisu, kterej na základě rozvodovýho řízení připadl Owenovi. O tom svatebním servisu, kvůli kterýmu jste svýho bejvalýho manžela zabila. Tak kde ho máte?“

„Dejte mi klíčky,“ vybídnu Pam a natáhnu k ní ruku.

Chviličku na mě jenom překvapeně zírá. Potom zakloní hlavu a rozesměje se.

„No ne… vy jste ale!“ laškovně do mě šťouchne. „Owen vždycky říkal, že je s vámi legrace. Vlastně říkal, že pořád vtipkujete a vtipkujete, až se občas bojí, jestli při tom zvládnete udělat všechno, co máte.“

No, tak tohle o mně Owen asi doopravdy řekl – na rozdíl od té poznámky o psaní na stroji.

„Já si nedělám legraci,“ odpovím. „A vy to víte. Dejte mi ty klíčky, Pam. Nedovolím, aby vám to jen tak prošlo. A dobře víte, že to nedovolí ani policie. Nemůžete prostě jenom tak sbalit věci, který patřily zavražděnýmu, a někam si s nima odjet. Podle mě určitě existuje nějakej protokol, kterej je potřeba dodržet…“

Pam se přestane smát. Ale ještě pořád se usmívá. Ten úsměv je ovšem drobátko strnulý – tak trochu mi připomíná takové ty obličeje vyřezané z dýní.

Nebo Muffy Fowlerovou.

„Tak protokol,“ opakuje po mně a tiše se uchichtne – ale nezní to moc pobaveně. „Teď začínáte mluvit zrovna jako Owen.“

„Podívejte se, Pam,“ mluvím dál. Nemůžu uvěřit, že mi trvalo tak dlouho, než jsem si všimla, že tahle ženská je ještě větší blázen než ti nejpotrhlejší obyvatelé koleje.

Je mi jasné, že jsem na tenkém ledě a musím postupovat opatrně. Ale žádný zvláštní strach nemám. Vím totiž, kde je vražedná zbraň – někde v centru města, zamčená u prokurátora v šuplíku. Jsem v bezpečí. Ta ženská mi nemůže nijak ublížit. Možná se mě může pokusit praštit, ale já jsem minimálně o deset let mladší a o deset kilo lehčí. Kdyby k něčemu došlo, bez problémů ji přeperu. Vlastně bych si docela přála, aby se mě pokusila praštit.

Je pravda, že jsem v Owenovi nikdy žádné zvláštní zalíbení nenašla.

Ovšem ještě méně se mi líbilo, když jsem vstoupila k nám do kanceláře a našla tam jeho mrtvolu. A nic by mě nepotěšilo víc, než kdybych mohla osobě, která je zodpovědná za to, že jsem si touhle zkušeností musela projít, jednu střihnout.

„Nehrajte si se mnou,“ řeknu Pam. „Vím, že jste ho zabila. Vím, že jste sem nepřijela až dneska, jak jste tvrdila. Vím, že jste tu byla už včera. Viděli vás v tom šachovým kroužku támhle v parku, aby bylo jasno.“

Pam na mě zírá s mírně pootevřenou pusou. Ale pořád se ještě usmívá. „To… to jsou všechno pindy,“ sdělí mi.

No vážně. Opravdu řekne „pindy“. Nikoli „kecy“. „Pindy“. Ta ženská je skutečně k nezaplacení.

„Vím taky, že jste podstrčila tu pistoli do tašky Sebastianovi Blumenthalovi,“ pokračuju. „I to, že jste se s Owenem o ten váš svatební servis pěkně hádali. Owen mi o tom pověděl. On ten servis chtěl. Bůhví proč. Možná proto, že jste ho chtěla taky, a on vás chtěl potrestat za to, že se s ním rozvádíte. Neměl žádnou představivost a nedokázal přijít na žádnej jinej způsob, jak se vám pomstít. Nevím, kdy jste přijela sem do New Yorku, ale podle mě nebude pro policii nic těžkýho to zjistit. Jak jste to udělala? Pronajala jste si ten stěhovák a dojela s ním až sem? A potom jste si už jenom počkala, až zastihnete Owena někde o samotě, a vystřelila mu mozek z hlavy? Takhle to bylo?“

Pam pomaličku zavrtí hlavou, její prošedivělý maminkovský účes je přitom stále ještě dokonale upravený z toho slavnostního obřadu a je v něm tolik laku, že se ani nepohne.

„Poslyšte,“ osloví mě a stále ještě se přitom usmívá, „vy jste opravdu úžasně kreativní. Za tím musí být to vaše působení v šoubyznysu.“

„Tomuhle se říká úkladná vražda, víte, Pam?“ sdělím jí. „A pravděpodobně vám to vynese doživotí. A ta drobnost, že jste podstrčila vraženou zbraň nevinnému člověku? Za tohle se na kauci ven nedostanete.“

Pam pořád ještě vrtí hlavou. Ale když se dostanu až k tomu, jak nastražila pistoli Sebastianovi do tašky, přestane s tím a už se na mě jenom upřeně dívá. Divné ovšem je, že jí pořád ještě nezmizel z tváře ten úsměv.

Který se jí ale neodráží v očích. Vypadá to spíš, jako kdyby jí v něm rty prostě nějak zamrzly.

„Nemůžu uvěřit,“ procedí přes ten svůj podivný, studený úsměv Pam, „že jste na jeho straně.“

Zůstanu na ni koukat. „Na čí straně?“

„Však vy dobře víte na čí,“ odsekne. „Na Owenově. Vždyť jste s ním pracovala. Každý den – v té samé kanceláři! Viděla jste, co je zač. Byl jako robot, se všemi těmi svými diáři a plánovači a kalendáři. Ten chlap snad ani nebyl člověk!“

Překvapeně se na ni podívám. Úsměv konečně zmizel. Výrazné červené skvrny na tvářích se rozšířily, teď už má rudý celý obličej. Oči v barvě lískových oříšků – ještě před chvílí tak mírné – se začínají třpytit, v tom pohledu je až něco šíleného, a nejsem si jistá, jestli se mi to líbí. Pam teď už nevypadá jako nějaká mírně výstřední dáma se zálibou v keramice. Podle mě začíná vypadat spíš jako nebezpečná psychopatka.

O krůček ucouvnu. Možná to nakonec nebyl až tak dobrý nápad sem chodit.

„Ehm,“ odkašlu si. „Vždyť jste si ho vzala.“

„Jo, vzala jsem si ho,“ zasyčí Pam. „Seznámili jsme se, když jsem ještě studovala. Dělala jsem humanitní vědy a byla jsem tehdy fakt divoká, drogy a mejdany a sexuální experimenty, a on u nás na patře dělal interního asistenta a byl to naprostý slušňák, a já měla pocit, že něco takového potřebuju, abych se trochu zklidnila. Ale rozhodně jsem nepotřebovala, aby mě tak dusil! Aby mě dvacet let se vší vynalézavostí ubíjel! Jenže to právě dělal… dokud jsem nesebrala dost odvahy a neodešla od něj. A ano, máte pravdu – skutečně trval na tom, že ten porcelán dostane on – můj nádherný servis. Ne snad proto, že by mu na těch věcech nějak záleželo. On prostě jenom věděl, že já o ten servis moc stojím. Chtěl mě potrestat za to, že jsem ho opustila! No, ale nakonec jsem ten servis přece jen získala, nebo ne?“

Ale to už vrtím hlavou.

„Ne,“ odpovím. „Nezískala. Protože to není správný, a vy to víte, Pam. Já nedovolím, abyste ten servis vzala. Dejte mi ty klíčky.“

Teď už zcela nepokrytě pláče, z oříškově hnědých očí se jí řinou slzy a kapou dolů na látkové zástěrky panenek na mikině.

„Já… já…“ Víc toho ze sebe nevypraví.

