Meg Cabot

Podsvětí 01. Mezi láskou a smrtí

1.

On požene ji pak od města k městu a uvrhne ji zpátky do pekel, odkud jí závist ukázala cestu.

DANTE ALIGHIERI, Peklo, Zpěv první

Může se stát cokoliv a nestačíte přitom ani mrknout. Prostě cokoliv.

Jedna. Dva. Tři.

Mrk.

Děvče se směje s kamarádkami.

V tu chvíli se rozestoupí země a vznikne kráter. Z něho se vynoří muž v černočerném kočáře, ukovaném v těch největších pekelných hlubinách. Táhnou ho vraníci s ohnivýma očima a s ocelovými kopyty.

Než kdokoliv stačí vykřiknout a dívku varovat, aby se otočila a dala na útěk, dusot kopyt ji dožene.

Dívka se už nesměje. Křičí.

Je pozdě. Muž se vykloní ze svého kočáru černého jako uhel, uchopí ji v pase a vtáhne ji s sebou do kráteru.

Její život se od té chvíle úplně změní.

Přesto se o tu dívku nemusíte obávat. Je to jen hrdinka jedné dávné báje. Jmenuje se Persefona a byla unesena bohem Hádem, vládcem říše mrtvých, aby s ním žila v podsvětí. Tímto mýtem si staří Řekové vysvětlovali změny ročních období.

Ovšem to, co se přihodilo mně, není žádný mýtus ani báje.

Kdybyste mi před pár dny vyprávěli příběh o dívce, která musela po šest měsíců v roce žít s nějakým mužem v paláci v podsvětí, vysmála bych se tomu. Potýkalo se to děvče s nějakými problémy? Nejspíš ano, ale já vám řeknu, kdo tu má skutečné problémy. Jsem to já. A moje problémy jsou o hodně větší, než kdy měla Persefona.

Zvláště teď, po té noční příhodě na hřbitově. Chci říct po tom, co se tam doopravdy stalo.

Policie je samozřejmě přesvědčena, že ví, co se tam odehrálo.

Stejně tak všichni ve škole. Každý na ostrově má svoji hypotézu.

Tím se od sebe zásadně lišíme. Všichni mají jen hypotézy.

Já to ale vím.

Koho z vás tedy zajímá, co se přihodilo Persefoně? Ve srovnání s tím, co se stalo mně, je to prkotina.

Persefona měla vlastně štěstí. V podsvětí se totiž objevila její matka, aby ji vykoupila.

Mě ale nezachrání nikdo.

Ať už se pustíte do čehokoliv, dejte na mou radu. Nemrkejte.

2.

Jako když listí padá v jeseni,

za listem, list a větev všechny ztrácí, až vysvleče se celá z lupení.

DANTE ALIGHIERI, Peklo, Zpěv třetí

Jednou jsem už zemřela.

Nikdo přesně neví, jak dlouho jsem byla mimo. Nedýchala jsem a nebilo mi srdce, dokonce něco přes hodinu.

Naštěstí jsem ale zároveň byla podchlazená. Proto když mě zahřáli, nasadili defibrilátor a koňskou dávkou epinefrinu, tak se jim podařilo mě oživit.

Alespoň tak to tvrdí doktoři. Můj názor na to, proč jsem stále mezi živými, je však jiný. Zkušenost mě naučila, abych ho s ostatními radši nesdílela.

Vidělas světlo?

To je první věc, na kterou se všichni ptají, když zjistí, že jsem zemřela a zase obživla. Na to samé se mě na dnešním mámině večírku zeptal i můj sedmnáctiletý bratranec Alex.

„Vidělas nějaké světlo?“

Alex ani nestačil tu otázku dokončit a jeho táta, můj strýček Chris, mu už vlepil pohlavek.

„Au,“ zaskučel Alex a třel si zátylek. „Proč bych se jí nemohl zeptat, jestli viděla světlo?“

„Není to právě zdvořilé,“ odpověděl stroze strýček Chris.

„Lidí, kteří mají takovou zkušenost se smrtí, je nevhodné se na tyhle věci ptát.“

Lokla jsem si limonády, kterou jsem držela v ruce. Mámu moc nezajímalo, jestli takovou obrovskou party chci. Vítej na Ostrově kostí, Pierce! Co jsem jí měla říct? Byla tak nadšená! Očividně pozvala

všechny, které znala ze starých dobrých časů, včetně celé své rodiny. Nikdo z nich se za celý život nikdy nikam nepřestěhoval. Všichni zůstali na tomhle ostrově u pobřeží jižní Floridy, o rozloze třikrát šest kilometrů. Všichni kromě mámy a jejího mladšího bráchy Chrise.

Strýček Chris ale Ostrov kostí vlastně nikdy neopustil tak jako máma, která odešla na školu, provdala se a měla dítě.

„Ale ta nehoda se stala už skoro před dvěma lety,“ namítal Alex.

„Určitě už na to není tak citlivá.“ Podíval se na mě. „Pierce,“ pronesl sarkasticky, „vadí ti mé otázky o tom, jak jsi skoro před dvěma lety zemřela a pak zase obživla?“ Pokusila jsem se o úsměv.

„Je mi to jedno,“ zalhala jsem.

„Říkal jsem ti to,“ obrátil se Alex k otci a mě se pohotově zeptal:

„Tak co, vidělas to světlo, nebo ne?“

Zhluboka jsem se nadechla a ocitovala jsem něco, co jsem si přečetla na internetu. „Prakticky všichni, kteří prožili klinickou smrt, tvrdí, že při umírání něco viděli, většinou to bylo nějaké světlo.“

„Co to vlastně znamená klinická smrt?“ Strýček Chris se nervózně drbal na hlavě pod kšiltovkou rybářského spolku „Kosti“.

„Jedná se o celkovou zástavu dechu a srdeční činnosti,“ vysvětlila jsem mu. Zatoužila jsem, abych se pod těmi bílými šaty, které mi máma pro tento večer pořídila, mohla taky podrbat. Bohužel mi byly těsné přes prsa. Ale asi by to nebylo příliš slušné, přestože strýček a Alex patří k rodině.

„Aha,“ řekl strýček Chris. „Už tomu rozumím.“

Dočetla jsem se, že ti, co prodělali klinickou smrt, často trpí vážnými proměnami osobnosti a těžko se přizpůsobují svému dřívějšímu životu. Bohu zcela oddaní kazatelé, kteří se navrátili z náruče smrti, končili v kožených bundách na sedlech motorek. Motorkáři se zase naopak vydávali k nejbližšímu kostelu, aby se tam dočkali zázraku znovuzrození.

Takže já jsem to vzhledem k okolnostem zvládla ještě docela dobře.

Vedení Westportské dívčí akademie by s tím nejspíš asi nesouhlasilo. Došlo mi to, když jsem se probírala materiály, které z mé bývalé školy poslali po té „nehodě“ minulého léta. Tehdy mým

rodičům doporučili, aby pro mě našli „alternativní studijní řešení“ – což byla zdvořilá formulace znamenající vyloučení.

Pierce je duchem nepřítomná. Občas vůbec nevnímá okolí. A pokud se rozhodne, že bude aktivní, nikdy se její aktivita netýká vyučování. Doporučujeme, abyste ji nechali absolvovat neuropsychologické testy Wechsler a TOVA. Jeden se týká inteligence, druhý udržení pozornosti.

Tato zpráva byla napsána během pololetí, které následovalo hned po té „nehodě“, k níž došlo po více než roce po tom velkém neštěstí. Tehdy jsem měla hlavu plnou důležitějších věcí než myslet na domácí úkoly. Ti pitomci mě dokonce vyškrtli ze školní hry Sněhurka, ve které jsem měla hrát hlavní roli.

A jak to náš vedoucí dramatického kroužku odůvodnil? Prý jsem se přespříliš identifikovala s chudinkou – ani živou ani mrtvou Sněhurkou.

Netuším, jak jsem to měla tehdy všechno zvládat. Opravdu. Kromě toho, že jsem si prošla klinickou smrtí, jsem se díky otci narodila také bohatá jako princezna. Můj otec je totiž generálním ředitelem společnosti, která je jedním z největších světových dodavatelů a poskytovatelů služeb v oblasti ropného a plynárenského průmyslu a také vojenských technologií. O jeho společnosti slyšel určitě každý. V poslední době byla hodně ve zprávách. A taky jsem se díky mámě narodila hezká. Zdědila jsem její drobnou postavu, husté tmavé vlasy a velké hnědé oči…

Bohužel jsem také zdědila mámino srdce křehké princezny. To mě nakonec zabilo.

„Tak bylo tam na konci toho tunelu?“ zajímal se Alex. „To světlo? Všichni to říkají.“

„Tvému bratranci to pořád ještě nedošlo,“ vzhlédl starostlivě zpod kšiltovky jeho otec. „Kdyby ho viděla, tak by tu s námi dneska nebyla. Přestaň ji otravovat.“

„Mně to nevadí,“ usmála jsem se na strýčka Chrise. „Klidně mu na jeho otázky odpovím.“ Ve skutečnosti mi to vadilo. Ale postávat na zahradě se strýčkem Chrisem a s Alexem bylo pořád lepší než být tam vevnitř s houfem neznámých lidí. Otočila jsem se k Alexovi:

„Někteří říkají, že viděli světlo na konci tunelu. Nikdo z nich sice neví, co to přesně bylo, ale mají své hypotézy.“

„Jako co?“ zeptal se Alex.

V dáli se ozval hrom. Zatím jen tiše. Lidi uvnitř to přes všechen ten smích, hudbu a vlnobití způsobené vodopádem v bazénu nejspíš neslyšeli. Máma pouštěla hudbu uvnitř i na zahradě z venkovních reproduktorů, které vypadaly dost trapně, jako velké balvany.

Já jsem však to hřmění slyšela. Následovalo brzy po zablesknutí. Nebyl to žádný ohnivý záblesk, i když bylo horko, jak je na počátku září na jihu Floridy v osm večer normální. V Connecticutu tak bývá jen v červnu v pravé poledne. Nad mořem zuřila bouřka a blížila se k nám.

„Nevím,“ odpověděla jsem. Myslela jsem na další věci, které jsem četla. „Někteří se domnívají, že světlo je cesta do jiné duchovní dimenze, která se otvírá pouze mrtvým.“

Alex se zašklebil. „Dobrý,“ poznamenal. „Taková nebeská brána.“

„Možná,“ pokrčila jsem rameny. „Ale vědci tvrdí, že to světlo je spíš halucinace, která v mozku vzniká náhlým vypálením neurotransmitérů, které z nedostatku kyslíku odumírají všechny najednou.“

Strýčkovy oči posmutněly.

„Alexovo vysvětlení se mi zamlouvá víc,“ řekl. „To o nebeské bráně.“

Nechtěla jsem strýčka Chrise zarmoutit.

„Nikdo doopravdy neví, co se stane, když zemřeme,“ dodala jsem rychle.

„Kromě tebe,“ poznamenal.

V těch příliš těsných bílých šatech jsem se cítila hodně nepříjemně.

Já jsem totiž žádné světlo neviděla. Ani nic, co by se mu byť vzdáleně podobalo.

Nechtěla jsem strýčkovi Chrisovi lhát. Neměla jsem o tomhle vůbec začínat. Zvláště když si máma přála, aby byl dnešní večer dokonalý… a nejen dnešní večer, ale odteď už všechno. Fakt jsem ji nechtěla zklamat. Děsně se snažila, koupila za milion dolarů tenhle dům a zaletěla do New Yorku za jedním slavným přítelem, aby ho zařídil. Pozvala si na pomoc i zahradního architekta, samozřejmě

odborníka na životní prostředí. Ten vysázel na zahradě takové rostliny jako kanangy vonné a v noci kvetoucí jasmín, takže to všude vonělo skoro jako v reklamě na parfémy pro celebrity.

Dokonce mi koupila kolo značky „Pobřežní hlídka“ se vším, co k tomu patří, včetně košíku a zvonku. Stále ještě jsem totiž neměla řidičák. Vymalovala mi ložnici uklidňující levandulovou barvou a zapsala mě do stejné školy, do které sama před dvaceti lety chodila.

„Bude se ti tu líbit, Pierce,“ opakovala pořád dokola.

„Uvidíš. Začneme znovu. Všechno zase bude fajn. Věř tomu.“ Měla jsem dobrý důvod nevěřit tomu, že všechno zase bude fajn.

Ale nechávala jsem si to pro sebe. Máma byla tak šťastná. Na večírek dokonce zajistila profesionální catering. Připravili a servírovali krevetové koktejly, fritované mušle a kuřecí špízy. Do bazénu vypustila flotilu plovoucích svíček s citronovou vůní, které odpuzovaly komáry, pustila vodopád a otevřela v domě všechna francouzská okna.

„Vane takový příjemný větřík,“ opakovala a záměrně si nevšímala obrovských bouřkových mraků, které se hromadily na nebi.

Rozhodla se ignorovat i další věci. Zpátky na Ostrov kostí se přestěhovala také proto, aby pokračovala ve výzkumu svých milovaných kolpíků růžových. Vypadají jako růžoví plameňáci, až na to, že mají zobáky zploštělé jako lžíce. Na ostrov se vrátila těsně poté, co je nejhorší ekologická katastrofa v americké historii téměř vyhubila.

Stejně ignorovala i to, že její chytrá a zvířata milující dcera málem zemřela a vrátila se do života ne úplně normální. A kvůli tomu všemu se jí začalo hroutit manželství. Rozvodové řízení začalo, ještě když jsem byla v nemocnici. Popravdě máma vykopla tátu z domu, protože mě „nechal“ utopit. Táta se odstěhoval do penthousu, který si drží poblíž sídla své společnosti na Manhattanu. Tehdy ještě netušil, že to bude jeho domov i o rok a půl později.

„Je mnohem lepší odpustit a zapomenout, Pierce,“ říká pokaždé táta. „Jen tak se přes to dokážeš přenést. Tvoje matka se to musí naučit.“

Pro mě „odpustit a zapomenout“ nedává žádný smysl. Jak je vidět na případu mých rodičů, díky odpuštění bychom se mohli přestat zabývat některými nepříjemnými věcmi.

Ale když zapomeneme, nepoučíme se ze svých chyb.

A to je moc nebezpečné. Kdo by to mohl vědět lépe než já? Takže odpustit? Jasně, táto.

Ale zapomenout?

I kdybych chtěla, tak nemůžu.

Protože existuje někdo, kdo mě nenechá.

Neviním mámu z toho, že se chtěla vrátit na ostrov, kde se narodila a vyrůstala, i když je tu nekřesťanské vedro, je to místo ohrožované hurikány a vznáší se nad ním všelijaká tajemná oblaka chemikálií – tak si představuji zlo, které otevřením skříňky vypustila na lidstvo nebohá Pandora.

Kdyby mi však někdo řekl předtím, než jsem se sem přistěhovala, že Isla Huesos, jak tenhle ostrov všichni nazývají, znamená v překladu Ostrov kostí, a proč ho tak španělští cestovatelé pojmenovali, nejspíš bych nikdy s máminým plánem začínat tu nový život nesouhlasila.

Je dost obtížné začínat znovu tam, kde člověk opakovaně naráží na někoho, kdo se před ním objevuje znovu a znovu a ničí mu život. Jenomže tohle jsem taky mámě mohla těžko říct. Moje první návštěva na Ostrově kostí měla zůstat velkým tajemstvím. Nebylo na tom nic špatného, takové malé tajemství mezi námi děvčaty, jak

říkala vždycky máma.

Táta totiž nemůže vystát máminu rodinu, která je podle něj (jak dost pravdivě říká) plná odsouzenců a šílenců, což pro jeho jedináčka nejsou ty nejlepší vzory. Máma po mně chtěla slib, že mu nikdy o tom jednodenním výletě, který jsme spolu podnikly na pohřeb jejího otce, když mi bylo sedm, nepovím.

Slíbila jsem jí to. Co jsem tehdy mohla tušit? Nikdy jsem nic neřekla, hlavně nic o tom, co se stalo po pohřbu na hřbitově. Nikdy mě ani nenapadlo, že bych to měla někomu říct, protože babička o všem věděla.

A babičky přece nedopustí, aby se někomu stalo něco zlého.

Zvláště ne jejich jediným vnučkám.

Takže jsem na mámině party neznala nikoho kromě ní, Alexe a babičky. Ta mimochodem seděla na dědečkově pohřbu ve stejné řadě jako já. Bylo to víc než před deseti lety, když byl mámin brácha ještě ve vězení.

Strýček Chris si na život na svobodě nedokázal zvyknout. Kdykoliv k němu zamířil někdo z cateringu, aby mu doplnil skleničku se šampaňským, nebyl si jistý, co má dělat. Místo toho, aby normálně řekl: „Ne, díky,“ tak vždycky vykřikl: „Pro mě jen minerálku!“ a ucuknul se svou skleničkou, takže se šampaňské rozlilo po celé terase.

„Nepiju alkohol,“ vytáčel se rozpačitě strýček Chris. „Dám si jen minerálku.“

„Moc se omlouvám, pane,“ řekl číšník ne moc přesvědčivě a s rostoucí nevolí pozoroval, jak se u našich nohou zvětšuje louže nejlepšího šampaňského Veuve Clicquot.

Rozhodla jsem se, že budu mít strýčka Chrise ráda, přestože mě táta varoval, že okamžitě po propuštění se znova dá na dráhu zločinu a bude se chtít všem pomstít.

Po návratu z vězení žil u babičky, která v jeho nepřítomnosti vychovávala Alexe, protože Alexova máma od nich utekla, když byl ještě mimino. Zmizela hned poté, co strýčka Chrise zavřeli. Od našeho příjezdu na Ostrov kostí jsem ho neviděla dělat nic jiného než sedět na gauči, sledovat kanál o počasí a upíjet u toho minerálku.

Přece jen mě ale tak nějak děsil. Měl ty nejsmutnější oči na světě. Snad kromě jediné osoby.

Ale na tu jsem se úporně snažila nemyslet. Tak jako jsem se snažila nikdy nemyslet na svou smrt.

Nicméně někteří lidé mi to hodně ztěžovali.

„Ne každý, kdo zemře a zase se vrátí,“ vysvětlovala jsem opatrně strýčkovi Chrisovi, „má stejnou zkušenost.“

V té chvíli k nám po schodech ze zadní terasy doklopýtala na vysokých podpatcích babička. Na rozdíl od strýčka Chrise a Alexe si dala práci a vyparádila se. Měla jemné béžové šaty a přes ně jeden ze svých ručně pletených hedvábných šálů.

„Tady jsi, Pierce,“ řekla poněkud naštvaně. „Co děláš venku? Všichni uvnitř čekají, až se s tebou seznámí. Pojď, chci, abys pozdravila pátera Michaela.“

„No jo,“ rozzářil se Alex, „to by mě zajímalo, jestli on to ví.“

„Co?“ zmateně se zeptala babička.

„Co to bylo za světlo, které Pierce viděla, když umírala,“ odpověděl Alex. „Já si myslím, že nebeská brána. Ale podle Pierce většina vědců tvrdí, že to je… cože to říkají, Pierce?“

Polkla jsem. „Halucinace,“ řekla jsem. „Vědci tvrdí, že dosáhli stejných výsledků při testování lidí, kteří neumírali, ale požili narkotika, nebo když jim byly do mozku pouštěny elektrické výboje. Někteří z nich taky viděli světlo.“

„Takže kvůli tomuhle trčíš venku?“ zeptala se babička pohoršeně.

„Aby ses mohla rouhat?“

Když jsem zemřela a zase obživla, tak se moje známky výrazně zhoršily. Tehdy moje třídní na Westportské dívčí akademii paní Keelerová doporučila rodičům, aby pro mě našli školu, kde nebudu muset tolik studovat a která by mě bavila. I děti, kterým se ve škole nedaří, mohou být v životě úspěšné, pokud naleznou něco, co je

„zaujme“, ujišťovala paní Keelerová rodiče.

Pak jsem přece jen našla to, co mě „zaujalo“. Nakonec to ale zapříčinilo můj vyhazov z Westportské dívčí akademie a přivedlo mě to na Ostrov kostí, který někteří lidé nazývají rájem.

Ti, kteří se tohoto omylu dopouštějí, ale dozajista nikdy neměli co do činění s mojí babičkou.

„Ale ne,“ zasmál se Alex, „rouhala by se, kdyby tvrdila, že světlo vycházelo z rozkroku její nové matky, když se rodila do nového života. Ovšem kdybys byla hinduistka, tak by ani to žádné rouhání nebylo.“

Babička se zatvářila, jako by právě kousla do citronu. „Alexandře Cabrero,“ pronesla zostra, „ ty žádný hinduista nejsi. Zároveň bych ti chtěla připomenout, že jsem to já, kdo platí účty za tu hromadu šrotu, kterou ty nazýváš auto. Pokud chceš, abych v tom pokračovala, mohl bys mi projevovat trochu více respektu.“

„Pardon,“ zamumlal Alex a zadíval se na rozlité šampaňské u svých nohou. Jeho otec si rychle sundal kšiltovku a udělal to samé.

Babička na mě pohlédla a přinutila se k milejšímu výrazu.

„Pierce,“ pronesla sladce, „co kdybys zašla dovnitř a pozdravila pátera Michaela? Samozřejmě si ho nemůžeš z dědečkova pohřbu pamatovat, protože jsi byla příliš malá, ale on si tě pamatuje a moc se těší, až rozšíříš naše řady.“

„Není mi moc dobře,“ vysoukala jsem ze sebe. Nemusela jsem si ani vymýšlet. Vedro bylo téměř nesnesitelné. Toužila jsem si na svých příliš těsných šatech rozepnout pár knoflíčků. „Potřebuji se nadýchat čerstvého vzduchu.“

„Tak pojď dovnitř,“ zatvářila se babička dotčeně. „Tam běží klimatizace a není tam takové vedro. Tedy kdyby tvá matka zároveň neotevřela všechny dveře…“

„Co jsem zase udělala špatně, mami?“ Na zadní terase se objevila máma a vzala si od procházejícího číšníka z tácu krevetový koktejl.

„A, Pierce, tady jsi. Už jsem si říkala, kam jsi zmizela.“ Přejela po mně zkoumavým pohledem a zeptala se mě: „Drahoušku, je ti dobře?“

„Tvrdí, že potřebuje chladnější vzduch,“ opáčila stále ještě naštvaná babička. „Ale stojí venku. Co je to s ní? Vzala si dnes léky? Jsi si jistá, že Pierce je s to začít zase chodit do školy, Deb? Však víš. Možná…“

„Mami, je v pořádku,“ přerušila ji máma. A pak se otočila ke mně. „Pierce…“

Zvedla jsem hlavu. Máminy oči vypadaly ve světle na terase temnější než obvykle. V zářivě bílých džínách a volné hedvábné halence jí to moc slušelo. Vypadala skvěle. Všechno bylo skvělé. Všechno bude v pořádku.

„Potřebuju odejít,“ snažila jsem se utlumit vzlyk, který se mi dral do krku.

„Tak jdi, miláčku,“ máma se nahnula dolů z terasy a položila mi ruku na čelo, jako by zkoušela, jestli nemám horečku. Voněla jako vždy svým parfémem a maminkovstvím. Když mě lehce políbila, svezly se její tmavé vlasy na má obnažená ramena. „To nevadí. Nezapomeň si na kole rozsvítit světlo, abys byla vidět.“

„Cože?“ zeptala se nevěřícně babička, „ty ji pustíš na kolo?

Vždyť je party v plném proudu. Její party.“

Máma jí nevěnovala pozornost.

„Nikde se nezastavuj,“ dávala mi ještě rady. „Nikde nesesedávej z kola.“

Otočila jsem se beze slova k Alexovi a strýčkovi Chrisovi, kteří na mě ohromeně zírali, a vydala se na boční dvorek, kde jsem měla opřené své nové kolo. Ani jednou jsem se neohlédla.

„Pierce?“ zavolala za mnou ještě máma.

Ztuhla jsem. Co kdyby si to po babiččiných protestech rozmyslela?

Ale jenom dodala: „Nebuď pryč dlouho. Blíží se bouřka.“

3.

V té pustině, kde roste jenom blín, jsem křikl na něho: „Měj slitování, ať kdokoliv jsi, člověk nebo stín!“

DANTE ALIGHIERI, Peklo, Zpěv první

Všichni chtějí věřit, že na ně na druhé straně něco čeká. Něco velkého. Ráj.

Valhala. Nebe.

Jejich příští – snad méně hrozný – život.

Akorát že na druhé straně jsem byla jen já. Takže já vím, co se tam nachází. Není to žádný ráj. Každopádně ne hned od začátku.

Tuto pravdu si ale musím nechat pro sebe, protože lidem, kterým jsem se svěřila, se vždycky stalo něco špatného.

Občas musím odejít, než bych řekla nebo udělala něco, čeho bych pak litovala. Vždycky se pak přihodilo něco hrozného.

On se může objevit.

Máma to chápala. Ne samozřejmě to o něm, o něm nevěděla, ale to moje nutkání zmizet. Proto mě nechala jít.

Když jsem od našeho nového domu sjížděla z kopce, s chladivým větříkem ve vlasech, musela jsem myslet jen na jedinou osobu, na svou babičku.

„Muž? Jaký muž?“

Přesně tak babička zareagovala onehdy u ní doma, když jsem ji následovala do kuchyně, abych se vyptala na dědečkův pohřeb. Přesněji řečeno na to, co se na hřbitově následně přihodilo. Musela jsem se zvednout z gauče, ze kterého jsem se společně se strýčkem Chrisem dívala na program o počasí.

„Pamatuješ se,“ pronesla jsem pomalu, „na toho muže, o kterém jsem ti vyprávěla? Toho s tím ptákem.“

Nikdy jsme neměly příležitost si o tom znovu promluvit.

Nikdy od toho dne, co se to stalo. Nejenže ten den měl zůstat tajemstvím mezi námi děvčaty, mámou a mnou, ale nikdy jsem od té doby kvůli tátovi nebyla s babičkou pohromadě.

Jak šla léta, tak mi příhoda ze hřbitova připadala čím dál víc jako sen. Možná to byl pouhý sen. Jak by se něco takového mohlo stát? To je nemožné.

Pak jsem zemřela.

A uvědomila jsem si, že to, co jsem tehdy viděla na hřbitově, nebyl sen. Byla to očividně ta nejdůležitější věc, která se mi v životě přihodila, chci říct do té doby, než mi přestalo bít srdce.

„Běž si na chvíli hrát ven,“ pobídla mě tehdy babička. „Maminka má teď práci. Přijdeme tě vyzvednout, až tady budeme hotové.“

Hned po pohřbu zašly s mámou do hrobníkovy kanceláře, aby podepsaly poslední papíry ohledně dědečkova hrobu.

Možná jsem byla trochu neposedná. Vybavuju si, že jsem něco shodila z hrobníkova stolu. To by mě nepřekvapovalo. Podobně jako bratranec Alex, který tam byl taky, jsem i já měla vždy problémy s pozorností.

Ale na rozdíl od Alexe se to tak nebralo. Protože jsem holka, a do jakých potíží se může dostat holka?

Pamatuji se, jak máma vzhlédla od nějakých papírů, které pomáhala babičce vyplňovat, a přes slzy se na mě usmála.

„To je v pořádku, miláčku,“ řekla. „Běž ven. Nechoď daleko. Nic se neděje.“

Nikam daleko jsem nešla. Tehdy jsem maminku vždy na slovo poslechla.

Jen pár desítek metrů od hrobníkovy kanceláře jsem našla holubici. Kulhala po pěšince mezi hroby a táhla za sebou křídlo, které bylo očividně zlomené. Okamžitě jsem se pustila za ní a pokoušela jsem se ji chytit, protože jsem věděla, že když ji odnesu k mamince, pomůže jí. Milovala ptáky.

Ale nakonec jsem všechno jenom zkazila. Pták se belhal k blízké kryptě a kvůli mně zpanikařil. Snažil se popoletět a narazil do tvrdých cihel.

Pak už tam jen ležel. Když jsem k němu přispěchala, s hrůzou jsem zjistila, že je mrtvý.

Samozřejmě jsem se rozbrečela. Už tak jsem byla smutná, protože jsem byla na pohřbu dědečka, kterého jsem nikdy nepoznala. Pak mě za mé chování vyhodili z hrobníkovy kanceláře. A teď ještě tohle?

V tom okamžiku se na pěšině objevil ten mladík. Mně, tehdy prvňačce, připadal neskutečně vysoký, skoro jako obr. A to i poté, co si vedle mě klekl a zeptal se, proč pláču.

Když si na to teď vzpomínám, v té době mu mohlo být tak šestnáct, zdaleka to ještě nebyl dospělý muž. Ale tím, jak byl vysoký a oblečený celý v černém, se mi zdál mnohem starší, než ve skutečnosti byl.

„Po-pokoušela jsem se mu pomoct,“ vzlykala jsem téměř nesrozumitelně a ukazovala na ptáka. „Byl zraněný. Ale pak jsem ho vylekala a všechno pokazila. Teď je mrtvý. Byla to ne-ne-nehoda.“

„Samozřejmě,“ řekl a zvednul jednou rukou bezvládné křehké tělíčko.

„Nechci do pekla,“ naříkala jsem.

„Kdo říká, že půjdeš do pekla?“ zeptal se pobaveně.

„Tam se dostanou všichni vrazi,“ informovala jsem ho v slzách.

„Babička to říkala.“

„Ale ty přece nejsi vrah,“ ujišťoval mě. „A máš ještě dost času na to, aby ses obávala, co se s tebou stane po smrti.“

S cizími lidmi jsem se neměla bavit. To mi rodiče vtloukali vždycky do hlavy.

Ale tenhle cizinec vypadal tak hodný. A maminka byla kousek odsud v hrobníkově kanceláři. Byla jsem si jistá, že jsem v bezpečí.

„Podíváme se po nějaké rakvičce?“ ukázala jsem na ptáka. Přetékala jsem znalostmi, které jsem se toho odpoledne dozvěděla na pohřbu. „Když zemřeme, dají nás do rakve a už nás nikdy nikdo nespatří.“

„Některé z nás,“ odpověděl poněkud suše cizinec. „Ne všechny. Máš pravdu, měli bychom ho dát do rakve. Nebo bych ho mohl zkusit oživit. Čemu dáváš přednost?“

„Nemůžete ho oživit,“ odpověděla jsem, zaskočená otázkou natolik, že jsem zapomněla plakat. Hladil ptáčka, který byl zcela jistě mrtvý. Měl zlomený krk a hlavička mu bezvládně visela přes konečky mladíkových prstů. „Nikdo to neumí.“

„Já ano. Pokud budeš chtít.“

„Ano, prosím,“ zašeptala jsem a on přejel prsty po ptáčkovi. Ten během vteřiny zvedl hlavičku, s jasným zašvitořením vzlétl z jeho ruky k zářivě modrému nebi a energicky mával křídly.

Nadšeně jsem vykřikla: „Ještě jednou!“

„To nejde,“ postavil se. „Už odletěl.“

Chvíli jsem přemýšlela, pak jsem ho vzala za ruku a zatahala za ni. „Můžeš to samé udělat i s mým dědečkem? Právě ho pochovali, támhle,“ mávla jsem směrem k hrobce na opačném konci hřbitova.

Odpověděl docela vlídně: „Ne, to bohužel ne.“

„Ale mámě by to udělalo velkou radost. A babičce taky. Prosím.

Bude to jen minutka.“

„Ne,“ zopakoval znepokojeně. Zase ke mně poklekl. „Jak se jmenuješ?“

„Pierce,“ odpověděla jsem. „Ale…“

„Tedy, Pierce,“ řekl. Všimla jsem si, že měl oči stejné barvy jako nože mých bruslí doma v Connecticutu. „Tvůj dědeček by na tebe byl pyšný. Ale teď je lepší ho nechat tam, kde je. Maminka i babička by se mohly leknout, kdyby ho spatřily, když už byl pohřbený, nemyslíš?“

Na to jsem nepomyslela, a nejspíš měl pravdu.

V tu chvíli se po mně začala shánět babička. Muž ji uviděl: Musel ji vidět a ona jeho, protože si vyměnili zdvořilý pozdrav. Pak se mladík se mnou rozloučil, otočil se a odešel.

„Pierce,“ zeptala se babička, když ke mně došla. „Jestlipak víš, kdo to byl?“

„Ne,“ odpověděla jsem. Ale pokračovala jsem ve vyprávění o všem, co se stalo, o tom zázraku, co udělal, o něm samotném.

„A líbil se ti?“ zeptala se babička, když jsem jedním dechem skončila své povídání.

„Nevím.“ Její otázka mě zarazila. Oživil mrtvého ptáčka! Ale odmítl udělat totéž pro dědečka. V tom jsem viděla problém.

Babička se poprvé za dnešek usmála.

„Bude se ti líbit,“ řekla.

Pak mě vzala za ruku a odvedla k autu, kde čekala máma s Alexem.

Vzpomínám si, že jsem se otočila. Po tom muži nebylo ani stopy. Jen na pokroucených černých větví ohňového stromu visely jak baldachýn jeho šarlatové květy. Svítily proti jasně modrému nebi rudě jako prskavky.

Ale teď i babička trvala na tom, že se mi to všechno jen zdálo, jako všichni ostatní, kterým jsem řekla, co jsem viděla, když jsem zemřela, že to nebylo žádné světlo, ale ten mladík ze hřbitova, tak.

„Na hřbitově samozřejmě nebyl žádný mladík, který by oživoval ptáky,“ vrtěla hlavou tehdy u ní doma v kuchyni. „Kdo kdy takovou věc slyšel? Víš, Pierce, dělám si o tebe starosti. Vždycky jsi byla snílek a vidím, že od té nehody je to ještě horší. A nemysli si, že ti to všechno projde jen kvůli pěkné tvářičce. Tvá matka je hezká i chytrá, a podívej se na ni! Všechno bylo v pořádku, než se pan Pracháč rozhodl, že nechá utopit vlastní dítě.“

„Babi,“ snažila jsem se, aby můj hlas zněl klidně, „jak můžeš tvrdit, že ten muž tam nebyl, když ses mě sama ptala, jestli…“

„Moc si přeju, aby se ti na té nové škole dařilo, Pierce,“ přerušila mě babička. „Protože na té bývalé to nedopadlo právě nejlíp, co?“ Pak mi vrazila do rukou tác se sendviči. „Tohle dones strýčkovi, než nám umře hlady. Od snídaně nic nejedl.“

Nejdřív jsem tedy odnesla sendviče a pak jsem se vypravila na kole domů. Měla jsem pocit, že musím odejít, než se stane něco hrozného. Když jsem byla naštvaná, tak se vždycky udály hrozné věci, za které jsem přitom nemohla. To nejlepší, co jsem mohla udělat, bylo odejít.

Mohl by se totiž objevit on.

Zase jsem byla na kole, jen tentokrát jsem šlapala bez jakéhokoliv cíle. Jen jsem se potřebovala dostat daleko. Od babičky. Od otázek.

Od tlachání na party. Od šplouchání vodopádu do bazénu. Zvláště od toho bazénu…

Na rozdíl od „nehody“, ke které došlo minulé jaro v mé bývalé škole, jsem si za tuhle svou nehodu mohla sama. Zakopla jsem o vlastní šálu, praštila se do hlavy a pak jsem spadla do hluboké části našeho bazénu v Connecticutu.

Pokoušela jsem se zachránit zraněného ptáka… ano, zase ptáka. Tenhle přežil dokonce i bez pomoci cizince ze hřbitova na

Ostrově kostí.

Já jsem takové štěstí neměla.

Když jsem spadla do bazénu, byla teplota vody stejně ochromující jako rána do týlu. Voda rychle prosákla skrz zimní kabát a kozačky, takže jsem měla ruce i nohy tak těžké, že jsem nemohla plavat ani čubičku, natož prsa. Těžkou plachtu zakrývající bazén táta zapomněl nechat pořádně připevnit. Okamžitě se pod mou vahou propadla, omotala se kolem mě a stahovala mě pod vodu jako objetí hroznýše.

Od bezpečnostního žebříku i od schůdků jsem byla daleko a váha oblečení a plachty mě táhla dolů, aniž bych k nim mohla doplavat. I kdybych se dostala ke schodům, pochybuji, že bych měla sílu se po nich vyškrábat nahoru.

Přesto jsem se snažila ze všech sil. Je kupodivu, čeho je patnáctiletá holka se subdurálním hematomem schopná, když se zoufale snaží udržet při životě.

Tou dobou seděl táta v pracovně na druhé straně domu a měl konferenční hovor. Zapomněl, že máma pracuje v knihovně na dokončení své disertace o páření jejích milovaných kolpíků růžových a že já nejsem u své nejlepší kamarádky Hany ani ve zvířecím útulku, kde jsem dobrovolničila, a že hospodyně má ten den volno.

Tak jako se zapomněl zmínit o tom, že pár kovových skob, které měly držet plachtu nad bazénem, během zimy zrezivělo.

Ne že by to mělo nějaký význam – alespoň pro mě – kdyby si táta na některou z těchto věcí vzpomněl nebo dokonce i kdyby netelefonoval. Neměla jsem šanci volat o pomoc. Tonutí se ve skutečnosti neodehrává jako ve filmu. V okamžiku, kdy mi v mé zhmožděné lebce docvaklo, že jsem v bryndě, váha veškeré vody,

kterou jsem v šoku reflexivně spolykala – byl únor a odehrálo se to v Nové Anglii – mě stáhla ke dnu bazénu jako kámen.

Po počáteční panice a bolesti byl tam dole vlastně klid. Slyšela jsem jen bušení svého srdce a zvuk bublinek vycházejících z mých úst. A obojí bylo čím dál slabší a ve větších intervalech.

Tehdy jsem netušila, že to bylo proto, že jsem umírala.

Odpolední slunce, které svítilo skrze listy spadané na hladinu, vytvářelo na dně bazénu kolem mě krásné obrazce. Připomínalo mi to pronikání paprsků skrz vykládaná barevná skla v oknech kostela, kde se konal dědečkův pohřeb. Ačkoliv jsem o tom nesměla mluvit, nikdy jsem na ten den nezapomněla, ani na to, jak máma a babička během obřadu nahlas vzlykaly.

Nezapomněla jsem ani na to, jak pevně mě babička držela za ruku, když mě později odváděla ze hřbitova, a jak proti nebi nad našimi hlavami rudě zářily květy na větvích ohnivého stromu…

… rudé jako třásně šály vznášející se mi kolem obličeje, když jsem umírala na dně našeho bazénu.

Možná proto jsem prudce zabrzdila, když jsem je po útěku z party znova uviděla. Jasně že ne třásně, ale květy ohnivého stromu. Neuvědomila jsem si, že jsem dojela až ke hřbitovu. Nohy mě tam nesly samy.

Samozřejmě jsem věděla proč. Nebylo to prvně, co se to stalo.

Od té doby, co jsem se dostala na Ostrov kostí, jsem projela hřbitovem vícekrát. Máma ho dokonce zařadila do itineráře

„orientační“ projížďky, kterou mi po příjezdu zorganizovala. Hřbitov byl jednou z hlavních turistických atrakcí, protože všechny rakve byly uloženy v nadzemních kryptách a hrobkách. Ukázalo se totiž, že když pohřbíte tělo v místě pravidelně častovaném hurikány, těla za nějakou dobu vyplavou z půdy. Ostatky svých milovaných pak můžete najít, jak visí ze stromů, plotů, nebo dokonce pohozené na pláži. Jako v nějakém hororu.

„Proto také,“ informovala mě máma, „španělští cestovatelé, kteří se tu objevili před pěti sty lety, pokřtili ostrov Isla Huesos – Ostrov kostí. Když sem dorazili, byl ostrov pokrytý lidskými kostmi, pravděpodobně po bouřce, která se tu přehnala přes hřbitov místního kmene.“

Ačkoliv jsem od svého příjezdu na Ostrov kostí projela hřbitovem několikrát, nikdy jsem ten strom nedokázala najít. Tedy ten, který jsem viděla, když mi bylo sedm. Až teprve ten večer, kdy se konala party.

Proto jsem to taky udělala.

„Nezastavuj se nikde,“ kladla mi na srdce máma. „Nesesedávej z kola,“ připomínala mi. „Blíží se bouřka.“

Ale teprve když jsem stála před tím ohnivým stromem, tak jsem viděla, že blížící se bouřka nebyla ta, kterou měla na mysli.

Bylo to něco mnohem, mnohem horšího.

Většina květů ze stromu opadala. Ležely uschlé a vybledlé jako rudý koberec u mých nohou. Vítr jimi povíval a roznášel je dál po cestě. Květy si přitom jakoby něco pošeptávaly.

Krypta nacházející se pod stromem se ode dne pohřbu mého dědečka nijak zvlášť nezměnila. Na některých místech opadávala omítka a odhalovala cihly. Byly stejně rudé jako ty květy u mých nohou.