Natáhnu k ní ruku. „No tak, Pam,“ řeknu jí tím nejkonejšivějším tónem, jaký jsem schopná ze sebe vydolovat. „Dejte mi ty klíče. Jsem si jistá, že s prokurátorem už to nějak vymyslíme. Syndrom týraný manželky nebo tak něco. Možná by vás mohli poslat na to samý místo, jako předtím poslali Marthu Stewartovou, tu slavnou moderátorku pořadů pro hospodyňky. Měla možnost se tam věnovat různejm výtvarnejm technikám. A vy byste tam mohla dál dělat keramiku.“

Pam si povzdychne a obrátí se k prádelníku.

„Správně,“ povzbudím ji a podobně laskavým, leč přísným tónem, jaký užívám, když mluvím s anorektičkami, které se nám každou chvíli objeví v kanceláři a které musím nutit, aby jedly speciální vysoce kalorické vdolečky. Ty nám dodávají odborníci na výživu a my se je do těch holek pokoušíme nacpat, abychom do těch jejich mozečků připravených o většinu vitamínů dokázali vtlouct alespoň trochu rozumu. „Takhle je to dobře…“

Jenže když se Pam otočí zpátky ke mně, vyděsím se. V ruce totiž nemá žádné klíčky. Zato v ní svírá pistoli.

A míří s ní na mě.

„Přece jste si doopravdy nemyslela,“ řekne a mně se nepříjemně zhoupnou vnitřnosti, protože vidím, že jí na tváři už zase září úsměv – „že jsem měla jenom tu jednu zbraň, Heather? Víte, já jsem děvče z venkova. Vyrůstala jsem obklopená zbraněma. A umím s nimi zacházet – i když mám pocit, že pro většinu lidí jsou až moc snadno dostupné.“

No to snad není pravda. Lhářka jedna pokrytecká! Ta její mikina je naprostý podfuk! Tahle ženská v žádnou mezirasovou harmonii nevěří!

No dobře, tak možná věří.

Ale nezdá se, že by viděla nějaký morální problém v tom, že někoho zabije. Například naprosto nevinnou zástupkyni vedoucího koleje.

„Pam,“ oslovím ji a vztáhnu k ní obě ruce. „Vy to nechcete udělat.“

„Víte, Heather,“ odvětí Pam a postoupí o krok blíž, „právě že to udělat chci. Protože než někdo najde vaši mrtvolu, budu už dávno za horama. Takže zabít vás pro mě nepředstavuje žádný problém.“

Instinktivně ucouvnu. Ale kdykoli o krok ustoupím, Pam popojde o krok dopředu. Rozhlédnu se kolem sebe, horečně přemítám, co budu dělat. Owen svůj byt udržoval ve stejně dokonalém pořádku jako kancelář. Takže tu na rozdíl od mého bytu nejsou žádné náhodně roztroušené předměty, které bych teď mohla popadnout a po té ženské, která mě každou chvíli zabije, je hodit – žádná výstřední lampička ve tvaru mořské panny, kterou si majitel bytu koupil za hubičku na místním bleším trhu a která by se teď dala použít jako řízená střela. Žádná terária s lasturami, která bych mohla vrhnout jejím směrem…

Tedy ne že by bylo moc pravděpodobné, že bych se trefila. Ale bylo by to lepší než nic.

Nejhorší na tom je, že nikdo ani netuší, že jsem tady, tedy až na toho pitomce s párátkem, který dřepí dole ve vrátnici. A ten ani není zaměstnancem univerzity. Pracuje pro Rosettiho. A hluku, který tady nahoře nadělá výstřel z pistole, si pravděpodobně ani nevšimne – stejně jako si nevšimne, když se mu těch jeho několik zlatých řetězů na krku se zacinkáním otře o tu sbírku náramků na zápěstí. Takže jsem v podstatě už teď mrtvá. A kvůli čemu? Kvůli Owenovi.

A přitom jsem ho ani neměla ráda. Ale musím ještě něco zkusit.

„Tady nejste doma v Iowě, Pam,“ informuju Owenovu bývalou. „Někdo uslyší výstřel a zavolá policii.“

„Já jsem z Illinois,“ odvětí Pam. „A na tohle už jsem myslela.“

Vzápětí sáhne po telefonu hned vedle pohovky, do které jsem právě narazila (už jsem zacouvala tak daleko, že dál ustoupit nemůžu), a vytočí číslo 911, tísňové volání.

„Haló, to je ústředna?“ vyhrkne zadýchaně a s panickou hrůzou v hlase, když to někdo zvedne. Ten hlas zní úplně jinak, než když mluví se mnou. „Hned sem pošlete policii! Volám z bytu šest-Jé, Washington Square West dvacet jedna. Heather Wellsová, ta bývalá pubertální popová hvězdička, se zbláznila, vloupala se ke mně a chystá se mě zabít! Má pistoli! Áááá!“

A zavěsí.

Užasle na ni zírám.

„Tak tohle,“ řeknu, „byla obrovská chyba.“

Pam pokrčí rameny. „Tohle je New York,“ ušklíbne se. „Víte, jak dlouho jim bude trvat, než se sem dostanou? A až konečně dorazí, budu už dávno pryč. A vy mezitím vykrvácíte.“

Pam si očividně nevšimla, jak velkolepá akce právě probíhá v parku jenom asi sto metrů od vchodu do domu, kde ještě nedávno bydlel její bývalý manžel.

A kolik je díky tomu v okolí policistů.

Na druhou stranu, pokud se jí podaří včas zmáčknout spoušť a prostřelit mi hlavu stejně jako Owenovi, bude už úplně fuk, že o necelých dvacet vteřin později vtrhnou do bytu 6-J dva tucty policajtů.

A přitom je mi jasné, že se právě tohle chystá udělat. Zvedne ruku s pistolí a namíří mi na hlavu.

„Tak sbohem, Heather,“ řekne ještě. „Víte, Owen měl pravdu. Vy opravdu nejste nijak zvlášť schopná kancelářská síla.“

Tohle že o mně Owen řekl? No fuj! Mizera jeden nevděčná! A přitom jsem se mu snažila ze všech sil pomáhat, když nastoupil, ukázala jsem mu, co a jak, dala jsem mu tip, kde sežene nejlepší bagety (tedy kromě těch z naší menzy, samozřejmě), a tak dále. A on si pak klidně řekne, že nejsem nijak zvlášť schopná kancelářská síla? Jak ho to napadlo? Copak neviděl ty pořadače, které jsem vyrobila pro recepci, nevšiml si, jak jsem vypomáhající studenty přiměla, aby si vedli svoje vlastní rozpisy služeb, abych se s tím nemusela trápit já? To neocenil ani ten můj neotřelý nápad, jak seznámit naše pomocníky s tím, co se děje na koleji a v přilehlém okolí – pomocí speciálního kolejního časopisu Novinky z Fischer Hall? Copak si nevšiml, že mi Simon Hague z Wasser Hall ten nápad ukradl a začal vydávat svůj vlastní časopis, a že měl dokonce tu drzost ten svůj plátek nazvat Novinky z Wasser Hall? Vážně si toho nevšiml?

Nicméně teď nemám čas o Owenově zradě vůči mně nějak do hloubky uvažovat, protože se musím rychle shýbnout, abych uhnula kulce, kterou po mně právě vypálila jeho bývalá manželka. Bleskurychle se sehnu, přehoupnu se přes pohovku a zároveň popadnu jedinou věc v tomhle bytě, o které si myslím, že by mi mohla poskytnout alespoň minimální šanci přežít následující dvě minuty, než se chlapci (a děvčata) v modrém propracují sem nahoru a zachrání mi zadek – i se všemi těmi dolíčky od celulitidy.

A tou věcí je Garfield.

Musím ovšem podotknout, že Garfield nemá z toho, že ho někdo vytrhl ze spánku na polštáři pohovky, zrovna radost.

A ani ta rána z pistole v jeho těsné blízkosti ho nenaplnila velkým nadšením.

Obrovský zrzavý mourek se s mohutným prskáním a syčením snaží vykroutit z mého sevření. Ale já ho jednou rukou držím za kůži na krku a druhou mu podpírám tlusté břicho. Garfield zuřivě máchá packami s vytaženými drápy, naštěstí ho držím tlapami od sebe. Takže v podstatě nemá možnost mi utéct.

Tohle mu však očividně nikdo nevysvětlil. Ten kocour váží přes dvanáct kilo – tedy víc jak dvanáct kilo čistých svalů poháněných vztekem. A ten vztek je namířený proti mně. Pár vteřin necítím nic jiného než kočičí srst a střelný prach, zvlášť když na Garfielda prakticky nalehnu.

Ale žiju.

Žiju.

Žiju.

Pam zírá zmateně na místo, na kterém jsem ještě před okamžikem stála. Pak zamrká, pootočí se a podívá se na místo vedle pohovky, kde jsem skončila.

Když spatří, co držím v ruce, oči se jí rozšíří zděšením.

„Jo, přesně tak,“ ujistím ji. Můj hlas zní podivně tlumeně. To proto, že výstřel byl tak hlasitý, že všechny ostatní zvuky teď ve srovnání s ním působí zdušeně, jako když město nečekaně zapadne sněhem – a zdušeně znějí i protesty stvoření, které teď svírám v náručí. „Mám Garfielda. Ještě krok blíž, Pam, a přísahám, že to ten kocour má spočítaný.“

Úsměv, který Pam probleskoval ve tváři, ztuhne. Horní ret se jí začne chvět.

„Vy… vy b-blafujete,“ dostane ze sebe.

„Tak to zkuste,“ odseknu. Ta pitomá kočka se se mnou nepřestává rvát. Jenom přes mou mrtvolu, kocourku. A to doslova. „Zkuste tu spoušť zmáčknout ještě jednou. Jasně, možná mě trefíte. Ale i tak budu mít pořád dost času na to, abych mu, než umřu, zlomila vaz. A přísahám, že to udělám. Sice mám zvířata moc ráda – ale tohle teda ne.“

A to myslím smrtelně vážně. Zvlášť když mi Owenův kocour zatne tesáky do zápěstí. Auvajs! Zvíře jedno pitomý! Nebyla jsem to náhodou já, kdo sem Pam dovedl, aby mu mohla dát ty pitomý pilule, co? Neřád jeden nevděčná! Celej páníček!

Pamin obličej se bolestně stáhne – přitom jsem to já, komu teče krev.

„Garfielde!“ vykřikne. „Ne! Pusť ho, ty sviňkol“

No vážně řekne „sviňko“. Ne „svině“.

Ta ženská je opravdu k nezaplacení.

Jsem sice ještě pořád napůl hluchá, ale mám takový pocit, že na chodbě slyším hlasy. Najednou na dveře bytu někdo zabuší.

„Položte tu pistoli, Pam,“ hraju o čas. „Položte tu pistoli a nikomu – teda ani Garfieldovi – se nic nestane. Ještě není pozdě, můžete se vydat policii.“

„Ty – ty mrcho!“ Pam se v očích lesknou slzy. „Nechtěla jsem nic jiného než to, co mi patří! Chtěla jsem jenom začít znovu s čistým štítem! Proč nemůžeš toho kocoura prostě pustit? A budeme vyrovnané! Já odejdu – vezmu si Garfielda a zmizím. Jenom mi dej trochu náskok.“

„To nemůžu, Pam,“ vysvětlím jí. „Vždyť už jste zavolala policii, vzpomínáte si? Dokonce si myslím, že už jsou tady.“

Pam se prudce otočí právě ve chvíli, kdy se z chodby ozve něco jako výbuch. Vzápětí do obývacího pokoje vtrhnou čtyři příslušníci slavné newyorské policie se zbraní v ruce.

Snad nikdy v životě jsem nebyla tak ráda, že někoho vidím. Mám sto chutí se k nim rozběhnout a všechny je políbit, brání mi v tom ovšem skutečnost, že se musím ze všech sil bránit, aby mi jistý chlupatý mazlíček neuhryzal obě ruce.

„Odložte zbraň!“ houkne první policista na Pam a stočí hlaveň své zbraně k jejímu hrudníku. „Odložte zbraň, lehněte si na podlahu a položte ruce na zátylek, jinak budeme muset střílet.“

A já si v duchu říkám: No paráda, super, teď odloží pistoli a já budu moct pustit tu pitomou kočku, a pak půjdu domů a bude po všem a já se budu moct vrátit do svýho nudnýho každodenního života, kterýho si teď budu sakra vážit. No jasně, já ten svůj nudnej každodenní život prostě miluju. Miluju ho. Díky bohu, že je konečně po všem.

Jenže ono není po všem. V tomhle jsem fakt střelila vedle. Ehm, to neměla být slovní hříčka.

„Vy to nechápete,“ zaúpí Pam a mávne pistolí mým směrem. „Ona má Garfielda! Nechce pustit Garfielda!“

Panebože. Ne. Prosím, ne.

„Paninko,“ opakuje jí policista. „Znovu vás žádám, abyste odložila tu zbraň, nebo budu muset střílet.“

Odlož tu zbraň, Pam. Pam, prosím. Prostě tu zbraň odlož.

„Ale to já vás přece zavolala,“ brání se Pam a nepřestává mávat pistolí. „To ona ohrožovala mě!“

A než se vzpamatuju, zazní další výstřel. Netuším, z čí zbraně ta rána vyšla ani jestli něco zasáhla, protože se vrhnu na podlahu. Garfielda přitom tisknu k sobě. Stočím se do co nejmenšího klubíčka, snažím se, abych jako cíl byla co nejnepatrnější. Kocour pro tuhle chvíli přestal s pokusy mě pokousat, tiskne se ke mně stejně úpěnlivě, jako se já tisknu k němu. Jestli mu z toho výstřelu zvoní v uších alespoň částečně tak silně jako mně, řekla bych, že toho o aktuálním dění kolem nás ví zhruba tolik co já.

A já vím jenom to, že na světě jsme v tuhle chvíli jenom dva, já a Garfield. Jenom já a on. Nikoho jiného nemáme. Už ho nikdy nepustím. A jsem si dost jistá, že ani on už nikdy nepustí mě.

Vzpamatuju se, teprve když mi někdo položí ruku na rameno a zakřičí: „Slečno! Už můžete vstát!“ (křičet musel zřejmě proto, abych ho vůbec slyšela – tím výstřelem mi zalehlo v uších). Opatrně se narovnám a rozhlédnu se kolem sebe. Zjistím, že Pam už nemá pistoli – a to proto, že jí ji nějaký ostrostřelec vystřelil z ruky. Drží se druhou rukou za poraněné prsty a s pláčem diktuje své doznání mému starému kamarádovi, detektivu Canavanovi. Detektiv se na mě nad hlavou té napůl hysterické ženské unaveně podívá.

Svatební servis? pohne neslyšně rty.

Jsem ještě pořád v šoku, takže nedokážu ani pokrčit rameny. Popravdě řečeno, já to taky nechápu. Já ostatně nechápu spoustu věcí. Například nechápu, proč nejsem schopná pustit Garfielda, ani když mi policisté a lidé ze záchranky každou chvíli nabízejí, že si ho ode mě vezmou. Na svou obranu můžu uvést jenom to, že se mě ten kocour drží stejně pevně jako já jeho. Jako kdybychom byli jediné dva pevné body ve světě, kde je najednou všechno postavené na hlavu.

Garfielda pevně svírám v náručí – a on se neméně pevně drží mě – i o půl hodiny později, když mě detektiv Canavan konečně odvede k výtahu a vyvede mě ven do vstupní haly. Od mramoru a mosazi se odrážejí záblesky blikajících majáčků všech těch policejních aut zaparkovaných před Owenovým domem. To ovšem není oproti tomu, jak to tu vypadalo, když jsem před pár hodinami šla nahoru, jediný rozdíl. Změnilo se i něco jiného. Chvíli mi trvá, než si uvědomím, co to je – to proto, že po těch výstřelech ještě stále pořádně neslyším.