Dneska jsem si všimla jména vytesaného nad vchodem do krypty.

Její vchod byl chráněn spirálovitě tepanou železnou bránou.

Žádné datum. Pouze jméno.

HAYDEN.

Když mi bylo sedm, jména jsem si nevšimla. Tehdy jsem měla v hlavě spoustu jiných věcí. Stejně tak když jsem tudy minulý týden tolikrát projížděla a nikdy si nevšimla toho stromu. Až dnes večer.

„Nikdo takový tam nebyl, Pierce.“

To mi řekla babička onehdy v kuchyni a tvrdili to i všichni ti psychiatři, ke kterým mě chudáci rodiče po tom neštěstí tahali. Nebyli s to se smířit s hodnocením, která dostávali od mých učitelů, že jejich drahocenná jediná dcera není schopná podávat nadprůměrné nebo alespoň průměrné výkony.

Obvykle se stává, že pacienti, kterým na nějakou dobu přestalo bít srdce a utlumila se jim mozková aktivita, mají o období, kdy byli jaksi mimo, nejrůznější představy.

Všichni ti doktoři neustále opakovali, že je pro mé duševní zdraví nezbytné, abych si uvědomila, že to všechno byl jen sen.

Ano, byl velmi realistický. A já přece už věděla, že existují různé nevysvětlitelné věci. Přečetla jsem si o nich v knížkách, viděla je v televizi nebo jsem je možná kdysi dávno sama spatřila. O tom, co se stalo během dědečkova pohřbu, jsem nikomu nic neřekla. Přece jsem musela vědět, co se se mnou stalo, když jsem zemřela?

Pořád jsem o tom přemýšlela a stejně tak i o tom, že i tehdy jsem měla své jednání pod kontrolou. Tomu se říká bujná fantazie. Kdyby se mi to opravdu přihodila, pak bych přece nemohla svému únosci jen tak utéct.

Nemusela jsem se absolutně ničeho obávat! Už se pro mě nevrátí.

Byl to jen výplod mé fantazie.

Seděla jsem naproti všem těm psychiatrům a přitakávala jsem.

Měli pravdu. Určitě měli.

Ale v duchu mi jich bylo tak nějak líto. Stěny za těmi doktory byly zaplněny spoustou zarámovaných diplomů a čestných uznání. Některé z nich byly z těch nejlepších univerzit, kvůli kterým si mí rodiče nyní zoufali, jestli se na nějakou z nich vůbec dostanu.

To mě rozesmutňovalo nejvíc. Protože mí rodiče neviděli, že je to úplně jedno. Všechny ty diplomy a uznání.

Ti doktoři neměli nejmenší ponětí, o čem mluví.

Protože já jsem měla důkaz. Vždycky jsem ho měla. Stála jsem před kryptou pod ohnivým stromem a rozepnula jsem si pár horních knoflíčků svých příliš těsných šatů, které jsem si podle mámina návrhu oblékla na party. Mé prsty se toho dotkly. Mohla jsem jim to kdykoliv v těch ordinacích ukázat a zeptat se: „Bujná fantazie? Opravdu? A co je teda tohle, pane doktore?“

Ale nikdy jsem to neudělala. Měla jsem tam to, co vždycky, schované pod oblečením, přímo na hrudi.

Všichni ti doktoři se mně snažili ze všech sil pomoci, ale nevěřili mi. Přesto byli docela milí.

Nechtěla jsem, aby se jim stalo něco špatného. Měla jsem špatné zkušenosti s tím, že těm, kteří se příliš zajímají o můj náhrdelník, se stane něco zlého.

Takže pak už jsem ho nikomu neukazovala. Dokonce ani babičce. Po tom rozhovoru v kuchyni. Bylo by to asi stejně zbytečné.

Teprve u krypty, u které jsme se kdysi setkali, jsem si najednou uvědomila, že příčinou všech těch zlých událostí jsem možná já sama.

Protože jsem se vrátila. Nejen z náruče smrti, ale i na místo, kde to všechno začalo.

Co jsem tam vůbec dělala? Byla jsem opravdu blázen, jak to všichni v Connecticutu tvrdili? Byla jsem sama potmě na hřbitově. Potřebovala jsem se odtamtud dostat. Potřebovala jsem utíkat. Všechny chloupky na těle se mi zježily a přikazovaly mi utéct.

Samozřejmě už ale bylo pozdě. Protože někdo přicházel, a jak se blížil, rozšlapával uschlé okvětní lístky.

Kosti. Přesně tak to znělo, když drtil ty květy. Jako lámání drobounkých kostiček.

Můj Bože. Proč jen mi máma tu historku povídala? Proč jsem nemohla mít normální matku, která vypráví normální příběhy o dobrých vílách a skleněných střevíčkách? Ne o ostatcích lidských koster válejících se na plážích.

Ani jsem se nemusela ohlédnout, abych věděla, o koho se jedná.

Věděla jsem to. Samozřejmě, že jsem to věděla.

Když jsem se konečně otočila a uviděla jeho obličej, vykřikla jsem tak silně, že by to vzbudilo i mrtvé.

4.

A zdálo se, že přichází mi

vstříc zuřivý hladem, vlála nad ním hříva, sám vzduch se nad ním chvěl jak plamen svíc.

DANTE ALIGHIERI, Peklo, Zpěv první

Byl ve stejném v šoku jako já. „Co tu děláš?“

Hlas mu zněl jako hrom, který byl po každém zablesknutí nad

vrcholky palem slyšet o něco blíž.

Pokoušela jsem se mu odpovědět, ale nemohla jsem ze sebe vypravit ani hlásku.

Nevím, proč mě to tak překvapilo, když jsem víceméně tušila, že k tomu dojde. A to už od chvíle, kdy máma vyslovila slova Isla Huesos, Ostrov kostí. Možná jsem o to sama tak nějak podivně stála. Proč by mně jinak rozum velel, abych jela na hřbitov?

Ne, rozum ne. Srdce. Ta šesticentimetrová jehla, kterou mi zapíchli do hrudi? Ta byla schopná znovu uvést mé srdce do chodu.

Ale to ještě neznamená, že je pak úplně v pořádku.

Odkašlala jsem si a zkusila jsem znova promluvit. Doufala jsem, že nevidí, jak hrozně se mi pod sukní třesou kolena.

„Om – omlouvám se,“ vypravila jsem ze sebe. „Že jsem tak vykřikla. Vylekal jsi mě. Nebyla jsem… nechtěla jsem… právě jsme se sem s mámou přestěhovaly.“ Konec věty jsem ze sebe jen nesrozumitelně vychrlila. „Na Ostrov kostí. Chce tu začít znovu, protože… no, však víš.“

Hlas mě znova zradil. O tom, co se stalo v mé staré škole ve Westportu, jsem nemluvila ráda. A proč bych mu to taky vykládala? Byl přece u toho. Jen na mě zíral. Z jeho výrazu mi bylo jasné, že není rád, že mě vidí. Jasně, právě jsem mu zakřičela přímo do obličeje. Takové jednání nikoho moc nepřitahuje. Zvláště muži jsou na to, citliví.

„Není to má chyba,“ dodala jsem. Srdce mi v hrudi bilo tak prudce, že jsem skoro neslyšela vítr honící se nad námi v listech palem. Neslyšela jsem ani cvrčky a cikády zpívající mezi náhrobky, které vyrůstaly ze stínů kolem nás. „Chce tu zachraňovat ptáky. Co jsem jí na to mohla říct?“

Můj hlas zněl cize. Není divu. Která dívka by byla schopná normálně mluvit, když se nad ní sklání někdo tak přitažlivý? Byl strašně vysoký – měřil skoro dva metry, byl alespoň o třicet centimetrů vyšší než já. A se svými vypracovanými svaly a širokými rameny by se mohl klidně kvalifikovat do jakéhokoliv univerzitního ragbyového týmu. Při tátově snaze se mi věnovat jsem s ním protrpěla dostatečný počet zápasů, abych se v tom vyznala.

Jenom by se na světě asi nenašel trenér, který by si ho kvůli jeho dost očividnému problému s chováním vzal do týmu. Černé džíny, černé triko těsně na tělo, černé martensky a klouby poseté jizvami. A nejen na jeho kloubech bylo patrné, že by si s ostatními jen tak nehrál. Dokonce i vlasy, které mu tak půvabně spadaly v dlouhých hnědých vlnách kolem obličeje a přes krk, zrcadlily temnotu.

Výjimku tvořily jen jeho oči. Byly šedivé jako mraky nad námi a vždy plály s jasnou intenzitou, na kterou jsem mohla stěží zapomenout. A věřte mi, že jsem se snažila.

Teď už však ne, vypadaly mdle, netečně, jako dvě díry po střelách. Skoro se dalo říct, že to jsou… mrtvé oči.

Přemýšlela jsem, co tuhle změnu mohlo způsobit. Já jsem za to zcela jistě nemohla. Nebyla jsem ten typ.

Jeho hlas byl živý ažaž. A taky byl plný sarkasmu.

„Chtěl bych jen vědět,“ řekl, „co tu děláš? Tady, teď, dnes večer?

Na dávno zavřeném hřbitově.“

Ztěžka jsem polkla. Samozřejmě věděl, co dělám na Ostrově kostí. Vždycky přece ví, kde jsem a co přesně dělám. Nejspíš i viděl přistávat mé letadlo. Nejspíš se taky díval, jak se při sundávání kufrů z běžícího pásu dřu a jak mi je máma pomáhá dovézt k autu. Zajímalo by mě, jestli se díval, jak bojujeme s jejich tíhou, když jsme se je snažily nacpat do kufru její čtyřkolky. Bylo by od něj pěkné, kdyby přišel a nabídl nám pomoc.

Cítila jsem, jak z něj ve vlnách vychází zloba.

Vím, že jsem mu ublížila, ale na svou obranu musím říct, že on mi ublížil jako první. Neoprávněné věznění je těžký zločin. To jsem si už stačila vyhledat.

Ale uvážím-li, že se od té doby objevil už dvakrát, aby mně zachránil život, nebo alespoň předpokládám, že si myslel, že to dělá, tak mi asi už odpustil.

Přesto jeho oči nevyzařovaly sebemenší záblesk vřelosti, natož soucitu za to, co mi udělal. Takže jsem se nejspíš mýlila.

„Podívej,“ řekla jsem nevrle, protože jsem taky měla zlost. Neměl právo chovat se tak hrubě. Jasně, překvapil mě, tak jsem vykřikla.

A taky celou tu dobu věděl, že jsem na ostrově, a ani jednou se nestavil, aby mě pozdravil. Ne že bych o to tolik stála, protože pokaždé, když se objevil, tak se někomu něco stalo. Ale stejně.

„Byla jsem poblíž a jen jsem se chtěla ujistit, že to všechno mezi námi se opravdu stalo.“ Uvědomila jsem si, že se tím chytám do pasti. Proč jsem jen neposlechla mámu a seskočila z kola? „Že mezi námi nepanuje nepřátelství.“

Nespustil ze mě oči. „Žádné nepřátelství,“ opakoval jako ozvěna.

„Tak fajn,“ řekla jsem. Šlo to ještě hůř, než jsem si kdy dokázala představit. Přičemž jsem měla nepochybně pověst, že si toho dokážu představit hodně. „Už jsem ti odpustila to, cos mi udělal. A chtěla jsem se ujistit, že chápeš, že co jsem ti udělala já… co se stalo, když jsem odcházela. Neber si to nijak osobně.“

„Já to chápu,“ řekl. Hlas měl stejně chladný jako pohled.

„Chovala ses strašně neosobně. Rozhodla ses a pak ses podle toho zachovala.“ Pokrčil rameny a založil si ruce na prsou. „Bez ohledu na to, co to přinese.“

Připomínka mého tehdejšího chování mě bodla. Chovala ses strašně neosobně. Rozhodla ses a pak ses podle toho zachovala. Cítila jsem, jak se mi do očí derou slzy.

Bože, to ne. Teď se před ním ještě rozbrečím? Chtěla máma, aby všechno bylo super? Tohle teda bylo něco opravdu suprového.

„Bylo mi patnáct,“ snažila jsem se ne úplně úspěšně ovládnout. Tolikrát jsem si tento rozhovor v hlavě přehrávala, že bych ho měla umět i pozpátku. Problém byl samozřejmě v tom, že ve skutečnosti

se rozhovor s ním nikdy neodehrával tak, jak jsem si představovala.

„Kdo je v patnácti zralý na podobný závazek?“

„V sedmnácti je to už lepší?“ zeptal se jízlivě. Zděšeně jsem vykřikla: „Cože? Ne!“

„Na někoho, kdo neustále tvrdí, že není připraven zemřít, máš zajímavý způsob, jak to dokázat.“

Upřeně jsem se zahleděla do jeho ocelových očí. „Co tím myslíš?“

„Většina lidí, kteří se nějakým způsobem upínají na život, se nechodí potmě promenovat po hřbitově. A jen tak mimochodem – stále je řeč o tobě.“

Devatenáct akrů hřbitova na Ostrově kostí nebylo sledováno žádnými kamerami, ani nemělo nočního hlídače. Správce odcházel úderem šesté. Sám mě o tom jedné noci popuzeně informoval, když mě odtud vyhazoval a káral za to, že „místo posledního odpočinku používám jako průchoďák“. Pak zamknul hřbitovní bránu.

Kdyby se rozhodl, že mě vezme s sebou do svého světa, tak to bylo určitě v jeho moci. Pokud by tedy nějaký opilec vyspávající za náhrobkem neuslyšel můj křik a nezavolal 112, pak by mě nikdo nezachránil.

Dobrý večer. Dnes si připomínáme desáté výročí zmizení sedmnáctileté Pierce Olivierové, která se beze stopy ztratila na malém floridském ostrůvku. Jedné teplé zářijové noci se vydala na zdánlivé nevinnou projížďku na kole…

„Vyhrožuješ mi?“ ptala jsem se s rukama výhružně opřenýma v bok. Pokoušela jsem se vypadat odvážnější, než jsem opravdu byla. Necítila jsem přitom nic, jen čirou hrůzu.

Nevšimla jsem si, že se ke mně pomalu přibližuje. Zapomněla jsem, že když chtěl, dokázal se pohybovat lehce jako kočka. Ani tentokrát uschlé květy ohnivého stromu pod jeho těžce okovanými botami nevydaly žádný zvuk. Najednou stál přímo přede mnou.

Čím byl blíž, tím více mi bušilo srdce.

Bála jsem se toho, co by mohl mít v plánu mi provést, ale taky jsem si všímala všech těch maličkostí, které na něm byly tak otravně přitažlivé. Zblízka měl oči stejně světlé, jako byly ty moje tmavé. Jen ty moje byly teple hnědé, se zrníčky jantaru a medu, jak mě kdysi v něžné společné chvilce sám upozornil.

Když nad tím ale přemýšlím, není to až takový kompliment, protože jak jantar, tak med jsou lepkavé mazlavé hmoty, na které se lepí hmyz.

Jeho oči byly přesný opak. Plné oceli, jednoho z nejtvrdších kovů na světě.

Toho si člověk nemohl nevšimnout, když měl obličej jen pár centimetrů od mého.

„Vyhrožovat ti?“ opakoval a sklopil oči. „Čím? Co bych ti tak asi mohl udělat? Nejsi mrtvá. Lépe řečeno, už nejsi mrtvá.“

Zadržela jsem dech a snažila jsem se, aby mé srdce netlouklo tak hlasitě, protože mi najednou bylo jasné, co se stane.

Políbí mě…

… nebo – napadlo mě a srdce mi nespokojeně poskočilo – taky

ne.

Spletla jsem se v tom, na co se soustředil. Nezíral na moje rty, ale

na něco mnohem níže, tam, kde se mi rozevíraly šaty, které jsem si konečně rozepnula. Těšilo by mě, kdyby ho přitahovaly mé ženské křivky – a myslím, že ho také dřív přitahovaly. Ale dnes večer ho zajímalo jen to, co se mi na zlatém řetízku houpalo ve výstřihu. Od chvíle, co jsem zemřela, jsem si to nesundala.

Mělo to ochraňovat svého nositele před zlem. Tak to alespoň řekl, když mi to dával.

Dnes večer mi to ale nijak nepomohlo, a vlastně, pokud se dobře pamatuji, ani kdy jindy.

Vlastně až teď, když jsem stála před ním na hřbitově a cítila jsem jeho lehký dech na své tváři, jsem si uvědomila, že jsem se ho nikdy nezeptala, jestli je v pořádku, že jsem si to s sebou vzala na tento svět. Nebyla to přece žádná krádež, když mi to sám dal.

Ale dozajista to byl dar, který s sebou nesl podmínku, že zůstanu v jeho světě a…

No a to se nestalo.

Bez ohledu na jakékoliv následky, poznamenal.

Sevřel se mi žaludek a rukama jsem si rychle zakryla jak kámen, tak všechno ostatní, co se skrývalo pod šaty.

„Pořád to máš,“ vydechl.

Hlas už mu nezněl jako hrom. Zněl úplně jako první den, kdy jsme se potkali, kdy byl něžný a konejšivý.

„Samozřejmě, že to mám,“ odpověděla jsem, zmatená jeho překvapením.

To si myslel, že v okamžiku, kdy se od něj dostanu, tu věc odhodím pod parní válec nebo co?

Pak jsem se kousla do rtu. Nejspíš si oprávněně myslel, že nebudu chtít nosit žádnou připomínku dne, kdy jsem zemřela… nebo připomínku jeho samotného. Nejspíš jsem trochu padlá na hlavu, že jsem to nehodila po vzoru té staré dámy z Titaniku hluboko do oceánu. Jakákoliv jiná dívka by to udělala. Většina holek by to nejspíš prodala, vzhledem k tomu, že jsem zjistila, jakou to má cenu.

Proč jsem nic takového neudělala?

Nevím. Určitě ne proto, že bych k němu chovala nějaké zvláštní city. Vzhledem k tomu, co mi udělal, bych musela být fakt úplně praštěná, aby to byla pravda. Jen ať si proboha nemyslí, že to nosím kvůli němu.

Ale proč mi tedy pouhé pomyšlení, že bych to měla vrátit, působí tak nepříjemný pocit? Měla bych cítit jen úlevu.

Neochotně jsem zatáhla za řetízek. Oválný vybroušený diamant velikosti křepelčího vejce, teď šedý jako mraky nad námi, vyklouzl ze svého bezpečného úkrytu a i za takové bouřlivé noci jako dnes si našel možnost zatřpytit se. Mraky stále ještě zakrývaly měsíc.

Když si všiml, co dělám, bylo to, jako by uviděl někoho, kdo v sezóně plné bouřek sám otevírá okenice. Z jeho výrazu čišela obezřetnost. Dokonce se do jeho původně mrtvých očí vrátil život.

Byl oprávněně překvapený, že jsem to stále měla u sebe. Kdo by chodil po světě s památkou na den, kdy zemřel? Nejspíš bych se měla vrátit k všem těm psychiatrům a tentokrát jim říct celou pravdu. Ale čemu by to pomohlo? Možná mně samotné. Ale jim by to určitě nepomohlo.

„Hmm,“ řekla jsem váhavě. Udělej to, varoval mě v duchu mámin hlas. Akorát že mamka taky nevěděla, odkud mám ten přívěsek. Kdybych jí to řekla, myslela by si stejně jako všichni ostatní, že jsem se zbláznila. „Chceš to… zpátky?“

Ta otázka mě skoro zabila. Ale řekla jsem si, že čas dozrál. Nový začátek.

Celou tu dobu, co jsem to schovávala pod oblečením, jsem se snažila chránit ostatní.

Ale pokud jsem měla být k sobě upřímná, pokoušela jsem se ochránit i ten přívěsek. Protože od té doby, kdy jsem ho poprvé spatřila, když mi ho daroval, jsem tu věc úplně nesmyslně milovala.

Ale nechtěla jsem nést následky. Ne za sebe. Ne za něj. Za nikoho.

Přetáhla jsem si řetízek přes hlavu, aniž bych se starala o to, že se mi zapletl do mých dlouhých vlasů. Pokoušela jsem se to udělat co nejšikovněji a nejcitlivěji, jak jen to šlo. Protože na Westportské dívčí akademii, ze které mě, pravda, vyhodili, no a co, učí, že když člověk jedná s ostatními nebo o obtížných záležitostech, je nejdůležitější šikovnost a citlivost. Proto taky táta trval na tom, abych tam začala chodit hned od první třídy. Slyšel o té škole od nějakých svých zákazníků a doufal, že díky ní neskončím jako on.

Zatím se situace moc slibně nevyvíjí.

Udělej to.

Podávala jsem mu náhrdelník s řetízkem plným svých vlasů.

„Nevadí mi to,“ řekla jsem a v duchu se proklínala za to, že se mi stále třese hlas. A taky prsty. Mohl si toho v měsíčním světle všimnout, stejně jako slz v mých očích? „Můžeš si to vzít zpátky. Vím, že jsem si to neměla nikdy brát. Omlouvám se za všechny… případné důsledky. Ale všechno se přihodilo tak rychle. Vsak to víš sám. Takže,“ dodala jsem a pokusila se o vtip, abych odlehčila situaci, „už mě teď alespoň nebudeš muset všude sledovat.“

Pokud jsem chtěla říct něco nejméně vhodného, tak se mi to právě podařilo. V tom okamžiku se okenice, které se předtím otevřely, když uviděl, že mám stále přívěsek, najednou zase zavřely a jeho obličej i oči potemněly.

Chvatně mi odebral přívěsek a mumlal: „Já že tě sledoval? To sis myslela?“

Celá překvapená jeho reakcí jsem na něj pohlédla. Tohle všechno se děje kvůli mé šikovnosti a citlivosti. A taky nepodařenému vtipu.

Zamával mi přívěskem před obličejem. Jeho hluboký hlas mě bičoval jako déšť, který jsem cítila, jak padá na mangrovníky na

pobřeží. „Dal jsem ti to, protože… a to jsem ti řekl jasně, to ochraňuje jeho nositele před zlem. A to je něco, jak bych si dovolil poznamenat, co ty potřebuješ víc než kdo jiný. Pokaždé, když tě vidím, jsi v nějakém smrtelném či jiném nebezpečí. Ale protože mě ani přívěsek ve svém životě už očividně nechceš, mám návrh. Už sem nechoď. A ten přívěsek nenos.“

Přitom se otočil a mrštil s ním, s mým nádherným přívěskem, co nejprudčeji do dálky. Šperk prolétl noční oblohou a spadl kdesi do tmy hřbitova.

Proč mi to připadalo, jako by zároveň odhodil mé srdce? Přesně to jsem cítila.

5.

Kraluje všude, ať staneš kdekoliv, nahoře má však město a v něm trůn, ach, jak je šťasten, koho on si zvolí.

DANTE ALIGHIERI, Peklo, Zpěv první

Po té příhodě na hřbitově, u které byla tenkrát i babička, jsem ho znova uviděla, až když jsem zemřela.

Když se lidé bouchnou do hlavy, vyzunknou hektolitr bazénové vody a nejeví známky života, tak se po otevření očí nejdřív zeptají:

„Kde to jsem?“

Protože jsem už nebyla na dně bazénu, i když jsem na sobě měla stále ty samé věci, ve kterých jsem tam spadla. Byly promočené a lepily se na mě jako ledová druhá kůže. Nebyla jsem na nemocničních nosítkách ani v sanitce.

Místo toho jsem byla ve velké podzemní jeskyni, která se táhla donekonečna podél pobřeží větrem rozbouřeného jezera.

Také jsem nebyla sama.

„Jméno?“ vypálil na mě vysoký muž v černém, když uslyšel můj dotaz „Kde to jsem?“ Otočil se ke mně a pozvedl zářící tablet, který držel v ruce.

Byla jsem natolik zmatená, že jsem mu jen odpověděla: „Pierce Olivierová.“

„Vy patříte támhle,“ řekl a odškrtl si mé jméno.

Podívala jsem se směrem, kterým ukazoval. Stáli jsme uprostřed davu několika tisíc lidí, většinou už starších, ale někteří byli mého věku nebo i mladší. Všichni na tom byli stejně bídně jako já.

Jen nebyli skrz naskrz promočení a od rány do hlavy se jim nemotala hlava.

Ale stejně jako já dostávali od vysokých mužů v černém příkazy, do které ze dvou řad se postavit. Muži byli svalnatí, holohlaví, oblečení v černé kůži a po celém těle měli tetování. Starší holky ze školy, které se vlakem dostaly do centra New Yorku a snažily se proklouznout do nějakého nočního klubu, přesně takhle popisovaly chlápky, co hlídali u vchodu a chtěli po nich doklady.

Na rozdíl od mé nejlepší kamarádky Hany jsem já nikdy neměla odvahu utéct a i přes nízký věk proklouznout do nějakého městského klubu. Neměla jsem žádné falšované doklady. Dokonce jsem se ani nepamatovala, kde mám ty pravé.

Příkazy muže přede mnou jsem se nepokoušela obejít. Fronta se vinula k jezeru a končila u dvou doků. Jedna řada byla velmi dlouhá. Ta druhá vypadala o trochu kratší. Muž v černém mi ukazoval na tu kratší.

„Drž se své řady,“ zabručel. Byl to příkaz.

Beze slova jsem pospíchala na konec kratší řady. Bála jsem se vydat jedinou hlásku.

Teprve když jsem stála za drobnou, roztomilou starou dámou, zaťukala jsem jí na rameno a řekla jí: „Můžu se vás na něco zeptat?“

Otočila se ke mně. Měla tu nejvrásčitější tvář, jakou jsem kdy viděla. „Ano, drahoušku? Jen se na sebe podívej! Jsi celá promočená!“

„To nic není,“ zalhala jsem. Strašně jsem se třásla a zuby mi jektaly zimou. „Jen by mě zajímalo, jestli víte, kde to jsme?“

„Ale samozřejmě, děvčátko,“ odpověděla a široce se usmála.

„Nastupujeme na loď.“

Vůbec mě nenapadalo, jak na tohle odpovědět. Zdálo se mi to? Kdyby ano, jak bych byla schopná vyždímat ze šály vodu a cítit, jak mi kapky vody protékají mezi prsty?

„A kam ta loď jede?“ zeptala jsem se.

„To já nevím,“ usmála se znova stařenka. „Nikdo nám tu nic neřekne. Ale já si myslím, že nás doveze někam na krásné místo. Podívej se, jak se tamhleti lidé všemožně snaží dostat se sem do naší řady.“

Ukázala na dlouhou frontu, která od nás byla pár desítek metrů.

To byla pravda. Lidé v té řadě si zřejmě mysleli to samé, co ta stařenka, a všemožně se snažili probít do naší fronty. Pár holohlavých potetovaných chlápků v černém se je snažilo držet zpátky, stejně jako se na rockovém koncertě snaží bodyguardi mírnit divoké fanoušky.

Oslovil mě muž, který stál za mnou. Byl starší než já, ale mladší než ta stařenka. Bylo mu něco přes dvacet. „Máš na svém telefonu nějaký signál?“ Držel svůj mobil displejem nahoru. „Nemůžu se napojit na žádného operátora.“

Poplácala jsem si kapsy bundy. Byly prázdné. Mobil jsem samozřejmě neměla. Takhle u mě obvykle začínaly noční můry.

„Promiňte,“ omlouvala jsem se. „Já nemám…“

V tu chvíli jsem ho spatřila. Vysoký muž, oblečený celý v černém, černé boty, černé kožené rukavice, černý kožený kabát, přijížděl na obrovském černém koni ke rvoucí se skupince.

Poznala jsem ho okamžitě, i když od té doby už uplynula řádka let. Trochu jsem si oddechla. Konečně nějaká známá tvář.

Proto jsem vůbec nezaváhala, ani když jsem viděla, že všichni ostatní se mu uhýbají a dělají mu místo. Já jsem naopak vystoupila ze své řady a namířila si to přímo k němu.

„Kdybych byla na tvém místě, děvenko, tak bych to nedělala,“ volala za mnou ta stařenka.

„Nemějte strach,“ odpověděla jsem jí přes rameno. „Já ho znám!“

„Zbláznila se,“ zamumlal ten mladík za mnou. Tehdy jsem netušila, kolikrát to ještě později uslyším. „Asi se snaží sama zabít.“

Ještě jim to nedošlo. Stejně jako mně. Tehdy ještě ne.

Každý není zvyklý se pohybovat kolem koní, říkala jsem si, když jsem běžela po písku k němu. Proto na rozdíl ode mě mají takový strach.

Kůň mé nejlepší kamarádky Hany se jmenoval Dvojitá odvaha a svému jménu nedělal vůbec čest. Snažil se vyhýbat jakýmkoliv překážkám a jeho pohodlnost a flegmatičnost byly možná důvodem, proč nyní Hana dávala přednost trávení času se školním basketbalovým týmem či v obchodním domě, kde, jak doufala,

upoutá zrak některého z kamarádů svého staršího bratra. Dokonce chodila i do nočních klubů, místo aby trávila čas ve stáji. Jméno Dvojitá odvaha znělo čím dál tím víc jako vtip. S odvahou už ten kůň neměl vůbec nic společného.

Tenhle kůň naopak vyžadoval odvahu, když se na něj člověk chtěl jen podívat, natož se k němu přiblížit.

Proto ho asi mé chování tak vyděsilo.

Zavolala jsem, abych upoutala jezdcovu pozornost. Křičel na všechny v té druhé řadě, aby zůstali, kde byli. Pod přísností jeho tónu se přikrčili a vypadalo to, že poslechnou.

Vůbec jsem si nepamatovala, že tak milý muž může být schopen takového brutálního tónu. To on přece na dědečkově pohřbu oživil toho ptáčka. Stála jsem tam ochromená strachem a dál si pamatuji jen na černá kopyta míhající se ve vzduchu pouhé centimetry od mé hlavy, jak se kůň splašil a divoce frkal.

Ze strachu o svůj život jsem klesla na zem a rukama jsem si chránila hlavu. Lehla jsem si na břicho a v příští sekundě ta obrovská kopyta znovu zaútočila a rozvířila všude kolem písek.

V tu chvíli celou jeskyni zaplnil hluk podobající se tomu nejsilnějšímu hromu, který jsem kdy slyšela. Nebyla jsem si jistá, jestli to byl opravdický hrom, nebo zvuk koňského těla, které dopadlo na pláž, když mu jedna ze zadních nohou uklouzla po písku.

Mužský hlas něco zavolal. Když jsem z místa, kam jsem se přikrčila, vzhlédla nahoru, zjistila jsem, že křičí sám jezdec. Volal na koně jménem Alastor, pokud se nemýlím, a když se kůň začínal zase stavět, vyndával jezdec své nohy ze třmenů.

Teprve tehdy jsem si uvědomila, s pořádným fyzickým šokem, který mě zničil skoro stejně jako surová reakce koně, že tohle není žádný zlý sen. Kdyby byl, tak bych se už dávno vzbudila. Necítila bych v ústech písek. A muž, kterého jsem potkala na pohřbu svého dědečka, by najednou nestál přede mnou a nezíral by na mě svýma šedýma očima, ve kterých nebyl ani záblesk toho, že by mě poznal, natož nějaké lidskosti.

Tehdy jsem si také povšimla, že kromě toho strašlivého hlasu na něm bylo ještě něco jiného. Ne, ne že by on byl jiný…

Já jsem byla jiná.

Už mi nebylo sedm.

Ale on vypadal úplně stejně jako ten den na hřbitově. Tmavé vlasy, zářící oči. Měl vysokou postavu, jen už nevypadal tak úplně jako obr, jak mi tenkrát připadalo.

To přece není možné. Od té doby, co jsem ho naposledy viděla, uplynulo už tolik let.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se hlasem, který byl ještě horší, hlasitější a autoritativnější než hrom, který se před pár sekundami rozléhal po jeskyni.

„Snad ano,“ dostala jsem ze sebe a odolávala jsem pokušení, abych nevyskočila a neutíkala. Srdce jsem měla až v krku, ale natáhla jsem se po jeho ruce a dovolila mu, aby mě zvedl na nohy. Jeho kůže byla provokativně teplá a suchá, zvlášť když ta moje byla přesný opak. „Není ti nic?“

Nedůvěřivě se na mě podíval a probodával mě svýma zářícíma očima.

„Jestli mně něco není?“ zeptal se. „Ten kůň tě mohl lehce ušlapat. A ty se ptáš mě, jestli mi něco není?“

„Svalil se na tebe?“ zajímalo mě a nervózně jsem pozorovala jeho koně, který zlostně dupal kopyty a jeden z hlídačů ho taktak dokázal držet na uzdě. Tenhle kůň musel mít alespoň částečně clydesdalskou krev. A zbytek patřil ďáblu.

Jeho majitel se ani trochu nezajímal o rozhovor na téma zranění, které mohl utržit během srážky, kterou jsem způsobila.

„Já jsem v pořádku,“ vyhrkl. „Ale ty se musíš naučit poslouchat příkazy. Slova jako zůstaň ve své řadě pro tebe nic neznamenají?“ Pustil mou dlaň a místo toho mě objal paží.

A než jsem se vzpamatovala, táhl mě zpátky do řady. Ale ne do té, ze které jsem vystoupila.

Do té druhé.

Snažila jsem se něco říct, opravdu. Ale šok z toho všeho si asi konečně začal vybírat svou daň. Byla jsem schopná jen zírat před sebe. Jeho oči měly stejnou barvu jako házecí hvězdice, kterým se říká rotačky a které dal mému otci jeho vojenský klient z Japonska. Povzbudily mou nejasnou paměť.

Až dosud jsem netušila, čím mě přitahovaly.

Připomínaly mi jeho.

„Nikdy se jich nedotýkej,“ varoval mě otec. Jako bych se o to kdy dřív pokoušela.

Pak mě něco podivně ponouklo vytáhnout jednu z nich ze speciální zásuvky, ve které je táta přechovával, a hodit s ní do kmene starého stromu na naší zahradě. Táta pak musel použít kleště, aby ji z toho stromu dostal, tak hluboko to bylo zaražené. Po této příhodě je táta držel bezpečně zamčené ve své pracovně. Výjimečně je vyndal, když se je pokoušel házet na ten samý strom sám, aby zjistil, jestli se mu podaří to samé jako mně. K svému úžasu to nedokázal.

Teď mi konečně došlo, odkud tehdy to pokušení vytáhnout otcem zakazované rotačky pocházelo.

„Přestaň se na mě takhle dívat,“ varoval mě můj únosce. „Je to zbytečné. Už to dělám dlouhou dobu. Znám všechny triky. Když na mě budeš kulit ty svoje velké hnědé oči, ani to se mnou nehne, na to se spolehni.“

Zamrkala jsem. To mluví se mnou? Asi ano. Byla jsem jediná, koho někam táhnul.

Triky? O čem to mluvil?

Nechápu, jak jsem dokázala pod jeho přísným pohledem ze sebe vysoukat slova, natož celou větu.

Ale když je člověk úplně promočený, zoufalý, vyděšený a opuštěný, tak zjistí, že nemá co ztratit.

„Já, já vůbec nevím, o čem to mluvíš,“ vykoktala jsem ze sebe. Nebyla jsem schopná ovládat svůj hlas, třásl se mi stejně jako ruce.

„Já neznám žádné triky. Nechtěla jsem ti vyplašit koně. Je mi líto, jestli sis ublížil. Ale potřebovala jsem si s tebou promluvit o…“

„Už je moc pozdě,“ pronesl prkenně a díval se přímo před sebe.

„Příděl všech výmluv jsem taky už za dnešek vyčerpal. Nedělám žádné výjimky… ani pro holky, které vypadají jako ty.“

„To chápu,“ bránila jsem se, i když jsem neměla ponětí, o čem to mluví. Jaké rozhodnutí? A holky, které vypadají jako já? Představovala jsem si, jak děsně asi vypadám v těch promočených šatech. Vlasy mi visely v myších ocáscích podél obličeje. Co tím myslel? „Ale to jsem nechtěla…“ Druhá řada, ta divočejší, se přibližovala. Vůbec se mi nechtělo se tam dívat. Nebyly v ní žádné

roztomilé stařenky. Nikdo se tam nepokoušel oživit svůj mobil. Místo toho tam lidé kolem sebe rozdávali rány, rvali si vlasy a pokoušeli se skrz hlídače dostat do té druhé řady.

Když najednou zatroubil roh, všechno se ještě zhoršilo. Loď byla stejně velká jako ta, kterou jsme s rodiči jednou v létě přejížděli na ostrov Martha’s Vineyard. Byla schopná pojmout stovky lidí i s jejich auty. Skrz zčeřenou vodu si prorážela cestu k doku, který byl blíž řadě, v níž jsem stála na začátku.

Jeskyní se převalila vlna očekávání. Rámus byl téměř nesnesitelný. Někomu z té divoké řady se podařilo utéct a namířil si to přímo k naší cestě. Vyvedlo mě to z už tak dost vratké rovnováhy. Můj únosce mě musel chytit kolem ramen, abych nespadla.

„Já si to její místo vezmu,“ volal na nás ten muž. „Jestli teda ona přechází do jiné řady.“

Jednomu z hlídačů se ho podařilo zachytit, ještě než se dostal příliš daleko, a táhl ho křičícího zpátky.

„Ale to není spravedlivé,“ rozčiloval se muž. „Proč se nemůžu postavit na její místo?“

Cizinec ze hřbitova to všechno sledoval a zadíval se na mě.

„Odkud jsi přišla?“ zeptal se mě podezíravě.

„To jsem se ti právě snažila říct,“ vydala jsem ze sebe a oči se mi zaplnily slzami. „Ty se na mě nepamatuješ?“

Zavrtěl hlavou. Ale už mi nesvíral ruku tak silně.

„To jsem přece já,“ vysvětlovala jsem mu. Měla jsem zlost, že pokaždé, když se setkáme, tak brečím. Ale mohlo by to probudit jeho paměť. „Na hřbitově na Ostrově kostí, v den pohřbu mého dědečka, oživil jsi toho ptáčka…“

Celé jeho chování se najednou změnilo. Tvrdost z jeho šedých očí zmizela. Najednou byly stejně vřelé jako při našem prvním setkání.

„To jsi byla ty?“ I jeho hlas se změnil. Už se podobal lidskému.

„Ano,“ smála jsem se skrz slzy. Nakonec se mi přece jen podařilo k němu proniknout. Možná, ale jen možná, bude všechno zase v pořádku. „To jsem byla já.“

„Pierce,“ řekl. Bylo vidět, jak se mu paměť vrací zpátky.

„Jmenuješ se… Pierce?“

Přikývla jsem. Slzy mi tekly proudem, že jsem si je musela utřít.

„Pierce Olivierová.“

Mé jméno znělo na tom děsivém místě z jeho rtů tak krásně. V prostředí, které bylo jinak tak strašlivé, to znělo tak přátelsky, že to ani nejde popsat. Musela jsem se držet, abych se mu nevrhla kolem krku. Už mi nebylo sedm.

A on už taky nebyl tím hodným strýčkem, který tenkrát dokázal dělat kouzelnické triky s holubicemi.

Proto jsem si udržovala odstup.

„Asi došlo k omylu,“ řekl a pustil mě, aby si mohl vytáhnout z kapsy stejný tablet, jako měli ostatní hlídači. Bylo mi jasné, že vyhledává mé jméno. „Proto mám takovou radost, že jsem tě tu objevila. Myslím, že tady vůbec nemám co dělat. Nechci se tě dotknout, ale tohle místo…“ slova se ze mě najednou hrnula, aniž bych je mohla zastavit, „…ať už jsme kdekoliv, je to tu příšerné. Ty to tu máš na starosti?“

Cítila jsem, že asi ano, ale to mi nezabránilo zkritizovat mu přímo do tváře jeho manažerské schopnosti. Špatný zvyk, který jsem pochytila od táty, jenž nikdy neměl žádné zábrany poslat zpátky steak nebo láhev vína, které mu nechutnaly.

„Opravdu by to tu chtělo trochu zmodernizovat,“ pokračovala jsem, zatímco on si stále něco četl z tabletu. „Nejsou tu žádné ukazatele ani nic jiného, co by vysvětlovalo, kde jsme a kdy pojede další loď. A pochybuju, že se všichni vejdeme na tamhletu loď, a je tu pořádná zima, nikdo nemůže chytit na mobilu signál a…“ Udělala jsem krok směrem k němu, aby hlídači neslyšeli, co teď budu říkat, i když jsem si byla skoro jistá, že přes ty všechny hlasité protesty, které se za námi odehrávaly, a řinčení kotevního řetězu lodi, jež na druhé straně přistávala, jsem byla v bezpečí. „A ti chlápci, co hlídají ty lidi v řadách, ti jsou teda hodně nezdvořilí.“

„Omluv mě,“ řekl. Uložil tablet zpátky do kapsy, sundal si kabát, přehodil mi ho přes záda a rukou mi přidržoval límec. „Je to tak lepší?“

Byla jsem trochu šokovaná, že vůbec nezareagoval na to, co jsem se mu tu snažila říct, ale bylo mi nepopiratelně tepleji. Jeho kabát byl

pořádně těžký a byl jeho tělem krásně vyhřátý. Přikývla jsem. Límec kabátu mi stále ještě přidržoval.