A pak mi to dojde.

Z parku se ozývá křik.

Žádně skandování. Žádné provolávání slávy. Ti lidé tam prostě ječí.

Celá ztuhnu. Na zádech cítím ruku detektiva Canavana, který se mě právě chystá odvést z budovy. Mou výpověď už policie má – tam nahoře jsem jim všechno řekla – a detektiv Canavan se mi nabídl, že mě doprovodí domů.

Jenže teď se mi z těch dveří moc nechce. Do téhle vřavy nejdu. Ani náhodou.

„To je v pořádku, Heather,“ řekne mi detektiv Canavan povzbudivě. „To jsou jenom ty děcka, jak tu předtím demonstrovaly. Oslavujou.“

„Oslavujou,“ opakuju mechanicky po něm. „A co oslavujou?“

„Vypadá to, že jim z rektorátu před chvílí poslali nějakej přípis. Nakonec se dohodli.“

Překvapeně se na něj podívám. „Oni se… dohodli?“

„Správně,“ přikývne detektiv Canavan. „Ty děcka vyhrály. Rektorát přijal všechny jejich podmínky. Vedení se rozhodlo, že v poslední době bylo už tý negativní publicity až až. Buď tohle, nebo se rektorovi prostě nelíbilo, že mu před dveřma do kanclu vysedává obrovská krysa. Evidentně nikdy nebyl na West Side.“

Užasle zamžikám. „Náš rektor se s nima dohodnul? Takže SOS vyhrálo?“

„Takhle jsem to alespoň slyšel,“ přikývne detektiv Canavan. „Celej okrsek je v pohotovosti, zásahová jednotka s obuškama a helmama připravená zakročit, když se dav vymkne kontrole. Čekáme, že za chvíli ty mladý začnou převracet auta na střechu. Na tu střílečku jste si fakt vybrala pekelnou noc. Á, tady máme toho vašeho přítele. Akorát včas.“

A s těmito slovy mě detektiv Canavan vyvede ze dveří ven…

…přímo do čekající náruče Coopera Cartwrighta.

„No vida,“ prohlásí Cooper, když spolu sedíme v jeho kuchyni a sledujeme, jak se Owenův kocour myje na koberečku pod dřezem a okázale přitom ignoruje Lucy, která ho ustaraně pozoruje zpod kuchyňského stolu. „Takže teď máme ještě kočku.“

„Nemusíme si ho nechávat,“ vysvětlím mu. „Můžu se zeptat Toma, jestli by ho nechtěl on. Je to přesně ten typ kocoura, jakej by se jim se Stevem mohl líbit.“

„To jako kocour netýkavka?“ zeptá se Cooper. „Zlomyslnej kocour?“

„No přesně,“ přikývnu. Od Coopera je moc hezké, že ani nahlas nekomentuje, že už jsem ho přinutila zajít do krámu a koupit kočičí záchod, pelíšek a žrádlo v konzervách. Dokonce jsem strávila v Owenově bytě deset minut navíc. Odmítala jsem ho totiž opustit, dokud nenajdu Garfieldovy léky. Pam si je už zabalila do té své příruční tašky. Samozřejmě se ukázalo, že si chtěla kocoura vzít s sebou.

Ten svatební servis nebylo to jediné, co milovala, a co přitom po rozvodu připadlo Owenovi.

„Uvidíme, jak to půjde,“ navrhne Cooper. „Ale mám takovej pocit, že rozhodně nedokážu žít pod jednou střechou s kočkou, která se jmenuje Garfield.“

„Já vím,“ povzdychnu si nešťastně. „To je skoro stejně šílený jako mít psa, kterej se jmenuje Fido nebo Fík, viď? Ale jak mu teda budeme říkat?“

„To si nejsem jistej,“ zamyslí se Cooper. „Co takhle Pol Pot? Nebo Idi Amin?“

Sedíme u kuchyňského stolu a před sebou máme každý skleničku skotské s ledem. Když uvážím, čím jsme si oba prošli, mám pocit, že je to logické zakončení tohohle večera. „Řekl bych, že hlavní otázkou zůstává, jak dlouho tady ten kocour bude,“ pokračuje Cooper. „Nechci mu dávat jméno a nějak se k němu upínat – tedy pokud je vůbec možný se k takovýmuhle zvířeti upnout – jenom proto, aby mě od něj někdo odtrhnul zrovna ve chvíli, kdy ho začnu mít rád.“

„Promluvím si o tom s Tomem hned ráno,“ slíbím mu. Jsem vážně utahaná. Byl to dlouhý den. Vlastně dlouhý týden.

„Takhle přesně jsem to nemyslel,“ namítne Cooper.

V tónu jeho hlasu je něco, co mě přinutí vzhlédnout. V záři kuchyňského stropního světla vidím, že můj domácí vypadá podstatně lépe, než se cítím já… a to se přitom zřítil z pěkně strmých schodů, zatímco na mě se jenom střílelo.

To není fér. Jak to, že někteří muži můžou projít daleko horšími situacemi než my ženy, a přitom vypadat ještě líp než normálně?

„Říkal jsem ti, co mi povídali ty zdravotníci ještě ve sportovním středisku?“ zeptá se mě Cooper, skoro jako kdyby mi četl myšlenky.

„Ne,“ zavrtím hlavou.

„Mám krevní tlak sto šedesát pět na devadesát čtyři,“ sdělí mi.

„No teda,“ vydechnu a dám si posilující doušek skotské. Prostě musím. Jak jsem se mu podívala do očí, pulz mi začal nepravidelně poskakovat. To vážně není fér. „Však jsi taky prodělal dost ošklivej pád.“

„Prej si mám zajít za svým praktickým lékařem,“ pokračuje Cooper. „Vysokej krevní tlak máme v rodině, jestli to nevíš.“

Přikývnu. „Člověk nikdy nemůže bejt dost opatrnej. Vysokej krevní tlak je tichej zabiják.“

„Ale víš, co to znamená, že jo? Se zmrzlinovejma sendvičema ze sušenek s nutelou a čokoládovejma hoblinkama a ze zmrzliny s kouskama makadamovejch ořechů mám utrum.“

Pokrčím rameny. „Když ti na to tvůj doktor dá nějaký léky, můžeš si jíst, co budeš chtít.“

Cooper se nakloní na židli dopředu. „Už jsi doma půl hodiny,“ povzdychne si, „a ještě sis toho ani nevšimla.“

Překvapeně se na něj přes stůl podívám. „Čeho jsem si nevšimla? O čem to mluvíš?“

Ukáže na dveře do zadní zahrádky, které jsou těsně vedle sporáku. A já si najednou uvědomím, že do nich někdo namontoval velká dvířka pro psy.

„Panebože!“ vyjeknu a vyskočím ze židle. „Coopere! Kdys to udělal?“

Cooper se zašklebí a taky se zvedne. Přejde ke dveřím a ukáže mi, jak snadno se ta dvířka dají zhoupnout dovnitř i ven.

„Hned jak jsme se vrátili z Rock Ridge. Ale jinak jsem ty dvířka objednal už nějakej čas předtím. Otevřou se, jenom když máš na krku tenhle speciální obojek – to je kvůli bezpečnosti, víš, aby se k nám tudy nevloupali nějaký bláznivý feťáci. Namontovat to byla úplná hračka. Daleko těžší ovšem bude přimět Lucy, aby se tenhle vchod naučila používat. Ale říkal jsem si, že když je teď tvůj táta pryč a ty jsi celý dni v práci, budeš to mít takhle jednodušší. Lucy sice bude pořád potřebovat ty svoje procházky, ale když nastane nějaká mimořádná událost, bude se díky těm dvířkům moct vyvenčit i sama. Teda pokud se naučí ten psí východ používat.“

Sednu si na bobek, abych výsledek jeho snažení mohla obdivovat zblízka. Pravda, mezi otvorem ve dveřích, který vyřízl, a dvířky pro psy, která tam zasadil, je pár menších škvír. Ovšem estetická stránka celé té věci je úplně nepodstatná. Důležité je, že kvůli mému psovi provedl ve svém domě změnu – trvalou změnu.

„Coopere,“ vydechnu a ke svému zahanbení zjistím, že musím zamrkat, abych potlačila slzy. Doufám, že si toho nevšiml. „To je od tebe strašně… strašně krásný.“

„No,“ pokrčí Cooper rozpačitě rameny. „Akorát že jsem ten bezpečnostní obojek koupil jenom jeden. Netušil jsem, že se nám tu budou promenovat dvě domácí zvířata…“

„Nebudou,“ ujistím ho a podívám se na Garfielda. Uvelebil se na koberci v kuchyni a zlověstně blýská žlutýma očima po Lucy, která se ještě pořád krčí pod kuchyňským stolem. „Hned ráno mu najdu nějakej novej domov. Navíc jsem si jistá, že je zvyklej bejt spíš vevnitř.“

„Abych řekl pravdu,“ pokračuje Cooper a vyhýbá se mému pohledu, „ani jsem si nebyl jistej, jak dlouho tu s Lucy ještě zůstanete.“

Zvednu se a otřu si dlaně, které mi náhle podezřele zvlhly, do džínů.

„Nojo,“ řeknu. I mně dělá problémy pohlédnout mu do očí. A tak se radši dál dívám na Garfielda. „Tohleto.“

I Cooper se zvedne. „Víš, já jenom,“ začne. Nedokážu říct, kam se teď dívá, protože nepřestávám upírat oči na Garfielda. Ale tak nějak tuším, že se dívá na mě, a cítím, jak mi to vhání horko do tváří. „Když jsem ti před pár měsícema říkal, že nechci, aby ses ke mně upnula jenom proto, aby ses vzpamatovala z toho rozchodu…“

„Ale ne,“ řeknu rychle – protože mám takový pocit, že se mi směr, kterým se začíná naše konverzace ubírat, určitě nebude líbit – „tohle teď probírat nemusíme. Vlastně mám nápad. Co kdybychom šli spát? Oba jsme měli fakt náročnej a dlouhej den. Pojďme se na to vyspat. Abychom si neřekli něco, čeho pak budeme litovat.“

„Ale já toho, co se ti teď chystám říct, litovat nebudu,“ namítne Cooper.

Konečně odtrhnu pohled od Garfielda.

„Máš otřes mozku,“ připomenu Cooperovi a po očku se podívám, jestli nemá nějak nepravidelné zorničky. To mi poradil ten doktor ze sanitky. Hm, zdá se, že zorničky jsou v naprostém pořádku. Ale člověk si nemůže být nikdy dost jistý. „Ani nevíš, co říkáš.“

„Heather.“ K mému překvapení sevře Cooper mé ruce ve svých. Pevně se mi dívá do očí. Zorničky má dokonale pravidelné. „Já žádnej otřes mozku nemám. A rozhodně vím, co říkám. Je to něco, co jsem měl říct už dávno.“

No nazdar. Co teď? Proč já? Copak na mě za dnešek nebylo těch průšvihů už takhle dost? No ne, opravdu. Někdo po mně střílel.

Pokousal mě obrovský rezavý kocour jménem Garfield. Proč mě ještě navíc musí zrovna dneska definitivně odmítnout moje životní láska?

„Coopere,“ přeruším ho. „Ne, vážně. Nemohli bychom prostě…“

„Ne,“ zavrtí Cooper nesmlouvavě hlavou. „Já vím, že jsem ti řekl, že nechci, aby ses na mně léčila ze svýho předchozího vztahu. A taky jsem to tehdy myslel vážně. Jenže jsem nečekal, že se z toho předchozího vztahu budeš léčit s chlapem, kterej je tak…“

„Poslouchej,“ zamrkám bolestně. „Já vím. Jasný? Ale…“

„…dokonaleji dokončí větu Cooper.“

Užasle na něj vytřeštím oči. Určitě jsem se musela přeslechnout. „Počkej! Cos to říkal?“

„No prostě jsem nečekal, že by tě mohl požádat, aby ses k němu nastěhovala,“ vypadne z Coopera. „Nebo že bys mu na to mohla dokonce kejvnout!“

„Ale j-já mu na to nekejvla!“ vyjeknu.

Cooper mi najednou stiskne ruce ještě pevněji.

„Tak počkat. Tys mu na to nekejvla?“ napjatě se mi dívá do očí. Všimnu si, že obě zorničky jsou ještě pořád stejně velké a pravidelné. „Takže když jsi dneska mluvila s Tadem…“

Nějak mi vyschlo v puse. Možná, napadne mě, možná nakonec zjistím, že tenhle den nebyl až tak strašný.

„Tu jeho nabídku jsem odmítla,“ sdělím Cooperovi. Nenamáhám se upřesňovat, co mi to Tad vlastně nabízel a co jsem odmítla. Tohle vědět nepotřebuje.

„A co tvůj táta?“ zeptá se mě Cooper pomalu. „A ten projekt s Larrym?“

„To jsem odmítla taky,“ pokrčím rameny. Srdce mi začíná v hrudi provádět nějaké podivné prostocviky. Nevím přesně, co to je. Ale možná je to čača. „Coopere. Já se nechci stěhovat k Tadovi – a on mimochodem není dokonalej. Ani zdaleka ne. Vlastně… vlastně jsme se dneska rozešli. A taky se nechci vrátit k nahrávání. Mám moc ráda svoji práci. A taky moc ráda bydlím tady, s tebou. Už od chvíle, co jsem se sem nastěhovala, je všechno senzační. Všechno mi přijde dokonalý zrovna takový, jaký to je. Víš, když na mě dneska večer ta ženská střílela a já si myslela, že umřu, říkala jsem si, že fakt nechci, aby se cokoli měnilo…“

„Nojo,“ skočí mi do řeči Cooper. „Víš, já bych si přál, abych mohl říct to samý. Protože podle mě by nějaká ta změna neuškodila.“

Pustí moje ruce a místo toho mě chytí kolem pasu.

A než stihnu cokoli říct, přitáhne mě k sobě a přitiskne mi rty na pusu – a dalo by se říct, že docela lačně.

V tu chvíli mi proběhne hlavou spousta věcí. Tak především si pomyslím: No páni. Já se líbám s Cooperem. Nemůžu tomu ani uvěřit. Chápejte, celé ty měsíce jsem do něj úplný blázen, ale přitom se mi ani nesnilo, že by moje city mohl opětovat.

Přičemž k tomu, aby mi to řekl, stačilo tak málo – jenom jsem začala chodit se svým učitelem matematiky, který je vegan a milovník frisbee.

Jo a taky jsem se párkrát málem nechala zabít.

Ale kdo by to počítal?

Vypadá to, že Cooper to líbání bere pěkně vážně. Když někoho – tedy vlastně mě – začne líbat, nedělá s tím žádné okolky. Jde rovnou na věc, hned se ke mně velmi rozhodně přitiskne a přitáhne si mě k sobě, až se mé tělo dokonale vytvaruje podle jeho. A taky se dá do práce jazykem. A umí to vážně skvěle. Udělalo to na mě dojem. Úplně z toho tajů, no vážně. Připadám si jako nanuk, který někdo nechal příliš dlouho venku z mrazicího boxu. Celá se rozplývám.

A musím se přiznat, že ve chvíli, kdy mě Cooper pustí, abych se mohla nadechnout, je už moje tvrdá čokoládová skořápka dávno pryč a já jsem úplně měkká a vláčná.

A strašně se mi to líbí.