Tak blízko něj jsem se cítila divně. Nebyl to žádný hodný strýček.

Byl to mladý muž přibližně stejného věku jako já.

Mužská sexualita z něj jen sršela.

Přemýšlela jsem, jestli jsem přece jen neměla zůstat v té své řadě. Všichni se z ní přesouvali na loď, která teď při pohledu zblízka vypadala docela pohodlně.

„Nemyslím tím jen sebe,“ pokračovala jsem pomalu. „Ale všichni tady jsou vyděšení. Taky jsou mokří a vymrzlí.“ Ukázala jsem mu na řadu lidí, kteří nebyli puštěni na loď, která právě přistála. „Co s nimi bude?“

Podíval se směrem, kterým jsem ukazovala, a pak zase na mě. Pořád ještě držel límec svého kabátu a přidržoval ho tak na mých ramenou.

„Nemusíš se bát,“ řekl. Jeho výraz znovu ztvrdl a i jeho oči nabraly odstín bouřkové šedi, jako by tohle bylo téma, o kterém se odmítal bavit. „Pro ně taky přijede loď.“

„Stejně by si zasloužili, aby se s nimi zacházelo lépe,“ nedala jsem se a ukazovala jsem, jak se další muž snažil uniknout ze své řady, než ho hlídač zastavil. „Nemůžou za to…“

Přistoupil ke mně ještě blíž a účinně mi bránil ve výhledu, abych neviděla, co se děje před lodí. „Chtěla bys jít někam jinam?“ zeptal se. „Pryč odtud? Někam, kde je teplo?“

Pocítila jsem obrovskou úlevu. Konečně mu došlo, že se stala chyba. Všechno napraví. Vrátím se domů. „Ano, prosím.“

Pak jsem mrkla. To lidské bytosti dělají, zvláště když předtím plakaly.

Ale když jsem znova otevřela oči, nebyla jsem vůbec doma.

Nestála jsem ani na břehu jezera.

Myslela jsem si, že ten strašlivý sen, který se mi zdál, konečně skončí. Ale jak se ukázalo, byl to jen pouhý začátek.

6.

„Musíš jít jinou cestou,“ odpověděl, když viděl, že mám oči plné slz,

„chceš-li se dostat přes ten pustý předěl.“

DANTE ALIGHIERI, Peklo, Zpěv první

Místo abych byla doma nebo u jezera, ocitla jsem se v dlouhé elegantní místnosti.

Kůň byl pryč. Stráže byly pryč. Celá pláž podél jezera byla pryč.

Všichni lidé – ti, co stáli ve frontách – také zmizeli.

Ale stále tu byl ten vítr. Jemně nadouval dlouhé vzdušné bílé závěsy, které visely z elegantních oblouků zdobících celou jednu stěnu místnosti.

Vítr však bylo to jediné, co jsem poznávala. Vše ostatní kolem sebe jsem nikdy v životě neviděla. Na jednom konci místnosti byla bíle povlečená postel s těžkým černým baldachýnem, naproti před obrovským krbem u dlouhého jídelního stolu stála dvojice křesel podobajících se trůnům. Na hladkých mramorových zdech visely starožitné tapisérie znázorňující zřejmě výjevy ze středověku. Nepoznávala jsem ani bílou pohovku, na níž jsem seděla.

Zdá se mi to. Jinak to není možné.

Až na to, že všechno – voda zurčící z fontány na nádvoří, měkkost koberce pod mýma náhle bosýma nohama, vůně hořícího dřeva v krbu, to všechno vypadalo tak skutečně. Tak skutečně, jako vše vypadalo ještě před vteřinou.

A nejskutečnější byl on, a seděl vedle mě na pohovce.

„Takhle je to lepší?“ zeptal se.

Hlas už mu nezněl jako hrom. Místo toho zněl něžně – jako koberec, do kterého se mi nohy rozkošnicky zabořily v okamžiku, kdy jsem se ho dotkla.

Což jsem udělala, hned jak promluvil.

Co se děje? Zvedla jsem ruku, abych si odhrnula pár dlouhých, nyní suchých vlasů z obličeje a zaznamenala cosi bělavého. Pohlédla jsem dolů.

Už jsem neměla jeho kabát, ani své mokré ledové šaty. Byla jsem oblečená v jakémsi županu. Nebyl to však nemocniční župan. Nahoře byl vypasovaný a sukni měl tak dlouhou, že téměř zametala zem. Vzdáleně se podobal tomu, co na sobě měly dívky na těch tapisériích na stěnách. Hodil by se tak na výroční ples pořádaný na Westportské dívčí akademii pro dámy z vyšších kruhů.

Teď určitě sním.

Ale proč tedy slyším, jak mi v hrudi divoce buší srdce?

Když jsem se zvedla, zvedl se z pohovky i on. Prohlížel si mě ze své výšky s ustaraným výrazem ve tváři.

„Copak jsi tohle nechtěla?“ otázal se. „Jsi teď v teple a suchu.

Říkala jsi, že chceš odtamtud pryč.“

Zírala jsem na něj s otevřenou pusou, zcela neschopná promluvit. Byla jsem studentka střední školy z Connecticutu, která právě mrkla a ocitla se najednou v ložnici nějakého osmnácti-nebo

devatenáctiletého kluka.

Copak nechápal, že to může člověka vyvést z míry?

„Tady budeš v bezpečí,“ ujistil mě.

Domnívala jsem se, že jsem v bezpečí na naší zahradě. A jak to dopadlo!

„Nechápu to,“ dostala jsem ze sebe, když se mi konečně podařilo promluvit. I tak to ale znělo daleko zoufaleji než kdy jindy. Potřebovala jsem si zase sednout. Byla jsem si téměř jistá, že jsem prodělala nějaký záchvat. „Co se děje? Kde jsme? Kdo jsi?“

Když uslyšel, že mluvím, tak si nejspíš pomyslel, že jsem v pořádku, protože vyrazil směrem ke stolu.

„John,“ utrousil přes neskutečně široké rameno své jméno.

„Jmenuji se John. Copak jsem se minule nepředstavil? Myslel jsem, že ano.“

John? Jmenuje se John?

Možná jsem se praštila do hlavy silněji, než jsem si myslela, a trpěla jsem ztrátou paměti nebo něčím podobným. Možná jsem se ocitla na maškarním – to by vysvětlovalo ten župan – a tenhle kluk je jedním z kamarádů Hanina bráchy, jen jsem to zapomněla.

Akorát to nevysvětlovalo nic z toho, co se stalo na hřbitově s babičkou.

John. Jmenuji se John.

„Jak… jak jsi to udělal?“ zeptala jsem se třesoucím se hlasem. „V jednu chvíli jsme byli tam u jezera a najednou –“

Pokrčil rameny. „To patří k mé práci.“ Odsunul jednu z židlí podobných trůnu. „Musíš být unavená. Nesedneš si? A určitě máš hlad.“

Než to vyslovil, tak jsem si to vůbec neuvědomovala. Stačil mi pouhý pohled na nablýskané stříbrné mísy plné zlatých zralých hrušek, šťavnatých jablek a lesknoucích se hroznů. A to ani nezmiňuji studenou čistou vodu v křišťálových číších, tak ledovou, že se srážela na stěnách. Nebylo snadné zůstat stát na místě, zvláště když jsem cítila, že mě nohy asi dlouho neudrží.

Ale táta mě před podobnými situacemi varoval. Možná ne před

úplně takovými. Ale abych si od cizích lidí nebrala jídlo ani pití.

Zvláště ne od neznámých mladíků. Ani od těch, které jsem znala z dřívějška.

„K tvé práci?“ zeptala jsem se a zůstávala na místě. Moje hlava byla sotva schopná vnímat, co se děje. Protože se toho dělo příliš mnoho a příliš rychle. „Jaké práci? Nerozumím tomu. Ještě jsi mi ani neřekl, kde jsem. A kdo jsou všichni tihle lidé?“

„Myslíš ty venku?“ Teď, když stočil šedý pohled ke mně, jeho oči nevěštily bouři, ani nebyly posety ocelovými tečkami, ani ničím jiným. Vyjadřovaly jediné. Lítost. „Za všechno se ti omlouvám. Z čeho všeho jsem tě obvinil. To je neodpustitelné. Jen jsem nikdy podobnou dívku nepotkal. Alespoň v poslední době ne.“

„Podobnou dívku?“ zopakovala jsem. Vzpomněla jsem si, co řekl, když mě táhl na druhou stranu… tak divokou. „Co tím myslíš?“

„Nic,“ odpověděl rychle. „Jen jsem chtěl říct, že s dívkami tvého typu se nepotkávám tak často.“

„Co o mně víš?“ zeptala jsem se. Hlas se mi stále třásl. Určitě jsem pomalu propadala hysterii, i když jsem už nebyla mokrá a v pokoji bylo mnohem tepleji než tam u jezera. „Vždyť mě sotva znáš. Bylo mi sedm, když jsme se naposledy setkali. Ani bys mě nepoznal, kdybych ti neřekla, kdo jsem. A dokonce i pak sis mě musel vyhledat v tom svém tabletu. Co ses tam o mně dozvěděl…“

„Myslel jsem to jako kompliment,“ trval na svém a židli, na kterou mě chtěl posadit, nechal na pokoji. Popošel ke mně s napřaženými dlaněmi, jako bych byla poník, kterého chce poplácáním uklidnit. „A navíc ses zase tak moc nezměnila, i když ty si to myslíš. Pořád máš ty největší oči, jaké jsem kdy spatřil. Jsou takové teplé, jako med.“

Neušlo mi, že jeho oči mají stejnou barvu jako ty mísy na ovoce.

„Ty ses změnil,“ nedala jsem se. A nebyl to žádný kompliment, což mu viditelně došlo. Muselo mu to dojít už jen proto, že každým krokem, kterým se blížil ke mně, jsem udělala jeden obranný zpátky. Alespoň než jsem narazila na pohovku. Teď už jsem nikam nemohla, stála jsem a dívala se na něj, srdce až v krku. Do čeho jsem se to namočila? Nikdy jsem neměla souhlasit s tím, aby mě unesl z pláže.

Stál tak blízko, že jsem cítila teplo jeho těla. „Já jsem se vůbec nezměnil. Ani ty. Stále žádáš o pomoc pro druhé. Když jsem tě potkal naposledy, chtělas, abych oživil ptáčka. Pak dědečka. A tam před chvílí jsi pořád mluvila o všech ostatních. Že oni jsou mokří a že jim je zima. To oni si zasluhují lepší zacházení. To jsi říkala. A jestli já jsem v pořádku? Přesně to jsi chtěla vědět, když tě téměř zašlápl můj kůň. Jestli já jsem v pořádku. Kolikrát si myslíš, že se mě na to někdo zeptal od té doby, co jsem tady?“

Polkla jsem. Obličej měl pouhých pár centimetrů od mého. Vůně hořícího dřeva byla velmi silná. Netušila jsem, zda vycházela z něj nebo z ohně v krbu. Možná z obojího.

„To nevím,“ řekla jsem.

„Ani jednou,“ odpověděl. „A to už to dělám nějakou dobu. Všichni ostatní říkají: ‚Jsem mokrý. Je mi zima.‘ Na mé zdraví se nikdy nikdo neptal. Až ty. Záleží ti na okolí. Nejen na ptácích a koních, ale i na lidech. A proto,“ naklonil se ještě nebezpečněji blíž, „asi hodně lidem musí záležet na tobě.“

Na okamžik jsem si pomyslela, že mě políbí. Byla jsem si tím téměř jistá. Jeho ústa byla tak blízko mých a natáhl svou svalnatou paži, jako by ji chtěl kolem mě ovinout.

Slyšela jsem, že se lidé dokážou zamilovat na první pohled. Co říkal o mém postřehu ohledně toho, že se změnil, byla pravda. Pořád vypadal ohromně. Tmavé vlasy padající do obličeje vytvářely ostrý kontrast s velice světlýma očima. Nebyl to přímo krasavec, ale byl to někdo, od koho při setkání nemůžete odtrhnout zrak.

Alespoň já jsem nemohla.

Ale nepolíbil mě. Místo toho se otočil a sáhl po něčem do poličky přímo nad mou hlavou. Byla to malá dřevěná dóza. Když ji sundal, vzal mě za ruku a řekl: „Posaď se vedle mě. Jen na chvilku.“

Srdce mi stále bilo jak splašené z pomyšlení, že by mě políbil. Ne že bych chtěla, aby mě líbal. Dokonce jsem si ani nechtěla vedle něj sednout. Ale ani jsem si nepřála vypadat nezdvořile. Téměř mě za sebou táhl.

Co jsem mohla dělat? Odmítnutí by se v takové situaci nehodilo. Nikdy se mi nepokoušel ublížit. Jen na mě křičel, když kvůli mně jeho kůň uklouzl a mohl se zranit. A pak, když jsem opustila řadu, ve které jsem měla stát. On tady byl všude pánem. Já jsem jen hostem. Musela jsem udělat, co řekl.

Přesto jsem si dovolila odporovat. Když jsem se dotkla židle, kterou mně nabídl, promluvila jsem, jak nejvlídněji jsem dovedla.

„Všechno je tu moc pěkné a přeju ti, ať se ti tu ve všem daří. Mockrát děkuji za pozvání k…“ Kolik bylo vůbec hodin? Neměla jsem tušení. Nikde nebyly žádné hodiny, světlo za průsvitnými bílými závěsy bylo narůžovělé stejně jako u jezera. Celá místnost byla zalitá růžovou září. Byla doba oběda? Nebo večeře? Neměla jsem ani tušení, „…ke společnému jídlu. Ráda bych zůstala, ale…“ Zatímco jsem mluvila, postavil dózu z poličky přede mě na stůl a odklopil víčko.

A tam to bylo.

Hlas se mi zase vytratil, jak jsem na to zírala. A to nejsem žádný milovník šperků.

Ale tohle bylo něco jiného.

„Líbí se ti to?“ zeptal se. Vypadal trochu nervózně. To bylo na sebejistého a dalo by se říct až autoritativního člověka neobvyklé.

„Nemusíš si to nechat, pokud je ti to nepříjemné nebo se ti to nelíbí.“

Kámen mi jemně přistál na hrudní kosti.

Protože jsem samozřejmě na jeho otázku, jestli se mně to líbí či ne, kývla na souhlas. Touhou jsem totiž oněměla.

Sebejistě obešel židli a připjal mi přívěsek na krk.

V životě jsem neviděla nic nádhernějšího. Kámen měl barvu bouřkového mraku… na okrajích kouřově šedý, přecházející uprostřed v temně modrou, až téměř černou. Byl to přesný opak zářících světlých diamantů a jasně modrých safírů od Tiffanyho, které dostávaly spolužačky k narozeninám. Už jsem je slyšela, jak říkají, že šedá Pierce tak sluší.

„Sluší ti,“ řekl krátce, opět hlasem drsným jako hrom. Odkašlal si.

„Myslel jsem na to od okamžiku, kdy jsem tě tady dole uviděl. Jen jsem si nikdy nepomyslel, ehm, nikdy jsem si nepomyslel, že… že bys to mohla být ty a že bys chtěla sem za mnou přijít.“

Nechápala jsem, o čem mluví. Na bílém živůtku měl kámen stejnou barvu jako Long Island za bouřky. Připomínal mi výhled z mé ložnice u nás doma.

„Víš něco o barevných diamantech?“ otázal se. Zavrtěla jsem hlavou. Stále jsem nemohla mluvit, jak jsem byla oslněna krásou toho daru. Pokývl a pokračoval: „Existují ve všech barvách, jaké si jen dokážeš představit. Růžové, žluté, červené, zelené, černé. Tyhle šedé jsou ale velmi vzácné. A ty ještě navíc s odstínem modré, jako má tento, jsou ze všech nejžádanější. Lidé kvůli takovým diamantům i zabíjeli. Takovéto kameny jsou v zemské kůře pohřbeny tak hluboko, že se skoro nedají nalézt. Našly se jen dva nebo tři, které se velikostí přibližují tomuto vzácnému kousku.“

Obešel židli a potěžkal kámen, který mi visel na krku.

Nechápala jsem, co se to se mnou děje. Rána do hlavy, zápas v bazénu, odchod do podivného kamenného světa pod růžovým nebem, setkání s mladíkem, kterého jsem naposledy viděla v sedmi letech a který má schopnosti nejen oživovat mrtvé ptáky, ale také kouzlem přenášet dívky z místa na místo. Už i tohle bylo na mě moc.

Ale on se navíc klidně natáhl pro něco, co bylo v mém intimním prostoru, jako by na to měl nějaké právo.

Určitě si nevšiml, jak jsem se začervenala.

Pokračoval v hovoru a dělal, že je všechno v tom nejlepším pořádku. Bylo docela dobře možné, že si ničeho nevšiml, neboť jediná společnost, na jakou byl zvyklý, byli koně, obrovští tetovaní hromotluci a sedmileté děti.

Ale to mě neuspokojilo.

„Dočetl jsem se, že tenhle diamant má zvláštní vlastnosti,“ řekl.

„Měl by pomáhat ochraňovat svého nositele před zlem, dokonce i pomoci ho rozeznat. Což je dobře, protože opravdové zlo se často skrývá za něčím zcela nevinným. Někdy se může stát, že ani nejbližší přátelé nemusí mít ty nejlepší úmysly. A my nemáme ani nejmenší podezření… až už je pozdě.“ Mluvil s hořkostí v hlase, která napovídala, že s tím má osobní zkušenost.

„Neznám nikoho jiného,“ pokračoval zcela odlišným tónem, jenž teď zněl poněkud pobaveně, „kdo by to potřeboval víc než ty.“

Pořád jsem nechápala, o čem je řeč.

Vnímala jsem pouze, že kámen, který při řeči držel v mozolnatých prstech, dělá hotové divy. Od téměř černé uprostřed se proměňoval do nejsvětlejší šedi – barvy hebkého chmýří na krčku mourovatého koťátka.

Bylo to na mě příliš rychlé. Vždyť jsem ještě ani nebyla s žádným klukem v kině. Navzdory všem Haniným snahám a pokusům, u kterých jsem musela asistovat, aby si ji některý z bráchových kámošů všimnul, mě nikdy žádný do kina nepozval.

A teď jsem v pokoji tohohle děsně sexy kluka, dal mi tenhle přívěsek a já ani nevím, kde mám oblečení.

Vyvlékla jsem se zpod jeho paže a vzdalovala se od židle. „Tak ti velice děkuji, Johne. Ale nejspíš bych měla jít, protože mě máma už určitě hledá. Jistě se strachuje. Znáš mámy. Takže když mi řekneš, jak se odtud dostanu domů, radši půjdu.“

Částečně jsem věděla, že je to zbytečné. Ale musela jsem to zkusit.

Možná tu někde je stanoviště taxíků. Táta mi vždycky kladl na srdce, že ať už budu kdekoliv a zavolám taxík, zaplatí to, i kdyby to mělo být z New Jersey.

„Pak,“ končila jsem, „se můžeš vrátit ke… své… práci…“

Když jsem zpozorovala, že se mu výraz mění z poněkud pobaveného v nekompromisně vážný, ztratila jsem zase hlas.

„Co je?“ zeptala jsem se. Nelíbil se mi jeho výraz. „Co je špatně?“

„Promiň mi to,“ teď se zase mračil. „Pierce, myslel jsem si, že ti to už došlo.“

A pak jsem slyšela jeho hlas, který mi připomínal, jak jsem zakopla a praštila se do hlavy, spadla do bazénu a utopila se, proto jsem měla ty mokré šaty a…

Mrtvá. To bylo to nejdůležitější slovo, které jsem slyšela. Byla jsem mrtvá.

V tom okamžiku jsem přestala poslouchat.

Nejspíš jsem to celou dobu částečně tušila. Ale největší šok jsem utrpěla, až když jsem skutečně slyšela, jak říká – mrtvá. Byla jsem mrtvá. Bylo to horší než rána do hlavy. Horší než polykání andělíčků. Horší než když jsem ležela na dně bazénu a věděla jsem, že táta nikdy nedorazí včas, aby mě zachránil. A že jsem zemřela kvůli nějakému ptákovi. Kvůli ptákovi!

Ptákovi, který vůbec nebyl zraněný, jen ztuhlý zimou, protože odletěl ve chvíli, kdy jsem spadla na bazénovou plachtu. Viděla jsem to, když jsem se potápěla.

Mrtvá. Byla jsem mrtvá.

Teď už spousta věcí dávala smysl. Proto nikomu nefungoval mobil. Jejich mobily byly mrtvé.

Tak jako my.

Byla jsem jako z ledu. Úplně celá. Jako bych stále ležela na dně bazénu v té ledové, ledovaté vodě.

Bylo mi teprve patnáct. Před pár hodinami jsem si telefonovala s Hanou. Plánovaly jsme si, že půjdeme nakupovat a pak do kina. Podařilo se mi ji přesvědčit, že nás její máma nejdřív vyhodí u stájí a stavíme se podívat na jejího koně…

Máma! Moje máma ani nevěděla, kde jsem. Musela jsem jí dát vědět, kde jsem.

„Já…“ Jazyk a rty byly jedinými částmi mého těla, které se nezdály být zmrzlé. „Děkuji,“ přerušila jsem ho ve vysvětlování. Protože John stále mluvil. Kdovíco říkal. Vypadal zase nervózně.

„Mockrát ti za vše děkuji. Ale už musím. Na shledanou.“

Otočila jsem se a odcházela směrem k těm vzdušným závěsům k nádvoří. Udělal rychlý skok kupředu a zabránil mi v cestě.

„Určitě je to pro tebe nepředstavitelné,“ řekl. „Ale takhle to nefunguje. Když ses jednou dostala sem, už nemůžeš odejít.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ale já musím,“ namítla jsem. „Musím dát mámě vědět, že jsem v pořádku. Kromě toho, že jsem mrtvá,“ dodala jsem. Netušila jsem, jak se s touhle novinkou vypořádá.

„Tvá máma je v pořádku,“ ujišťoval mě. Položil mi ruce na holá ramena a tlačil mě zpátky do místnosti. „Říkal jsem ti, že nemůžeš odejít. Myslím, že by sis zase měla sednout. Utrpěla jsi šok.“

„Jak to myslíš, že nemůžu odejít?“ Otočila jsem se, abych mu viděla do tváře. Už jsem se necítila malátně. „A co ti ostatní lidi u jezera? Oni odcházejí, ne?“

Pokrčil rameny. „Tak nějak. Ale jen do své cílové stanice.“

„A to je kam?“ zeptala jsem se.

„Podle toho, co si zaslouží,“ řekl poněkud hořce.

„Tam je odveze ta loď?“ dotázala jsem se. „Neměla bych se taky nalodit? Na tu, co odplouvá?“

Když jsem uviděla jeho výraz, hlas mě zase zradil. Byl mnohem vážnější než kdykoliv předtím.

„Myslíš na tu, co právě odplula?“ pravil.

Jeho slova jako by se rozléhala po místnosti a ozvěna je opakovala. Ve skutečnosti tomu však tak nebylo.

„Počkej,“ řekla jsem. „Co je?“

„Loď už odplula,“ řekl. „Ptal jsem se tě, jestli se chceš dostat někam jinam, a ty jsi souhlasila. A teď je loď pryč. Dala jsi mi přednost před lodí, takže teď budeš muset zůstat tady. Opravdu nevypadáš dobře. Měla by ses posadit. Nedáš si něco k jídlu? Nebo k pití? Co třeba horký čaj?“

Zaburácel hrom. To však bylo v mé hlavě, nikoliv venku. Najednou mi navzdory ohni sálajícímu v obrovském krbu byla zase zima.

„Chceš mi tím říct, že tu budu muset s tebou zůstat navěky, protože jsi mě nechal zmeškat loď?“ dožadovala jsem se vysvětlení.

Byl tak vysoký, že jsem musela zaklonit hlavu, abych mu viděla do tváře. Spatřila jsem pevně napjatý sval v jeho hubené tváři a neústupnou čelist. Vylekalo mě to stejně jako předtím u jezera.

A i přes neústupnost jeho výrazu jsem si v těch stříbrných očích všimla smutku.

Proti slzám, které jsem cítila přicházet, ani proti zrychlenému tepu to však nijak nepomáhalo.

„A co ta druhá loď?“ domáhala jsem se vysvětlení. Vlastní hlas i mně samotné zněl řezavě. „Ta pro lidi v té druhé frontě?“

„Tou lodí bys určitě jet nechtěla,“ úsečně odvětil John. „Proč si myslíš, že se všichni chtěli dostat na tu tvou?“

Nemohla jsem tomu všemu stále uvěřit.

„Bude to v pořádku,“ snažila jsem se uklidnit, přestože jsem cítila, jak mi srdce buší až v hrdle. „Když jsem se nedostala na loď, znamená to, že jsem se nedostala do své konečné stanice, že? A ty umíš oživovat mrtvé. Oživil jsi přece na hřbitově toho ptáčka. Takže to můžeš udělat i se mnou. Zkrátka mě zase oživíš. Musíš to udělat! Je to tvoje vina, že jsem zmeškala svou loď. Takže se do toho pusť. Hned teď, Johne!“

Jeho výraz i přes smutné oči zůstával zatvrzelý.

„Nemůžu,“ řekl.

„Nemůžeš?“ Do hlasu se mi prodral vzlyk. „Nebo nechceš?“ Pohlédl stranou. „Nechci,“ řekl.

Měla jsem pocit, že je moje srdce znovu a znovu svíráno bazénovou plachtou. „Proč ne?“

Musel o odpovědi chvíli přemýšlet. „Je to proti pravidlům.“

„Cožpak nevytváříš pravidla ty sám?“ dotazovala jsem se. Bylo to hrozné. Tohle bylo to nejhorší, co se mně kdy přihodilo. Včetně mé smrti.

„Ne,“ řekl. Bylo mi jasné, že se snaží potlačit hněv. Ale dařilo se mu to zrovna tak špatně jako mně potlačit slzy. V dálce burácel hrom. Tentokrát to nebylo v mé hlavě. „Já ta pravidla nevytvářím.“

„Tak kdo teda?“ Začal se přede mnou rozplývat. Ne že by někam odcházel, ale protože mi teď už slzy tekly proudem. Zuřivě jsem si je utírala.

„Nevím,“ řekl a znělo to najednou strašně unaveně. „Musíš to pochopit. Myslíš, že já jsem s tím takhle spokojený? Nenapadlo tě, že i já bych odtud rád odešel na návštěvu ke své mámě? Ale taky nemůžu.“

Když jsem uslyšela, že i jemu se stýská po matce, tak jsem se rozplakala ještě víc. Nikdy mě nenapadlo, že někdo jako on by mohl mít matku. Ale samozřejmě že měl. Copak ji nemá každý? „Proč ne?“

„Kvůli Fúriím,“ odvětil klidně, jako by to vše vysvětlovalo. „Věř mi, ty se postarají o to, že při porušení těch pravidel tě čeká něco mnohem horšího, než co si vůbec dokážeš představit. A nejen za porušení pravidel. Za cokoliv, co uznají…“ Odmlčel se a pohlédl na mě, pak sklopil zrak a zakroutil hlavou. „Zkrátka mi musíš věřit. Proto jsem ti taky dal ten přívěsek. Když se v tvé blízkosti vyskytnou nějaké Fúrie, bude tě varovat. Díky němu zjistíš, jestli se nepouštíš do něčeho, třeba i nevědomky, co by tě mohlo ohrozit.“

Když se na mě zase podíval, měl jasné oči, teď ještě světlejší než tátovy házecí hvězdice. Ale hlas měl něžný. „Slibuji ti, Pierce, že brzy zjistíš, že to tady není tak hrozné. Najdeš tu všechno, co si jen můžeš přát. Veškeré pohodlí domova…“

To bylo to nejhorší, co mohl vyslovit. Veškeré pohodlí domova… ale bez všeho – všeho, co mám ráda.

Už jsem nebyla ztuhlá. Roztávala jsem. Slzy mi tekly tak hustě a rychle, že se mi všechno včetně něj rozplynulo před očima.

„Promiň,“ schovala jsem si obličej do dlaní. Připadalo mi to hrozné. Jsem mrtvá, a teď mě ještě mučí? „Nemůžu tu zůstat. Opravdu nemůžu.“

„Neplač,“ řekl. Teď zaznělo burácení, jako by uhodilo přímo nad našimi hlavami. „Neplač už.“

Když to říkal, napřáhl ruku a položil mi ji na rameno. Nejspíš aby mě utěšil. Ale při jeho dotyku jsem odskočila, ucukla jsem jako opařená a couvala jsem ke krbu, kde jsem se zhroutila.

Navždy? Jsem tu s ním uvězněná navždy?

Ale proč? Kvůli nějakým despotickým pravidlům? Kvůli nějakým Fúriím? Musí si dělat legraci. Představovala jsem si, co by řekl táta, kdyby tady byl. ‚Víš, kdo já jsem?‘ zařval by. Přestože jsem uvnitř byla celá ztuhlá, cítila jsem teplo vycházející z plamenů za mnou. Jak jsem mohla být mrtvá, když jsem stále měla cit? Jak?

Během okamžiku byl John u mě. „Tady. Vypij to. To ti pomůže.“ Vložil mi do rukou hrnek něčeho horkého.

Ale nemohla jsem pít.

Pak se usadil vedle mě ke krbu. Po chvíli jsem zaznamenala, že něco říká.

„Vím, že teď se ti to zdá hrozné, ale zlepší se to, slibuju. Brzy – ne okamžitě, ale po čase – ti to ani nebude vadit. Anebo alespoň ne tolik. Vím, že je to těžké, ale opravdu si zvykneš. Alespoň nebudeš sama. To je důležité. To pro mě bylo ze všeho nejhorší, být tak dlouho sám.“

O čem to sakra mluví? Zvedla jsem zmučeně oči a přelétla pohledem po pokoji, až jsem nakonec zaostřila na postel. Teprve teď jsem si všimla, jak je mohutná. Byla pro dva, samozřejmě.

Ach, Bože.

Nechoď v zimě k bazénu, Pierce. Není to bezpečné, ani když je přikrytý.

Tuhle cenu jsem zaplatila za to, že jsem mámu neposlechla. Nikdy jsem si nepomyslela, že bude tak vysoká.

Nemohla to být náhoda, že právě v tu chvíli jsem si všimla otevřeného vchodu v oblouku na druhé straně místnosti, přímo za postelí. Bylo jím vidět dlouhou chodbu osvětlenou elegantními nástěnnými lampami. Z chodby vycházelo schodiště. Vedlo nahoru i dolů.

Předtím jsem si toho nevšimla, protože jsem neměla ten vzácný přívěsek. Vždyť mi sám říkal, že ten diamant ochraňuje nositele před zlem.

Už to funguje.

Myslela jsem jen na jediné. Které to schodiště mě odvede odtud co nejdál?

Až nastane ten pravý čas, budu se muset rychle rozhodnout.

Uvědomila jsem si, že pokud nějak neodvedu jeho pozornost, nebudu mít na útěk vůbec šanci. „Nejspíš máš pravdu. Byla jsem zkrátka… hloupá.“

Zíral na mě a byl tou náhlou změnou názoru trochu šokovaný.

„Opravdu?“ zeptal se. „Myslíš… myslíš to vážně?“

„Jasně,“ odpověděla jsem. Nějak se mi podařilo vykouzlit i chabý úsměv.

Pak jsem zvedla hrnek, který mně dal, a předstírala jsem, že se chci napít.

V ten okamžik udělal něco, co ještě v mé společnosti neudělal. Něco strašného. Něco, co ukázalo, že navzdory všem svým předešlým tvrzením, jak dobře mě zná, o mně nevěděl vůbec nic.

Usmál se.

A já jsem udělala něco takového, že kdykoliv si na to vzpomenu, bodne mě u srdce. Něco, co mě pronásleduje i ve snech. Něco, čemu nemůžu uvěřit, že jsem udělala, a dodnes si přeji, aby se to bývalo nikdy nestalo.

Jenomže jsem to udělat musela. Ta postel, John sedící u stolu… zkrátka, měla jsem snad na vybranou?

Přesto, kdykoliv si vybavím jeho úsměv, tak mi to pokaždé trochu zlomí srdce.

Ale byla jsem příliš mladá a taky jsem se bála. Nevěděla jsem, co jiného mám udělat.

Takže jsem udělala to první, co mně napadlo. Něco, u čeho jsem si byla jistá, že by táta – a dokonce i máma a celá Westportská dívčí akademie – chtěla, abych udělala.

Vychrstla jsem mu ten horký čaj do obličeje. A pak jsem dala na útěk.

7.

Tak ještě v běhu můj duch úzkostlivý se podíval na průsmyk pod horou, jímž nepronikl dosud nikdo živý.

DANTE ALIGHIERI, Peklo, Zpěv první

Vybrala jsem si schodiště, které se stáčelo dolů, protože jsem se domnívala, že povede zpátky k jezeru. Vzpomínám si tak jasně,

jako by to bylo včera, jak jsem při každém kroku cítila, že se mi téměř rozskočí srdce.

Psychiatři mě později ujišťovali, že se jednalo o účinky epinefrinu.

Pak už jen vím, že jsem se dívala mámě do tváře. Pozorovala jsem, jak se mění výraz její utrápené, žalem zmučené tváře v divokou, radostnou naději, když jsem jako robot zareagovala na dotazy doktora z pohotovosti. Ano, věděla jsem, kdo jsem.

Ano, věděla jsem, kdo je moje matka, jaký máme rok a kolik prstů mi doktor ukazuje.

Byla jsem živá. Dostala jsem se odtamtud, ať už to bylo kdekoliv. Pryč od něj.

Vše, co se událo poté, se odehrávalo v takové podivné mlze.

Operace hematomu. Rekonvalescence. Lékaři. Psychiatři.

Rozvod rodičů.

Protože to samozřejmě nebyl táta, kdo mě nakonec zachránil. Byla to máma. Když přišla domů z knihovny, volala mě, sháněla se po mně a nakonec zjistila, kam jsem zmizela. To ona se potopila na dno bazénu a vylovila mě. Byly to její rty, které zmodraly z toho, jak se po dvanáct minut snažila znovu vdechnout život do mého

zmrzlého těla. Tak dlouho to trvalo sanitce se k nám dostat. Byly to

její vlasy, co zmrzly nad mým obličejem jako rampouchy.

Táta vůbec nevěděl, co se děje, až teprve když uslyšel houkačku sanitky, kterou máma zavolala mobilem. Ještě stále byl na tom svém konferenčním hovoru.

„Bylo dobře,“ tvrdil potom táta, „že voda v bazénu byla tak studená! Jinak bys dnes nežila. Jen díky tomu ti po zahřátí dokázali zase rozběhnout srdce.“

V tom měl celkem pravdu. Díky teplotě vody téměř na bodu mrazu jsem se mohla fyzicky úplně uzdravit.

Potřebovala jsem ale ještě zlepšení po psychické stránce.

Největší šok jsem utrpěla, když mě po zotavení z operace vyzvedávala máma z nemocnice a položila mi nevinnou otázku:

„Zlato, chtěla jsem se tě zeptat, odkud tohle máš?“ A spustila mi do klína ten přívěsek.

Ten přívěsek. Co mi dal on.

„Kde jsi to vzala?“ zeptala jsem se jí a pevně ho stiskla. Doufala jsem, že na mně není poznat strach, který mě celou opanoval.

„Přinesli to s ostatními tvými věcmi, když tě připravovali na operaci,“ řekla. „Když tě oživovali. Prý jsi to měla pod kabátem. Málem jsem jim řekla, že se spletli a že to není tvoje, protože jsem to u tebe nikdy neviděla. Je to tvoje? Půjčila sis to od Hany, nebo odkud to máš?“

„Ehm, ne. Je to… dárek,“ řekla jsem. Jak je tohle jen možné? Jak mě to vůbec mohlo napadnout? Zvlášť když všichni doktoři, kterým jsem vyprávěla o tom, co jsem viděla, když jsem byla mrtvá – neurologovi, traumatologovi, dokonce i lékařům, kteří přišli na kontrolu o víkendu – tak všichni mě ujišťovali, že to všechno byl jen ošklivý, děsivý sen.

Ale tohle byl důkaz, že to sen nebyl. To znamenalo, že…

„Dárek?“ Mámu rozptylovaly ty hromady formulářů. Většinou je totiž vyplňoval táta. Ale máma tátovi přístup do nemocnice zakázala. A to jsem ještě nevěděla, že pohled na něj ji tak vyváděl z míry, že ho vyhodila z domu.

„Od koho?“ zeptala se máma a roztržitě před sebou převracela formuláře. Nevím, jestli to bylo tím přívěskem, který jsem svírala v ruce, že jsem měla tolik rozumu, že jsem jí nepověděla pravdu.

„Ále, od kamaráda,“ řekla jsem jen, sklopila jsem od a pohlédla na šedomodrou hloubku kamene. Byla jsem příliš rozrušená, než abych dokázala říct víc.

Tohle znamenalo, že se to skutečně stalo. Vše bylo skutečné. On

byl skutečný.

Díky Bohu, že jsem mámě neřekla pravdu. Díky Bohu, že byla tak rozrušená kvůli rozvodu, že se už o přívěsku nikdy nezmínila. Díky Bohu, že jsem ho od té doby nosila vždycky schovaný pod tričkem. Byla jsem natolik zmatená tím, co jeho existence na tomto světě znamená, že jsem to v souvislosti se svým takzvaným „živým snem“ s nikým nesdílela.

Teda, zmínila jsem se o něm jen Haně, když jsem se vrátila do školy. A dokonce i tohle se rychle ukázalo jako velká chyba. Takže jsem se naučila raději mlčet.

Mnohem větší chybu jsem udělala o týden či dva později, když mámu neodkladně zdržovali tátovi právníci, takže mě nemohla včas vyzvednout od lékaře. Když jsem na ni čekala, ocitla jsem se v klenotnictví, které se nacházelo ve stejném bloku jako ordinace mého doktora. Bezděčně jsem si prohlížela všechny ty diamanty, které právě doprodávali, a nejspíš jsem musela ten svůj kámen nevědomky vytáhnout a pohrávat si s ním, protože muž za pultem si ho ihned všiml a začal vychvalovat jeho krásu.

Děsně jsem zčervenala a pokoušela se ho ukrýt, ale bylo příliš pozdě. Požádal mě, zda by si ho mohl prohlédnout zblízka, přičemž poznamenal, že v životě tak neobvyklý kámen neviděl.

Co jsem měla dělat? Nechala jsem ho, aby si ten kámen prohlédl, ale nesundala jsem ho přitom z krku. Nesundala jsem si ho od té doby, co mi ho máma vrátila. Nevím proč. Ten kámen mě fascinoval. Jako by neměl žádnou stálou barvu, ale pořád se proměňoval. I v té chvíli, kdy ho muž za pultem držel v ruce, přešel ze světle stříbrné v temnou purpurovou barvu mraku plného deště.

Dále si jen vzpomínám, že muž za pultem řekl, že to musí ukázat šéfovi, který vzadu obědvá. Že se mu to bude líbit.

Nevím, co jsem si představovala, že se stane, nebo proč jsem měla tak silné nutkání utéct.

Měla jsem poslechnout svou intuici. Měla jsem vidět, co se mi ten kámen snaží sdělit.

Ale neřídila jsem se tím.

Prodavač odešel a za chvíli vyšel jeho šéf a utíral si ubrouskem ústa. V tu chvíli jsem uviděla, že máma zaparkovala na druhé straně ulice.

Pocítila jsem obrovskou úlevu. Měla jsem výmluvu k odchodu.

„Můj odvoz je tady. Musím jít. Pardon.“

To už ale ten šéf uchopil můj přívěsek pevně do ruky, takže jsem byla v pasti, zavěšená přes skleněný pult na zlatém řetízku.

V tu chvíli se nejspíš přihodilo několik věcí najednou.

Když se klenotník zahleděl na kámen, něco v jeho výrazu ztuhlo. Čím víc se k němu skláněl, tím jsem byla nervóznější a diamant v samé své hloubce černější. Mé vlastní srdce se prudce rozbušilo. Přestože jsem nemohla pořádně otočit hlavu, protože mě klenotník doslova držel pod krkem, mohla bych přísahat na to, že jsem ho koutkem oka zahlédla, jak stojí venku před obchodem a pozoruje nás skrz výkladní skříň.

„Mladá dámo, máte vůbec ponětí, co to nosíte?“ vydechl klenotník. A pak se pustil do poněkud bizarní přednášky o diamantech. „Toto je unikátní temně šedomodrá. Pokud se nemýlím, má cenu kolem padesáti až pětasedmdesáti milionů dolarů. Možná i víc, pokud se prokáže jeho původ. Myslím, že jsem ho už někde viděl.“

Co jsem na to mohla říct? Kámen byl celý černý. Jemně jsem zatahala za řetízek s nadějí, že ho pustí.

Jenom ho však uchopil ještě pevněji a držel mě v obchodě jako vězně.

„Promiňte,“ řekla jsem. „Fakt už musím…“

„Neměla bys s tím chodit jen tak po ulici,“ přerušil mě klenotník.

„Patří do trezoru. Správně bych to měl zkonfiskovat, i kdyby jen kvůli tvé bezpečnosti. Kde jsi k tomu vlastně přišla? Vědí tví rodiče, že něco takového máš?“ Bylo to sotva měsíc po neštěstí. Všichni ve škole se ke mně začali chovat jinak, protože sama jsem se od té

doby, co jsem unikla smrti, chovala divně. Úplně mě přestalo těšit nakupování nebo chození do kroužku na záchranu zvířat, což mě dřív tak bavilo. Řekla jsem taky Haně tu podivnou věc, že ji budu vždycky ochraňovat před „zlem“. Myslela jsem na svůj přívěsek, samozřejmě, ale to ona nevěděla. A brzy nato jsem přišla o roli Sněhurky ve školní hře. Pomalu jsem se uzavírala do vlastní skleněné rakve. Snažila jsem se koktavě přesvědčovat klenotníka, že přívěsek je naše rodinné dědictví. Děkuji pěkně. A že moje matka na mě čeká venku v autě a já za ní okamžitě musím jít. Přesto jsem se vlastně víc bála pomyšlení na to, jak vyjdu z obchodu a natrefím na něj, než že zůstanu uvnitř s tím neobyčejně otravným klenotníkem.

V tu chvíli jsem za sebou uslyšela cinkání dveřního zvonku, který oznamoval, že někdo vchází dovnitř.

Srdce se mi zastavilo. Ne. Prosím, ne.

„Nevěřím ti,“ řekl kategoricky klenotník. „Abys věděla, můj asistent právě telefonuje na policii. Jsou už na cestě. Takže tvá matka, pokud opravdu čeká venku, o čemž vážně pochybuji, může přijít dovnitř a přidat se k nám, pokud chce, a podívat se, až tě za tu obrovskou krádež zavřou. Tohle je totiž určitě kradené.“

Máma k tomu ale nikdy nedostala příležitost. Protože vstoupil John.

A stěny obchodu před mýma očima zkrvavěly.

„Promiňte,“ řekl John hlubokým hlasem, který v takovém malém drahém obchodě zněl nemístně. I on v něm vypadal zcela nemístně, vzhledem ke své vysoké postavě až výhrůžně, což ještě víc umocňoval černý kožený kabát a džíny, které měl na sobě.

Myslela jsem, že omdlím. Co tady dělá? Přišel si pro mě, protože jsem porušila pravidla? Proto kámen na náhrdelníku zčernal, aby mě varoval?

Klenotník ho naštvaně přelétl pohledem. „Můj asistent se vám bude hned věnovat, pane,“ řekl.

„Ne, děkuji,“ řekl John tónem, kterým se v letadle odmítá sáček s buráky. „Pusťte ji.“

Klenotníkovi se nepatrně rozšířily oči. Ale nepustil mě.

„Promiňte,“ vzhlédl k Johnovi s nevolí. „Takže vy tuhle mladou dámu znáte? Protože ona…“

John nevyhlížel dopáleně ani naštvaně. Natáhl se přes pult a chytil klenotníka za ruku, kterou se mě snažil zadržovat v obchodě. Vypadalo to, jako by si chtěl poslechnout jeho tep.

Ale Johna klenotníkův tep nijak nezajímal. Absolutně jedno.

Klenotník maličko zalapal po dechu. Pootevřel ústa. Z očí mu částečně zmizel ledový výraz a místo toho se mu naplnily hrůzou.

Tehdy jsem nevěděla, co John dělá. Hlavu jsem měla stále zamotanou z toho, že se tady vůbec objevil.

Ale dobře jsem vnímala jeho nebezpečný stisk a odhodlaný pohled. Klenotník to zjevně neviděl. Úzkost, která na mě padla, neměla s mým vlastním bezpečím vůbec nic společného.

„Johne,“ uklidňovala jsem ho. Vykroutila jsem přívěsek ze sevřených prstů klenotníka a ustupovala jsem od pultu s pohledem upřeným na jeho tvář. Byl bledý jako stěna. „Prosím tě, Johne, ať už se chystáš na cokoliv, nedělej to. Všechno už je v pořádku. Opravdu.“

Nebylo to v pořádku. Bylo jasné, že to není v pořádku.

Ale ukázalo se, že to bylo to nejlepší, co jsem mohla Johnovi říct. Když pohlédl nervózně směrem ke mně, jako by si chtěl ověřit pravdivost mého tvrzení, nechal klenotníkovo zápěstí na pokoji.

Jen co tak učinil, postarší muž znovu zalapal po dechu a couvnul s rukama na srdci.

Nebyl sám. I já jsem se chytila za srdce, když na mě o sekundu později John vrhl bodavě vyčítavý pohled. Tu se u zadního vchodu objevil mladší prodavač a oznámil: „Dobrý, pane Curry, policie je už na cestě. Ach, Bože!“

Já jsem se jako nějaký zbabělec prudce otočila a slepě vyběhla ven z obchodu. Za mnou zacinkal jen zvonek na dveřích.

Ale co jiného jsem měla dělat? Čekat uvnitř, až se objeví policajti? Pádila jsem přímo k máminu autu, které na mě už čekalo.

„Pierce,“ odložila máma mobil a překvapeně mě pozorovala, jak jsem se zhroutila celá roztřesená na sedadlo vedle ní. „Tady jsi. Právě jsem ti volala. Zase jsi zapomněla telefon? Nezvedala jsi ho. Kde jsi…“

„Jeď,“ lapala jsem po dechu. „Hlavně jeď.“

„Co se děje? Nelíbil se ti ten doktor? Maminka Jeniffer McNamarové říkala, že je…“

„To není kvůli tomu. Hlavně už jeď!“

Dalších pár hodin jsem prožila v agónii, protože jsem čekala, že se u našich dveří objeví policie – nebo on. Určitě někdo viděl auto, do kterého jsem naskočila, a zapsal si máminu poznávací značku. A co když byly v obchodě pana Curryho bezpečnostní kamery?

Ale policie se vůbec neobjevila. Ani John.

A přestože jsem denně pročítala noviny, dokonce i úmrtní oznámení, žádnou zprávu vztahující se ke klenotníkovi jsem nikdy neviděla.

Důvod jsem zjistila při další návštěvě této ulice. Ve výkladu klenotnictví byla cedule „K pronájmu“. Když jsem se zeptala prodavačky ve vedlejším obchodě s oděvy, řekla mi, že pan Curry se vzpamatovává z infarktu a přestěhoval se nejspíš na Floridu. Má tam prý vnoučata.

A díky Bohu, protože všichni v ulici toho rozmrzelého starce nesnášeli. Teď se snad konečně dočkají pořádného obchodu s botami. A tyhle šaty by mně tak slušely, nechci si je zkusit?

Z toho, co jsem si dokázala dát dohromady, když přijela policie, zbylo snad jen to, že měl klenotníkův asistent plné ruce práce se srdeční masáží svého šéfa, než aby si vzpomněl, že vlastně zavolal policii proto, že nějaká holka možná měla na krku ukradený přívěsek… A už vůbec si nevybavil nějakého chlápka v koženém kabátě, který zmizel stejně záhadně jako ona.

Možná proto jsem ten přívěsek potom už nikomu neukázala.

Od té doby bylo těžké nevnímat… že mě John pozoruje.

Dokonce mě snad ochraňoval. Možná až moc.

Došlo mi to zvláště po té záležitosti ve škole mezi Hanou a profesorem Muellerem.

Nikdy jsem nepochopila proč. Proč se tak staral? Utekla jsem přece od něj.

Když teď jen tak mrštil přívěskem do labyrintu krypt, které na Ostrově kostí tvořily hřbitov, pochopila jsem, že to nebylo proto, že by ho chtěl zpátky.

Měla jsem ho jít hledat. Měla, ale nešla jsem.

Protože když natáhl paži, aby odhodil náhrdelník, uvědomila jsem si, jak se dalo očekávat od někoho, koho vyhodili z Westportské dívčí akademie, že jsem to všechno popletla.

Jasně, nebyla to moje věc. Už ne. Právě se o to postaral, když můj přívěsek zahodil na druhý konec hřbitova. Bohužel jsem se nedávno rozhodla, že věci ostatních budou i mými věcmi. Byla to součást

„nového začátku“, který pro nás máma chtěla tady na ostrově vybudovat.

A naše záležitosti se vždy křížily. To on to všechno začal. On

přišel za mnou. Alespoň poprvé.

Takže jsem nemohla jít hledat ten přívěsek. Musela jsem zůstat.

Opravdu jsem neměla na vybranou.

Proto jsem té noci na hřbitově neustoupila, ale zeptala se ho: „Co se ti stalo s rukou?“

8.

Ach, jak těžko se to říká ještě dnes, neschůdný, hustý hvozd divoce trčí, jen vzpomenu a obchází mě děs!

DANTE ALIGHIERI, Peklo, Zpěv první

Prohlížel si mě, jako by měl podezření, že jsem se zbláznila. Proč by se měl taky chovat jinak než ostatní?

„Cože?“ Pořád vypadal dost naštvaně. Dobrým znamením ale bylo, že se mu začal rychle zvedat hrudník, jako by běžel.

Měla jsem si to radši rozmyslet a nedělat to, co jsem udělala, protože jsem se k němu natáhla a prstem jsem mu přejela po jizvě, kterou jsem právě objevila, jak mu vykukuje na spodní straně paže a pak mizí v černém rukávě.

Nikdy jsem neměla říct: „Tahle je nová.“ Ale stejně jsem to řekla.

Ucukl rukou, jako by mým prstem probíjel elektrický proud a já se ho snažila tou elektřinou zabít.

„Přestaň s tím,“ odsekl zlostně. „To nic není.“

„Mně to jako nic nepřipadá,“ pokračovala jsem v obavách. Začala jsem si dávat pár věcí dohromady a vůbec se mi nelíbilo, k čemu jsem došla. „Je to trest?“

Oči se mu zúžily v neznatelnou čárku. Cítila jsem, jak z jeho těla sálá teplo, a cítila jsem jeho vůni, kterou jsem si tak dobře pamatovala, vůni dýmu z hořícího dřeva smíchanou s něčím, co mi připomínalo podzim.

„Já nejsem pták,“ odpověděl nebezpečně znějícím hlasem. „Já o žádnou pomoc nestojím, od tebe ani od nikoho jiného. Ví tvoje matka, kde jsi právě teď?“

Bylo zvláštní, že se zmínil právě o mé mámě. Protože zrovna v té chvíli jsem ve své hlavě uslyšela její hlas, který naléhal, abych mu řekla věci, které jsem mu při posledním setkání nestačila říct. Bylo to ten strašný den ve škole, kdy mi nedal šanci, abych mu to řekla. Odešel dřív, než jsem se k tomu dostala.

Musel odejít. Přijížděla policie. Zase!

Ne že by moje máma o něm věděla něco víc než psychiatři. Teď se k nim řadila i babička. Všichni tvrdili, že není skutečný.

Ale kdyby máma tušila, co jsem já o něm věděla, určitě by chtěla, abych mu to řekla. Zjevně jsem mu to teď potřebovala říct víc než kdykoliv předtím, protože bylo jasné, že můj první dojem z něj nebyl tak daleko od pravdy.

Byl to divoch a stejně jako ta holubice, kterou jsem našla, nutně něčí pomoc potřeboval, i když on sám s tím nesouhlasil.

Svou pomocí mu možná ublížím ještě víc, ale musela jsem to alespoň zkusit. Tak jsem mu řekla to, co jsem měla říct už dávno:

„Odpusť mi to.“

Přimhouřil oči ještě víc. „Prosím?“ zeptal se nevěřícně.

„Odpusť mi to,“ zopakovala jsem, tentokrát ještě hlasitěji. „Za to, co jsem ti udělala ten den, co jsem zemřela. Jestli za to byl někdo potrestaný, tak zvláště ty.“

Neodpověděl, jen se dál na mě ze své výšky díval, jako bych byla nějak duševně postižená. Kdo jiný by dal dívce přívěsek s takovým kamenem, který mění barvy jako obloha? Někdy je šedivý jak nebe za únorového rána, jindy temný jak půlnoc. A pak s ním dokáže mrštit přes celý hřbitov, když se mu ho ta dívka snaží vrátit, protože má obavy, že byl kvůli ní nějak potrestán.

Proč jsem se ale omlouvala jen já? Bylo by docela příjemné slyšet jedno či dvě slůvka omluvy taky od něj.

Protože toho dne, co jsme se setkali, se ke mně choval strašně.

Ano, samozřejmě to pak napravil tím, co pro mě udělal v tom klenotnickém obchodě a později ve škole při sporu s profesorem Muellerem.

Tolik jsem toho ale ztratila! Je pravda, že život jsem dostala zpátky. Ale co všechny ty věci, které jsem zpátky nedostala? Například už neexistuje manželství mých rodičů, není tu Hana. Když jsem se

vrátila z nemocnice, tak jsem chodila do školy jen na půl dne. Moje tehdejší nejlepší kamarádka Hana Cangová se na mě vykašlala, protože jsem jí kromě jiného řekla, že flákání po obchodních domech mě nebaví. Ani čekání na to, jestli si jí všimne některý z kamarádů jejího staršího bráchy. Že mě mrzí, že se vykašlala na Dvojitou odvahu. Že hlouposti jako „zadrž dech, když jdeš podél hřbitova, nebo se tvé duše zmocní zlí duchové“, že všechny tyhle věci mi teď připadají hloupé a že je už s ní dělat nebudu.

Pravda je, že v patnácti jsme na takové věci už stejně byly dost velké.

Moc jsem tomu nepomohla, ani když jsem jí vesele říkala: „Zlých duchů se neboj, Hano, já je teď dokážu rozeznat a ochráním tě před nimi.“

Není divu, že si myslela, že jsem se zbláznila. Stejně si to pak mysleli ve škole všichni.

Nemůžu jim to zazlívat. Proč by si nemohli o někom, kdo tvrdí, že pozná zlé duchy a má schopnost před nimi lidi ochránit, myslet, že se pomátl? Zvlášť když v tom pak tak zjevně selže.

Hana si o mně očividně myslela, že jsem blázen, ale bála se o mě. Určitě byla přesvědčená, že jsem se po úrazu vrátila z nemocnice rozrušená a přecitlivělá.

Svěřila se mi, že toho pak litovala, a podle mě to myslela vážně. Říkala, že se kamarádi někdy na čas rozcházejí, stejně jako ona s Dvojitou odvahou. Vysvětlovala to nedostatkem času. Začala se věnovat jiným věcem, třeba basketu. A klukům.

Řekla jsem jí, že je to tak v pořádku. Ale byla jsem v té době natolik ponořená ve své skleněné rakvi plné životně důležitých problémů, že už jsem se o to nezajímala. Ani o ni, ani o zlé duchy, před kterými jsem ji slibovala ochránit, a dokonce mi ani nevadilo, že mě mají všichni za blázna.

Teprve v tom dalším roce mi došlo, co všechno jsem zkazila. To už ale bylo pro Hanu samozřejmě příliš pozdě.

Johna jsem z toho vinit nemohla. To se stává jen v pohádkách, že si princezna může dovolit čekat na krásného prince, aby ji zachránil. Ve skutečném životě se musí z té skleněné rakve dostat sama a sama se i postarat o svou záchranu.

A co by to bylo za pohádku, kde by John mohl vystupovat jako ideální princ zachránce? Byl to přímo protiklad ideálu. Spíš princ Hrůza.

Ale on za to možná nemůže, že je tak hrozivý.

Ani já se nedokážu změnit a reagovat na něj stejně, jako když mi bylo patnáct.

„Já se ti omlouvám,“ podivovala jsem se nad tím, že i když mi už není patnáct, stejně mu nedokážu říct ty správné věci, „ale taky ti děkuju za to, co jsi pro mě udělal v tom klenotnictví, a za to, jak jsi mi pomohl v tom případu, co se stal loni na jaře v mé bývalé škole.“

Tentokrát nekroutil hlavou, ale jen nadzdvihl obočí. Opravdu mi to neusnadňoval. Z jeho výrazu nebylo možné vyčíst, co si myslí.

„To nemá se mnou nic společného,“ pokračovala jsem, když pořád mlčel. „Neznamená to, že bych ti nebyla vděčná. Protože to jsem. Mrzí mě, že jsem ti nepoděkovala hned. Ale všechno se stalo tak rychle.“

Bouři, která se strhla toho dne, kdy se objevil na Westportské dívčí akademii, lze popsat jen těžko.

„Právě proto jste teď s tvojí mámou tady. Abyste začaly zase znova,“ řekl.

„Přesně tak,“ zaradovala jsem se. „V mé nové škole tě už nebudu potřebovat. Jen abys to věděl, i ve Westportu jsem měla do té doby, než ses objevil, situaci pod kontrolou.“

Teď povytáhl obě obočí.

„Opravdu,“ trvala jsem na svém. „Tvou pomoc jsem nepotřebovala. Měla jsem tam přece tu kameru…“

Jak jsem vyslovila slovo kamera, jeho ruka vystřelila tak rychle, že jsem ji viděla rozmazaně. Než jsem se vzpamatovala, chytil mě pevně za paži a přitáhl si mě blíž k sobě. Nebolelo mě to, ale nebyla v tom ani žádná něha.

Stíny, které zakrývaly jeho oči, se opět na okamžik rozplynuly.

„Jakou kameru?“ dožadoval se odpovědi.

„Normální kameru,“ mumlala jsem a vyčítala si, že jsem o tom vůbec začala mluvit. „Tu, co jsem si nastavila v batohu.“

Kdybych řekla, že vypadal šokovaně, byl by to jen slabý odvar toho, co jeho výraz vyjadřoval.

„Chceš mi snad říct, že jsi to naplánovala?“ zeptal se. „Celou tu záležitost s tvým profesorem? Bylo to schválně? Ty jsi chtěla, aby ti to udělal?“

Možná mě opravdu nesledoval. Protože kdyby ano, věděl by o tom všem sám.

„To se ti právě snažím vysvětlit,“ dostala jsem ze svých vyschlých úst. Zaznamenala jsem, že se chystá vybuchnout, a tak jsem rychle dodala: „Byla to jediná možnost, jak dokázat, co byl profesor Mueller zač, protože nikdo by mi nevěřil, že on a Hana spolu měli…“

Hlas mě zradil, protože jsem se zadívala do jeho obličeje a viděla jsem, že má ústa sevřená v rovnou čáru. Stejně rovnou čáru vykazovalo na přístrojích mé srdce, když jsem spadla do jeho světa.

To nevěstilo nic dobrého. Všechno to bylo hodně, hodně špatné.

„Ale nikdy jsem to nechtěla nechat dojít tak daleko,“ dodala jsem rychle. „Přebrala jsem plnou zodpovědnost za to, co se stane…“

Stisk jeho ruky zesílil.

„Jak jen jsi mohla sama sebe uvést do tak nebezpečné situace?“ chtěl vědět. „A kvůli takové hlouposti! Napadlo tě vůbec, co všechno se ti mohlo stát?“

Ano, napadlo, ale až teď. Tehdy jsem o tom neměla ani ponětí, nebo bych se do toho nepouštěla.

Ale chtěla jsem to smést ze stolu, a tak jsem řekla: „Vždyť to nebyla zase tak velká…“

„Neměla jsi tam co dělat,“ procedil skrz sevřené zuby. „Stejně jako nemáš co dělat teď tady.“

A než jsem se vzpamatovala, táhl mě ven.

„Brány hřbitova jsou přes noc zamčené,“ mumlal. Pod jeho těžkými černými botami praskaly květy ohnivého stromu.

Téměř jsem ho neslyšela. Jednou se mi už sice podařilo mu utéct, a taky jsem utekla před smrtí. Ale to jen díky těm elektrickým šokům do srdce a injekci epinefrinu, jak tvrdili doktoři. Moje záchrana neměla co dělat s ničím, co bych v tom jiném světě udělala, říkali. Protože žádný jiný svět neexistoval!

Já jsem ale dobře věděla, že existuje.

„Jak ses sem vůbec dostala? Ten plot je přes dva metry vysoký a nahoře je ostnatý drát,“ mumlal si pro sebe.

Nechtěla jsem říct nic, co by ho ještě víc rozzlobilo. Jako třeba, že ten plot vůbec nebylo tak těžké zdolat, když jsem si k němu dotlačila obrovskou popelnici se zeleným víkem, které tu na Ostrově kostí byly postavené úplně všude. A že to nebyla moje vina, že rodina Dolores Sanchezové, milované Rodrigovy manželky, si vybrala na hřbitově místo pro svou kryptu tak blízko plotu, že mi poskytla ideální plochu pro seskok.

Měla jsem riskovat jeho výbuch a upozornit ho na to, že i kdyby policie dokázala analyzovat, co viděla na videu, což bohužel neudělala, je víc než jasné, že by ho stejně nikdy nedokázali najít a přinutit, aby přišel vypovídat? Policejní oddělení ve Westportu nemělo tušení, kde žije. Vlastně asi nikdo, kromě mě.

Stejně jsem se ho chtěla ještě zeptat na pár věcí. Jak věděl, kdy se ukázat ten den u profesora Muellera? Jak to, že se objevil právě ve chvíli, kdy jsem ho nejvíc potřebovala? Bylo to opravdu díky přívěsku, jak říkal, když mi s ním houpal před obličejem? Dozvěděl se podobným způsobem také to, kdy se má objevit u klenotníka?

Proč se s tím obtěžoval, když mě viditelně do morku kostí nesnáší za to, co jsem mu provedla?

S tím a dalšími takovými věcmi ale asi teď bylo lepší nezačínat.

„Nic z toho nebyla moje chyba,“ bránila jsem se, když si mě přitáhl tak rychle, že jsem málem ztratila boty. Toho jsem se ale nebála nejvíc.

„Ale? Opravdu?“ řekl a otočil hlavu, aby na mě viděl. „Jak to, že nic není tvoje chyba?“

„Já jsem si jen dovolila zemřít,“ řekla jsem. „A když jsem pak dostala možnost už nebýt mrtvá, tak jsem se jí chopila. Nebylo v tom nic osobního. S tebou to nemělo nic společného.“

Teď se na mě díval zpříma. „Jak myslíš,“ řekl.

„Co má tohle znamenat?“ chtěla jsem vědět, dotčená tónem jeho hlasu. „Vždyť jsem ti to vysvětlovala, byla jsem vystrašená. Nechtěla jsem ti ublížit. Proto jsem dneska tady, abych se ti omluvila. Chci, abychom se stali přáteli. Chci ti pomoct. Vrátila jsem ti ten přívěsek. Už nevím, co dalšího mám ještě udělat.“

„Tak já ti řeknu, co bys mohla ještě udělat,“ přerušil mě náhle. Natáhl se a chytil mě za obě ramena. Pořád se ale neměl k tomu, aby

mě políbil. Udělal to jen proto, aby si mě otočil a mohl na mě zírat ještě upřeněji. „Můžeš mě nechat na pokoji.“

Do očí mi zase vhrkly slzy. To tedy ode mě chce? Abych mu dala pokoj?

Všechno se proměnilo v ještě větší neštěstí, než když jsem zemřela. Ale tentokrát jsem stále ještě dýchala. To bylo důležité.

„Já bych ráda,“ řekla jsem. Ale kromě hlubokého nesouhlasného tónu jeho hlasu jsem ve svých uších slyšela jen bušení vlastního srdce. Ty hloupá! Ty hloupá! Hloupá, káralo mě mé srdce. „Ale bohužel, kdykoliv se o to pokusím, ty se zase ukážeš a zachováš se jak… jak…“

„Jak se chovám?“ chtěl vědět, jako by mi tím dodával odvahy.

Neříkej to, varoval mě v hlavě hlas mé mámy. Neříkej to!

„Jako hajzl.“

Když jsem to slovo vypustila z úst, věděla jsem, že to není to správné slovo a ani neodpovídá situaci. Zvlášť v této chvíli, kdy jsem se snažila všechno napravit, protože jsme spolu měli žít na stejném ostrově. A on mi zachránil život, alespoň v ten den s profesorem Muellerem.

No, možná mi nezachránil život, ale určitě mi pomohl z nesnází. Ale jak jsem se omlouvala, tak jsem to všechno ještě zhoršila.

A jako by nestačilo, že jsem vyhrkla to slovo, tak jsem ještě znova zvedla ruku k čerstvé jizvě, kterou jsem zahlédla na vnitřní straně jeho pravé ruky.

Nemohla jsem si pomoct. Nedokázala jsem nečinně přihlížet ublíženým. A tak se to stalo. Můj závěrečný omyl onoho večera.

Tvář se mu zkřivila v nepěknou grimasu, která dokazovala, že jsem měla pravdu.

On nikdy nebyl pro nikoho princ ideál.

„O tohle se už nemusíš nikdy starat,“ vyštěkl a vyškubl mi ruku, jako by ho můj dotek uštknul. „Od dnešní noci mě už totiž nikdy neuvidíš!“

V té chvíli jsem si uvědomila víc věcí. Zaprvé jeho oči už nevypadaly mrtvě. Byly živé jako elektrické výboje a stejně tak nebezpečné.

Tu druhou věc jsem si uvědomovala pomalu, když jsem pozorovala jeho prsty, kterými obepínal mou paži. Prsty, po kterých klouzaly mé vlasy uvolněné ze sponky, se celé třásly.

Uvědomila jsem si, že to nejsou měkké, jemné ruce lidí našeho věku, které většinou nedělají nic jiného, než že posílají esemesky a mačkají ovladače videoher.

Johnovy ruce poznaly práci, opravdovou, tvrdou práci. Byly to také ruce rváče.

Ale ne jen tak obyčejného rváče, jak jsem zjistila, když mě jimi stiskl.

Jeho ruce dokázaly zabíjet.

Část mého já to musela vědět po celou dobu. Ale až do dnešní noci jsem si to nepřipustila.

A to už bylo samozřejmě příliš, příliš pozdě.

9.

V čase, když život je vpolou své pouti, jsem zabloudil, kolem byl hustý les,

já z pravé cesty zabředl v houšť proutí.

DANTE ALIGHIERI, Peklo, Zpěv první

Když jsem došla domů, máma mě vesele přivítala: „Ahoj, zlatíčko. To jsem ráda, že jsi dorazila ještě před tou bouřkou.

Asi začne každým okamžikem pršet. Projela ses hezky?“

„Jo,“ dostala jsem ze sebe. Otočila jsem se k hlavním dveřím, zaklapla jsem zástrčku a otočila klíčem v zámku.

Pak jsem zmáčkla tlačítko start na domácím alarmu a zadala náš kód. Jsou to naše iniciály plus rok, kdy mámina univerzita vyhrála turnaj v atletice. Máma si se zklamáním, že já se asi na žádnou pořádnou univerzitu nedostanu, a už vůbec ne na tak dobrou, kam chodila ona s tátou, poradila docela dobře.

„Broučku,“ podívala se na mě zaraženě. „Co to děláš?“

„Kvůli bezpečnosti,“ řekla jsem. Srdce se mi stále ještě prudce odráželo od hrudního koše. Když jsem sedla na kolo, jela jsem rovnou domů. Před domem jsem kolo ani nezamkla a ani jsem nevypnula světla. Zjistila jsem to až teď, když jsem odhrnula záclonu u jednoho z oken u vstupu, abych se podívala, jestli mě sledoval.

„Bezpečnost je důležitá.“

„Ale zlato,“ nedala se máma, stiskla na alarmu tlačítko vypnout a znova zadala kód. „Máme tu ještě nějaké hosty. Nebylo by lepší zapnout alarm, teprve až všichni odejdou? Co říkáš?“

Přikývla jsem a pořád jsem zírala ven z okna. Vyjít znova ven a vypnout světla na kole, k tomu mě nikdo nepřinutí. Ať si klidně blikají celou noc. Jestli se vybijí, koupím si jiné. Za to mi to stojí.

A jestli to kolo ukradnou, tak co? Požádám tátu, aby mi koupil nové. Stejně to všechno byla jeho vina. Alespoň tak si to myslí máma.

Ven už nepůjdu.

Alespoň dokud tam bude on.

„Broučku,“ zeptala se máma. „Jsi v pořádku?“

„To víš, že jo, mami,“ uklidnila jsem ji a záclonu nechala spadnout dolů. „Je mi skvěle. Bavíš se na své party dobře?“

„Ale to je přece tvoje party,“ odpověděla s úsměvem. „A já se skvěle bavím. Je fajn se zase se všemi vidět. Dokonce i Chris vypadá, že se baví…“

„To je super, mami,“ přerušila jsem ji. „Ale já jsem hrozně unavená. Půjdu si lehnout.“ Chtělo se mi jediné – přetáhnout deku přes hlavu a už nikdy z postele nevylézt.

Máma se zatvářila zklamaně. „To se ani nepůjdeš se všemi rozloučit? Strýček Chris tě chtěl ještě vidět, než se vydají s babičkou a Alexem domů. A Alex se chtěl ujistit, že už nemáš žádné další dotazy ohledně zítřejšího začátku školy. Připadá mi to od něj moc hezké.“

Pouhá připomínka toho, že zítra začíná škola, ve mně vyvolala pocit, že bych si nejradši ukousala všechny nehty. Ale máma mě včera vzala na speciální manikúru a pedikúru, takže mi bylo jasné, že se musím udržet.

„Víš co,“ řekla jsem. „Jsem opravdu strašně unavená. Asi z toho všeho nadšení z té party. Alexovi za mě poděkuj, uvidíme se zítra ráno, až mě přijede vyzvednout cestou do školy. Dobrou noc, mami.“

A vyběhla jsem nahoru po schodech dřív, než na to mohla zareagovat.

Zničil bránu na hřbitov.

Jediným zlostným kopnutím svých těžkých černých bot rozmlátil zámek. Když se vrata otevřela, vystrčil mě ven.

„A teď vypadni,“ varoval mě svým ďábelsky hlubokým hlasem.

„Rozumíš mi, Pierce? Vypadni a nikdy se nevracej. Není to tu pro tebe bezpečné. Jestli teda nechceš opravdu zemřít. Tentokrát už navždycky.“

Jen to dořekl, oblohu rozsvítil obrovský blesk a hned nato zaburácel hrom tak silně, že jsem si myslela, že se obloha rozpadne vejpůl. To utlumilo zvuk zavírající se hřbitovní brány.

Aniž bych se otočila, utíkala jsem k místu, kde jsem si řetězem přivázala kolo, a byla jsem vděčná, že jsem unikla.

Když jsem ale teď stála ve sprše a nechávala po sobě stékat vodu tak horkou, že z ní téměř stoupala pára, začala jsem o všem silně pochybovat.

Opravdu se to všechno stalo? Jak je to možné? Nikdo by přece nedokázal rozkopnout zamčenou kovovou bránu, a tepaná železná vstupní brána na hřbitov na Ostrově kostí byla obrovská, dost velká, aby jí projel pohřební vůz, a pevná a silná jak vězeňské mříže.

Alespoň by to nedokázal nikdo z našeho světa. Nechtěla jsem na to už myslet.

Ale nedokázala jsem myslet na nic jiného.

Opravdu jsem ho viděla… mluvila s ním… dotýkala se ho… dotýkal se on mě? Zadívala jsem se na kůži na svých nahých pažích, které se dotýkaly prsty toho zabijáka. Překvapivě na ní nezanechaly žádné stopy, i když předtím bych byla přísahala, že mnou pronikaly až do morku kostí.

Už jsem neměla ani ten přívěsek, abych měla důkaz, že se to všechno opravdu odehrálo. Byl ztracený, tentokrát navždy, jak on sám říkal, protože já určitě na ten hřbitov už nikdy nevkročím. Možná ho najde nějaký turista a přívěsek skončí v nějakém internetovém obchodě nebo v zastavárně.

Vylezla jsem ze sprchy a zabalila se do jednoho z tlustých bílých ručníků, které pro náš dům vybral mámin návrhář interiérů. Zatřásla jsem hlavou. Už to bylo stejně jedno. Já jsem věděla, co jsem viděla a co jsem cítila. Nepotřebovala jsem žádný šperk, aby mi to dokazoval. Mně ani nikomu jinému.

Dnešní setkání s ním to všechno ještě zhoršilo. Moje omluva za to, co jsem mu udělala, zjevně nepadla na úrodnou půdu, sklouzla po něm jak šlehačka z narozeninového dortu pětiletého prcka.

Od něj jsem na druhou stranu žádnou omluvu neslyšela. Proč mi na tom tak záleželo? Někteří kluci přece jsou pěkní hajzlové. Alespoň pokud jsem si zatím všimla. A máma si to taky určitě myslí.

Proto nás obě sbalila a odstěhovala na Ostrov kostí. Protože jsem to nebyla jen já, koho milovala a koho otec nechal z nedbalosti zemřít.

„Ostrov kostí, Deb? Myslíš to vážně?“ zaslechla jsem otce, jak jí říká, když mě přivezl z jednoho z našich posledních obědů, které byly přikázané soudem a mně nijak nevadily. Ani jeden z nich nevěděl, že jsem venku za dveřmi a poslouchám. Takové špehování není správné. Ale jak jinak jsem se mohla dozvědět, co se děje?

„Myslíš, že tohle měla výchovná poradkyně na mysli, když mluvila o místě, které by vyhovovalo jejím potřebám?“

„Nemůže to pro ni být horší než ten Connecticut,“ odpověděla máma.

„Toho učitele na mě svádět nemůžeš, Deb,“ bránil se otec. „To byla tvoje záležitost. Slyšel jsem, že jsi ji nutila, aby přijala jeho nabídku na doučování…“

„Už toho nech,“ přerušila ho máma. Teď jako by se bránila zase ona. „Vezmu ji zpátky domů. Konec diskuse.“

„Mně je to jasné. Jedeš zachraňovat ty svoje ptáky.“

„Někdo to udělat musí,“ odpověděla upjatě.

„Nic to na ničem nezmění, Deb,“ ujišťoval ji otec. „Bude to jen kapka v moři. Věděl bych o jiném, důležitějším důvodu tvého návratu. On je zase volný.“

Teď se máma opravdu naštvala. „Myslela jsem si, že máš důležitější věci na práci než si ověřovat na internetu stav mého bývalého přítele.“

„Rád sleduju jejich rituály páření,“ řekl otec, „Kolpíci růžoví jsou tak krásní.“

„Kolpíci,“ odsekla máma, „ti se už nepáří. Většina z nich umírá.

Díky tobě.“

„Sakra, Deboro, ty si myslíš, že i tohle jsem udělal schválně?“

„Stejně jako pár dalších věcí, o kterých bych se mohla zmínit,“ řekla máma. „K tomu úniku ropy nemuselo dojít, kdybyste byli opatrnější.“

Au.

Tohle otec nemohl popřít, i kdyby podle mě strašně chtěl. Byl to taky jeden z důvodů, proč byl pořád v televizi. Tátovu společnost alespoň částečně vinili z ničení ekonomik stovek komunit kolem

Zálivu, včetně Ostrova kostí. Turisté nechtěli trávit dovolenou na místech, kde by jejich pronajaté vodní lyže projížděly ropnými skvrnami. Nevěsty nechtějí mít na svých plážových svatebních fotkách ropné skvrny. Rybáři nezamíří se svými loděmi za rybolovem do míst, kde jsou ryby nepoživatelné, a to zásluhou otcovy společnosti, která tam bezohledně rozptýlila tolik chemikálií.

„Je to absolutně bezpečné,“ prohlašoval otec vždycky v televizních pořadech. „Bylo to mnohokrát testováno.“ Ale když jeden novinář naservíroval otci talíř mořských plodů, které byly vyloveny ve vodách, kam otcova společnost vypouštěla ty chemikálie, a žádal ho, aby to naživo před diváky snědl, když to tedy je tak bezpečné, táta celý zrudl a prohlásil, že jeho lékař mu mořské plody nedoporučuje kvůli vysoké hladině cholesterolu.

Táta žádnou vysokou hladinu cholesterolu nikdy neměl.

Byla jsem jen strašně zvědavá, o kom se to táta před mámou zmiňoval. Nechtěla jsem ji zatěžovat zbytečnými věcmi, když vypadala, že toho má právě tak dost. Byli tady kolpíci, stěhování, strýček Chris a samozřejmě já.

Než jsem si šla lehnout, poodhrnula jsem závěsy ve své ložnici a uviděla jsem u bazénu stát nějakého muže. Mámě jsem o něm nic neřekla.

V té době už všichni hosté odešli domů. Mámě to trvalo dlouho, než se sama dostala do postele. Bouře v té době už zuřila naplno. Elektřina, jak se to často na Ostrově kostí stávalo, zase vypadla.

Naše zabezpečovací zařízení toho tolik nevydrží.

Venku lilo jako z konve. Náš malý bazén ve tvaru ledviny téměř přetékal a vítr očesával listy palem, jako by byly z papíru.

Když ale z absolutní temnoty ozářil zahradu blesk, tak jsem na vteřinu, mohla bych na to přísahat, uviděla Johna, jak tam stojí a dívá se na mě.

Mohl to být jedině on. Kdo jiný by to byl?

Táta souhlasil s tím, abych bydlela v jiném státě, pod podmínkou, že mě máma pošle do školy, která bude mít program odpovídající mým zvláštním potřebám a že si koupí dům, který bude v hlídané čtvrti obehnané zdí. Věděl, jak moc to bude mámě s jejími liberálními zásadami proti srsti.

Na Ostrově kostí byla taková čtvrť jen jedna, Delfíní zátoka. Měla jediný vchod, u kterého stál čtyřiadvacet hodin denně strážce. Okolo našeho domu byla vysoká čtyřmetrová zeď. Bez žebříku by ji nikdo nepřelezl.

Zeď ani strážce by ale těžko někoho takového jako John zastavili. Ale proč by se namáhal a stál v dešti venku před mým oknem do ložnice, když mi řekl, abych ho nechala na pokoji? A to už ani

nemluvím o tom, že jsem ho nazvala hajzlem.

Proč jsem se vůbec namáhala s nějakými omluvami za to, co jsem udělala? On mi provedl mnohem horší věci. Proč ho nedokážu nenávidět tak, jak bych měla?

Možná proto, že John je jako ti mámini ptáci, takový divoch. Nemůže za to, jaký je. Nikdy ho nepochopím. A jak říkal táta, proč se o to potom vůbec snažit?

Zvlášť když jsem zjevně porušila pravidla, o kterých John tak tajemně mluvil, a utekla jsem? Dozajista jsem za to měla být potrestaná, nejspíš od něj nebo od těch Fúrií, o kterých mluvil. Smrti neunikneš! Po tom neštěstí jsem si o tom hodně četla. Smrt si pro tebe nakonec stejně přijde.

Když o pár vteřin později udeřil další blesk, tak venku už nikdo nebyl. Možná tam nikdo nikdy nebyl. Možná to byla jen moje zjitřená představivost, ze které mě všichni obviňovali a která si se mnou zahrávala.

Nechala jsem závěs spadnout a otočila jsem se k posteli. Všechno to byla hloupost. Měla bych se cítit výborně. Vrátila jsem ten přívěsek, který jsem přijala pod falešným dojmem, a řekla jsem všechno, co jsem si myslela, že mám říct. Zbavila jsem se tak všeho, co mě tížilo. Můžu začít znovu, stejně jako máma.

John dokonce přijal mou omluvu! Možná trochu mrzutě, ale přijal. On to taky skončil, což dokazovalo odhození přívěsku přes celý hřbitov a přání, abych mu dala pokoj.

A později, když jsem oknem koupelny kontrolovala svoje kolo, jsem viděla, že ho někdo přidělal řetězem k plotu a vypnul světla. Byla jsem přesvědčená, že to udělal strýček Chris nebo Alex, když odcházeli domů. John to v žádném případě nebyl. Proč by pro mě

dělal něco tak hezkého, když mi dal najevo, že mě z hloubi duše nenávidí a chce, abych se mu už nikdy nepřipletla do cesty?

Proč jsem se tedy, když jsem lezla do postele, cítila hůř, a ne líp, jak bych měla? Nepociťovala jsem, že by se něco uzavřelo nebo že bych cítila menší hrůzu, jinak to nazvat nešlo. Od chvíle, co jsem se ocitla na tomto ostrově, jsem nic jiného nepociťovala, byl to takový tlak vzadu za krkem signalizující, že by k něčemu mohlo dojít, k něčemu strašnému.

Ale něco strašného se už stalo. Znova jsem ho spatřila. Skončilo

to!

Proč jsem teda uprostřed noci vzhůru, neschopná usnout? Kvůli

bouřce to taky nebylo. Napadlo mě, že tak to nemohlo přece být, protože to byla hloupost, ale jako bych postrádala kolem krku přátelskou tíhu přívěsku.