„Pro případ, že jsem se nevyjádřil dostatečně jasně,“ podotkne Cooper trochu zadýchaně, a když se mi podívá do očí, vidím, že jeho zorničky jsou bez nejmenší pochybnosti obě stejně veliké a pravidelné. „Podle mě je nejvyšší čas, abychom začali bydlet spolu.“

„Ale Coopere, já už s tebou přece bydlím,“ upozorním ho.

„Já myslím jako doopravdy spolu. Chci, aby ses přestěhovala ke mně dolů. Abys bydlela v mým bytě, ne ve svým.“

„Ale to budeš muset dát pár věcí pryč,“ připomenu mu a přitom zkoumám, jak mu límeček košile vrcholně zajímavě ohraničuje pokračování toho jeho několikahodinového tmavého strniště. „Už žádný obaly z hamburgerů u tebe v kanclu.“

„Fajn,“ přikývne Cooper. „V tom případě už žádný vyšetřování vražd, dokud nebudeš mít vystudovanou tu kriminologii a trestní právo. Jo a napadlo mě, že říjen není špatnej měsíc na svatbu.“

„Tak jo,“ řeknu. A pak mi to dojde, a já odpoutám oči od jeho košile a prudce vzhlédnu. „Počkej. Cože?“ Mám pocit, že moje srdce právě přestalo tancovat čaču a začalo provozovat cosi ještě složitějšího. Dokonce natolik složitého, že možná budu za chvilku potřebovat defibrilaci. „Cos to říkal?“

„Teda spíš spolu utečeme a vezmeme se tajně,“ opraví se Cooper. „Já totiž svatby nesnáším. Ale vždycky jsem měl rád říjen na Mysu. Tou dobou tam není tolik turistů.“

„Utečeme?“ Tak. teď už bych potřebovala nějaký papírový sáček, jinak to nerozdýchám. Zřejmě se dostavila hyperventilace.

„Leda by se ti to nelíbilo,“ dodá Cooper spěšně, protože si zřejmě všiml mého omráčeného výrazu. „Teda taky to můžeme brát pomalejc, jestli chceš. Ale když jsem vzal v úvahu faktor Tad, tak jsem si řekl, že radši…“

„Nene, útěk a tajnej sňatek jsou úplně v pohodě,“ vyhrknu rychle. Ještě pořád nemůžu pořádně uvěřit, že jsem se nepřeslechla. On to myslel vážně. On to opravdu myslel vážně. Naše společná detektivní kancelář – ta, o které jsem vždycky snila – Agentura Wellsová-Cartwright… a to už vůbec nemluvím o našich třech dětech – Jackovi, Emily a maličké Charlottě! – to všechno se možná jednoho dne… už brzo… stane skutečností!

Panebože. Tak teď už na sebe ta hyperventilace určitě nenechá dlouho čekat.

Ale počkat. Proč by se vlastně vůbec měla dostavit? Vždyť to všechno je naprosto… naprosto… dokonalé.

Jen s obtížemi potlačím úsměv. A pak si uvědomím, že vlastně nemusím.

„Ten tajnej sňatek je skvělej nápad!“ vydechnu nadšeně. „Můžeme pozvat mýho tátu?“

„Když jinak nedáš,“ přikývne Cooper neochotně. „A Franka s Patty?“

Cooper bezradně zvedne oči v sloup. „Proč ne? Čím víc lidí, tím to bude veselejší.“

„A Toma se Stevem? Ty dva by fakt ranilo, kdybychom je nepozvali.

A Sarah zrovna tak. A taky pozveme Sebastiana, pokud s ním teda Sarah tou dobou bude ještě chodit. A Magdu. A Peteho taky. Jeho holčičky budou strašně roztomilý družičky.“

„Heather, když tam pozveme takovouhle spoustu lidí, tak už to nebude tajnej sňatek. Bude to normální svatba. A já svatby nesnáším.“

„Kdepak, bude to v pohodě,“ ujistím ho. „Teda pokud tam nebudou tvoji rodiče a moje máma. Stejně musíme mít nějaký svědky.“

„V tom případě platí,“ řekne Cooper.

„A toho kocoura bychom si podle mě měli nechat,“ dodám.

„Jakýho kocoura?“ Vtom si Cooper vzpomene a vzdychne. „Jo, tohohle kocoura. No tak dobře. Ale jenom pod podmínkou, že se nebude jmenovat Garfield.“

„Já vím,“ zašklebím se na něj. „Víš co? Budeme mu říkat Owen.“

„Po tvým šéfovi?“

„No jasně. Vždyť to jeho smrt nás vlastně nakonec svedla dohromady.“

„Můžu tě ujistit,“ prohlásí Cooper, „že v tomhle se teda pleteš.“

„Když to říkáš… Nemohli bychom se teď zase chvilku líbat?“

„Nejlepší nápad, s jakým jsi dneska večer přišla,“ pochválí mě Cooper.

Nepřestáváme se líbat ani za chvíli, když se přesouváme na chodbu, kde shodíme spoustu rámů na obrazy, které tam zůstaly po smrti Cooperova dědečka. Potom zamíříme do haly pod schody do druhého patra. Jen taktak neupadneme – dost se na tom podílí i skutečnost, že už jsme oba stihli někde ztratit košili a jeden z nás přišel i o kalhoty.

„Ne,“ odmítnu rezolutně, ale bez udání důvodu, když Cooper navrhne, že by nemuselo být špatné milovat se spolu úplně poprvé na koberečku v předsíni. „Tady ne.“

Nějak se nám podaří dostat se nahoru do jeho pokoje.

Ale stihneme to jen taktak.

Když druhý den ráno kráčím do práce, tichounce si prozpěvuju.

Nemůžu si pomoct. Je nádherné jarní dopoledne. Nebe nad mou hlavou je modré, až oči přecházejí, ptáčci zpívají, je teplo, kytičky kvetou a drogoví dealeři jsou už v plné práci, vesele nabízejí to svoje zboží. Proč si to nepřiznat – mám k tomu prozpěvování spoustu důvodů. Jsem šťastná – opravdu a stoprocentně šťastná – poprvé za… no vlastně jsem šťastná jako nikdy předtím.

A není to jenom tím, že jsem plná vysokokalorických dobrot zakoupených v nedaleké kavárně. Daleko důležitější je, že jsem plná lásky.

Že je to nechutně sentimentální? Příšerně banální? Já vím. Ale stejně si nemůžu pomoct. On mě miluje. Odjakživa mě miloval.

No dobře, tak odjakživa možná ne. Ale rozhodně mě začal mít rád už v době, kdy jsem ještě chodila s Jordanem. Nebyla to tak úplně náhoda, že mi nabídl tu práci a ubytování právě ve chvíli, kdy se na mě jeho bratr vykašlal.

Cooper tvrdí, že to pozvání bylo jenom rytířským gestem vůči ženě, ke které se podle jeho názoru jiný člen jeho rodiny zachoval nepěkně. Přátelské pocity, které ke mně tehdy choval, však za ten rok, co jsme žili pod jednou střechou, přerostly v romantickou lásku.

Ale já vím, jak to bylo doopravdy: To, že je do mě blázen, zjistil teprve ve chvíli, kdy mě viděl s někým jiným a uvědomil si (i když se v tomhle bodě spletl), že mě ztrácí. A tentokrát že to není kvůli nějakému vraždícímu maniakovi, ale kvůli krátkozrakému profesorovi matematiky, který je ještě ke všemu vegan. A najednou BUM! A byl do Heather celý pryč.

I když se postupem času z Tada vyklubal pěkný moula, v jedné věci mi opravdu pomohl (a tím nemyslím ten zápočet z matematiky).

Samozřejmě že je nakonec úplně fuk, jak dlouho mě Cooper miloval. Miluje mě teď, a to je přece hlavní. Dokonce kvůli mně namontoval do dveří vchod pro psy. Jo a taky se budeme brát.

A ještě máme kocoura jménem Owen, který se nám minulou noc vkradl do postele a uložil se k spánku na Cooperově straně, zatímco Lucy se stočila do klubíčka těsně vedle mě. A ani se nepoprali. Ani trošku.