Co to se mnou je? Proč nemůžu jako máma „začít znovu od začátku“?

Když jsem příštího rána nastupovala k Alexovi do auta a děkovala jsem mu, nechápavě se ptal za co.

„Za kolo,“ řekla jsem. „Když jsi včera od nás odcházel domů, nezamkl jsi ho? A nevypnul světla?“

„Ne,“ odpověděl. „Odešli jsme hned poté, co jsi dorazila domů. Tvoje máma nám řekla, že jsi šla rovnou nahoru. Mimochodem, díky, že ses s námi rozloučila. A taky že jsi tak rychle vypadla a nechala mě tam s babičkou samotného. To bylo od tebe moc milé. Ale tvoje kolo bylo zamčené a světla vypnutá. Myslel jsem, že jsi to udělala sama.“

„Já ne,“ vyhrkla jsem a celou mě zamrazilo, i když klimatizace v autě, které babička nazývala vrak, byla rozbitá. Museli jsme jet celou cestu s otevřenými okny, a to venku už bylo alespoň dvacet sedm stupňů. „Já na to zapomněla.“

„Hmm,“ podivoval se Alex. „To je divný. Ale není to to nejdivnější.“ Zatroubil na nějaké turisty, kteří si uprostřed ulice fotili obrovský fíkovník. „Co si myslí, že jsou na hlavní ulici v Disneylandu? Tady jsou taky lidi, co tu normálně bydlí.“ A znova na ně zatroubil.

„A co tedy bylo ještě divnějšího?“ zeptala jsem se ho, když turisté rychle odběhli k okraji cesty a Alex popojel. Nebyla jsem si jistá, že to chci vůbec slyšet.

„No, jen to, že na vaší příjezdové cestě se válely všude suché květy ohnivého stromu. Ležely tam úplně všude. A to bouřka ještě ani nezačala. Nemohl je tam teda nafoukat vítr. Připadalo mi to divný, protože tenhle strom ve vaší ulici neroste. Tak jak se tam dostaly? No, nevadí.“ Zapnul rádio. „Jsi připravená na první den školy?“

Polkla jsem. „Ne.“

10.

Jak octl jsem se v lese, nevím sám,

šel jsem jak v snách, jen nejasně jsem tušil, že mimo pravou cestu klopýtám.

DANTE ALIGHIERI, Peklo, Zpěv první

Máma mě nechala zapsat na Ostrově kostí na střední školu do celostátně uznávaného programu Nový směr. Jen tak otec se

vším nakonec souhlasil. Jinak bych podle něj musela do internátní školy do Švýcarska.

Nový směr byl hlavně pro studenty „s problémy“. Jako třeba Alex, jehož tátu nedávno propustili z vězení a jehož máma byla od té doby, co se narodil, někde v čudu. Musel proto žít u své babičky, která vlastnila jediný obchůdek s pletařskými potřebami na ostrově. Jmenoval se Babiččino zatoulané klubíčko. Ano, nemýlíte se, byl stejně hrozný jako jeho název.

Nový směr byl také pro holky, jako jsem byla já, které zemřely a vrátily se do života s trochu podivným chováním.

Opravdu. Nový směr. Ať tě trápí cokoliv, my si s tím poradíme.

Tohle nebylo jejich oficiální heslo.

„Všichni to doporučují,“ opakovala mi máma celé léto. „Budeš mít jako všichni ostatní normální hlavní předměty. A navíc budeš mít odborný dohled, jak ti jde učení a jak se chováš. Jsou to opravdu odborníci, Pierce. Kdybych si nemyslela, že ti opravdu můžou pomoct, nikdy bych tě tam nezapsala.“

Bylo mi jasné, že kdyby mě máma nezapsala do Nového směru, tak by mě normální střední škola na Ostrově kostí kvůli tomu incidentu s profesorem Muellerem stejně nepřijala.

To je jedno. Když jedinou další možností byla internátní škola pro bohaté děti se sociálními problémy ve Švýcarsku, tak co jsem na to měla říct? Samozřejmě souhlasit s Novým směrem!

Jejich psychologové, kterým se říkalo výchovní poradci, mě přijali velice mile, i když dobře věděli, co jsem udělala, tedy z čeho jsem byla podezíraná učiteli ve své bývalé škole. Zvláště Jade, ke které mě zařadili. Když se mnou během orientační schůzky mluvila, nevypadalo to, že by se jakkoliv bála. Pořád se mi dívala do očí, hodně se smála, a dokonce mi ze sklenice na svém stole nabídla bonbon. Všimla jsem si taky, že můj přívěsek se v její kanceláři nijak barevně neproměňoval. Byl pořád konejšivě šedý, měl stejnou barvu jako kožich starého chrta.

První den jsem se ale na té jediné střední škole na Ostrově kostí moc příjemně necítila. Shromažďovali se tu studenti ze sousedních ostrovů podél celého pobřeží Floridy. Těch ostrůvků je přes sedmnáct set, poučila mě máma jednou při přednášce o tom, jak tátova společnost různými způsoby ničí jejich ekosystém. Ani jsem se nepotřebovala dívat na barvu přívěsku, který jsem už stejně neměla, aby mi to napověděl.

Bylo toho na mě moc, i když mi Jade dala rady, co můžu očekávat. Nikdy jsem neviděla pohromadě tolik dětí, zvláště tolik kluků, kteří byli nacpáni do několika budov. Dohromady tu byla čtyři velká křídla, která se uprostřed spojovala na vydlážděném dvoře, který, jak mi Jade řekla, se nazývá Čtverák. Uprostřed stály zastíněné piknikové stoly. Právě tam jsme měli každý den obědvat. Byla to taková typická venkovní jídelna.

Vůbec mi to nedávalo smysl, ačkoliv mi to Jade vysvětlovala několikrát.

Kampus mohli v době oběda opustit jen studenti z posledních ročníků. Já jsem byla v posledním ročníku, ale jak jsem měla někam odjet, když nemám řidičák? Stát Connecticut se shodl s mým neurologem, že řízení by pro mě nebylo to nejlepší.

Prohlížela jsem si tedy on-line písemný test pro stát Florida, jak mě k tomu nabádala Jade. Vůbec mě to nenadchlo. Měli tam ještě víc otázek než ty testy pro Connecticut. Bylo to beznadějné.

Cestou do školy mi Alex nabídl: „Sejdeme se na Čtveráku na oběd. Dáme si nějaký hamburger.“

Ale když nastala doba oběda, nemohla jsem ho samozřejmě najít. Neřekl mi, kde se máme setkat. To bylo pro Alexe typické, ale i pro mě, že jsem se na to zapomněla zeptat.

Z prodejního automatu jsem si vybrala dvě limonády bez kofeinu, pytlík oříšků, pytlík brambůrek a pytlík sušenek. Pak jsem se schovala v knihovně a pomalu to ujídala. To jsem považovala za nejbezpečnější.

A v knihovně mě taky našla Jade.

„Pierce,“ řekla, přitáhla si ke mně ze studijního koutku židli a posadila se na ni. „Všude jsem tě hledala.“

„Jsem tady,“ odpověděla jsem dost hloupě, jasně že jsem byla tam. Vytáhla jsem si z uší sluchátka. „Jak se máte?“

„Dobře,“ odpověděla. „Ale jak se máš ty? Jak vidím, tak ses rozhodla neobědvat na Čtveráku.“

„Dneska ne,“ odpověděla jsem váhavě. „Možná zítra.“ Co jsem měla jiného říct? Že už nemám svůj přívěsek, který mě chrání? Ne že bych nějak v jeho ochrannou moc vážně věřila.

Nebyla jsem si úplně jistá, jak moc ho potřebuju.

„Dobře. Dělej, jak se cítíš,“ uklidňovala mě Jade. Měla hodně tmavé vlasy a kolem krku a zápěstí měla omotanou spoustu černých kožených řemínků. Na zápěstí měla ozdobným písmem vytetováno Zařaď včas zpátečku. „Jestli si chceš promluvit třeba o tom, co se stalo v tvé staré škole s tím profesorem nebo o své kamarádce, co zemřela… o čemkoliv. Víš, kde mě najdeš.“

Dobře jsem věděla, kde ji hledat. Kanceláře Nového směru byly umístěny v křídle D, kde jsem taky jakoby náhodou měla všechny hodiny. To se hodilo.

A opravdu o všem, Jade? Co takhle o tom mladíkovi, kterého jsem potkala včera na hřbitově? Mohly bychom mluvit třeba o něm? Protože jsem se s ním setkala už dřív, tehdy, když se stala v mé bývalé škole ta věc s profesorem, když moje kamarádka zemřela a když jsem se snažila její smrt nějak objasnit.

A on dostal toho profesora do nemocnice.

„Díky,“ pronesla jsem, aniž bych se o něčem z toho zmínila.

„Určitě to udělám.“

Jade se na mě podivně podívala a přitom se napůl smála a napůl mračila.

„Hele,“ řekla a natáhla se k mé ruce. „Myslela jsem to vážně. Nic z toho, co se stalo v tvé bývalé škole, nebyla tvoje chyba.“

Když se mě dotkla, celá jsem ztuhla. A nejen kvůli pohledu knihovnice, která nás přes celou místnost propichovala nesouhlasným pohledem. Určitě se jí nelíbilo, že mluvíme v tiché zóně knihovny a že já jsem si z knihovny udělala jídelnu.

„Jasně,“ řekla jsem. „Já vím.“ Vymýšlí si?

Jade přikývla. „Tak dobře,“ řekla. „A pamatuj si to. Zatím se snaž trochu zabavit něčím lehčím. Vím, že toho máš hodně za sebou, ale dej si trochu oddych. Vždyť je to jen střední škola.“

Vykouzlila jsem na tváři úsměv. „Jasně,“ řekla jsem. Blázen tu je možná Jade, ne já. Její kolegové z Nového směru se všemožně snažili nás všechny ujistit, že takové kategorie jako „normální“ a „bláznivý“ neexistují. Tato slova prý nejsou terapeuticky přínosná. „Zkusím to.“

„Hezky jsme si popovídaly,“ zvedla se Jade. „Do zvonění máš pět minut. Zastav se u mě, až ti skončí vyučování. Mám pro tebe nové bonbony, ty, co máš ráda. Ty červené. A ve dvě je v auditoriu celoškolní shromáždění. Tam určitě přijď. Bude to úžasné.“

Zamrkala a odešla. Užasné, ne bláznivé nebo normální, úžasné je slovo, které si zaměstnanci Nového směru oblíbili. Hlavně Jade. Zařaď včas zpátečku.

Bylo mi jasné, že se na této škole buď utopím, nebo to nějak přeplavu.

Jak vypadá, když se člověk topí, jsem už věděla. Rozhodla jsem se, že zkusím i plavat.

Když jsem přišla do auditoria na to celoškolní shromáždění, panoval tam ohlušující řev. Sál pro dva tisíce lidí byl plný studentů, kteří se po dlouhém letním odloučení navzájem zdravili. Byly tam holky s francouzskou manikúrou, která byla u nás na severu už absolutně z módy, jak jsem aspoň zaslechla drbat holky ve Westportské dívčí akademii, než mě vyhodili. Všichni tam křičeli

a objímali se, potetovaní kluci v šátcích na hlavě si nejdřív pumpovali rukama a pak si spolu plácli, někteří se zdravili i mnohem agresivněji. Bylo tam tolik studentů a všichni chtěli v tom velkém sále rozumět a být slyšeni. Abych se z toho nezbláznila, měla jsem chuť si zase dát do uší špunty. Jaký by asi pro to tady použili vhodný terapeutický termín?

Ale věděla jsem, že nemůžu. Slíbila jsem sama sobě, že letos se nějak zapojím. Kdybych se nezapojila, jak bych mohla zabránit tomu, aby mi před očima nezemřela nějaká další holka?

Ano, já vím, když jsem se snažila pomoct té poslední, naprosto jsem zklamala.

Ale člověk nikdy neví. Tady na Ostrově kostí jsem měla spoustu výhod, které jsem v Connecticutu neměla. Alespoň jsem tady nebyla neviditelná, jak jsem to bohužel dokázala tak dlouhou dobu v mé bývalé škole. Projevilo se to třeba tak, že nějaký kluk v bílém triku si mě všiml a podržel mi dveře do auditoria.

Sama jsem tomu nemohla uvěřit.

„Jdi první,“ řekl zdvořile.

Nevěděla jsem, co mě zarazilo víc. Jestli to, že to je kromě Jade první člověk, který se mnou za celý den promluvil, nebo to, že to byl tak nevyzývavě krásný kluk. Byl vysoký a modrooký a jeho přátelský úsměv odkrýval dokonale rovné bílé zuby. Jeho opálení dozajista nepocházelo z nějakého salonu, nýbrž z pobytu venku, stejně jako vyšisované pruhy v jeho světle hnědých vlasech.

Tohle všechno bylo ještě korunováno khaki šortkami a bílým pólo trikem, pod kterými se rýsovaly úctyhodné svaly.

Neuvěřitelné.

Odhadovala bych to na surfování s drakem. Z normálního prkna se člověku neudělají takové svaly a zároveň se tak neopálí.

„Díky,“ poděkovala jsem bez úsměvu.

V té chvíli mi oceánský větřík odfoukl z batohu růžový rozvrh hodin.

„Počkej,“ řekl a pustil dveře. „Já ti to podám.“

„To je dobrý,“ řekla jsem. Chtěla jsem, aby odešel. Měla jsem z něho stejný pocit jako z té představy venkovní jídelny. Nechápala jsem to.

Ale stejně už bylo pozdě. Odlepil můj rozvrh z odpadkového koše, na který se připlácnul. Na koši byla nálepka Pouze na plechovky a lahve.

„Takže, Pierce Olivierová,“ řekl a podíval se na rozvrh, který mi vracel zpátky. Usmál se. „Křídlo D, co?“

Neměla jsem tušení, o čem to mluví. Uhádl to z mého výrazu a byl celý šťastný, že mi to může vysvětlit.

„S tím si nemusíš dělat starosti,“ řekl. Tohle bylo divné. Jako bych slyšela Jade, ať si z ničeho nic nedělám. Alespoň mi neřekl, abych se uvolnila. Nesnáším, když mi lidé říkají, abych se uvolnila.

„Nový směr, co?“

Zírala jsem na něj. Jak to může vědět? Mám snad na sobě nějakou značku? Ráno jsem se oblékala s velkou pečlivostí. Šla jsem poprvé do státní školy, což znamenalo, že jsem poprvé nemusela mít uniformu, poprvé jsem si mohla do školy obléct, co jsem chtěla. Kde jsem udělala chybu?

„Všichni v křídle D patří do Nového směru,“ vysvětlil mi. „Ne že by to bylo něco špatného. Nový směr je super. Spousta mých kamarádů tím prošla. Je to fajn program. Opravdu fajn…“

Natáhla jsem se k němu a vzala jsem si od něj rozvrh, který jsem nacpala zpátky do batohu. Znervózňoval mě. Čím byli lidé přitažlivější, tím nervóznější jsem v jejich přítomnosti byla.

Možná to bylo taky proto, že přitažliví lidé mají sklon být taky aktivní, a právě takoví lidi mě štvou. Jak dokážou být pořád tak upravení? Triko tohohle kluka bylo absolutně bělostné. Jak to, že si ho až doteď ničím nepokecal? To nemůže být normální. Jediná dobrá věc, kterou vidím na tom, že se tu nemusí nosit školní uniforma, je, že můžu nosit černá trika, na kterých nejsou vidět fleky.

John bílou nikdy nenosil. To se mi líbilo. Už na něj nebudu myslet!

„Těžko se kontroluju,“ sdělila jsem tomu klukovi. Stejně na to všichni jednou přijdou. Klidně to můžu roztroubit všude sama.

„Na tom není nic tak strašného,“ odpověděl a ukázal mi svoje oslňující zuby. „Pořád jsi to ty, Pierce Olivierová. To je fajn, ne?“

„Jo,“ oplatila jsem mu úsměv. Jade mi poradila, abych napodobila chování lidí kolem sebe, když si nebudu jistá, jak na něco reagovat.

„Asi jo.“

Pořád jsi to ty, Pierce Olivierová? Co má tohle znamenat? Byl to úšklebek znamenající: „Jsi příbuzná Zacka Oliviera?“

Nebo vyjadřuje „Bratr tvojí mámy seděl ve vězení“.

Nebo: „Nejsi náhodou ta holka, která udělala tu věc svýmu profesorovi?“

Nedokázala jsem to odhadnout. Možná všechny tři možnosti. Možná žádná. Přála jsem si, aby John ten můj přívěsek nezahodil do noci.

Ne, to jsem si nepřála. Je to přece hajzl. Už jsem s ním skončila.

Teď jsem v Novém směru.

Ukázala jsem na dveře auditoria. „Jdeš tam taky…“

„Jasně!“ A ten kluk se natáhl a otevřel mi dveře znova. Uvítal nás ohlušující řev.

„Děkuju,“ řekla jsem a odcházela pryč.

Zapomeň na to, říkala jsem si. Tohle bylo přesně to, co Jade nazývala pozitivní interakcí. Dopadlo to super.

Ale možná ne. Když jsem viděla toho kluka v pólo triku uvnitř auditoria podruhé, podíval se znovu na mě a zase se usmál. Pak se připojil k hrstce svých kamarádů. A ti všichni se na mě usmívali. Dvě holky s absolutně rovnými vlasy, čehož se na jižní Floridě nedalo skoro dosáhnout, na mě začaly pokukovat. Svou francouzskou manikúrou něco vyťukávaly na klávesnici mobilu. Udivovalo mě, že dokážou něco psát a zároveň se na mě dívat. Tohle je schopnost nové generace, dělat víc věcí najednou.

„Křídlo D,“ ušklíbla se jedna z nich. Jako by to byla nějaká obrovská urážka.

Co to tu mají všichni s tím křídlem D za obsesi?

Za krkem mě zase strašně zamrazilo, jak nikdy předtím. Doufala jsem, že u mě najednou nepropukne panický záchvat. Rozhlédla jsem se po auditoriu, ale Alexe jsem nikde nenašla. Poznala jsem jednu holku, která se mnou měla ekonomii. Minulý týden jsme se potkaly v kanceláři Nového směru. Měla tam úvodní orientační hodinu s různými poradci. Pamatovala jsem si ji. No, bylo těžké na ni zapomenout. Taky jsem si všimla, že kdykoliv se ke mně přiblížila,

můj přívěsek zrudl. Nevěděla jsem, co si o tom mám myslet, ale seděla na konci řady a kolem ní byla spousta prázdných míst.

Šla jsem k ní a zeptala se jí: „Je tohle místo volné?“

Vůbec si mě nevšímala. Trvalo mi vteřinu nebo dvě, než jsem si uvědomila, že na mě nekašle. Měla v uších špunty. Nevšimla jsem si jich, protože je zakrývala hradba rozčepýřených tmavých kudrnatých vlasů s jasně fialovými prameny.

Když jsem jí poklepala na rameno, zvedla oči od displeje mobilu, řekla: „Promiň,“ a posunula nohy, abych mohla kolem ní projít.

„Díky,“ poděkovala jsem a zhroutila se na sedačku vedle ní.

Měla jsem samozřejmě tušit, že se to takhle vyvrbí. Začalo to událostmi minulé noci. Teda, ani po vyprávění Alexe o květech ohnivého stromu jsem si stále nebyla stoprocentně jistá, že se to opravdu odehrálo. Než jsem vstala, tak bouřka většinu z nich odfoukla. Ale hlavně když jsem přišla do školy, tak jsem zjistila, že jsem jediná holka, která nemá mini. Moje sukně byla přesně podle pravidel studentské příručky, kterou jsme s mámou celou probraly, zvláště oddíl označený Oblečení studentů. Měla jsem na sobě sukni, která mi sahala deset centimetrů nad kolena, přesně jak to bylo v knize.

Jak jsem měla vědět, že se tu pravidla oblékání vůbec nedodržují? Zvláště zákaz ukazovat pupík a mít kalhoty popuštěné až ke kolenům. Do té doby jsem se s žádnými lidmi mého věku z Ostrova kostí dosud nesetkala. Ten týden, než začala škola, jsem buď jezdila kolem hřbitova na kole a doufala, že zahlédnu Johna, nebo jsem se dívala s Alexem a jeho tátou u babičky na televizi.

A Alex, jako každý kluk, když se ho máma zeptá, co tam holky nosí do školy, odpověděl: „Já nevím. Nějaký oblečení.“

Jakmile jsem se posadila, tak se ta holka vedle mě okamžitě vrátila k displeji svého mobilu. Měla piercing ve rtu a v obočí. Někdo by to mohl považovat za nezdvořilé, zvědavě koukat, co dělá jiný. Ale já ne. Někomu jinému by to mohlo připadat jako slídění. I proto, že já jsem žádný mobil neměla.

Ten můj mi ještě před začátkem vyučování odebral ředitel programu Nového směru Tim s tím, že mi ho na konci školního dne

vrátí. Podle jeho názoru se bez něj budu víc soustředit a budu se snažit víc zapojit do společných aktivit.

Nestálo mi za to se s ním hádat. Z loňských událostí v mé bývalé škole jsem věděla, že má pravdu.

Ten den, co jsem se vrátila po tom neštěstí do školy, jsem své kamarádce Haně řekla, že ji ochráním před ďáblem. Ale nepodařilo se mi to. Místo toho jsem se urazila, že mě má za blázna. Zcela mě taky zmátlo setkání s Johnem v klenotnictví a bála jsem se, že se zase vrátí a něco provede. Tak jsem si radši lehla do své skleněné rakve a čekala jsem, až mě z ní nějaký krásný princ přijde vysvobodit.

Proto jsem neměla šanci si toho ďábla všimnout. Nepatřil totiž k těm, jak si je lidé představují, ani se nepodobal těm z vyprávění o strašidlech. O takových ďáblech se žádné horory netočí.

Chodbami Westportské dívčí akademie se totiž proháněl pravý ďábel a hledal si tu nejmilejší a nejnevinnější oběť, jakou mohl najít.

Když jsem si konečně uvědomila, že žádní krásní princové nejsou, že všechno záleží jen na mně, že to vždycky záleželo jen na mně, bylo už pozdě.

Hana byla mrtvá. A na rozdíl ode mě se už nikdy nevrátila.

11.

Tu přervalo mi můj hluboký sen mohutné zahřmění a měl jsem pocit, jako bych byl násilím probuzen.

DANTE ALIGHIERI, Peklo, Zpěv čtvrtý

Profesoru Muellerovi, který začal na Westportské dívčí akademii učit minulý rok, jsem vlastně vděčná. Díky němu jsem zjistila

něco, co mi do té doby nic neříkalo. Že je nutné se zajímat taky o něco jiného než o učení, a jak doporučovala profesorka Keelerová mým rodičům po té nehodě, že bych se měla co nejvíc zapojit.

Profesor Mueller se okamžitě po nástupu na naši školu vyšplhal do nejvyšších pater popularity, protože jako nový trenér basketbalu dostal náš tým do celostátního finále. Oblíbený byl u studentů i u rodičů.

Jako by mu to nestačilo, začal také zdarma nabízet doučování svým „vyvoleným“ studentům, a to i takovým jako já, která jsem byla přeřazena na náhradní předměty. Diagnostikovali mi něco jako poruchu pozornosti a že trpím hyperaktivitou.

Profesor Mueller by byl asi stejně populární, protože to byl jediný mladý, dobře vypadající učitel na dívčí škole, navíc ještě sportovní trenér.

Ale to doučování zdarma hodně pomohlo.

Já jsem byla jediná z celé školy, kdo měl o profesoru Muellerovi a jeho pohnutkách nějaké pochybnosti. Možná taky kvůli tátovu oblíbenému rčení „Taková věc jako oběd zdarma neexistuje“. Nikdo se jen tak pro nic za nic neobětuje, zvlášť když jediné, co za to dostává, jsou domácí sušenky od vděčných maminek jeho studentek.

Poprvé jsem si na něm všimla něčeho divného, tedy kromě jeho okouzlujícího zjevu a viditelného nadbytku volného času, když mi

skloněný nade mnou pomáhal řešit nějaký zvlášť zapeklitý matematický problém. Tehdy mu spadl drobeček jedné z těch domácích sušenek na mé holé koleno.

Profesor Mueller přiložil svůj prst na drobeček na mém koleně, vzal ho mezi prsty, dal si ho k ústům a vcucnul ho. Pak se na mě usmál a sladce pronesl: „Promiň.“

Nějaká jiná holka by si možná mohla jen tak pro sebe říct: Vida. Ten ale musí mít rád sušenky. Ale já jsem byla jiná. Už jsem jednou zemřela, pronásledoval mě muž se znepokojivě velkýma šedýma očima a jednou mě už nutil, abych s ním žila.

Měla jsem pocit, jako bych dostala elektrický šok.

A nebylo v tom vůbec nic romantického, nepovzdychla jsem si: Ach, on se mě dotkl! Ostatní holky v mé třídě po něm totiž takhle vzdychaly, ale já jsem ho ráda neměla, a zvlášť se mi nelíbila představa, že by se mě dotýkal. Nechtěla jsem ani, aby se dotýkal drobečku ze sušenky, který na mě spadl.

Teprve když jsem došla domů, tak jsem zjistila, že je to všude.

Profesor Mueller sahal Pierce Olivierové na holé koleno a pak si olízl prst.

To je ale sexy!!!

Za touto zprávou byla na různých sociálních sítích spousta komentářů, podle toho, kam byla zpráva přeposlána. Jako třeba Ta má ale štěstí nebo Co udělala, aby si to zasloužila? nebo taky Kdo je to sakra ta Pierce Olivierová?

Těmhle poznámkám se podařilo proniknout skrz mou tlustou skleněnou rakev. Neměla jsem z nich dobrý pocit, protože ve mně vyvolávaly zase ty staré démony. V té době se mi docela dařilo vyhýbat se jakýmkoliv schůzkám s psychology. Ten samý den nebo za dva dny se mě profesor Mueller zeptal, přede všemi, jestli bych k němu chtěla začít chodit na soukromé doučování.

Pak už to všechno šlo z kopce.

Profesor Mueller se zeptal Pierce Olivierové, jestli by od něj nechtěla soukromé doučování. Ta má ale štěstí! Je tak sexy!!!!!!!

„Já to nechápu,“ řekla mi máma. „Profesor Mueller mi na rodičovských schůzkách řekl, že ti nabídl soukromé doučování, protože jsi v tolika předmětech pozadu, a ty jsi odmítla. Proč jsi to udělala?“

„Já ale už mám doučování,“ bránila jsem se. A taky jsem měla. Táta zajistil, abych měla doučování skoro na každý předmět. Ne že by mi to nějak pomohlo. Na těch doučujících člověku musí nějak záležet, aby to k něčemu vedlo.

„Ale profesor Mueller vypadá tak mile,“ nedala se máma.

A já jsem měla tehdy něco říct. Mami, měla jsem říct, profesor Mueller není vůbec tak hodný, jak vypadá.

Problém by ale byl, že ona by mi nevěřila. To, že mi ten chlápek nahání husí kůži, ještě nic nedokazovalo.

Zvlášť když moje máma nebyla jediná, která si myslela, že profesor Mueller je pro Westportskou dívčí akademii ten pravý dar. Basketbalová sezóna už dávno skončila a všechny maminky dávaly svým dcerám děkovná přání a krabice domácích sušenek, aby je předaly profesoru Muellerovi jako výraz ocenění.

Profesor Mueller vždycky zářil radostí, když něco takového našel na svém stole, a říkal dojatě: „Děvčata! To nemuselo být!“ Ve skutečnosti na něm bylo vidět, jak ho to těší.

Tak to pokračovalo až do té doby, než mu moje bývalá nejlepší kamarádka Hana Cangová nechala na stole vzkaz, nad kterým se zakabonil. Hana za to léto, co jsme spolu nemluvily, dost přibrala a stala se hvězdou školního dívčího basketbalového týmu a nejnadšenější účastnicí soukromých doučovacích setkání profesora Muellera.

Viděla jsem to, protože jsem byla ve stejné učebně jako Hana a profesor Mueller seděl u stolu naproti mně. Viděla jsem ji, jak píše vzkaz a pak ho tam pro něj nechává. Dokonce jsem viděla, jak ho profesor Mueller čte.

Radostí tentokrát určitě nezářil.

Radost to nepřipomínalo ani vzdáleně. Hana nechávala vzkazy na jeho stole často. Vždycky byly důmyslně složené a ozdobené malými nálepkami srdíček. Na moje narozeniny mi Hana udělala přání na zvláštním papíru, celém potištěném koňmi. Našla jsem ho, když jsem se posadila za stůl.

Všechno nejlepší k narozeninám, Pierce! napsala Hana svým velkým neuspořádaným psacím písmem. Přimalovala k tomu tančící dortík se svíčkou nahoře. Užij si je! Hana.

Dokonce i přes odstup, který jsem si od zbytku světa tehdy držela, jako: K čemu to všechno je. Stejně všichni zemřeme a pak se ani nedostaneme na tu správnou loď, mě to trochu dojalo. Možná se Hana nestarala o svého koně tak, jak by si podle mých představ zasluhoval. Ale na lidech jí záleželo. A protože se o lidi opravdu zajímala, zajímali se lidi také o ni.

Neslyšela jsem tohle už někdy?

I když mě v desáté třídě nazvala bláznem, měla jsem Hanu Cangovou stejně ráda. Proto se taky budu nejspíš pořád obviňovat z toho, co se jí stalo.

To ráno poté, co jsem viděla, jak Hana nechala pro Profesora Muellera na stole vzkaz, jsem snídala s mámou. Máma si četla místní noviny a najednou vykřikla a zakryla si ústa rukou.

„Stalo se něco, mami?“ podívala jsem se na ni zvědavě od svého bylinkového čaje. Můj neurolog mě varoval, abych si kvůli těm špatným snům a nespavosti sama neordinovala kofein. Máma si dřív dělala legraci, že kdyby můj táta přestal s kofeinem, svět by se hned stal mnohem méně nebezpečný. „Děje se něco?“

„Ne, nic,“ řekla a odložila noviny. Ale nebyla to pravda. Byla celá bledá.

„Mami,“ nedala jsem se. „Co se děje? Tak mi to řekni.“

„To jen…“ Bylo na ní vidět, že to je ta poslední věc na světě, co by mi chtěla říct.

„Píše se tam, že dívka jménem Hana Cangová zemřela včera v noci na předávkování léky,“ řekla máma a znovu uchopila noviny.

„Ale jsem si jistá, že to není ta samá Hana Cangová…“

Čaj, který jsem usrkávala, mi zaskočil v krku a rozkašlala jsem se.

Když jsem se uklidnila, řekla jsem: „Ukaž mi to.“

Místní dívka zřejmě spáchala sebevraždu, křičel článek na první straně městských novin. Přímo na mě se z fotky usmívala Hana ve školní uniformě.

Máma neviděla Hanu skoro dva roky, protože jsem se po té nehodě uzavřela do své skleněné rakve. I Hana se od té doby hodně změnila.

„Je to ona,“ řekla jsem schlíple. „Je to Hana.“

„To přece nemohla udělat schválně,“ mumlala máma a hladila mě po vlasech, zatímco jsem si prohlížela její fotku. „Píšou tam, že to byly prášky na spaní. Možná si vzala jeden a pak byla tak ospalá, že na to zapomněla, a vzala si další. Určitě se nechtěla sama zabít.“

Ale já jsem si byla jistá, že chtěla. Dívky jako Hana Cangová se jen tak náhodou prášky na spaní nepředávkují.

„Díky, mami,“ rychle jsem ji objala a postavila se. „Ale musím jít, nebo přijdu pozdě.“

„Pierce,“ dívala se na mě nervózně máma. „Jsi v pořádku? Klidně zůstaň dneska doma, jestli chceš. Sice jste si už s Hanou od té tvé nehody nebyly tak blízké… ale kdysi jste byly nejlepší kamarádky…“

„To je v pořádku,“ řekla jsem automaticky. „Já to určitě zvládnu.“

Šla jsem do garáže pro kolo a odjela do školy.

Táta mi k mým šestnáctým narozeninám koupil kabriolet BMW, protože si myslel, že to mě přesvědčí, abych se dala dohromady a udělala si řidičák.

Ale takhle to samozřejmě nefungovalo. Ten test na řidičák jsem si zkoušela už dvaačtyřicetkrát, ale nikdy jsem ho neudělala.

Nebyla jsem prostě v pořádku. V mnoha ohledech.

Hana naproti tomu měla dopisní přání s koňmi a srdíčkovými nálepkami, byla hvězdou basketbalového týmu, nikdy nezapomněla na ničí narozeniny a předstírala, že když cestou kolem hřbitova nezadrží dech, zlí duchové se zmocní její duše. Tohle všechno se ale odehrávalo jen na povrchu, mělo to zakrýt, že uvnitř není ani ona v pořádku.

Ale mě tím obelstila dokonale. Ničeho jsem si nevšimla, i když seděla přede mnou. Nevšimla jsem si, že se v Hanině životě děje něco tak strašného, že ji to později donutí spolykat hrst prášků a proměnit se ve spící princeznu. Navěky.

Jak jenom jsem mohla být tak nevšímavá?

Než jsem došla do školy, už všechny věděly, co se Haně stalo. Všechny o ní mluvily tak, jako by byly její nejlepší kamarádky a seděly ve třídě za ní. Všechny spekulovaly o tom, proč to udělala. Jejich šeptání mi připadalo jako křik, protože abych se odpoutala od toho

všeho hluku, tak jsem na školních chodbách docela normálně nosila v uších ucpávky. V hlavě mi hučelo o to víc.

Ten den jsem si ucpávky vyndala. Musela jsem poslouchat. To Haně dlužím. Musím zjistit, co se jí stalo.

Ale všude kolem jsem jenom slyšela stejnou otázku, kterou jsem si pokládala sama. Jak mohla tak milá a veselá dívka jako Hana přijít ze školy domů a předávkovat se prášky na spaní?

Chtěla bych vědět, kde teď asi je. Je v pořádku? Patří mezi ty šťastné, co se dostali na tu správnou loď, na tu, co převáží lidi na ono lepší místo? Nebo tam pořád ještě stojí, zmrzlá a mokrá, v té druhé frontě, na té strašné pláži a čeká na tu druhou loď?

To jsem nevěděla. A nikdy se to ani nedozvím. Ale něco jsem se dozvědět mohla.

Proč?

Toho dne jsem si po roce poprvé vytáhla z uší ucpávky a připojila se ke všem těm dívkám, které to probíraly u automatu před tělocvičnou. Dříve jsem trávila všechen čas v bezpečí své skleněné rakve a všechny ignorovala.

Hodila jsem do automatu peníze a přes varování neurologa jsem si koupila nápoj s nejvyšším obsahem kofeinu, jaký jsem našla. Rozhodla jsem se, že nastal čas se přestat bát. Naopak jsem se musela stát nebezpečnou, jako můj táta.

Otevřela jsem plechovku a vypila celý její obsah. Postávala jsem v davu a poslouchala, proč to podle nich Hana udělala.

Druhý nápoj jsem vypila cestou do třídy. Ucpávky jsem si do uší stále ještě nedala. Snažila jsem se vzpomenout si na všechno z poslední hodiny, kdy jsem viděla Hanu ještě živou. Byla rozzlobená? Vypadala smutně?

Nejdůležitější mi připadalo zjistit, co napsala do toho vzkazu pro profesora Muellera, který mu nechala na stole a který ho zjevně tak rozzlobil.

Srdíčka. To jsem si pamatovala. Papír, na který mu ten vzkaz napsala, byl pokrytý srdíčky.

A miluju. Zdálo se mi, že jsem viděla napsané slovo miluju.

Proč? Bylo to jedno z těch slov? Proč jsem věcem, na kterých záleželo, nevěnovala pozornost?

Ne. Bylo to jedno z těch slov? Proč se o to tak staráš, Pierce?

Mají pravdu, když říkají, že jsi blázen.

Když jsem vešla do třídy, nemohla jsem se na její stůl ani podívat, natož na bledého a smutného profesora Muellera. Snažila jsem se zapojit, ale to mě činilo ještě zranitelnější. Bylo to poprvé za celý rok. Teď konečně vím proč. Strašně mě to zmáhalo, opravdu. Jak to můžou lidi dělat celý den a každý den?

Sesunula jsem se na židli a dávala dobrý pozor, abych se dívala jen dolů, aby mě neuhodilo do očí její prázdné místo.

I proto jsem si nejdřív všimla toho páru bot. Byly to profesorovy černé mokasíny ozdobené střapci.

„Pierce,“ oslovil mě tiše profesor Mueller. „Můžu si s tebou promluvit? Chci tě o něco požádat.“

Snažila jsem se nemyslet na jeho boty, protože v takové chvíli to bylo směšné, myslet na takové věci. Zvedla jsem oči a setkala se s jeho pohledem.

„Ano, pane profesore Muellere?“ řekla jsem.

„Určitě jsi už slyšela tu smutnou zprávu o Haně Cangové,“ začal.

„Ano,“ odpověděla jsem. „Slyšela.“

„Vedení školy se vážně obává, aby ji někdo nechtěl napodobit,“ sděloval mi lehkým konverzačním tónem. Jako bychom byli stejně staří. Jako bychom si byli rovni. Proto také tolik holek profesora Muellera obdivovalo. Protože s námi nikdy nemluvil povýšeně.

„Často se stává, že když jedna studentka spáchá sebevraždu, ostatní to chtějí zkusit také… Viděla jsi, jak kladou květiny k její skříňce?“

Šla jsem kolem Haniny skříňky cestou do třídy. Bylo tam plno květin, dopisů a plyšových zvířat. Hlavně koní.

„Ano,“ řekla jsem a těžce jsem polkla.

„Škola neplánuje žádnou vzpomínkovou akci ani nic jiného,“ pokračoval profesor Mueller. „Vedení rozhodlo, že nechtějí její smrt nijak idealizovat. Máme se chovat, jako by se nic nestalo.“

Jako by se nic nestalo. Přikývla jsem. Všimla jsem si, že se profesor Mueller rozhodl dnešní ráno neholit, měl jemné strniště. Vypadal v něm jako ten krásný herec, který v jednom populárním televizním seriálu hrál doktora. Ten doktor, jak jsem si teď

vzpomněla, taky nosil takové boty se střapci. Proč jsem musela na ty střapce pořád myslet?

„Mohla bys mi tedy pomoct,“ pokračoval, jako bychom byli kdovíjak dobří přátelé, „a přesednout si? Nechci, aby Hanino místo zůstalo prázdné. Vypadalo by to, jako bychom ji uctívali a schvalovali, co udělala. A to nemůžeme dopustit! Souhlasíš?“

Prohlížela jsem si jeho tvář a strniště, co mu rašilo na bradě. Když jsem později šla do města na oběd s tátou, rozhodla jsem se, že proberu celou jeho skříň a všechny jeho boty se střapci daruju na charitu. Dokonce i ty značkové od Prady. Už nikdy nechci vidět další pár mužských bot se střapci.

„Samozřejmě, profesore Muellere,“ donutila jsem se k úsměvu.

„Sednu si na Hanino místo.“

I když ještě od její smrti neuplynulo ani čtyřiadvacet hodin a bude to vypadat, jako by nikdy ani neexistovala.

Vstala jsem ze svého místa a vklouzla na Hanino. Měla jsem pocit, jako bych se dostala do něčí rakve.

„Děkuju,“ poděkoval profesor Mueller a s úlevou se na mě usmál. „Děkuju ti, Pierce, že máš pro to takové pochopení.“

Bylo mi divné, co mi to říká. Ve chvíli, kdy jsem si sedla za její stůl, jsem to totiž pochopila. Podívala jsem se na svůj přívěsek ukrytý pod halenkou a uviděla jsem, že celý zčernal, stejně jako v tom klenotnictví.

A najednou jsem si vzpomněla na slova, která jsem viděla, že Hana napsala do svého vzkazu profesoru Muellerovi. Jen tak zničehonic. Možná proto, že jsem seděla za jejím stolem. Možná to byl důsledek všeho toho kofeinu, co jsem vypila. Možná to bylo díky přívěsku. To nevím.

Ale najednou jsem pochopila úplně všechno.

No, možná, že ne úplně všechno. Ale to, proč mě profesor Mueller vždycky odpuzoval, to určitě.

„Samozřejmě…“ znova jsem ztěžka polkla. „Ale vy přece musíte vědět, proč to udělala, profesore Muellere?“

Profesor Mueller, který se právě vracel dopředu na svoje místo, ztuhl. Už zvonilo, ale všechny holky si ještě povídaly a nebyly ani na

svých místech. Nikdo jiný mě neslyšel, ani tomu nikdo nevěnoval pozornost.

Když jsem teď konečně zvedla víko své rakve a začala se rozhlížet kolem sebe, všimla jsem si jedné věci. Lidé si ničeho nevšímají. Nemyslíte?

Na smrti Hany jsem měla stejný podíl viny jako všichni ostatní.

„Proč to udělala?“ otočil ke mně profesor Mueller své velké oříškově hnědé oči. Usmíval se, pořád ještě přátelsky. „Ne, to nevím. Byla to tak trochu problémová dívka…“

Problémová. Správně. Jestli si myslí, že Hana byla problémová, tak by měl radši začít utíkat. A to hned.

Protože já mu udělám takové problémy, jaké si on nedovede představit ani v těch nejdivočejších snech.

„Ale nechala vám přece včera vzkaz,“ pokračovala jsem s nevinně vykulenýma očima. „Viděla jsem to. Viděla jsem, jak si ho čtete.“

Pozorně jsem ho sledovala. Všechno záleželo na tom, jak na to bude reagovat.

„Myslíš ten vzkaz včera odpoledne,“ odpověděl klidně profesor Mueller a ani nehnul brvou. „To nebylo nic důležitého.“ Pak se přece jen zamračil. „Ty jsi přece Hanu znala. Pořád psala takové divné vzkazy. Kéž bych býval věděl, že to bude její poslední. Mohl jsem si ho schovat. Místo toho jsem ho hodil do drtičky papíru.“ Ukázal na modrou krabici vedle svého stolu. Jen na papír, hlásala nálepka na boku. Ze svého místa jsem viděla, že koš je prázdný.

„Teď už bude asi na cestě někam do recyklační továrny v New Jersey. Co se dá dělat?“

Pak odešel dopředu do třídy a začal odškrtávat docházku studentů. Když došel k místu, kde by bylo Hanino jméno, přeskočil ho, jako by tam ani nikdy nebylo.

A nikdo neřekl jediné slovo. Ani já.

Tehdy ještě ne.

12.

Hrůza mně nad tím vším šla kolem. Řekl jsem: „Mistře, co ti spáchali?

Co z nich to křičí za děs pod blábolem?“

DANTE ALIGHIERI, Peklo, Zpěv třetí

Dívka sedící vedle mě v auditoriu si kontrolovala příspěvky na své facebookové stránce. Viděla jsem, jak sebou cukla, pak

konečně svůj mobil vypnula, opřela se zády do sedačky a něco si mumlala španělsky. Moje psaná španělština je oficiálně podprůměrná, ale nadávky znám všechny.

„V mé bývalé škole,“ rozhodla jsem se začít konverzaci, i když mi bylo jasné, že ona se mnou mluvit nebude, „o mně napsali, že jsem otravně přísná.“

Dívka se na mě cize podívala, jako by mě viděla poprvé. Své tmavé, velmi výrazné oči měla odborně podmalované linkami, měla namalované i řasy a v koutku každého víčka přilepenou malou stříbrnou hvězdičku. Vzpomněla jsem si, že tady na škole mají i kursy kosmetiky. Možná do nich chodí.

„Cože?“ podívala se na mě celá zmatená.

„Dali to online,“ ukázala jsem na její telefon. „V mé bývalé škole. Taky o mně psali, že jsem děvka.“ Další, ještě horší slova, která o mně napsali po té záležitosti s profesorem Muellerem, jsem radši ani nevyslovila.

Zamračila se. Nedokázala jsem odhadnout, jestli je to špatné nebo dobré znamení.

„Jo tohle,“ řekla, „o mně taky napsali, že jsem děvka. Kvůli tomuhle.“ Ukázala na svoje prsa. Bylo těžké zastírat, že jsou obrovská. Černá bavlněná halenka, kterou měla na sobě, byla vepředu hodně nařasená, což k tomu názoru také přispívalo.

„Někteří lidé jsou prostě blbci,“ dodala jsem a můj pohled se nedobrovolně stočil na dvě dívky s vyžehlenými vlasy, které stále ještě stály u schodů na pódium. Dívaly se na mě. Jen se teď už nedívaly pohrdlivě. Vypadaly spíš šokovaně.

Jedna z nich zjistila, že se dívám jejich směrem, zvedla ruku s‘ nehty upravenými francouzskou manikúrou a zamávala. Na mě.

Chvíli mi nebylo jasné proč. Pak jsem si všimla, že od nich právě odchází ten kluk v bílém pólo triku, a hned mi to bylo jasné.

„Hloupost tady nezná mezí,“ pronesla sarkasticky dívka sedící vedle mě. „Nejsme náhodou ve stejné třídě na ekonomii?“

„Jsme. Jmenuju se Pierce,“ opatrně jsem vynechala své příjmení. Protože ty dvě holky u pódia se ho asi právě dozvěděly. Obávala jsem se, že to asi taky bylo za jejich náhlou změnou chování…

Je to malý ostrov, varovala mě máma. A ne všichni budou tak chytří, jako byli ve Westportu. Lidé na Ostrově kostí si tě budou předcházet jen kvůli tomu, kdo je tvůj otec. Nebo také naopak. To bude různé. Musíš být opatrná.

„Kayla Riverová,“ představila se dívka. „Ty jsi sestřenice Alexe Cabrera.“

Bylo to konstatování faktu. Takže o mně buď Alex mluvil, nebo si Kayla pamatuje moje jméno odjinud. Přesvědčovali snad Tim nebo Jade ostatní spolužáky ve škole, aby na mě byli hodní? To by byla ta nejhorší varianta dobročinnosti, jakou si dovedu představit. Jestli je to pravda, tak je to pěkně trapné.

Alespoň to ale vypadalo, že neví, kdo je můj táta. Jen jsem doufala, že až mi vrátí můj mobil, tak nenajdu na Facebooku nebo Twitteru stejnou stránku nebo blog. Vystačila jsem si s lidmi, co mě pronásledují v reálném životě. I když teď už mě možná nikdo pronásledovat nebude.

„Mohla bych se tě na něco zeptat?“ pokračovala jsem v konverzaci.

„Jsou pravé,“ řekla Kayla a ukázala na svoje prsa. „Pojištění mojí mámy zahrnuje i operaci na zmenšení prsou, a jak mi bude osmnáct, hned na ni půjdu. Ne z kosmetických důvodů. Je mi jedno, jak to nazývají. Jen už absolutně nesnáším, jak mi kolena pořád narážejí do bradavek, když jedu na kole. Navíc mě z nich bolí záda. Nechala

bych si to udělat už teď, ale doktor říkal, že ještě porostu. Věřila bys tomu? Tyhle věci můžou klidně ještě dál růst!“

„No pane jo,“ řekla jsem. „Mám problém. Kvůli tomuhle ale ne.

Co to znamená, když lidé mluví o křídle D?“

Než mi mohla odpovědět, opěradla našich židlí se otřásla, jako by do nich někdo kopal. Rychle jsem se otočila, přesvědčená, že to je on.

Ale samozřejmě nebyl. Byl to jen můj bratranec Alex, který se zasouval do řady za námi.

„Ahoj,“ obrátil se ke mně. „Tak tady jsi. Při obědě jsem tě všude hledal. Proč nezvedáš svůj telefon?“

„Tim mi ho vzal,“ bránila jsem se. „Říkal, že bez telefonu se líp zapojím.“

To Kaylu rozesmálo. „Bože, ty jsi tu opravdu nová. Ani se mi nechce věřit, že jsi na tohle naletěla. Svůj telefon nikomu za žádnou cenu nikdy nedávej, ať si Tim říká, co chce. Nikdy.“

Zamračila jsem se. „Stejně mi na něj nikdo nevolá.“

Bylo to sice smutné, ale byla to pravda. Má vůbec John mobilní telefon? Pochybuju. Jak by platil účty? Šedými diamanty? S telefonní společností by se na tom asi dokázal domluvit docela dobře.

Alex se protáhl na sedadlo za mnou a zabořil se do něj. „Pěkně ti děkuju,“ řekl, „jak vidím, já jsem pro tebe nikdo.“

„Dobře víš, jak to myslím,“ odvětila jsem. Přátelsky mě poplácal po rameni.

„Zklidněte se, lidičky!“ Přesně tohle řekl ředitel školy, když stoupal na pódium. Pak se postavil před nás a čekal, až si všichni sednou. Probíral se množstvím kartiček, které si s sebou přinesl. Kontroloval, jestli je má srovnané podle čísel. Alex si povzdechl. Nevyčítala jsem mu to. Rozhlížela jsem se kolem, už teď unuděná k smrti. Potřebovala jsem další drink. Od snídaně jsem jich měla jen šest. Ať má ředitel tu řeč zajímavou, nebo za sebe neručím.

„Tak co,“ vyzvídal Alex, „jaký je zatím tvůj první den?“

„Zatím?“ zamračila jsem se. Všimla jsem si, že holky, které se mi vysmívaly kvůli „křídlu D“, konečně našly místa. Sedly si vedle kluka v bílém pólo triku, který mi podržel dveře. Zajímavé. „Docela dobrý.“

„No teda,“ předstíral překvapení Alex. „Umíš lhát skoro stejně dobře jako můj táta. Opravdu. Dostala jsi mě.“

„Je to tu příšerný,“ ošila se Kayla. „Já vím, že floridské ministerstvo školství nemá peníze. Ale přísahala bych, že v mým sedadle jsou štěnice.“

„Studenti,“ zahučel do mikrofonu ředitel Alvarez, „dokud se nepřestanete chovat tak dětinsky…“

Někdo zakřičel něco nevábného o předcích ředitele Alvareze a pak mu navrhl, aby šel s vlastní matkou provádět nějaké krvesmilstvo.

V té chvíli se dveře do auditoria rozletěly a ve všech východech se objevili policisté. Měli s ohledem na panující vedro uniformy s krátkými rukávy. Vešli do auditoria, rozestavili se podél zdí a opřeli se o ně.

Nervózně jsme je pozorovala. Doufala jsem v něco trochu zajímavějšího než v nudné přesvědčování, že není dobré brát drogy.

Bylo toho na mě přece jen trochu moc. V posledních pár měsících jsem strávila ve společnosti policistů docela dost času, sice ne jako opravdická pachatelka, ale jen ta, co na sebe bere všechnu vinu.

Přítomní policisté znervóznili všechny studenty, nejen mě.

Auditorium najednou ztichlo.

„Pane Floresi,“ řekl ředitel do mikrofonu, „asi vás to překvapí, ale vidím vás odsud velice dobře. Za tu neuctivou poznámku o mé matce jste si právě vysloužil ředitelskou důtku. Opusťte prosím prostory školy, pane Floresi, a neobtěžujte se tu do pondělka ukázat.“

Když se mladík s černým šátkem na hlavě zvedl z poslední řady a odcházel pryč, všichni v auditoriu souhlasně bručeli. Nevypadal, jako že by ho ten trest jakkoliv znepokojoval. Policisté ze svých míst jeho odchod pozorně sledovali.

Tohle bylo něco úplně jiného než ve Westportské dívčí akademii, kde první poprázdninové setkání vždy začínalo písní, kterou se vzdával hold zakladatelce školy, slečně Emily Gordonové-Portsmithové.

„No tak!“

K mému překvapení se ze své sedačky zvedl ten kluk v bílém pólo triku. Otočil se, aby viděl na celé auditorium, a aniž by si musel do svých khaki šortek nervózně otírat pot z dlaní – možná vůbec nebyl nervózní – pronesl svým klidným hlasem: „Vítejte zpátky, vy kriminálníci.“

Užasle jsem zaznamenala, že všichni zmlkli a poslouchají ho.

Možná to bylo kvůli těm policistům.

Dělo se ale ještě něco jiného. Ten kluk mluvil s takovou sebedůvěrou a lehkostí, že lidi sami chtěli zmlknout a poslouchat. Dozajista mu k tomu dopomáhal i jeho přitažlivý vzhled.

„Bylo to dlouhé léto,“ řekl vážně, ale přesto přátelsky a vlídně.

„Ale i to jednou muselo skončit a já jsem se vrátil a zase se tu s vámi mám vídat. Teda s některými z vás, že jo, André?“ Svůj pohled upřel na jednoho kluka a výsměšně se na něj zašklebil. André se zabořil do své sedačky. Všichni se smáli.

„Ale teď má prostor pan Alvarez,“ pokračoval dál kluk v bílém triku. „Tak si poslechněme, co má na srdci. Jasný? A prosím klid!“

Za obrovského potlesku se otočil a posadil se na své místo. Já jsem tleskala taky, aniž bych věděla proč. Ale tleskali všichni. S výjimkou, jak jsem si všimla, mého bratrance Alexe.

„Proč netleskáš?“ zašeptala jsem a naklonila jsem se k němu.

Zamračil se. Stejně jako jeho otec. Ani Alex nebyl vždycky příliš sdílný.

„Děkuji,“ řekl ředitel Alvarez, když se potlesk utišil. Bylo zřejmé, že chce uchopit situaci pevně do rukou, než zase někdo začne vykřikovat neslušné věci o jeho matce. „Děkuji vám, pane Rectore. A pro ty, co jsou v prvním ročníku nebo se sem právě přistěhovali, tohle byl Seth Rector, předseda maturitní třídy a tento rok také rozehrávač a pokladník našeho středoškolského Španělského klubu…“

Rector? To jméno jsem už určitě slyšela nebo alespoň viděla někde tady na ostrově. Jenže kde?

Už to mám. Jelikož místní ekonomika si nevede moc dobře, z nemalé míry díky tátově společnosti, tak snad na každém druhém obchodě na Ostrově kostí visí ve výloze nápis NA PRODEJ.

A realitní kancelář Rector má na starosti snad všechny prodeje. Mohlo by tam být nějaké spojení se Sethem Rectorem?

„Než předám mikrofon někomu, koho velmi dobře znáte, chtěl jsem vás všechny přivítat, nováčky i staré studenty. Nejprve ale s vámi se všemi musím projednat jednu důležitou bezpečnostní věc. A sice táboráky.“

Ředitel Alvarez se podíval na své kartičky s poznámkami. Došlo na kartičky. Opravdu? Ozvalo se chrápání.

„Proč už během našich fotbalových zápasů nepovolujeme ohně? Vysvětlím vám to. U nás na Ostrově kostí je průměrná zářijová teplota třicet a půl stupně. Při takových teplotách se oheň snadno může vymknout kontrole…“

Jméno Rector jsem ale neviděla jen na cedulích realitní společnosti.

Bylo to napsané ještě někde jinde…

Najednou jsem si vzpomněla. Bylo vyryté na oslnivě se lesknoucím mramoru jednoho mauzolea. Jely jsme kolem s mámou při naší poznávací cestě po ostrově, na kterou mě pozvala.

Na rozdíl od jiných krypt v okolí mělo Rectorovo mauzoleum svůj vlastní pozemek, ohraničený nízkým řetězovým plotem. Bylo dvoupatrové a mělo lesklé mosazné jmenovky. Tahle rodina se o své drahé zemřelé dokázala postarat opravdu velkolepě.

„Někdo tu má pěkný balík peněz,“ poznamenala jsem a nečinně jsem přihlížela, jak se můj přívěsek schovaný pod svetrem do véčka, který jsem pořád nosila, barví do hluboké bouřkové šedi.

„Ano,“ odpověděla mi na to podivným hlasem máma. „To teda mají.“

„Co se děje, mami?“ Když jsem odpoutala oči od přívěsku a podívala se na ni, byla ve tváři bílá jako šaty, co měla na sobě. „Ty je snad znáš?“

„Znávala jsem je,“ řekla neosobně. „Už je to dávno.“

Pak se zase rychle dala dohromady, položila nohu na pedál a usmála se na mě. „Tak se na to podívej, takový krásný den a my ho strávíme celý na hřbitově. Zajedeme si dát něco k pití.“

„A proto letos,“ hřímal ředitel Alvarez, „přijmeme předběžná opatření k zákazu takové činnosti. Vezměte na vědomí, že místní policie spolu se členy celostátně uznávaného vítězného programu

sociálních služeb Nový směr budou v příštích dnech i nocích v pohotovosti. Tento rok mají v plánu být zvláště ostražití.“

V tu chvíli začali studenti bučet. Protože jsem pořád ještě přemýšlela o tom, jak jsme byly s mámou na hřbitově, tak mě to vyděsilo tak, že jsem málem spadla ze sedačky. Vůbec jsem netušila, co se děje. Jak jsme se dostali od táboráků k policii a z jakého důvodu mají moji výchovní poradci z Nového směru být kvůli takové záležitosti v pohotovosti?

Nikdy jsem nezažila tak nepřátelský dav. V mé bývalé škole se nikdy nic takového nestalo. Když nepočítám ten skandál, který vypukl poté, co jsem se snažila dokázat, že má bývalá nejlepší kamarádka spáchala sebevraždu kvůli románku se svým basketbalovým trenérem.

„Nechceme, aby si někdo ublížil!“ křičel do mikrofonu ředitel Alvarez. „Měli byste si uvědomit, že tohle všechno je kvůli vaší bezpečnosti! Nezákonné chování, vandalismus a žhářství nebude tento rok tolerováno a bude potrestáno v plném rozsahu trestního práva. Kdokoliv bude přistižen, bude se zodpovídat jak policii, tak školní administrativě. Obvinění se budou pohybovat od viny z nedbalosti po obecné ohrožení, samozřejmostí je vyloučení…“

Bučení se změnilo v úšklebky. Vzduchem začaly poletovat nadávky a tentokrát se netýkaly jen matky ředitele Alvareze. Objevily se také nadávky na jeho ženu, a protože nebyly všechny v angličtině, nepochytila jsem detaily.

Alex a Kayla vypadali oba strašně znuděně. Teda Kayla určitě byla znuděná. Zase si procházela své stránky na Facebooku.

Alex se tvářil spíš znechuceně.

Ale znechuceně vypadal on skoro vždycky. Kdo by mu to zazlíval? Život k němu nebyl právě nejpřívětivější. Nejenže musel bydlet u babičky, ale jeho táta strávil většinu života ve vězení. O občasných návštěvách své matky na ostrově už vůbec nemluvil, protože se žádné nekonaly. Když se jeho otec vrátil domů, odmítl to i připustit. Jeho matka totiž pracovala tam, kam se můžeš online podívat přes internet, ale jen když je ti víc než osmnáct.

Zařaď včas zpátečku!

„Navíc,“ pokračoval ředitel Alvarez zvýšeným hlasem. Snad si myslel, že když bude křičet, studenti ho budou víc vnímat. Pozorovala jsem, že se mu leskne čelo. V auditoriu bylo stále větší horko. A nejen co se teploty týče.

„Měli byste vědět, že jsme kontaktovali všechny obchody na ostrově a požádali je, aby příští týden neprodávali mladistvým ani jejich rodičům větší množství dřeva.“

Vypukl hotový blázinec. Nikdy jsem neslyšela takový výbuch. Studenti se chovali, jako by se jim sahalo na jejich práva chodit na oběd mimo školu nebo něco podobného.

Policisté, kteří se opírali o zdi, udělali krok vpřed a zpozorněli. Studenti, kteří se zvedli ze svých sedadel, si znova sedli. Ale pořád ještě vypadali naštvaně.

„Co se děje?“ zeptala jsem se nechápavě Alexe, „co to má znamenat? Proč je to tak rozčílilo? Že si nemůžou dělat nějaké idiotské táboráky?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Alex a hořce se usmál. „O táboráky se vůbec nejedná. To dřevo používají na něco úplně jiného.“

Teď jsem zavrtěla hlavou zase já. „Cože? Nechápu to.“

„Neboj, nejsi sama, on to taky nechápe,“ ukazoval Alex hlavou směrem k řediteli. „Jen se opakuje situace jako s Novým směrem. Pořád takhle vyvádějí. Ale nikdy se nic nezmění. Většinou to věci jen zhorší. Jako nápad nacpat nás všechny do křídla D.“

„Počkej,“ byla jsem celá zmatená. „Co s tím má co dělat křídlo D?“

Alex se podíval za mě. „Chce vědět, co s tím má co dělat křídlo D,“ mrknul na Kaylu.

„Aj,“ odpověděla Kayla. Zakdákala a zatřásla hlavou. „Je to takové neopeřené kuře.“

„Cože?“ zeptala jsem se, už dočista zmatená. „O co jde? Je to jen budova.“

„Je tak roztomilá,“ otočila se Kayla k Alexovi. „Jak se sem dostala?“

„Pochází z pevniny,“ řekl Alex hlasem znamenajícím jediné –

„Není ti jí líto?“

Ředitel Alvarez zvedl obě ruce. „Studenti! Studenti, poslouchejte. Je tu s námi šéf policie pan Santos, aby vám to vysvětlil! Pane Santosi, studenti jsou vám k dispozici.“

Potom ředitel utekl z pódia. Zjevně se nemohl dočkat, až svalí všechnu vinu na někoho jiného.

Šéf policie kráčel na pódium velice pomalu. Na rozdíl od ředitele neměl žádné kartičky s poznámkami. Zato jeho pravá ruka odpočívala na pouzdru s pistolí, kterou měl připevněnou u boku. Ať už to dělal vědomě, nebo ne, všimla jsem si, že bučení okamžitě ustalo.

A nikdo taky nepokřikoval žádné nadávky o jeho ženě. V auditoriu zavládlo uctivé, nebo spíše vystrašené ticho.

Šéf policie Santos vypadal trochu strašidelně. Byl vysoké postavy, měl šedý knír, podobně šedé obočí a velmi hluboký, trochu chraplavý hlas. Nejenže nepospíchal na pódium, ale pečlivě vážil i svá slova.

„Děkuji vám, pane řediteli Alvarezi,“ řekl, aniž by mužíkovi věnoval jediný pohled. Orlím zrakem místo toho přejížděl po nás. Abych byla upřímná, měla jsem pocit, že se zaměřil přímo na mě.

Zavrtávala jsem se do sedačky níž a níž. Kolu jsem potřebovala tak jako nikdy.

„Nebudeme si tu na nic hrát,“ řekl šéf policie a trochu urážlivě si odfrkl. „Už nejste žádné děti. Všichni dobře víte, proč jsem tady.“ Bylo slyšet, jak venku prorazil vodní hladinu delfín.

Já jsem nic špatného neudělala, dřív ani na téhle střední škole. Ale cítila jsem vinu.

Počkat! Přečetl si můj spis. Dozvěděl se, co jsem udělala na své bývalé škole?

To musí být ono. Věděl to.

Ale já jsem nic neudělala. Opravdu! Jen jsem plánovala, že něco udělám.

Ale neudělala jsem to. Za všechno může John. Nic mi nedokázali, ani k soudnímu procesu nedošlo. Pro nedostatek důkazů nebylo proti mně nikdy zahájeno trestní řízení.

A co občanské řízení? To je něco jiného.

„Škola sotva začala a na některých místech ve městě se už objevil vandalismus,“ pokračoval rozvážným tónem šéf policie.

Počkat! Vandalismus?

Chtělo se mi smát. Co to se mnou je? Kromě toho, co se už stačilo dávno projevit. Jak jsem si byť jen na vteřinu mohla myslet, že by to se mnou mohlo mít cokoliv společného?

Jade měla pravdu. Potřebuju si odpočinout. Jsem přece na obyčejné

střední škole.

„A domnívám se, že dobře víte, o kterých místech mluvím,“ pokračoval šéf policie.

V chování policistů stojících u východů došlo k jemnému posunu v chování. Stejně jako jejich šéf si rukou přidržovali pouzdra svých zbraní.

Mysleli to vážně.

„Když se na mě obrátil váš ředitel,“ řekl policejní šéf tonem, který kontroloval ještě víc než předtím, „svěřil jsem se mu, že nic na světě by mi neudělalo větší radost než přijít sem za vámi a promluvit k vám. Ve skutečnosti…“

V té chvíli se naklonil k řečnickému pultu a ukázal na nás svým ukazováčkem, jako by chtěl, abychom se k němu přiblížili a on nám mohl prozradit nějaké tajemství.

Ve srovnání s ředitelem Alvarezem uměl skvěle mluvit a já, než jsem si uvědomila, jaká to je hloupost, jsem se opravdu předklonila. Co by právě po mně mohl chtít policejní šéf z Ostrova kostí? Vždyť mě ani nezná.

A jestli se věci budou odehrávat podle mých představ, ani nebude mít důvod mě poznat.

„Žádám vás, abyste po skončení tohoto shromáždění šli rovnou domů a řekli svým rodičům, z nichž mnozí byli také žáky této skvělé školy, že šéf policie Santos s vámi dneska mluvil o letité tradici tohoto ostrova, kterou si mnozí z nich za svých školních let taky užívali. Chtěl bych, abyste jim řekli tohle: ‚Mami, tati…‘“ Jeho hlas byl najednou mnohem vyšší. Už nešeptal. Jeho slova se rozléhala po auditoriu, až se zdi třásly. „Noc rakví je letos zrušená.“

Okamžitě se ozvalo zjevně nespokojené zabručení, po kterém následovalo rozhořčené mumlání. Studenti vypadali opravdu naštvaně, že letos nebudou smět slavit něco, čemu se říká Noc rakví.

Na jakém bláznivém místě jsem se to octla?

Policejní šéf zvedl ruce, aby si zjednal ticho. A podařilo se mu to.

„Měli jste si to uvědomit, než se někdo z vás minulou noc vloupal na místní hřbitov a poničil ho. A to nejen jednu z hrobek, ale také vstupní bránu.“

Zírala jsem na něj a nebyla jsem schopná se nadechnout. Hřbitov.

Můj Bože.

A ta brána. Vyvrácená a celá zohýbaná.

„Hřbitov není žádné vaše hřiště!“ Jeho dosud příjemně ospalý hlas se najednou proměnil v bouřlivý příval velice hlasitých rozhorlených slov, který překvapil i Kaylu. Ta kvůli nim dokonce odložila mobil a s doširoka rozevřenýma očima na něj zírala. „Je to místo odpočinku zemřelých. Ty hroby si zaslouží úctu. Nebudete je znesvěcovat jen pro svoje dětinské pobavení, a to navíc před mými zraky. Nikdo z vás! Je vám to jasné?“

Cítila jsem, že moje obvyklá bolest za krkem je silnější než kdy jindy.

„Když se mi teď podařilo získat vaši plnou pozornost,“ řekl už klidnějším hlasem policejní šéf, „chtěl bych vám oznámit, že až do odvolání bude hřbitovní brána uzavřena dvacet čtyři hodin denně, tedy poté co bude opravena, samozřejmě. To jen pro případ, že by mě někteří z vás nebrali dost vážně. A protože se může najít jeden nebo dva žáci, kteří budou natolik hloupí, že se pokusí přelézt zeď, tak tam budou celou noc hlídkovat příslušníci policie. Někteří z vás by se mohli zlobit, že nemůžou vzdát hold svým milovaným zemřelým, kteří tam jsou pochováni. V tom případě si můžete se správcem hřbitova panem Richardem Smithem domluvit soukromou návštěvu.“

Policejní šéf Santos ukázal na staršího muže, který seděl na skládací židli u schodů k pódiu. Na kolenou měl položený kufřík. Byl elegantně oblečený. Na sobě měl lněné sako a u krku jasně zeleného

motýlka. Na hlavě mu seděl slaměný klobouk. Když uslyšel své jméno, tak se postavil, dotkl se prsty slamáku a pak se znovu posadil. Okamžitě jsem v něm poznala muže, co na mě tolikrát křičel,

abych nevyužívala hřbitov ke svým meditacím.

„Správce hřbitova pan Smith vám rád odemkne a doprovodí ty z vás, co si budou přát projevit úctu svým milovaným, přímo k jejich hrobům a počká tam s vámi, dokud zase nebudete chtít odejít,“ vysvětloval nám policejní šéf.

Správce hřbitova pan Richard Smith se znovu postavil a na tak starého muže oznámil velmi hlubokým hlasem: „Samozřejmě jen během běžných návštěvních hodin,“ a znovu se posadil.

„Během návštěvních hodin, samozřejmě,“ zopakoval do mikrofonu Santos.

Davem se stále hlasitěji neslo nespokojené mumlání. Až na Alexe, který nadzvedl jedno obočí a tím vyjádřil, že celou věc považuje za docela zajímavou. Začal nervózně poťukávat tužkou na opěradlo sedadla před sebou, což dívku, která na něm seděla, celkem dost rozčilovalo.

„Mohl bys toho nechat?“ vyhrkla najednou.

„Promiň,“ omluvil se Alex a přestal.

„Až to skončí, kdo by si šel něco dát?“ zvedla Kayla oči od telefonu.

„Mám u sebe jen pět dolarů,“ řekl Alex.

„Tak může zaplatit tady to neopeřené kuře,“ navrhla Kayla.

„Není náhodou ten její otec v zatraceným balíku? Souhlasíš, kuře?“

„Jasně,“ řekla jsem. „Jak chcete.“

Vůbec jsem netušila, s čím jsem souhlasila. V hlavě mi kolovala jediná myšlenka. Byla jsem stejně omráčená, jako když jsem zakopla o šálu a způsobila si subdurální hematom. Takže John to udělal znovu.

Zanechal jasný důkaz své existence a zároveň spáchal trestný čin.

Trestný čin, ze kterého bude místní policie vinit mě. Stejně jako mě obviňovala policie v Connecticutu, protože prý jiná možnost není. Jak by taky mohli obvinit dva metry vysoký stín, který se jim sice na videu ukázal, ale nezanechal žádné stopy ani otisky?

Mohl být dnešní den vůbec ještě horší?

Jak se ukázalo, mohl. Mnohem, mnohem horší.

Po skončení shromáždění jsem zašla do kanceláře pro svůj mobil, s Alexem a Kaylou v patách a s jejich výčitkami, proč si ho musím vyzvedávat, když jsem předtím říkala, že mi stejně nikdo nevolá. A koho jsem to zahlédla, jak si tam povídá s Timem a Jade a dalšími výchovnými poradci? Svou mámu.

Ale to ještě nebylo to nejhorší. Ani zdaleka ne. V jednom z vinylových křesílek v čekárně tiše seděl správce hřbitova Richard Smith a prohlížel si skrz brýle se zlatými obroučkami staré vydání časopisu Time. Kufřík i slamák měl odložené na vedlejší židli. A na tom jeho kufříku ležel přívěsek.

Můj přívěsek.

13.

„…sem přijde jenom duše, jež se rouhá, proto Charón i tebe proklíná

a oslovuje tě jak neznaboha.“

DANTE ALIGHIERI, Peklo, Zpěv třetí

Sotva mi na něm spočinuly oči, srdce mi dvakrát poskočilo. Dokud jsem ho nezahlédla u někoho jiného, nepřipouštěla jsem

si, jak moc mi na něm záleží.

A neměl ho u sebe jen tak někdo. Můj přívěsek měl u sebe správce hřbitova. Co to asi znamenalo?

Zřejmě nic dobrého.

„Tady jsi, zlato!“ vykřikla máma. Dokázala se ovládnout, aby mě přede všemi nezačala objímat.

Ale bylo jasné, že přesně to si přála udělat.

„Snad ti nevadí, že jsem se tu zastavila,“ řekla. „Já vím, že jsi ji měl dovézt domů, Alexi, ale nemohla jsem se dočkat. Chtěla jsem se přesvědčit na vlastní oči, jak to dopadlo. Měla jsem z toho prvního dne větší trému než vy děti!“

Ne, to si nemyslím, mami. Ani nevíš, co se mi stalo včera v noci na hřbitově.

Celou bouřku jsi prospala.

A nemáš ani potuchy, co tu ten stařec sedící tamhle v tom vinylovém křesle dělá. To vlastně nevím ani já.

Ale nemůže dokázat vůbec nic. Takovýhle přívěsek může mít kdokoliv.

No, možná ne úplně kdokoliv. A možná ne přesně takovýhle… To je jedno. Dokud neudělá něco, co mě rozzlobí.

„Neměj strach, mami,“ řekla jsem, šla jsem k ní a napůl ji objala.

Doufala jsem, že neucítí, jak se třesu. „Dneska to byl super den.“ Lež. A bude jich víc a víc a ještě horších.

Máma mě taky objala. „To jsem ráda, ani jsem si to jinak nepředstavovala,“ dodala tichým hlasem. „Ale když jsem jela kolem a viděla venku tolik policejních aut, nedokázala jsem se ubránit obavám…“

„Nic se neděje,“ řekla jsem a opatrně jsem udržovala svůj pohled odvrácený od správce hřbitova.

„Jasně,“ dodala Kayla se sarkastickým smíchem. „Nic se neděje. Jen se snaží zadržet studenty, aby se nevzbouřili a nezabili ředitele Alvareze, protože zrušil Noc rakví. Opět. Jako obvykle.“

„Noc rakví?“ usmála se máma. Kdyby vešel někdo, kdo nemá o ničem ani páru, mohl by si ji klidně splést se členem učitelského sboru Nového směru. Moc se od nich nelišila, jen po sobě neměla žádná tetování. Hlavní rozdíl byl v tom, že máma měla na sobě tmavomodré pólo triko s bílým logem Námořního institutu na Ostrově kostí. Tam byla zaměstnaná. Aby tu práci dostala, darovala Institutu velkou finanční částku, kterou dostala od otce při rozvodovém vyrovnání.

Ale abych ji nepomlouvala, myslím, že Institut by ji zaměstnal i tak. Ale nebyli by schopni jí platit, jelikož jejich prostředky byly minimální. Teď jsou díky mámě v pohodě. A kolpíci růžoví, jejichž populace byla opravdu velmi ohrožena, z velké míry také zásluhou tátovy společnosti, mají teď šanci přežít. A nejen kolpíci, ale i velká část místního podmořského života.

Někdy to byla úleva vědět, že ne všechny partnerské problémy mých rodičů způsobila moje nehoda.

„Neříkejte mi, že si tady na Ostrově kostí pořád ještě hrajte na Noc rakví,“ řekla máma, rozrušená jak dítě. Potřásla si rukou s Kaylou, která se jí představila. Kayla se zjevně ráda představovala lidem. Neznala jsem důvod jejího umístění v Novém směru, ale stydlivost to dozajista nebyla.

„Vedení školy se tomu snaží ze všech sil zabránit,“ řekl Tim. „Ale staré zvyky se mění jen těžko.“

Nedařilo se mi úplně sledovat konverzaci a zároveň po očku pozorovat správce hřbitova pana Smithe. Poznal mě po všech těch upozorněních, abych slezla z kola a prokazovala zesnulým úctu? Určitě ne.

A i kdyby, tak co? Nevěděl, že je to můj přívěsek, ani že jsem byla včera v noci na hřbitově, ani že bych měla cokoliv společného s tím, co se stalo s bránou.

Byl tu pouze chomáč vlasů, který jsem si vytrhla, když jsem si tak dramaticky sundávala přívěsek, abych ho mohla Johnovi vrátit. Byly stále ještě zamotané do zlatého řetízku. Jejich změť jsem proti světlé kůži jeho kufříku teď jasně viděla.

Může mě požádat o vzorek DNA? Rozhodně ne bez soudního příkazu.

Ale i kdyby mohl, tak co? Byla jsem na hřbitově mockrát, poprvé už před desíti lety. Nemůže dokázat, že jsem tam byla minulou noc. A já jsem s tou bránou opravdu nic neudělala. Jak bych taky mohla? Já, bývalá studentka Westportské dívčí akademie. Stále bych tam ještě studovala, kdyby mě za ten takzvaný násilný útok nevyhodili.

„Když už mluvíme o tom, jak se staré zvyky těžko mění,“ ozval se Tim, „gratuluji ti, Pierce. Den máme za sebou a na tebe nepřišla žádná stížnost. Jen se tak drž dál.“ Otevřel šuplík, vytáhl odtamtud můj telefon a okázale mi ho podával.

„Děkuju,“ řekla jsem a vzala si ho z jeho natažené ruky. Tim, ředitel programu Nový směr, byl věkem blíž spíš k mámě než k Jade, takže měl tendenci nepoužívat slova jako „super“ a neměl ani žádné viditelné tetování. Místo toho používal takové výrazy jako „třídní důtka“ a „ředitelská důtka“ a nosil kravatu.

„Můžeme už konečně vyrazit?“ zeptal se Alex s takovou netrpělivostí, že Jade, která se opírala o zárubeň dveří kanceláře, vybuchla smíchy. V ruce měla dózu se svými červenými lékořicovými bonbony.

„Kam bys spěchal, kamaráde?“ zeptala se a podala mu dózu s bonbony. „Nemůžeš se dočkat, až začneš dělat domácí úkoly?“

„Jdeme do Královny,“ vysvětlila Kayla a ruku chtivě ponořila do krabice s bonbony, když doputovala až k ní. Alex přikývl. „A chceme tam dorazit, než tam bude plno.“

„Ach,“ povzdechla si máma. Její pohled mi byl povědomý. Stejný měla v očích, když Jade zmínila Noc rakví, nebo co to bylo… Tímhle zjihlým pohledem vyjadřovala nostalgii po dávno zmizelých

šťastných školních dnech. „Tak studenti pořád ještě chodí po škole na zmrzlinu do toho baru naproti Higginsově pláži?“

„Ano,“ odpověděl krátce Alex. „Proto máme tak naspěch. Potřebuju trochu víc než bonbon bez cukru, abych další dávkou doplnil svou hladinu cukru na 3,15.“

Všichni se zasmáli. Kromě správce hřbitova, který odložil časopis a postavil se.

„Na vašem místě bych o žádných dávkách nežertoval,“ řekl vážně Alexovi. „Zvlášť když si uvědomíte, kolik let váš otec strávil ve vězení a za co.“

Smích ustal tak náhle, jako by ho odfoukl vítr z minulé noci, prohánějící se rychlostí pětašedesát kilometrů za hodinu.

„Prosím?“ ozvala se napjatým hlasem máma a otočila se ke správci hřbitova. „Myslím, že my dva se ještě neznáme. Jsem Deborah Cabrerová a tohle je moje dcera Pierce. Alex je můj synovec. Christopher Cabrero, jeho otec, je můj bratr.“

„Já vím,“ reagoval klidně správce hřbitova pan Smith. Nebylo mu ani trochu trapně. Spíš to vypadalo, že postávání v kanceláři Nového směru ve lněném saku a s motýlkem a vyvolávání napětí bylo jeho jedinou dnešní pracovní náplní.

Ale když uvážíme, že byl správcem hřbitova, jehož nedávno rozbité brány se zase jen tak brzy neotevřou, tak možná ani nic jiného na práci neměl.

„Je to ostuda, co se stalo vašemu bratrovi. Zbytečná ovšem. Nerad bych zažil, aby se i tenhle dal stejnou cestou.“ Tmavé oči pana Smithe spočinuly na Alexovi, který zlostí zrudl až po kořínky tmavých vlasů.

Než se Alexovi naskytla sebemenší příležitost zareagovat, otočil se pan Smith na mou matku a přes zlaté obroučky brýlí jí řekl: „Vy jste si to všechno zařídila mnohem lépe než váš bratr, Deboro. Než váš otec zemřel, hrával jsem s ním pétanque. Byl na vás velmi pyšný. Jaká škoda, že jste ho víc nenavštěvovala, dokud ještě žil.“ Z jeho tónu jsem vycítila výtku a nechápala jsem, že máma to tak necítí. Ale u ní člověk nikdy neví. V hlavě se jí často honí jen kolpíci. „Teď jste se na Ostrov kostí vrátila. Doufám, že budete moci Christophera trochu víc podporovat, když jste zase zpátky.“

Máma nevěřícně vykulila oči. Teď na kolpíky určitě nemyslela. Zaznamenala pokárání, že dědečka, než zemřel, dost nenavštěvovala, i výtku ohledně nedostatečné podpory strýčku Chrisovi, ať už to znamenalo cokoliv.

Ještě než jsem sklopila oči k zemi, začala mi za krkem pulzovat bolest.

Když jsem ale spatřila boty správce hřbitova, věděla jsem, že to je konec.

Měl na nich totiž střapce.

„Nejsem si tak úplně jistá, že chápu, na co narážíte, pane,“ reagovala máma upjatě. „Ale děkuji vám za vaši péči. Mému bratrovi se od propuštění daří velmi dobře.“

„Opravdu?“ zeptal se správce hřbitova a vypadalo to, že ho to upřímně těší. „To je dobrá zpráva. Byl to oblíbený chlapec, pokud se pamatuju na jeho školní léta. Musí mít spoustu návštěv.“

Cože? To nemůže být pravda. Strýčka Chrise nikdo nikdy nenavštěvuje. Když jsem byla naposledy u babičky na večeři a popovídat si s Alexem, poposedával jen tak na gauči a díval se mlčky na předpověď počasí. Ten kanál o počasí není zas tak špatný. Vysílají hodně pořadů o lidech, které do sebe málem vcuclo tornádo.

„Vy dva,“ prohlásila vždycky babička, když se vrátila po dlouhém dnu v Babiččině zatoulaném klubíčku. „Jste tu jako hrášky v lusku! Jak tohle můžete pít? Rozežírá vám to mozek. Pierce, ví tvůj lékař, kolik toho vypiješ za den? A je úplně jedno, jestli je to dietní. Myslela jsem si, že tolik kofeinu nesmíš. Alespoň to říkala tvoje máma. Každý den toho piješ víc a víc, jako tvůj otec. Christophere, byl bys tak laskav a nepodporoval ji v tom?“

Zařaď včas zpátečku!