Jsem tak zabraná do toho prozpěvování a tak plná lásky, že si ani nevšimnu, že vedle mě poklusává nějaká žena. Dokud mi ta žena nevrazí obličej až téměř pod nos a nekřikne na mě: „Nazdárek, Heather! Zatím jsem vás pozdravila teprve třikrát! Co to s váma dneska je?“

Teprve v tu chvíli si uvědomím, že je to Muffy.

Jenže vypadá úplně jinak, než když jsem ji viděla naposledy. Nějak jí splaskly vlasy. Má je stažené do culíku a na sobě má legíny a tričko bez rukávů. Na nohou má běžecké boty, nikoli střevíčky na podpatcích. Takže je najednou o nějakých deset centimetrů menší.

„Muffy!“ vykřiknu. „Dobrý den! No páni. Omlouvám se. Překvapila jste mě.“

„To asi jo,“ zasměje se Muffy. „Z čeho máte dneska ráno takovou radost? Přímo záříte štěstím.“

„Ale,“ mávnu rukou a odolám pokušení ji s úsměvem obejmout, „to nic. To jenom… že je tak krásnej den.“

„Je krásně, co? A o tý stávce jste to už asi taky slyšela, co? No není to nádhera?“ Vzápětí trochu vystřízliví. „Poslyšte, doneslo se ke mně, co se vám včera večer stalo. Jste fakt v pořádku? Nemůžu ani uvěřit, že za tím celou tu dobu byla ta jeho bejvalá a ne ten Blumenthalovic kluk. Mrcha jedna!“

„Nojo,“ přikývnu, „mně to povídejte.“

„Slyšela jsem, že bude zase v pořádku. Bylo to jenom takový to, jak se to jmenuje? Povrchový zranění. Poslali ji na psychiatrický vyšetření. Řekla bych, že proto se s ní taky doktor Veatch rozešel. Protože jí tak trochu šplouchalo na maják. Chudák chlap. Podle mě to její advokát bude chtít sehrát na nepříčetnost. No, nic jinýho mu nezbude. Jen si to představte, začít takhle vyvádět kvůli svatebnímu servisu! Fakt šílený. Panebože, a slyšela jste už i tu druhou novinku? Tu o reverendu Markovi?“

Zvednu obočí. „Ne? Co je s ním?“

„Dal výpověď,“ sdělí mi Muffy. „Prostě jenom tak. Nikdo neví proč. Teda včera po tom obřadu na uctění památky doktora Veatche měl nějaký nedorozumění s tím vaším fešáckým přítelem. Ale že by kvůli tomu musel dávat výpověď? Netušíte, proč to udělal?“

Nemůžu si pomoct, ale usmívám se od ucha k uchu. „To fakt netuším. Třeba si řekl, že je čas jít zase o dům dál.“

„Asi máte pravdu,“ přikývne Muffy. „Ale stejně je to škoda! Byl fakt roztomilej! Díky bohu za toho vašeho dalšího kámoše, za Tada. Alespoň jeden hezkej chlap že na univerzitě a v přilehlým okolí zůstal. Je fakt sladkej. Teda až na ten nesmysl s veganstvím. Ale však já ho z toho vyléčím jedna dvě. Přece nemůžu chodit s chlapem, kterej by neuměl pořádně ocenit skvělý smažený kuře podle receptu mý mámy, víte, jak to myslím? No, každopádně tady máme dneska večer po práci rande, pozval mě, ať si s ním jdu zaběhat, a tak jsem si řekla, že bych se měla dát trochu do formy, chápete? Nějak jsem to poslední dobou zanedbala. No nic, asi bych už měla běžet. Teď, když je ta stávka za náma, budu s rektorem spolupracovat na tý jeho iniciativě vylepšit obraz New York College v očích médií. Podle mě to fakt potřebujem – vzhledem ke všem těm vraždám, co se tu odehrály. A rozhodně budu muset něco udělat s tím, že se tý koleji, kde pracujete, začalo říkat Kolej smrti. To je prostě směšný. No nic, tak se mějte.“

A Muffy odkluše. Dívám se za ní a obdivuju ji, jak i v téhle rychlosti dokáže přimět svou dělohu, aby zůstala na místě a nevypadla.

Některé ženy mají v tomhle ohledu prostě kliku.

Dojdu až k Fischer Hall a otevřu dveře. První, koho uvidím, je Julio – snaží se z mramorové podlahy odstranit stopy po kolečkových bruslích.

„Vítej zpátky,“ pozdravím ho.

Jenom smutně potřese hlavou. „No jen se na to podívej,“ povzdychne si a podívá se na rýhy na podlaze. „Fakt nechutný.“

„Nojo,“ přitakám šťastně. „To teda jo.“

Po pár dalších krocích skoro vrazím do Jamie. Někam hrozně spěchá.

„Heather!“ vyhrkne, když mě uvidí, a celá se rozzáří. „Už jste to slyšela?“

„To o reverendu Markovi?“ usměju se na ni. „No jasně. Gratuluju. Zahnala jste ho na útěk.“

„Ale ne, tohle ne,“ zavrtí hlavou a mávne rukou, jako že jí to může být jedno. „I když to je taky super. Já myslím to o mým tátovi. Stáhl obvinění proti Gavinovi. Podle mě ho policejní náčelník přesvědčil, že ty jeho obvinění jsou nepodložený. Takže teď ten váš kámoš Cooper dostane zpátky všechny ty prachy, co dal za Gavinovu kauci.“

Usměju se na ni. „Ale ne,“ řeknu. „Tu kauci přece Cooper neplatil ze svýho. To šlo přes ručitele. Cooper sám složil jenom deset procent.“

Jamie se nesouhlasně zamračí. „Kdepak,“ ujistí mě. „To vám možná řekl, ale já stála vedle něj, když to platil. Vy jste se v tu chvíli bavila o něčem s Gavinem, takže vám to asi ušlo. Ale zaplatil celej ten balík. Zeptal se náčelníka O’Malleyho, jestli může použít osobní šek, a on mu odpověděl, že v tomhle případě výjimečně jo. No a tak to Cooper všechno zaplatil.“

Zůstanu na ni překvapeně koukat. Potom se mi po tváři rozlije úsměv.

A vzápětí se rozesměju.

Jamie se na mě dívá, jako kdybych byla zralá pro blázinec. „Ehm,“ odkašle si, „už musím jít. Mám spicha s Gavinem, natáčí někde v centru nějakej film. Řeknu, že ho pozdravujete, Heather. Tak nashle.“

Křením se ještě ve chvíli, kdy se otočím a zjistím, že u stolu na stanovišti ochranky sedí Pete. Vesele se na mě ušklíbne.

„Copak tě tak pobavilo?“ zajímá se. Potom mrkne na hodinky. „Poslyš, víš o tom, že dneska padnul světověj rekord? Jsi tu včas! A co to vidím? Žádnej hektolitr kofeinovýho nápoje ozdobenýho šlehačkou? Co se to děje?“

„Prostě jsem dneska ráno neměla na kafe chuť. A jsem fakt moc ráda, že tě vidím zase na svým místě,“ řeknu mu. „Ty ani netušíš…“

Přiskočím k němu a impulzivně se mu vrhnu kolem krku. Pete moje objetí udiveně opětuje a rozpačitě mě poplácá po zádech.

„No páni, to jsou teda věci,“ zamumlá. „Jesus Christo! Takže nějaká ženská se tě pokusí zastřelit, a ty se na mě druhej den takhle lepíš! Co se to s tebou děje?“

„Nic,“ odvětím, odtáhnu se a chvilku tam jenom tak stojím a pomrkávám, protože mám v očích slzy. Úplně jsem ztratila hlavu, ale je mi to fuk. Mám prostě hroznou radost, že ho vidím a že je všechno zase jako obyčejně. I když ne tak úplně jako obyčejně. Tohle je takové nové „jako obyčejně“ – nejlepší, jaké může být.

„Nojo,“ zašklebí se Pete a udělá si ukazováčkem kolečko na spánku, aby vypomáhajícímu studentovi na recepci naznačil, že má podezření, že jsem se zbláznila. „Mimochodem, co kdybychom se teď vrátili zpátky na zem?“ A vzápětí už otevře jeden ze šuplíků svého stolu. „Takže mohla bys mi povědět, kdo mi to tady, když jsem byl pryč, takhle vybílil? Kam se poděly moje koblihy? Všichni mi tvrdí, že v tom máš prsty ty…“

„Ale prosím tě,“ popotáhnu, obrátím se na podpatku a zamířím pomalu k menze. „Kdyby ten tvůj stůl zahlídnul někdo z hygieny, tak ho úředně zavře, bylo to fakt hnusný. Vlastně jsem ti prokázala službu.“

„To určitě,“ houkne za mnou Pete. „Tohle je šikana, abys věděla! Zavolám to svejm nadřízenejm! Budu si na tebe stěžovat!“

Se smíchem vejdu do dveří menzy. Magda sedí za kasou a zrovna protahuje čtečkou stravovací kartu nějaké studentky.

„Jen se podívejme na všechny ty překrásný filmový hvězdičky, který se sem chodí nabaštit,“ vrká něžně. „Máme fakt štěstí, že tady ve Fischer Hall máme tolik nádhernejch filmovejch hvězdiček!“

„Magdo,“ přeruší ji studentka, „prosím tě, teď ne. Vždyť si jdu jenom pro trochu kafe. Na ty tvý blahosklonný řečičky nemám…“

Ten nasupený tón hlasu bych poznala kdekoli. „Sarah?“

Studentka se otočí. No jasně, je to Sarah. Vlasy jí trčí na všechny strany jako obyčejně. Má na sobě flanelové kalhoty od pyžama, bačkory a obrovskou mikinu. Kontaktní čočky jsou pryč a na obličeji nemá ani stopy po šminkách. Popelka se vrátila z plesu a znovu se oblékla do svých obvyklých hadříků.

Nicméně když mě uvidí, její vnitřní krása probleskne zase na povrch, o tom není pochyb. Z obličeje jí zmizí mrzutý výraz právě-jsem-se-probudila a vystřídá ho radostné nadšení. Sarah zalapá po dechu a vrhne se mi kolem krku.

„Heather!“ vykřikne a sevře mě tak pevně, že skoro nemůžu dýchat. Ach, Heather! Díky! Diky!

„Ahem,“ zalapám po dechu. „Nemáš zač…“

„Ty ani nevíš,“ funí mi Sarah do vlasů. „Ty si ani nedokážeš představit, cos pro nás vlastně udělala. Díky tomu, žes dopadla skutečnýho Owenova vraha, stáhla policie všechny obvinění proti Sebastianovi. Je volnej… může zase jít zpátky na přednášky… může zase učit… všechno. Tys ho zachránila, Heather. Tys ho zachránila. Ty jediná jsi věřila v jeho nevinu. Ty jediná! Nevím, jestli se ti za to někdy dokážu dostatečně odvděčit. Teď v noci byl se mnou… teda jako doopravdicky se mnou. A bylo to božský. Já už jsem ani nevěřila, že ještě někdy najdu chlapa, se kterým bych mohla mít opravdu uspokojivej fyzickej a zároveň intelektuální vztah – ale v Sebastianovi jsem ho našla. V životě jsem nebyla šťastnější. A podle mě by nám to nikdy nevyšlo, kdyby nad náma viselo tamto. Ale díky tobě… Nevím, jestli ti někdy dokážeme dost poděkovat…“

„Víš,“ skočím jí do řeči, „mohla bys začít tím, že mě teďka neuškrtíš.“

Sarah mě okamžitě pustí.

„Jejda,“ couvne a zatváří se rozpačitě. „Promiň.“

„To nic,“ ujistím ji. „Jsem ráda, že vám to se Sebastianem vyšlo.“

„Vyšlo?“ zopakuje Sarah se smíchem. „Vyšlo! Panebože! Tohle je přece daleko víc, než že nám to jenom vyšlo! To ti ani nedokážu vypovědět – je to jako sen. Jenom jsem si sem zaskočila pro bagety a kafe. Potom půjdeme zase na věc a budeme se sladce milovat od rána do večera, a oslavíme tak naše vítězství nad kriminálním a soudním systémem i nad rektorátem.“

Podíváme se s Magdou po sobě. Obě máme stejný problém zachovat vážnou tvář.

„Prima,“ řeknu. „No, tak to vám přeju hodně štěstí, Sarah. Ale nezapomeň – bezpečnej sex!“

„No jasně,“ odfrkne si Sarah. Potom zjevně neodolá pokušení, protože se opět vrhne dopředu a ještě mě naposledy obejme. Vzápětí se obrátí a začne se rozhlížet po bagetách. „Ach, Heather,“ řekne ještě. „Jenom doufám, že jednou taky najdeš takový romantický štěstí, jaký teď prožíváme já a Sebastian!“

„Nojo,“ přikývnu a poplácám ji po temeni hlavy. „To já taky.“

Potom už se Sarah k mé velké úlevě vydá k vystavené nabídce baget.

„Někdy dokáže bejt fakt nesnesitelná,“ podotkne Magda a načechrá si tu svoji už tak dost natupírovanou hřívu.

„To mi povídej,“ přikývnu se šťastným povzdechem.

„Mimochodem,“ začne Magda, „neuhodneš, co se stalo.“

„Ba ne,“ zavrtím hlavou. „To ty neuhodneš, co se stalo.“

„To o tobě náhodou už vím,“ odvětí Magda a jenom mávne rukou ozdobenou dokonalou manikúrou. „Dopadla jsi skutečnou vražedkyni doktora Veatche a ta ženská po tobě střílela a málem tě zabila. To u tebe není žádná velká novinka. Zato já se ti chystám svěřit s něčím fakt důležitým.“

Dám si ruku v bok.

„No tak fajn,“ pokrčím rameny. „Sice jsem se ti chystala říct něco úplně jinýho, ale klidně povídej. Co máš za novinku? Určitě bude daleko důležitější než ta moje. To zrovna.“

Magda se rozhlédne napravo nalevo, aby se ujistila, že nás nikdo neposlouchá. Potom se ke mně nakloní přes pult u pokladny a pošeptá mi: „Ta moje novinka… no, ukázalo se, žes měla pravdu!“

Zvednu udiveně obočí. Nestává se mi často, že by někdo připustil, že jsem měla v něčem pravdu. Takže to pro mě novinka opravdu je. „Fakt? A v čem?“

„No s Petem!“ vyhrkne Magda a zase se za kasou narovná. Usmívá se od ucha k uchu. „Radilas mi, abych mu prostě řekla, co k němu cítím. Takže včera večer, když jsme dojedli tu pizzu, jsem konečně sebrala odvahu a… fakt jsem to udělala. A…“

Já tedy obvykle nijak moc nevřískám, ale to, jak Magda nechala tu poslední větu takhle odeznít do ztracena, bylo opravdu kruté, takže jsem se tomu prostě nemohla ubránit.

„A co teda?“ zaječím.

„…a on mi řekl, že ke mně cítí to samý,“ zašeptá Magda nadšeně. „Takže spolu teď chodíme.“ Zůstanu na ni koukat. „To kecáš.“

Magda se na mě vesele zašklebí. „Nekecám. No, teda ne že bychom se – jak to ta Sarah říkala? Sladce milovali od rána do večera? – to zatím ne. Bereme to hezky pomaloučku – však víš, kvůli dětem. Ale rozhodně jsme jeden pro druhýho jako stvořenej. Tak. A teď mi hezky povězte, co k tomu můžete dodat, slečno Heather Wellsová.“

Usměju se na ni.

„Jenom to, že jsem to věděla od začátku,“ prohlásím.