To, co říkal pan Smith, byla určitě pravda. Strýček Chris, stejně jako moje máma, byli na střední škole dost oblíbení. Když jsme vešli do hlavní budovy školy, která se teď jmenovala křídlo A, abychom předali má vysvědčení z Westportské dívčí akademie a zapsali mě na hodiny, ukázal mi Alex jednu vitrínu s trofejemi. Na všech bylo jméno strýčka Chrise. A mámino taky, za tenis a plavání. Dědeček dostal cenu za atletiku a babička bývala královnou studentských večírků.

Křídlo A bylo plné rodiny Cabrerových.

Byli tam všichni kromě Alexe. A samozřejmě mě.

Máma stála v kanceláři Nového směru v křídle D, kousala si spodní ret a dívala se na podlahu. Ale ne směrem ke střapcům na botách pana Smithe. To jsem nechápala. Jak je možné, že je nevidí? Jak se kdokoliv může dívat na něco jiného? Jsou přece tak ohyzdné.

Zadívala jsem se na přívěsek. I když jsem ho neměla na sobě, začal získávat barvu pořádné podlitiny.

Došlo mi, že se musím odsud dostat dřív, než se stane něco hrozného.

Tim prolomil náhlé ticho a hraně veselým hlasem prohlásil: „Alex se zapsal do našeho programu Nový směr a vede si velmi dobře. Je to fajn kluk.“

„To mě velice těší,“ prohlížel si Richard Smith pozorně Alexe. Ale i když jeho ústa říkala něco o potěšení, jeho pohled tak vůbec nevypadal. „Zastavil jsem se tu, protože s vámi musím probrat něco velmi závažného.“

Otočil se a sklonil se ke svému kufříku, na kterém byl opatrně položený můj přívěsek.

Ach ne. On to ví. Nevím jak, ale ví to. Ví, že to já jsem byla včera v noci na hřbitově a mám něco společného s tou bránou. I když jsem neměla. Ne tedy přímo.

Zvedl kámen, který už byl zbarvený do purpurova.

Zaslechla jsem, jak máma popadá dech. Poznala ho. Samozřejmě ho poznala. Viděla mě nejmíň tisíckrát, jak si ho beru, v době těch zmatků po nehodě a s rozvodem a potom už každý den, aniž by se ještě kdy zeptala, odkud ho mám. Asi si myslela, že je to jen nějaká bižuterie, ke které jsem si vytvořila citový vztah.

Byla velmi překvapená, když ho teď spatřila v rukou někoho jiného.

Krev mi bušila v uších, snažila jsem se mámu pohledem ovlivnit, aby nic neříkala. Stěny kanceláře Nového směru se najednou celé zbarvily do ruda, jako by z nich vykvetly květy ohnivého stromu.

Neříkej to, myslela jsem si. Nebyla jsem si jistá, jestli to říkám mámě, sama sobě nebo Richardu Smithovi. Prosím, neříkej to. Jestli cokoliv řekneš, stane se něco strašného…

Pak ale správce hřbitova položil můj přívěsek vedle sebe, otevřel svůj kufřík a vytáhl z něj svazek papírů.

„Doufal jsem, že byste mi mohli pomoct rozdat tyto letáčky.“ Otočil se, začal procházet kolem nás a každému nějaké předal.

„Vysvětlují nová pravidla při návštěvě hřbitova a mám velký zájem na tom, aby byly rozdány co nejdřív.“

Tim, který se díval na papíry, které mu správce vložil do rukou, vypadal překvapeně.

A nebyl jediný.

„Můžete je dát do hlavní kanceláře,“ řekl. „Ti se většinou o takové věci postarají, Richarde.“

„Já vím,“ odvětil správce hřbitova a dál horlivě rozdával své letáky. „Ale ověřil jsem si, že tady v křídle D jsou mnohem vstřícnější.“

Stála jsem tam a zírala na listy papíru, které jsem držela v ruce. Červeň, která ještě před pár vteřinami pokrývala zdi kanceláře, se začala vytrácet. Moje srdce i dech se vracely do normálu.

Pak jsem si ale všimla, že moje letáky jsou jiné než u těch ostatních. Na vrchní stránce toho mého byl připevněný vzkaz napsaný plnicím perem a starobylým psacím písmem.

Zavolej mi, napsal tam správce hřbitova. Jestli se nechceš dostat do nesnází, tak si pospěš.

Pod vzkazem bylo telefonní číslo.

To bylo to poslední, o co jsem měla zájem.

Už John mě upozornil na to, že mě nesnáze pronásledují, kamkoliv se vrtnu.

Prohlížela jsem si vzkaz a snažila se ho pochopit. Jak se to mohl dozvědět? Jak Richard Smith zjistil, že jsem to byla já? Pak jsem uslyšela klapnutí. Když jsem zvedla oči, správce hřbitova právě zavíral svůj kufřík.

Můj přívěsek ukryl uvnitř.

„Loučím se s vámi,“ řekl pan Smith, zvedl kufřík a všem nám vesele zamával. „A přeji všem hezké odpoledne.“

Při odchodu z kanceláře si pískal nějakou melodii. Když jsem ho pohledem vyprovázela skrz široké prosklené dveře kanceláře, podíval se mi přímo do očí.

Až později jsem si uvědomila, že ta písnička, co si pískal, byla jedna ukolébavka.

Normálně to nic neznamenalo. Tedy pokud jste náhodou nezemřeli a znovu neobživli. Pak byste jako já trávili spoustu času na internetu a hledali o smrti všechny možné informace. A dozvěděli byste se, že někteří lidé věří, že právě tahle ukolébavka je ve skutečnosti o černém moru, který ve středověku zabil tisíce lidí.

Když odešel, tak se první ozvala Jade. „To je ale divný patron.“ Podala mi bonbony. „Dáš si?“

Podívala jsem se na červené proužky a odmítla jsem. „Ne, nedám si, ale stejně děkuju. Nějak teď na ně nemám chuť.“

Máma se určitě cítila podobně. Usmála se na mě, trochu až moc vesele, aby mi ukázala, že je všechno v pořádku.

Já si ale dobře všimla, jak pevně svírá popruh tašky, až jí zbělely klouby na prstech. Moc dobře věděla, že vůbec nic není v pořádku, stejně jako já.

„Takže!“ Podívala se z Alexe na Kaylu a na mě a pak ještě jednou. „Ostrovní královna! Právě tohle teď potřebujete nejvíc!“

„Jo,“ řekla jsem. „Bude to super.“

14.

… zem slz vydechla vichry a z nich křísly nachové blesky zemi do klína,

až rudé světlo zatmělo mi smysly.

DANTE ALIGHIERI, Peklo, Zpěv třetí

Dokázala bych si vymyslet spoustu věcí, které bych dělala radši než stát jako dvacátá ve frontě pod žhavým odpoledním

sluncem před Ostrovní královnou, tedy místní, ne moc povedenou verzí Mléčné královny.

Lepší by bylo třeba se vyspat. Tu noc předtím jsem se moc nevyspala. Uznávám, že to byla hlavně moje chyba. Ale stejně.

Taky bych chtěla už mít za sebou schůzku s Richardem Smithem. Když jsem mu volala z dívčích záchodků, než jsem měla na parkovišti sraz s Kaylou a Alexem, nezvedal telefon. Číslo, které mi dal, nemuselo být na mobilní telefon. Spíš bych řekla, že žádný mobil

ani nemá. Možná dokonce ani neví, co to je.

„Ehm, ehm, pane správce,“ koktala jsem do záznamníku. „Tady je Pierce Olivierová. Před chvílí jsme se setkali v kanceláři Nového směru. Nechal jste mi vzkaz, abych vám zavolala.“ Dlaně se mi stále ještě od setkání s ním potily, i když škola měla nastavenou klimatizaci na teplotu snad pod nulou. „Tak vám tedy volám, abychom se dohodli na schůzce, kterou jste si vyžádal,“ dodala jsem.

Byl to možná ten nejhloupější vzkaz na světě, který kdy někdo na záznamníku zanechal. Ale co jiného jsem měla říct? Že chci zpátky přívěsek, který jsem zanechala na hřbitově minulou noc, kdy byl spáchán ten zločin? Nenechám přece na záznamníku něco, co by mi mohlo později přitížit. Z předchozích událostí ve Westportu jsem se už dostatečně poučila.

„Kdybyste byl tak hodný a zavolal mi zpátky,“ dodala jsem, „až se vám to bude hodit, opravdu mi na tom záleží. Čím dříve, tím lépe, protože bych to ráda vyřešila už dnes, pokud by to bylo možné.“ Nechala jsem mu svoje číslo pro případ, že má tak starý telefon, že by mu mé číslo nezobrazil, a zavěsila jsem.

Teď jsem neměla na práci nic jiného než nějak zabít čas, než mi zavolá zpátky. Dokázala bych si ale představit, že budu trávit čas jinak než stát v tisícihlavé frontě na sálajícím slunci a čekat, až si budu moct objednat něco, čemu tu říkají Smrťák.

Když jsem se Kayly zeptala, proč nemůžeme jít někam jinam, tak mi vysvětlila, že tím důvodem je právě Smrťák. „Dělají je jen tady. Je to fakt super. Jsou skoro stejný, jaké mají v Mléčné královně na pevnině, jen jsou mnohem lepší, protože tu do nich toho dávají víc.“

„Čeho víc?“ zeptala jsem se. A co když se mě pan Smith přímo zeptá, kde jsem přišla k tomu přívěsku?

Co když? Bude se mě vyptávat?

„No, ingrediencí. Já miluju příchuť čokoládových sušenek s extra kousky čokolády. Alex má zase rád máslové tyčinky s bonbony M&M. A co chutná tobě, kuře?“

Správce hřbitova se mě třeba bude vyptávat na ještě horší věci. Nejvíc jsem se bála odpovědí. Vzpomínka na to, jak a proč byla poničena hřbitovní brána, byla ještě příliš čerstvá. Nebyla jsem si jista, jestli o tom budu schopná lhát, aniž bych se prozradila.

„Já ti řeknu, co máš dělat,“ řekl John, když jsem se ho zeptala, s čím bych mu mohla ještě pomoct. „Můžeš mě konečně nechat na pokoji.“

A pokračoval dál! „Můžu tě ujistit, že už se nebudeš muset obávat, že bych se ještě někdy objevil a choval se jako hajzl,“ řekl tehdy, než zvedl nohu a rozkopl hřbitovní bránu.

„Kuře. Kuře. Pierce!“

Podívala jsem se na Kaylu. „Promiň,“ zamrkala jsem. „Co je?!“ Kayla obrátila oči v sloup. „Co se to s tvou sestřenicí děje,

Alexi?“

„Je na práškách,“ zamumlal Alex. „A doplňuje si je ještě obrovskými dávkami kofeinu, i když by neměla.“

Zírala jsem na něj. „Aha,“ dostala jsem ze sebe. „Vidím, že tady někdo opakuje babiččina moudra.“

Ani se neobtěžoval s odpovědí. Rozhlížel se kolem a sledoval všechny ve frontě před námi i za námi. Vypadalo to, jako by se snažil někoho najít, nebo že se děsí, koho by mohl spatřit…

Ale koho?

Když jsem souhlasila, že s nimi půjdu po škole na zmrzlinu, tohle jsem teda nečekala. Chtěla jsem jen před mámou vypadat normálně, že mám kamarády, že patřím k partě. Jen to ji mohlo v kanceláři Nového směru učinit šťastnou. Zvlášť po té výměně názorů se správcem hřbitova o strýčku Chrisovi.

Co to vlastně mělo znamenat? Nebylo mi nikdy moc jasné, za co strýček Chris musel do vězení. Bylo to něco s drogami… s jejich přechováváním a úmyslem je prodávat dál. Žádné násilnosti. To jsem věděla. Z celé rodiny jsem něco takového měla v rejstříku já jediná. Tedy měla bych to tam, kdyby otcovi právníci neudělali to, za co je platil.

„Užij si to,“ opakovala mi pořád máma, když mi v kanceláři mávala na rozloučenou.

Prosím, jako by mě její oči zároveň zapřísahaly. Prosím, nezkaž nám to tu, jako se to stalo ve Westportu.

Tak jsem se tedy snažila to nezkazit tak jako ve Westportu.

Při naší výpravě do Ostrovní královny jsem zatím měla jedinou zábavu. Pozorovala jsem, jak se Kayla a můj bratranec hádají.

Kayla řekla Alexovi, že přece nejsem žádná nevinná naivka.

„Kaylo,“ zvýšil na ni Alex hlas.

„Co je?“ dožadovala se. „Je to snad pravda, ne? Mluví o tom všichni. Když si zadáš její jméno do Googlu, tak to tam všechno najdeš.“

„Kaylo!“ zopakoval Alex. „Přestaň s tím!“

Vrhla po něm další rozhořčený pohled. „Stejně to všechno vyjde najevo tenhle týden ve skupině, Alexi, tak proč by si to nemohla přiznat už teď?“

„O čem to mluvíte?“ ozvala jsem se.

„O tobě,“ nedala se Kayla. „Zabila jsi, nebo nezabila ve své bývalé škole učitele?“ Alex schoval tvář do dlaní.

„Páni,“ řekla jsem. „Jdeš na to zostra. Ne, nezabila.“

Kayla vypadala zklamaně. „Všichni ale říkají, že jsi ho zabila.“

„To je možné, ale nezabila jsem ho,“ bránila jsem se.

„Tak jsi mu alespoň nějak ublížila,“ tlačila na pilu Kayla. „Ne?“

Než jsem stačila odpovědět, tak jedna z dívek, které se na mě v auditoriu šklebily – poznala jsem ji podle dokonale rovných vlasů – prošla kolem nás.

Zastavila se a pak zamířila přímo ke mně. „Že ty jsi Pierce Olivierová?“

Tu holku jsem viděla poprvé v auditoriu, kde mě nejdřív sjela pohledem a pak zase rychle změnila názor.

Přicházela ke mně se širokým úsměvem, jako bychom byly dlouholeté nejlepší kamarádky.

„Ehm,“ dostala jsem ze sebe. „Ano.“

Vypadala nadšeně. Dokonce si trochu poskočila. „Těšila jsem se, až se s tebou setkám! Já jsem Farah. Farah Endicottová. Chodím se Sethem Rectorem. Seth mi řekl, že se s tebou už dneska seznámil a že jsi opravdu super.“ Nejdřív jsem neměla ani ponětí, o čem to mluví. Pak jsem si vzpomněla na kluka, který mi přidržel dveře do auditoria a kterému se podařilo uklidnit celé shromáždění. Seth Rector. Z Rectorových realit. A určitě jim taky patří to Rectorovo mauzoleum na hřbitově.

Tohle všechno se stalo za jeden den. A ten přitom ještě zdaleka neskončil.

„Ehm,“ dostala jsem ze sebe a vůbec mě nenapadalo, jak jí odpovědět. „Ahoj.“

„Proč stojíš tady venku?“ zeptala se mě Farah. Mluvila tak hlasitě, že všichni ve frontě se na mě přestali dívat. Na tu holku, co je podezřelá, že v bývalé škole zabila svého učitele, alespoň podle Kayly. A obrátili pohled na Farah. „To je přece hloupost!“

Podívala se na Alexe a Kaylu, která, jak si nešlo nevšimnout, Farah absolutně ignorovala.

Ale asi to tak bylo v pořádku, protože ona ji ignorovala taky. Alex kamenným pohledem sledoval vodu. Pláž byla vzdálená necelých sto metrů, nacházela se mezi parkovištěm a asi metrovou zdí. Kayla si vytáhla mobil a kontrolovala si esemesky.

„Asi jsme sem dorazili trochu pozdě,“ řekla jsem. „Cestou sem jsme se zdrželi ve škole.“

Nezmiňovala jsem se o tom, že ta zastávka byla v kanceláři Nového směru, kde jsem si vyzvedávala mobil, který jsem nesměla kvůli svým poruchám chování mít s sebou na vyučování.

„Tak si pojď sednout k nám,“ nabídla mi s širokým úsměvem ve tváři Farah, natáhla se a chytla za ruku Kaylu, ne mě. To gesto překvapilo nejen mě, ale i samotnou Kaylu. Viděla jsem, jak znervózněla a pak si vyměnila rychlý udivený pohled s Alexem.

„Máme stoly támhle na pláži, se slunečníkem, takže sedíme ve stínu. A Seth je už skoro na řadě. Stačí, když mi řeknete, co chcete, a já to přidám k naší objednávce. Pak si můžeme všichni jít sednout k vodě. To byste nevěřili, o co je to tam příjemnější.“

„Ne,“ řekla Kayla rychle. „Je to od tebe hezký, Farah, ale děkujeme.“

Alex se přidal. „Díky, ale my jsme v pohodě.“

Dívala jsem se z Alexe na Kaylu a zase zpátky. Dělo se tu něco divného.

Mě ale v té chvíli zajímala jediná věc, dostat co nejdřív ten idiotský Smrťák, nebo co to ksakru bylo, vyzunknout to a jít domů a čekat, až mi pan Smith zavolá a já se konečně dozvím, co po mně chce.

Nijak jsem se netěšila na to, až budu zase obviněná ze zločinu, který jsem ve skutečnosti nespáchala.

Ale protože k tomu stejně dojde, chtěla jsem to nesnesitelné čekání radši trávit v klimatizované místnosti nebo ve stínu.

Kayla ani Alex takové problémy jako já neměli, ale stejně bylo tak trochu podivné, že raději stáli dál v hodinové frontě a potili se, než aby od Farah přijali její nabídku.

„Ale my tam máme super stůl,“ nevzdávala to Farah. Vyšpulila rty natřené třešňově červeným leskem a ukázala k pláži na shluk jasně modrých piknikových stolů, které byly všechny zastíněny obrovskými žlutými slunečníky. Zbývalo tam už jen pár prázdných míst a ta byla zjevně rezervována pro nás. „Tady vám to nepřijde, ale tam dole pofukuje krásný vánek. A přísahám, že jestli mi teď řeknete, co chcete, tak zajistím, aby to pro vás Seth objednal. Nic tím neztratíte, ne?“

Podívala jsem se na Kaylu a Alexe. Co by tím ztratili?

Dívala jsem se do exoticky tvarovaných Kayliných očí a viděla jsem v nich strach. Z nějakého důvodu se Farah bála.

Nebo třeba někoho, kdo by mohl být u toho stolu.

A Alex? Z Alexových tmavých očí jsem nedokázala vyčíst nic.

Věděla jsem, že Alex proti Sethu Rectorovi něco má. Uvědomila jsem si taky, že když jsem onehdy stála s mámou na hřbitově před Rectorovým mauzoleem, tak se můj přívěsek zbarvil do bouřkové šedi. A když jsem se v kanceláři Nového směru poprvé setkala s Kaylou, tak se zbarvil do purpurova.

Neměla jsem tušení, o co tu jde.

Ale i já si chráním pár tajemství. Proč bych za to tedy měla Kaylu s Alexem nějak odsuzovat?

Zároveň mi bylo jasné, že postávání na parkovišti u Ostrovní královny po noci, jakou jsem měla za sebou, a po dni, jaký jsem právě přežila, už dál nezvládnu. Chtěla jsem přece začít úplně od začátku. Měla ze mě být dívka, která nebude jen nečinně přihlížet, jak lidem kolem ní ubližují.

Ať už Alex s Kaylou mají proti Farah a Sethovi cokoliv nebo ať u jejich stolu na pláži sedí třeba samotný ďábel, já se tomu dostanu na kloub. Tentokrát své přátele před ďáblem ochráním.

A podle své předchozí zkušenosti mi nezbývala jiná cesta než zjistit, o co tady jde.

„Já si dám Coke Float,“ otočila jsem se k Farah. „To je velká kola s kopečkem vanilkové zmrzliny. Tady jsou peníze,“ strčila jsem dvacetidolarovou bankovku do těch jejích bíle ozdobených nehtů. Pak jsem pohodila hlavou k Alexovi a Kayle a řekla jsem: „A pro ně jeden Smrťák s čokoládovými sušenkami s extra kousky čokolády a druhý s vanilkovou máslovou tyčinkou s M&M.“

Napomádovaná ústa se rozzářila širokým úsměvem, který odhalil řadu perfektně rovných bělostných zubů. Měla naprosto dokonalé zuby, stejně jako její kluk.

„Super,“ řekla. „Sejdeme se u stolu.“

Neušlo mi, že většina kluků kolem nás s potěšením sledovala Farah, jak od nás odplouvá. Neodcházela, ale odplouvala a sklady její tmavozelené plisované minisukně se kolem ní jen tak lehce

nadnášely. Její sukně končila o sto procent výš než povolených deset centimetrů nad kolena.

Zírala na ni většina kluků. Můj bratranec Alex k nim ale nepatřil.

„To jsi neměla dělat,“ otočil se ke mně.

„Nic se neděje,“ řekla jsem a hodila jsem si batoh na záda. Byl těžký, protože jsem do něj dala všechny učebnice, co jsem potřebovala na vypracování domácích úkolů. Nechápu, proč jsem to nenechala v autě. Nikdy si věci dopředu pořádně nepromýšlím. Samozřejmě že k úkolům se v žádném případě nedostanu. „Můžete mi to zaplatit poz…“

„Ty si myslíš, že když mi koupíš Smrťáka,“ řekl Alex a jeho vztek na mě měl stejný účinek jako Johnovo hromování, „že já si půjdu sednout k těm náfukům z křídla A a že budeme společně předstírat, že máme něco společného? Není snad do očí bijící, že jsme absolutně jiní? Oni si chodí ve značkovém oblečení a jezdí v nových autech, které jim jejich tátové koupili k narozeninám, zatímco já nosím hadry z Armády spásy a jezdím ve staré zrezavělé káře. Možná všichni umíme stejně zpívat a tancovat a můžeme hrát všichni dohromady ve školním muzikálu. Chceš se pustit do nějaké takové idiotské disneyovky? Mám pro tebe novinku, Pierce. Tohle ti nikdy neodpustím. A nezáleží na tom, co říká babička! Ty vůbec nejsi jako tvůj táta. Nemůžeš jen tak rozhazovat peníze a hasit tím všechny problémy. Víš co, Pierce, si můžeš udělat s těma penězma? Strč si je někam!“

Kayla ho přerušila a snažila se nastolit mír. „Co má tohle znamenat? Myslela jsem, že jsme sem přišli na zmrzlinu.“

„Díky,“ vydechla jsem vděčně. Nikdy jsem neviděla Alexe tak rozčileného.

„Mně neděkuj,“ řekla Kayla. „Kdo si objednává Coke Float místo Smrťáka, ten není normální!“

Máma mě upozorňovala, abych si dávala pozor a třeba i nechtěně neurazila místní. Snažila jsem se přijít na to, co by v takové situaci udělala Jade. „Alespoň jsem si nedala dietní kolu,“ popíchla jsem ji.

Kayla se na mě zadívala a pomalu vrtěla hlavou. „Jseš si jistý, že toho svýho učitele opravdu nezabila?“ To mluvila k Alexovi.

„O tom se nežertuje,“ řekl. Ale nedíval se přitom na Kaylu. Díval se na mě. A taky nemluvil o mé objednávce. „Někteří z nás tu musí bydlet.“

To samé říkal ráno cestou do školy o těch turistech.

To mě zasáhlo. Přesně tam, kam to bylo mířeno, protože jsem se dozvěděla, co si myslí o mně a asi taky o mámě. Jako bychom tudy jen projížděly a na místních a jejich problémech nám vůbec nezáleželo.

Ne že bychom si to nezasloužily. Kde jsme obě dvě byly, když on tu vyrůstal bez mámy a táty, jen s bláznivou babičkou?

Jasně jsme mu musely připadat jako ti turisti. Upozornil na to i správce hřbitova pan Smith. Když jsem se narodila a strýček Chris se dostal do vězení, tak se máma na Ostrov kostí nikdy nevrátila. Já jsem svého dědečka nikdy neviděla. Jen na jeho vlastním pohřbu. Tehdy jsem se také setkala s Johnem.

A ten teď stejně jako Alex chtěl, abych ho nechala na pokoji.

„Promiň mi to,“ řekla jsem upřímně Alexovi. „Já vím, že nás pozvali jen proto, aby poznali novou holku. Ale na tom nezáleží. Mají místo ve stínu a my nemusíme stát tu dlouhou frontu…“

„Ty by sis tam k nim možná do stínu ráda sedla,“ syčel vzteky Alex. „Ale kolem tebe se netočí celý svět, Pierce. Někdo z nás proti nim možná něco má. Něco vážného. To tě nenapadlo?“

„Co proti nim máš?“ zeptala jsem se. Konečně jsme se k něčemu dopracovali. Dumala jsem o tom celé odpoledne. „Co ti Seth Rector provedl?“

„Do toho se nepleť, Pierce,“ varoval mě. „Nemáš ani ponětí, do čeho se chceš namočit, to mi věř.“

Zamávala na nás Farah, která držela v ruce tác plný vysokých kelímků. „Tak jdete?“

„Jo,“ mávla jsem na ni zpátky. „Jo! Počkej.“

Otočila jsem se zpátky k Alexovi. „Já že nemám ponětí, co čeho se pouštím?“ zeptala jsem se ho. „Děláš si ze mě legraci? Mám ti připomenout, že jsem byla mrtvá? Takže ať je mezi tebou a Sethem cokoliv, pochybuju, že to je horší než tohle.“

Kayla vykulila oči. „Ona zemřela? To jsi mi, Alexi, nikdy neřekl.“

Alex na mě dál zíral. Na chvíli jsem si myslela, že mi možná řekne pravdu. Pozorovala jsem jeho poskakující ohryzek. Celé čelo a spánky měl úplně zpocené. Užuž to na mě chtěl vysypat. Což by se mi velice hodilo, protože jakmile to jednou budu vědět, můžu pracovat na tom, jak to vyřešit. Někteří lidé možná o mou pomoc nestojí…

Ale k mému zklamání mě nakonec odbyl. „Jdi někam. Jestli si chceš, Pierce, posedět se svými novými přáteli z křídla A, jen si jdi. Bav se. Užij si to. Ale beze mě!“

Pak se otočil a bez jediného slova odkráčel ke svému autu na parkovišti.

„To je průšvih,“ řekla Kayla a dívala se, jak odchází. Pak se otočila ke mně. „Mám v autě všechny věci. Učebnice a všechno.“

„To nevadí,“ řekla jsem. „Jdi za ním.“

Kayla váhala a dívala se ke stolu neodolatelně přitažlivých spolužáků z křídla A, kteří si dělili Smrťáky, které jim na tácu přinesli Farah a Seth.

„Já to nechápu,“ hlesla.

Zvedla jsem obočí. „Nechápeš co?“

„Jak ses mohla kvůli nim vykašlat na svého vlastního bratrance?

K lidem, kteří nejsou jako oni, se chovají dost drsně.“

„Snažím se tu začít od začátku,“ vysvětlovala jsem jí. „A součástí toho je i chránit před nebezpečím lidi, které mám ráda.“

Nezdálo se, že by to Kayla pochopila. Ale to mi bylo jedno. Nikdo to vlastně nechápal. „Tak ti v tom přeju hodně štěstí.“ Otočila se, zavolala: „Alexi, počkej na mě,“ a vyrazila za ním.

Povzdechla jsem si.

Pak jsem zvedla svůj těžký batoh a vydala jsem se přes horkou pláž k piknikovým stolkům.

15.

Nato mi sevřel povzbudivě ruku a usmál se a dál mne odváděl

do útrob tajemství a změti zvuků.

DANTE ALIGHIERI, Peklo, Zpěv třetí

Proč mě už nemiluješ?

Konečně jsem si vzpomněla, co přesně to Hana napsala ve

vzkazu pro profesora Muellera ten den, co zemřela. Ten vzkaz už díky němu neexistuje, protože on ho schválně zničil.

Proč mě už nemiluješ?

Hana ty pilulky, které ji zabily, klidně mohla spolykat.

A já jsem naprosto zklamala. Nestála jsem při ní. Byla jsem pořád ještě zmatená a traumatizovaná z toho všeho, co se mi přihodilo, a úplně jsem zapomněla ji chránit.

Ale co profesor Mueller?

To on je zodpovědný za Haninu smrt. Tím jsem si byla naprosto jistá. Jisté bylo i to, že Hanina máma uchovává pokoj své dcery přesně v tom stavu, v jakém byl v den, kdy zemřela. Jako nějakou svatyni. Nechala v koši na prádlo i její špinavé prádlo, takže rodiče můžou kdykoliv zvednout víko koše, čas od času si připomenout vůni své dcery a předstírat, že je stále ještě naživu.

Celé týdny po Hanině smrti jsem nedokázala myslet na nic jiného.

Jak jsem to mohla dopustit?

Já jsem přece Haně řekla, že ďábel není jen na hřbitovech. Ďábel může být kdekoliv. V našich kostelech. U nás doma. V našich školách.

A i když jsem jí to slíbila, neudělala jsem nic, abych ji ochránila.

Zaslechla jsem, jak můj táta říká, že Cangovi nemají šanci svůj soudní proces proti škole vyhrát a dosáhnout toho, aby byl profesor Mueller zbaven svého postavení, protože to bylo jen jejich tvrzení proti jeho. Jejich jediným důkazem bylo pár zápisků v Hanině deníku. Okamžitě jsem věděla, co musím udělat.

Tentokrát před tím neuteču jako malá vyděšená holka, jako jsem utekla před Johnem. A to hned dvakrát.

Od začátku se mi ale nedařilo. Nepředpokládala jsem, že při naší soukromé hodině profesor Mueller zhasne velké světlo. S tou hodinou jsem nakonec sama souhlasila. Odůvodnil to bolestí hlavy ze všech těch starostí.

Ve Westportské dívčí akademii samozřejmě nikdo nevěřil tomu, že by si něco začal se studentkou, která pak kvůli němu spáchala sebevraždu. Nikdo kromě mě. Soudní proces Cangových mu naopak získal ještě větší popularitu. Mnohé maminky a dcery, které se obávaly o jeho zdraví, protože byl kvůli stresu z procesu pod svou kozí bradkou celý bledý, mu nosily ještě víc pečených dobrůtek. Pár dívek dokonce na jeho podporu vytvořilo nový pozdrav. Pojmenovaly ho Muellerova zdravice. Vystupovaly s ním na každém školním zápase a jiných školních akcích.

Mnohem horší ale bylo, jak začaly na internetu očerňovat Hanu.

Dávaly jí tam jména jako děvka, lhářka, coura.

Jako by nestačilo, že Hana musela zemřít. Musely zabít i její památku.

A škola ani neposlala toho profesora na nějakou takzvanou administrativní dovolenou. Asi nemohli, aby je neobvinili, že jsou na něčí straně.

Viděla jsem z toho rudě. Doslova. Když jsem den co den procházela chodbami Westportské dívčí akademie, jediné, co jsem většinou kolem sebe viděla, byla červená. Červená jako květy ohnivého stromu, jako třásně na mé šále.

Že už toho bylo tak akorát dost, mi došlo ještě dřív, než profesor Mueller zhasnul toho odpoledne ve třídě světla. Srdce mi v hrudi divoce bušilo. Nemohla jsem ze sebe dostat jediné slovo, a to se mě zatím nedotkl ani konečkem prstu. Jen jestli ta kamera, kterou jsem schovala v batohu, ve kterém jsem podle rad na internetu vystřihla

kulatý otvor a vystrčila ven objektiv, dokáže něco zachytit, když se to všechno odehrávalo v takovém přítmí. Venku se blížila jedna z jarních bouří.

Ani jsem si nijak nepromýšlela, co by se mělo stát poté, co ho nafilmuju, jak se ke mně nevhodně chová. Asi jsem mu chtěla říct něco jako Ach, promiňte, vzpomněla jsem si, že mám něco důležitého, profesore Muellere. Musím jít. Zatím na shledanou!

Jak jinak bych se mohla odtamtud dostat, aniž bych se musela nechat osahávat?

To jsem nesměla připustit. Musím to mít všechno pod kontrolou. Profesor Mueller pořád dokola opakoval, že bychom si měli navzájem namasírovat krk. Dokáže si prý představit, jak musím být z těch všech svých domácích problémů napjatá, říkal mi, když se teď máma s tátou rozvádějí, čehož právě byly plné noviny kvůli sumě peněz, o kterou se jednalo, a kvůli tátově postavení. Profesor Mueller mě přesvědčoval, že on si dokáže představit, jak jsem ze všeho vystresovaná, stejně jako on. Ale nic se přece neděje. Jsme oba

dospělí. Můžeme si klidně přiznat, že nás k sobě něco přitahuje.

Tehdy jsem si uvědomila, že to nedokážu. Nejen že ta kamera kvůli nedostatku světla možná vůbec nic nenahrávala, takže to bude všechno na nic, protože já jsem potřebovala to, co Cangovi neměli, důkaz. Ale teď, když jsem s ním byla sama, jsem cítila, že bych se pozvracela už jen při představě, že by se mě profesor Mueller jakkoliv dotkl, i třeba jen mého krku.

Nejhorší na tom bylo, že by mi to stejně nikdo nevěřil. Proč taky?

Proto jsem se asi tak rozzlobila. Popadl mě takový vztek, že jsem ve svém periferním vidění zahlédla jen rudý odstín.

Proboha ne.

Když si přehrajete záznam toho, co se stalo toho dne ve třídě, není vidět kvůli problémům s osvětlením nic jiného než mou bílou blůzu od školní uniformy a tmavou skvrnu ruky profesora Muellera blížící se ke mně.

Na nahrávce je možné slyšet jeho hlas, který mě ujišťuje, že všechno bude v pořádku, jen se musím uvolnit.

Nenávidím, když mi lidé říkají, že se mám uvolnit. Říkal i Haně, aby se uvolnila? Vsadím se, že jo.

V tu chvíli jsem začala vidět fialově.

„Dneska se už na žádnou odpovědnost nehraje, Pierce,“ stěžoval si mi vždycky při našich přepychových obědech táta. „Dneska už nikdo nikoho nežene k zodpovědnosti. Vždycky je to chyba někoho jiného. Lidé obvykle ze všeho viní oběť.“

Děvka. Lhářka. Coura.

Já jsem ale považovala profesora Muellera za zodpovědného za to, co se stalo Haně.

Když mi profesor Mueller řekl, abych se uvolnila, a natahoval ke mně ruku, myslela jsem, že mi chce namasírovat krk. Ale brzy jsem zjistila, že to bylo kvůli něčemu jinému.

V tu chvíli se to stalo. Na záznamu je to trochu vidět. Jsem tam opřená o hranu stolu a přesvědčuju se, že když se dostanu z jeho dosahu, tak tu situaci zvládnu. Když jsem jednou čekala na tátu, až mu skončí zasedání správní rady, tak mě jeho řidič, bývalý policajt, naučil, jak v sebeobraně útočníka nejlépe zasáhnout. Prý se mi to může vždycky hodit. Pak je na záznamu vidět profesor Mueller, jak stojí přede mnou a zvedá ruku. Jeho ruka se blíží k mé tváři.

V příští vteřině se profesor Mueller ztratí.

Nemyslím, že úplně zmizí. Objeví se tam najednou tmavý stín, který zablokuje na vteřinu či dvě celý objektiv. Jako by do místnosti vešel někdo třetí. Ale nikdo to nepotvrdil, i když táta nabízel expertům na digitální filmové analýzy, že zaplatí za jejich svědectví cokoliv. Podle mě ten stín jasně vypadá jako postava muže, velmi vysokého muže s delšími tmavými vlasy, kterému je tak osmnáct nebo devatenáct.

Na pár sekund není na záznamu vidět vůbec nic. Obrazovka je celá černá. Jsou slyšet jen zvuky. Krátká rvačka, pak nechutně křupavý zvuk a tlumená konverzace.

O vteřinu později je stín pryč.

Na filmu já stojím pořád na tom samém místě, opřená o stůl. Jen profesor Mueller už nestojí za mnou s nataženou rukou, ale zbaběle se opírá o tabuli a drží si ruku na srdci.

A řve.

Každá kost, každá kostička v jeho ruce je totiž zlomená.

Napadrť jsou zvláště kosti prstu, na který si nalepoval drobečky sušenky z mé obnažené nohy. Ty má úplně rozdrcené.

Westportská policie prohlásila, že je „vysoce nepravděpodobné, i když ne nemožné“, aby děvče jako já mohlo způsobit dospělému muži takové zranění.

Pan Marzjak, školník, bohužel přísahal, že neviděl nikoho, kdo by vcházel nebo vycházel ze třídy do té doby, než po pár minutách přijela sanitka, kterou sám zavolal poté, co našel profesora Muellera, jak se svíjí bolestí. Pan Marzjak slyšel jenom ten řev. Byl na chodbě a vytíral podlahu. Profesor Mueller to věděl, a proto dával pozor, abych náhodou nekřičela, a chtěl mi nejdřív přitisknout ruku na ústa ze strachu, že bych začala křičet a přilákala tím pozornost školníka.

Policie nevěřila verzi profesora Muellera, že jsem ho napadla. Ve svých zprávách uváděli, že to dokázal popsat velmi barvitým způsobem.

Odmítali mu uvěřit a prohledali celou školu a přilehlé okolí ještě dřív, než našli v mém batohu stále ještě běžící kameru a přehráli si záznam.

Přesto nikoho nenašli. Venku v té době bouřil liják, takže kdokoliv by vyskočil oknem ven ze třídy v prvním patře, musel by zanechat nějaké stopy. Ale bahno pod okny do třídy bylo neporušené.

Žádné důkazy se nenašly. Proč by se John obtěžoval s nějakými okny nebo dveřmi jako normální člověk? Proč by se obtěžoval s pozdravem? Stačí, že tam vpadne a je vymalováno, křup křup. A pak sbohem.

Neobtěžoval se ani s rozloučením.

Než zmizel, tak se přede mnou jen zastavil a svýma stříbrně šedivýma očima na mě vrhl ten svůj divoký, vyčítavý pohled.

Já jsem mu stačila jen říct: „Počkej.“ Objevil se tam tak znenadání. Udělal jediný krok vpřed a chytil profesora Muellera za ruku, mířící právě k mému obličeji. Ruku mu zkroutil s takovou silou, že i namakaný trenér basketbalu přede mnou padl na kolena.

V místnosti nebyla taková tma, abych neviděla, že z tváře profesora Muellera mizí všechna barva. Dohadovala jsem se, že za pár vteřin ztratí vědomí, ale všude se rozléhal ten jeho hrůzostrašný

řev. Býval by se válel po zemi, kdyby ho napůl visícího ve vzduchu nesvíral Johnův pevný stisk.

„Cože?“ zeptal se mě John a už měl připravenou sevřenou pěst, kterou by poslal pana Muellera na onen svět. Z mé přítomnosti neměl vůbec radost.

Nedivila jsem se mu, když uvážím situaci. Pokaždé, když jsme se setkali, byla jsem v nějakých potížích.

John si mě zlostně prohlížel a jeho hruď se divoce zvedala, stejně jako té holubici, kterou jsem našla tehdy, když jsme se setkali poprvé. V očích měl podobně strnulý výraz, plný zmatku a bolesti. Pohybovat se mezi různými dimenzemi asi není nic jednoduchého.

„Nedělej to,“ dívala jsem se zoufale na bledou tvář profesora Muellera. „Johne, prosím, nedělej to!“

John se na mě ze své výšky zadíval, vypadalo to, že mi nerozumí jediné slovo.

Já jsem se v sobě samé taky nevyznala. Věděla jsem jen, že bych nesnesla, abych na vlastní oči viděla někoho umírat, ani někoho, koho jsem nenáviděla tolik jako profesora Muellera.

Natáhla jsem se a položila ruku na Johnovu pěst.

Mohla jsem mu tehdy říct tolik věcí. Tolik věcí jsem mu měla říct!

Dostala jsem ze sebe ale jen jediné slovo, jméno, které jsem nemohla z hlavy vypudit už celé týdny. Důvod, proč jsem tam vůbec byla, důvod, proč jsme tam byli všichni tři.

„Hana,“ řekla jsem. V těch dvou slabikách se koncentrovala bolest celého světa.

Nemohla jsem snést pomyšlení, že ona ještě stojí v té zimě na břehu jezera a čeká na loď, na tu jinou loď. Od té doby, co jsem se dozvěděla o její smrti, jsem nedokázala myslet na nic jiného, tedy kromě toho, jak dokázat, že profesor Mueller s ní měl poměr. Musela jsem zjistit, jestli je v pořádku.

A taky jsem věděla, že John mi řekne pravdu.

Když jsem se ho dotkla, viděla jsem, že mu z očí pomalu mizí divokost. Pohled mu změkl a taktak popadal dech.

Dokonce pohodil celý zmatený hlavou a asi se sám sebe ptal:

Opravdu? To všechno děláš kvůli tomuhle?

„Už je s lidmi, co ji mají rádi,“ řekl.

Ramena mi poklesla úlevou. Přesně tohle jsem potřebovala slyšet.

John se zadíval na profesora Muellera, který pořád ještě sténal a křičel, a pak se zase zadíval na mě.

„Jsi…“

Zmlkl, protože se začaly otevírat dveře do třídy. Přicházel školník pan Marzjak, protože venku slyšel řev profesora Muellera.

V tu chvíli John zmizel.

Všechno se to stalo tak rychle, že jsem si mohla namlouvat, že jsem si to jen představovala. Ale jeho obraz se přece zachytil na nahrávce.

Profesor Mueller samozřejmě popíral, že by v místnosti byl ještě někdo jiný. Vypovídal, že když jsme procházeli jednotlivé otázky na SAT testy, najednou jsem se úplně zbláznila a bez jakékoliv záminky ho napadla.

Tomuhle se všichni ve škole rozhodli uvěřit. A místo Hany Cangové začali na internetu nadávat děvka, lhářka a coura mně.

Mně to bylo jedno, hlavně když profesor Mueller musel opustit školu. „Ta událost“, jak tomu říkali, se stále ještě vyšetřovala.

Nikde už taky není slyšet ta trapná Muellerova zdravice.

Tátův právník pořád zdůrazňoval, že profesor Mueller má spoustu důvodů trvat na své verzi. I kdyby už nikdy nesměl učit tělocvik, a to ani nebude moct, jedině kdyby to dokázal jen jednou rukou, mohl by v civilním řízení dostat alespoň slušné vyrovnání. Přece jen ho napadla bláznivá dcera Zacharyho Oliviera, alespoň jak to sám tvrdí. Všichni přece vědí, že lidé, co zažili klinickou smrt, jsou tak trochu divní.

Ale přesto. Nikdo sice kvůli špatnému osvětlení a Muellerovu sténání přesně neví, co se tam odehrálo, ale záznam toho, co říkal, než spustil křik, spolu s oznámením Cangových vyvolává pochybnosti.

A pak je tu moje výpověď.

„Proč se mi snažil profesor Mueller ucpat ústa?“ ptala jsem se na policii. Byla jsem celá roztřesená, ale to by byl každý. Uklidňovala mě však Johnova slova. Hana je s lidmi, co ji mají rádi. „Kdyby mi nechtěl dělat nic špatného, proč by se obával, že bych mohla začít křičet?“

„To je dobrá otázka,“ říkali.

Po této příhodě paní Keelerová jemně „naznačila“ rodičům, že by pro mě měli najít nějaký „alternativní vzdělávací program“, školu, která by byla schopna si s mými „problémy“ lépe poradit.

Když to vyslovila, tak jsem přímo tam před svými rodiči vybuchla v hurónský smích.

Problémy. Jasně.

„Jedna věc je se bránit,“ řval na mě táta při našem dalším obědě.

„To bych chápal. Nikdy jsem ti neříkal, aby ses nebránila. To ne. Ale proč jsi ho musela doživotně zmrzačit? Za tuhle parádní dívčí školu jsem už utratil spoustu peněz, peníze na psychiatry ani nepočítám, a co za to mám?“

Zamračila jsem se a ironicky mu odpověděla: „Sedmiciferný soudní proces?“

„Dokonce jsem ti od Cangových koupil i toho prokletého koně,“ křičel dál táta a vůbec mě nevnímal, „protože jsi říkala, že bys ho moc chtěla. A co jsi udělala ty? Obratem jsi ho darovala ústavu pro choromyslné!“

„Byla to škola pro autistické děti, tati,“ řekla jsem tiše a dál si hrála s brčkem v kole. „Dvojitá odvaha bude součástí jejich nového terapeutického programu. Přinese radost spoustě dětí, budou na něm jezdit každý den, budou se s ním mazlit a lísat se k němu. Stejně si to odepíšeš z dani a Cangovi nebudou mít zbytečné finanční výdaje za koně, na kterém by nikdo nejezdil.“

„A už vůbec nemluvím o tom,“ povykoval otec tak, že ostatní obchodníci v oblecích a kravatách jen zírali, „co jsi mi udělala se všema botama? Všechny ty se střapcema jsou pryč! Až ke mně příště zase přijdeš, co si mám před tebou zamknout? Nejdříve jsi mi vzala rotačky, pak to odnesly moje boty. Pierce, já se o tebe opravdu bojím. Prosím tě, vysvětli mi to nějak. Uvědomuješ si vůbec následky takového jednání?“

„To nevím, tati,“ řekla jsem mu. Poprvé po dlouhé době jsem se ale cítila dobře. Dokonce výborně. Vůbec mi nevadilo, že mě táta v té noblesní restauraci v centru Manhattanu přede všemi tak seřval.

Jasně, vyhodili mě ze školy. Nebyla jsem schopná vydržet déle než hodinu bez drinku s kofeinem. A ten mladík, kterého jsem

potkala, když jsem zemřela, se nečekaně objevuje a uvrhává mě do sedmiciferných soudních sporů.

Do budoucnosti jsem ale najednou hleděla s nečekaným optimismem.

„Nemůžeš přece říct, že to k ničemu nebylo,“ bránila jsem se.

„Jedinou věc,“ vyzval mě táta a před mýma očima držel vztyčený ukazováček, „jmenuj mi jedinou věc, které to nějak pomohlo.“

Zamračila jsem se a rozhodla se vnést do rozhovoru trochu legrace. „Objevila jsem kromě učení ještě něco, co mě zajímá.“

Tátovi to moc legrační nepřipadalo. V jedné věci pravdu měl.

Někdy plně nechápu dopady svého chování.

16.

Tleskajících v setmělém povětří,

kde není čas, kde jak když smršť jde polem a zdvíhá prach a písek rozvíří.

DANTE ALIGHIERI, Peklo, Zpěv třetí

Nebyl v tom ani žádný pokus o ohleduplnost.

„Hej, všichni, co tu jste, tohle je Pierce Olivierová,“ představila

mě Farah.

Nějaký kluk s ježkem na hlavě, s obličejem růžovým jako západ slunce na Ostrově kostí a s krkem tlustým jako pneumatika od traktoru, ohromeně řekl: „Já jsem o tobě už slyšel. Nemá náhodou tvůj táta firmu, která vyzbrojuje armádu? Ten, co vždycky v televizi tak řve?“

„To je Bryce,“ obrátila oči v sloup Farah a pak se na mě omluvně usmála. „Omluv ho, prosím. Nedostane se z ostrova moc často.“

„Co jsem zase udělal?“ rozhlížel se nevinně Bryce. „Jen jsem se zeptal. Co je na tom tak špatného, když se zeptám, jestli její táta je ten, co vystupuje v televizi? Je to on, ne?“

„Ano,“ přiznala jsem a posadila se na židli vedle něj. „Zack Oliviera je můj táta.“

A bylo to. Dostala jsem se mezi ně.

Ale nejen kvůli tomu, kdo je můj táta. Jak se později ukázalo, měli k tomu spousty dalších důvodů.

„Kam zmizeli tví kamarádi?“ zeptala se zvědavě Farah a rozhlížela se po Alexovi a Kayle.

„Museli odjet,“ řekla jsem lehkomyslně a doufala, že to vyznělo krátce a jasně a že se už nebudou dál moc vyptávat.

Ale nemusela jsem se vůbec obávat. Nikdo už se na Kaylu nebo Alexe neobtěžoval ptát. Bryce v klidu spořádal oba jejich Smrťáky

a pak si šíleně krknul. Všechny holky protestovaly a házely po něm papírové obaly od brček.

Zajímalo je něco úplně jiného.

„Dostal jsem půl kubíku dvanáct na dvacet pět,“ řekl Seth a uhlazoval list papíru, který si vytáhl z kapsy šortek a kterým nepřestával poškubávat vánek. Pošilhávala jsem, co na tom papíru je, ale z místa, kde jsem seděla, to nešlo zahlídnout. Tedy skoro ne.

Jen jsem tomu nemohla uvěřit.

„Kde jsi to sehnal?“ ptal se Bryce. „Myslel jsem si, že Alvarez zakázal všechny prodeje dřeva…“

Seth se na něj sarkasticky zadíval. „Kámo, prosím tě.“

„Hm,“ řekl Bryce a znova si krknul. „Jasně.“

„No tak, Bryce,“ pustila se do něj naštvaně holka, která – jak se ukázalo – se jmenuje Serene. „To si fakt nemůžeš pomoct?“

„Trpím asi syndromem podrážděných střev,“ postěžoval si Bryce.

„To by mě vůbec nepřekvapovalo,“ řekla. „Víš vůbec, kolik v jedné té věci je kalorií? A tys vyzunknul rovnou tři.“

Serena. To jméno jsem si zapamatovala. Když jsem byla na toaletách ve škole a volala správci hřbitova, stačila jsem si taky prohlídnout Kaylinu facebookovou stránku. Jen tak ze zvědavosti.

Osoba, která Kayle posílala ty nejhorší nadávky, si sama sobě říkala SladkaSerene.

Té se Kayla bála tak, že nechtěla přijmout pozvání?

„Mám přístup k cirkulárce,“ pokračoval Seth. „Je to zároveň dílna, malířství a sklad, budou to bourat. Možná si to pamatujete z loňska…“

„Jasně,“ řekla Farah a narovnala se na židli. „Tam jsme je chytli. Pamatujete se? Bylo to tak nápadné. Všichni se scházeli v domě Caleba Tarantina.“

Holka, co se jmenovala Nicol a seděla naproti mě, se celá rozzářila. „No jasně. Pořád mě budily reflektory těch jejich aut. Proto jsem vám taky zavolala, pamatuješ, Cody? Zajížděli na příjezdovou cestu v jakoukoliv hodinu a já jsem nemohla spát a říkala jsem si, co to tam Cal pořádá za mejdany a jak je možný, že my nejsme pozvaní?“

„To byla krása,“ pokyvoval zálibně hlavou Cody, další člen fotbalového týmu, i když zdaleka ne tak tlustý jako Bryce. Dokonce to vypadalo, že má i mozek. „Nikdy nezjistili, kdo je dostal.“

„Byli jsme jak nindžové,“ vzpomínal Bryce. „Noční nindžové. Dostali za vyučenou, aby si s Rectorovými piráty už nic nezačínali.“

Cody a Bryce se najednou postavili, nahnuli se přes stůl jeden ke druhému a narazili do sebe hrudí, dost natvrdo. Farah a Serena jen obrátily oči v sloup.

„Jo,“ řekla Nicol. Její brčko hlasitě naráželo na dno Smrťáku.

„Jen bych byla radši, kdybyste byli opatrnější a neničili tolik věcí. Protože u nás doma to pak smrdělo kouřem ještě řadu měsíců. Jo, a stavba té nové Tarantinovy garáže začíná každé ráno přesně v osm a pořád ještě to nedodělali. A vy dobře víte, jak vypadám, když nemám svých deset hodin spánku, které jsou pro mou krásu naprosto nezbytné!“

„Tak proto takhle vypadáš?“ řekl Cody. „Divil jsem se.“

Nicole předstírala zděšení, vykřikla, pak se její výkřik změnil ve výsměch a dala mu facku. Všichni se začali řehtat.

Já jsem si upíjela svou kolu. Kdokoliv jiný by asi chápal, co se tu děje. Ale já tedy ne.

„I když jsme se ale už shodli,“ ujal se slova Seth, „že budeme chytřejší než loňští maturanti a že letošní třeťáci jsou jen banda trapných poserů, tak stejně ještě musíme najít nějaké bezpečné místo.“

„Hřbitov je mimo hru,“ uculoval se Cody. Všichni se rozesmáli. Kromě mě.

„To je nám všem jasný,“ přiznal Seth. „I když nemyslete, že jsem o tom před Santosovým oznámením nepřemýšlel. Kdo vlastně zničil tu bránu? Ví to někdo?“

Ztuhla jsem, lžičku se zbytkem ještě neroztáté zmrzliny jsem měla na půl cestě k ústům.

„Slyšel jsem, že to byly nějaké gangy z Miami,“ řekl Bryce. Vyvolalo to všeobecný posměch.

„Myslím to vážně,“ trval na svém Bryce. „Kluk mý ségry má bratrance u federální policie a ten říkal, že právě někoho zatkli v Myrtle Grove. Byli to prý nějací, co si říkají Vrahouni. Třeba

používají hřbitovy pro své iniciační rituály. Viděl jsem je minulý týden u obchodního domu Searstown, jak se projíždějí na těch svých velkých motorkách…“

„Tak zpátky do reality,“ řekl Seth a taky obrátil oči v sloup.

„Potřebujeme místo, které není celý den zavřené a taky kudy nejezdí nikdo ze školy.“

„Máš na mysli nějakou kolonii domů s ostrahou?“ řekla Farah a roztouženě se na něho podívala. „Kdybychom tak znali někoho, kdo bydlí v Delfíní zátoce…“

Málem jsem vyprskla kolu. Tak takhle to je? Opravdu se pokusí mě bez nějakého zastírání přesvědčit, abych je nechala využít náš dům na něco, co vypadalo dost nelegálně a navíc nebezpečně?

Bylo to tak. O mé chytrosti si asi nedělali přehnané představy. Patřila jsem přece do křídla D. Studenti z křídla A těm z křídla D moc kreditu nedávali. To jsem už pochopila z občasných letmo utroušených náznaků a poznámek.

„Co bys od ní taky čekala? Je z křídla D,“ poznamenala o nějaké holce Serena, které se, jak se ukázalo, narodilo v létě dítě.

„Měli ho jasně dát do křídla D, hned od začátku,“ slyšela jsem, jak Cody říká o jednom svém spoluhráči z fotbalu, který byl kvůli svému nekontrolovatelnému chování poslán rodiči do tábora někde v divočině.

Všímala jsem si Sethových varovných pohledů vysílaných přes stůl i toho, jak se všechna ústa následně zavřela, ale už bylo pozdě. Pochopila jsem to.

Každý, kdo byl zapsaný do programu Nový směr, byl v křídle D, ale ne všichni, co byli v křídle D, byli v programu Nový směr. Tam bylo jen asi padesát dětí. V celém křídle D jich bylo dohromady asi pět set. Vedení střední školy tam posílalo všechny problémové studenty, všechny ty členy gangů a žháře, všechny, co měli problémy s drogami a disciplínou. Chtěli tak asi zamezit tomu, že by svým špatným chováním nakazili „normální“ děti ve zbytku školy.

To byl jediný důvod, na který jsem přišla, proč jsme od ostatních studentů oddělení ve zvláštním křídle. Nechtělo se mi tomu věřit. Stejně se mi nezdálo, jak by se mě tyhle vysmáté děti, které mě sotva

znají, odvážily požádat, abych jim poskytla k jejich bizarním rituálům náš dům.

Položila jsem na stůl svůj kelímek a zeptala se: „O čem to tu přesně mluvíte?“

Farah se na mě usmála, jako bych byla ta nejmilejší osoba, co kdy potkala. „Přece o Noci rakví, ty neználku.“

„Ale neříkal snad policejní šéf, že je Noc rakví zrušená?“ zeptala jsem se.

Teď se mé směšné naivitě chechtali u stolu už všichni.

„Vedení školy ji zakazuje každý rok,“ vysvětloval mi trpělivě Seth, když smích ztichl. „Stejně se ale každý rok odehraje. Musí. Je to Noc rakví. Je to tradice.“

„Aha,“ řekla jsem a vzpomněla si na výraz v mámině obličeji, když se ptala na Noc rakví. Na Ostrově kostí to bylo považované za velkou věc. „Co je to přesně za tradici?“

Cody málem vyprskl slova křídlo D, ale Seth ho zpražil pohledem, který jasně vyjadřoval Hele, dej té nové holce pokoj, a vysvětlil mi, že každý rok si maturitní třída postaví na Ostrově kostí vlastní rakev. Pak ji někde na ostrově schovají a studenti z nižšího ročníku ji musí najít.

Čekala jsem další vysvětlení.

Ale nepřicházelo. Všichni se na mě dívali s nadějí. Jejich pohled se podobal pohledu racků, kteří kroužili kolem a doufali, že někomu spadne na zem kus housky.

Na pláži si nějaký kluk bez trička hrál se psem. Hodil mu létající talíř, pes ho nechytil, a tak se vesele vrhl do vody, aby ho vytáhnul.

„Ehm,“ řekla jsem konečně. „Jasně. Ale… proč?“

Seth se rozhlížel po ostatních a očima volal o pomoc. „Co jako proč?“ zeptal se konečně.

„Proč by měli chtít ji najít?“ Nechtěla jsem nikoho otravovat. Ale opravdu jsem to nechápala. „Co je v té rakvi?“

Seth se na mě usmál, jako bych se ptala na něco hodně roztomilého. „Co tím myslíš, co je uvnitř? Tam není nic.“

„Proč na tom tedy potom tak záleží?“ ptala jsem se, teď už opravdu zmatená. „Komu záleží na hledání nějaké hloupé prázdné staré rakve?“

Sethovi zmizel úsměv z tváře a z protější strany stolu se ozvalo nějaké mumlání. Úplně jasně jsem slyšela slova jako Opravdu? a Bože, ona je opravdu z křídla D.

„Dost,“ řekl ostře. Bylo to určeno všem ostatním kromě mě.

„Uklidněte se.“ Pak promluvil přímo ke mně a do tváře se mu vrátil úsměv. „Tak zaprvé, není to žádná stará rakev. Je to úplně nová rakev. Jak jsem říkal, sami ji vyrobíme a ručně na ni vymalujeme rok naší maturity a jména všech maturujících studentů. I tvoje. A jestli se ji podaří třeťákům najít, dovlečou ji při první hře sezóny doprostřed fotbalového hřiště a přede všemi ji zapálí. Sami sebe při tom nafilmují a dají to na internet. Tím nás naprosto znemožní. A to přece nechceme.“

Dala jsem si dohromady tu část s ohněm, jak o tom ve své neuvěřitelně nudné řeči mluvil ředitel Alvarez, a pak co Nicole říkala o svém domě, který byl ještě po mnoho dalších měsíců cítit kouřem, když Rectorovi piráti, což, jak jsem předpokládala, byl Seth se svými kamarády, loni v garáži sousedů vypátrali rakev tehdejších maturantů, a jak to líčili, rozhodli se ji zapálit přímo na místě.

Pořád mi ale nebylo jasné, proč jim na tom tak záleží.

„Proto si myslím,“ řekla Farah a položila mi ruku na rameno, „že by bylo skvělé, kdybychom mohli tu rakev ukrýt letos u vás. Jen na chvíli. Ty přece bydlíš v Delfíní zátoce. Aby se lidé dostali ke svým domům, musí mít povolení od vrátného u hlavní brány, ne? Ty jsi jediný student z naší školy, který tam letos bydlí. Vím to, protože moje máma je v jejich zakládajícím výboru a já se dívala do databáze. V Delfíní zátoce bydlí hlavně důchodci a lidi, co se sem stěhují ze Severu. Většina místních lidí z Ostrova kostí si tam nemůže dovolit bydlet. To znamená, že nikdo z naší školy kromě nás se dovnitř nedostane, a my, jen když nás pustíš dovnitř ty. Ty i rakev, všechno bude v absolutním bezpečí. To, k čemu loni došlo u Cala, se u vás nebude opakovat.“

Nevěřícně jsem na ni zírala. To je snad vtip. Asi si vůbec neuvědomovali, co to tu říkají. V bezpečí? Já jsem přece ten nejohroženější člověk na světě!

Zvláště teď, když jsem přišla o svůj přívěsek.

Ach jo. A ten fešák, co mi ho dal a kterého jsem potkala, když jsem umřela, mě už nemá rád, protože jsme se hrozně pohádali. Tak nějak se to všechno semlelo. Bylo to tak v pořádku, protože já jsem přece chtěla začít znova, nabrat nový směr. Potřebovala jsem další kolu.

„Bude to jen do té doby, než ji pomalujeme,“ dodal rychle Seth.

„Pak ji odstěhujeme někam jinam. Nemůžeme ji dlouho schovávat na jednom místě, aby nás nevypátrali. Z tvého domu ji zřejmě odstěhujeme do hangáru u letiště. Můj táta tam má letadlo a těm utřinosům se nikdy nemůže podařit se dostat přes bezpečnostní kontrolu. Potom ji můžeme přesunout třeba na námořní základnu…“

„Můj táta je plukovník,“ řekla Nicole a mrkla na mě svými dlouhými řasami.

„A pak ji možná odvezeme do severní části ostrova,“ řekl Seth.

Dokázala jsem si představit, že by byli schopní o tom mluvit celou noc.

„A co se stane, když ji nenajdou?“ přerušila jsem je. „Myslím třeťáci.“

„Když ji nenajdou,“ ujala se odpovědi Serena a pohledem mě setřela jak toho nejposlednějšího hlupáka, „tak vyneseme tu rakev při poločase na hřiště my a přede všemi se s ní projdeme. Hudební skupina a taneční skupina, kterou já vedu, předvedou hlavní hit MC Hammera z roku 1990, ‚Tohohle se nedotýkej!‘“

„Což ty nesmíš. Je to naše pirátské pravidlo!“ Bryce a Cody předvedli další bušení do hrudi.

Prohlížela jsem si je a vůbec se mi nechtělo uvěřit, že moje máma má na Noc rakví tak sentimentální vzpomínky.

Ale snažila jsem se své opravdové city nedat najevo. Potřebovala jsem ještě zjistit, proč Alex Setha tak nenávidí. Kromě toho, že všichni považují studenty z křídla D za absolutní šílence.

I když termín šílenec je velice subjektivní. Stejně jako normální nebo bláznivý. Například já můžu považovat za šílence někoho, kdo se honí po ostrově a snaží se někde ukrýt ručně vyrobenou rakev, a pak se s ní o poločase sportovního utkání předvádí za zvuku dvacet let starého hitu.

Ale to jsem jen já. A je všeobecně známo, že já jsem blázen.

Měla jsem podezření, že až Alex zjistí, že Seth Rector chce maturitní rakev ukrýt u mě doma, a to on určitě zjistí, jestli se rozhodnu s tím souhlasit, tak mu logicky bude divné, proč se kolem naší garáže potuluje tolik studentů z křídla A. Pak by mi ten důvod své nenávisti mohl říct docela rychle.

„Já nevím,“ řekla jsem. „Musím se nejdřív zeptat mámy. Víte, jak to chodí…“

„Samozřejmě,“ souhlasil se mnou Seth a upřel na mě své klidné modré oči. „To je jasné. Nechceme tvou mámu ničím rozzlobit.“

„Určitě bude souhlasit,“ řekla Farah. „Nechodila tvoje máma taky náhodou do naší školy? Myslím, že jsem viděla její jméno na trofe…“

„Mám ještě jednu otázku,“ přerušila jsem ji. „Proč zrovna rakev?“

Farah s Nicole se na mě podívaly, jako bych se jich zeptala, proč je obloha modrá. „Cože?“

„No proč zrovna rakev,“ zeptala jsem se. „Proč se vůbec ta rakev stlouká a schovává?“

Teď na mě zírali už úplně všichni. Nechápala jsem, co je na té otázce tak divného.

„Proč ne třeba loď,“ trvala jsem na svém. „Nejmenuje se náhodou náš středoškolský tým Piráti? Ti přece vykrádali lodě, které se potopily u pobřeží mezi ostrovem a útesem. A pak všechno, co se jim podařilo ukrást, prodali majitelům těch lodí zpátky, samozřejmě se ziskem. Nedávalo by tedy větší smysl vyrábět a schovávat loď? Školním maskotem je přece postava vypadající spíš jako pirát, ne žádný kostlivec?“

V tichu, které nastalo, jsem jasně slyšela vlny narážející do pláže za námi. Na Ostrově kostí většinou nebyly obrovské vlny, takové ty valící se, které jsou k vidění třeba na Floridě. Náš ostrov je uvnitř korálového útesu, třetího největšího na světě.

Jak jsem si všimla, z nějakého důvodu byly vlny dneska větší než obvykle. Možná stejně jako já pociťovaly i ony ve vzduchu jakési znepokojení.

„Heleďte,“ povytáhl obočí Bryce. „Má pravdu. Dávalo by to větší smysl, kdyby to byla loď. Proč je to rakev?“

„To by stačilo.“ Seth zvedl ze země batoh. „Já to nevím a je mi to taky úplně jedno. Vím jen to, že to vždycky byla rakev.“

„Tak je to možná nejlepší,“ pronesl zamyšleně Bryce. „Protože Noc lodí nezní tak dobře jako Noc rakví.“

Všichni se zasmáli.

Tehdy jsem ještě netušila, že já na to jednou přijdu, proč je to rakev. A kdyby kdokoliv z nich věděl, jaký má Noc rakví ve skutečnosti význam, určitě by se teď nesmáli.

17.

Ustavičná pekelná vichřice strhává duše, cloumá jimi, hází, jedny o druhé tře, ty hříšnice.

DANTE ALIGHIERI, Peklo, Zpěv pátý

Když jsem vylezla ven ze Sethova černého F 150, narozeninového dárku od otce, jak mi přirozeně vysvětlil, když

mě vezl domů, spatřila jsem na příjezdové cestě strýčka Chrise, jak nese jedno z našich zahradních lehátek.

„Kdo to je?“ ptala se zvědavě Farah, která přelézala zezadu na přední sedadlo, které jsem jí uvolnila.

„To je bratr mé mámy,“ řekla jsem.

Strýček Chris se zastavil a s pootevřenými ústy se na nás díval, s lehátkem obloženým polštáři s jasně modrozelenými pruhy v ruce.

Sethovo fáro stálo za pohled. Nikdo z našeho sousedství v Connecticutu ani z Westportské dívčí akademie takovým nejezdil. Sethův vůz se při nastartování samočinně zvedl o dobrých třicet centimetrů nad kola, jejichž poklice najednou stříbrně zazářily. Okna vozu byla zatmavená do stejné barvy jako lak auta, takže pokud nebyly otevřené dveře, nebylo vidět, kdo sedí uvnitř. Uvnitř hrála hudba, nějaká skupina, která podle mě spíš řvala než zpívala, a byla puštěná tak nahlas, že se celé auto doslova otřásalo.

Ale nezdálo se mi, že by strýček Chris na mě zíral jen kvůli tomu.

„To je Alexův táta?“ zeptala se Farah.

„Ano,“ přitakala jsem. Zjevně ji to zajímalo. Koho by nezajímal chlapík, co byl ve vězení skoro tak dlouho, co ona žila? „Díky za svezení.“

„Moje číslo máš,“ řekl Seth. „Zavolej mi, až zjistíš, co na to tvoje máma.“ Asi jsem se na něj musela dívat dost nepřítomně, protože dodal: „Však víš, o té věci,“ a významně se na mě podíval.

„No jasně,“ řekla jsem a celá jsem se otřásla. „Ta věc. Jasně.“

Zabouchla jsem dvířka. Věděla jsem, že mě skrz zatmavená okna dál sleduje. Ale podvědomě jsem si říkala, že pokud já už nevidím je, nemůžou vidět ani oni mě. A to mi tak nějak dělalo dobře.

„Ahoj, strýčku,“ pozdravila jsem a vydala se k němu. Na rameni jsem táhla těžký batoh plný učebnic. Za sebou jsem slyšela, jak auto s obrovskými koly drtí na příjezdové cestě štěrk. Rytmus té děsné muziky se vzdaloval. „Co tu děláš?“

Alexův táta se ani nepohnul. Pořád se díval za tím autem.

„Kdo to byl?“ zeptal se.

„Jen nějací lidi ze školy,“ odpověděla jsem. „Dovezli mě domů.“

„Myslel jsem, že do školy a ze školy tě bude vozit Alex?“ divil se.

„Musel ve škole dneska něco dodělat,“ vykrucovala jsem se. Lhát nebylo nutné. „Tak jsem se svezla s někým jiným. Co to tu děláš s tím lehátkem?“

„Stěhuju ho do garáže,“ řekl strýček. „V předpovědi počasí právě hlásili, že se blíží hurikán. Nacházíme se v jeho prostorovém úhlu.“

„Cože se blíží?“ Já jsem o hurikánu nic neslyšela. Nebo jsem to možná slyšela, ale nevěnovala jsem tomu pozornost, protože neříkali, že se má přehnat přes nás. Slunce už zapadalo, ale na obloze nebyl jediný mráček.

„Prostorovým úhlem vymezují možnou trasu hurikánu, protože počasí je nevyzpytatelné,“ řekl strýček. Od návratu z vězení bylo počasí jeho největším koníčkem. „Může se stát, že nás zasáhnou jen okrajové bouře, které vyplňují vnější oko hurikánu. Zatím se opravdu ještě nic neví. Máme před sebou tři dny nejistoty.“

Dívala jsem se na něj, celá v šoku a natolik ponořená do vlastních obav, že jsem jeho slova skoro nevnímala. Honily se mi ještě hlavou vlny, co jsem viděla na pláži, a taky zuřivost včerejší bouře. Sezóna hurikánů trvá od července do listopadu a teď je teprve září. Jsme právě v polovině.

V mém případě se bouřkové období neprojevovalo jen jako běžný přírodní jev, nýbrž i obrazně. Když jsem totiž šla z Ostrovní

královny za Farah a Sethem do jeho auta, ozval se můj mobil. Na displeji se objevilo číslo Richarda Smithe, které mi podstrčil s letáky.

„Haló?“ ozvala jsem se s bušícím srdcem.

„Je tam slečna Olivierová?“ Ten chraplavý hlas mi byl povědomý.

„Pane Smithi,“ řekla jsem. „Moc děkuji, že mi voláte zpátky.“ Žádná odpověď.

Seth s Farah se rozhodli, že než vlezou zpátky do auta, tak si spolu užijí trochu soukromé intimity. Takhle to ale vůbec nebylo soukromé, protože všichni z Ostrovní královny je mohli vidět. Jestli se mám těšit celý příští týden nebo jak dlouho na to, jak budou tihle lidé u nás v garáži stavět nějakou pitomou rakev, nevím, jestli to vydržím já, natož Alex. Možná začnu sledovat počasí, stejně jako strýček.

„Můžeme si teď dohodnout čas naší schůzky, kterou jste zmiňoval ve svém vzkazu?“ zeptala jsem se.

„Teď je na to ta správná doba,“ řekl správce hřbitova. „Tak kdy se vám to hodí, slečno Olivierová?“

„Ehm,“ soukala jsem ze sebe a otočila se k Sethovi a Farah. Pořád ještě se líbali. Přestala jsem se na ně dívat „Teď. Teď by se mi to hodilo nejvíc. Hodilo by se to i vám?!“

„Mně by se to teď nehodilo,“ řekl podrážděně. „Ale v šest hodin, až zavřu kancelář, tak bych čas měl. Dozajista už víte, kde moje kancelář je.“

„Ano, vím,“ řekla jsem a přešla jsem jeho jízlivou poznámku, protože on věděl, kolik času jsem na hřbitově strávila. „Budu tam v šest.“

„Přijďte včas,“ upozornil mě. „Jak tam v šest nebudete, tak odejdu.“

Pak zavěsil.

Prohlížela jsem si telefon, oči přimhouřené. Se sukní přesně podle školních pravidel deset centimetrů nad koleny možná na první pohled vypadám jako školačka s medovýma očima. Ale ty střapce z bot vám klidně urvu, staříku. Nezahrávejte si se mnou.

V mých představách by se tohle klidně mohlo stát.

„Na takové bouřky si musíme dávat pozor,“ blížil se ke mně po příjezdové cestě strýček. „Záleží, jakým směrem se vydají, můžou nás

obejít, ale i zasáhnout plnou silou. Většinou se není čeho bát, ale byla by škoda, kdyby tenhle hezký zahradní nábytek skončil v bazénu, když za něj tvoje máma dala takové peníze.“

„Omluv mě.“ Musela jsem si pospíšit, jestli jsem to chtěla na schůzku s panem Smithem stihnout včas. Po Ostrovní královně mě Seth a Farah vzali k Mořskému útesu, k novému bytovému komplexu, který stavěli jejich tátové. Musela jsem předstírat, jak je to úžasné, a potřást si rukou s panem Rectorem i s panem Endicottem, a musela jsem také předstírat, že ty jejich nudné řeči jsou zajímavé. A přitom mi zněly jen jako blá blá blá, a k tomu ještě to prostředí luxusního letoviska! Blá, blá, blá. Svoboda soukromého ostrova. Blá, blá, blá. Tenisové kurty! Blá, blá, blá. Soukromé laguny s mořskou vodou v bazénech. A bylo to prokládáno devíti slovy, která slyším pořád, kamkoliv se hnu: Tvůj otec by to mohl považovat za zajímavou investici.

Oddychla jsem si, když jsem z toho vyvázla svou obvyklou větou:

„Samozřejmě, tak mu zavolejte. Tady je jeho vizitka.“ Mívám vždycky jednu u sebe pro případ nouze. Táta určitě miluje telefonáty od lidí, kterým dávám jeho vizitky. Hulákání do telefonu si užívá stejně jako řvaní v televizi.

Strýček Chris se pohnul směrem k otevřeným dveřím do garáže.

„Jednička Seth. To má ten tvůj kamarád napsaný na poznávací značce.“

„Aha,“ řekla jsem. „Jo. Jmenuje se Seth. Ale tohle nemusíš dělat, strýčku. Máma si platí službu, která přijede a v případě blížícího se hurikánu všechno zabezpečí.“

„Zatím je na ukvapené stěhování čas. Ale když ten nábytek nepoužíváte, nic se nestane, když se nastěhuje dovnitř. Taky bys možná takové auto chtěla,“ řekl strýček. Zahradní lehátko položil na hromadu, kterou už zatím stačil v garáži naskládat. Nevypadalo to, že mě poslouchá. „Stejné jako ta Jednička Seth. Co říkáš?“

„Ehm,“ řekla jsem. „Ne, ani ne. Už proto, že neumím řídit. A taky protože tenhle typ věcí není opravdu můj styl.“ A to jsem to ještě řekla jemně.

Strýček se na mě podíval, opravdu na mě, poprvé od chvíle, co jsem přišla.

„Ty neumíš řídit?“ Byl celý zmatený. „Proč ještě neumíš řídit?“

„No, víš,“ řekla jsem, vešla do garáže a shodila tam konečně batoh s knihami. Proč si ke své povídavosti vybral Alexův táta právě tenhle okamžik? „Protože se mi moc nedaří udělat ty testy na řidičák.“

Jeho tvář zalilo něco, co jsem v ní dřív nikdy neviděla, něco jako city.

„Pomůžu ti tu zkoušku udělat,“ řekl rozhodně.

Zasmála jsem se. „Nedělej si starosti, strýčku.“ Doprovázel mě po cestě ven z garáže a před dům, kde jsem si začala odemykat řetěz z kola. „Já jsem v pohodě. Vidíš? Mám čím jezdit.“

„Budu tě zkoušet,“ nedal se odradit a pokračoval: „Co bys tomu řekla? Můžeš přijít k babičce, nebo jestli budeš chtít, přijdu já sem k vám a budu tě zkoušet z otázek. Také tě vezmu si zajezdit na parkoviště v Searstownu. Tam jsem se to učil taky, tenkrát to ještě nebyl Searstown, to je jasný, protože jsme tu tehdy žádný obchoďáky neměli. Ale to je jedno. Alexe jsem neměl možnost to učit, ale s tebou si dám práci, abys tu zkoušku složila. Nech to na mně.“

„To je od tebe moc milá nabídka, strýčku,“ usmála jsem se na něj a odtáhla jsem kolo od zábradlí terasy. Už jsem neměla čas si převléknout sukni, takže budu muset držet řidítka jen jednou rukou a druhou si ji přidržovat, aby mi neuletěla. Ale nechtěla jsem přijít pozdě. „Ne že by to se mnou už nezkoušeli. Opravdu mi to strašně nejde.“ Vůbec se mi nechtělo se zase dostávat do situace, kdy najíždím do zadku náklaďáku, abych se vyhnula veverce a nepřejela ji. Táta tehdy děsně řval, že jsem zničila BMW, co mi dal. „Když to všechno uvážím, bude možná lepší, když žádné motorové vozidlo řídit nebudu.“

„Tohle nedělej,“ rozzlobil se strýček. „Tohle už nikdy nedělej.“ Vykulila jsem na něj oči. „Co jako nemám dělat?“ ptala jsem se.

„Nikdy se nepodceňuj,“ řekl. „Já vím, co se ti stalo. I když jsem byl pryč, tak se to ke mně doneslo. Tvoje máma se mnou byla v kontaktu a posílala mi tvoje fotky. To jsi určitě nevěděla, co? Ale je to pravda.“

Zírala jsem na něj. Měl pravdu, o tom jsem vůbec nevěděla.

„A když jsem se doslechl, co se ti stalo a že se ti nedaří moc dobře, říkal jsem tvé mámě, ať nemá obavy.“ Usmál se na mě tím svým obvyklým úsměvem. „Pierce se dá zase do pořádku, říkal jsem tvé mámě. Můžeš jí to vyčíst z očí. Ale s Alexem? S Alexem si nejsem tak jistý. Je smutné tohle říkat o vlastním synovi, ale…“ zamračil se. „Mám o něj strach.“

Věděla jsem přesně, o čem mluví. Já se o Alexe taky bála. „A není to jen proto, že ty jsi holka nebo dcera Deb.“ Pohodil hlavou. „Deb byla úplně jiná než ty.“

„Já vím.“ Snažila jsem se, aby z mého hlasu nebyla znát hořkost. Zařaď včas zpátečku. „Ve škole mají ještě dneska všechny trofeje, co vyhrála. Vlastně co jste oba vyhráli. Mají je vystavené v křídle A.“

„Co je to křídlo A?“ zeptal se a zatvářil se zmateně.

„To je jedno.“ Bylo jasné, že si Alexem opravdu moc nepovídají.

„Zatímco jsi byl pryč, tak trochu předělali střední školu.“

„Zatímco jsem byl pryč, tak změnili spoustu věcí,“ řekl. „Ale to jsem neměl na mysli. Deb byla… všechno snadno zvládala. Všechny ty trofeje získala snadno. Každý, kdo ji znal, byl přesvědčený, že to dotáhne daleko. O mně si to nikdo nemyslel. Tedy tak, jak se to stalo.“ Krátce se usmál. „Chci tím jen říct, že vítězství na střední škole ještě moc neznamenají. Takže…“ Stočil oči k růžovějícím mrakům zakrývajícím zapadající slunce. „Nedopusť, aby si někdo dovolil ti říct, že něco nedokážeš. Neslibuju ti, že to bude jednoduché, tak jako to bylo pro tvou mámu. Budeš se možná muset snažit víc než ostatní, což já dobře vím, že není fér, ale neznamená to, že bys to měla vzdát. Protože když to uděláš, tak kam se dostaneš?“ Podíval se na mě a zamračil se.

„No,“ přemýšlela jsem. „Na kole všude.“

„Jo,“ řekl. „Na kole.“

Ale já si byla jistá, že správná odpověď byla Po sedmnácti letech ve vězení žít pohromadě s majitelkou Babiččina zatoulaného klubíčka.

Začalo mi docházet, co měl táta na mysli, když mluvil o vládě teroru a pomsty, až strýček vyjde z vězení. Bylo to přesně podle přísloví „Tichá voda břehy mele“. Strýčkovi se v hlavě honilo mnohem víc věcí, než jsem si myslela.

„Máma ti vzkazuje, že přijde později. Musela se vrátit do práce na nějakou schůzku,“ řekl.

„Já mám taky nějakou schůzku,“ řekla jsem.

„Dobře,“ souhlasil strýček. „Já budu pokračovat v úklidu židlí, tedy jestli nechceš na tu svou schůzku dovézt?“

„Ne, to není třeba,“ bránila jsem se a tlačila kolo k bráně. Zahlédla jsem v jeho očích zklamání, a tak jsem rychle dodala: „Ale zítra bys mi mohl možná dát lekci řízení.“

Jeho tvář se hned rozjasnila. Konečně se mi povedlo říct tu správnou věc.

„Výborně,“ řekl. „Vždycky tě rád uvidím, Pierce.“ Kdybych tehdy věděla, jak se ten večer nakonec vyvine, bývala bych se na něj neusmála a nezamávala na něj, neotevřela bránu a neodjela bych pryč. Zrušila bych svou schůzku se správcem hřbitova a zůstala bych přilepená po celou noc ke strýčkovi Chrisovi, abych se ujistila, že ho ďábel nedostane. Vypadalo to, že mám nového koníčka.

Tehdy jsem netušila, že úhel pravděpodobnosti posunu hurikánu se velmi zúžil a že hurikán teď míří přímo nad Ostrov kostí.

18.

„Synu,“ tak pěkně Mistr pověděl mi,

„před smrtí na ně rozhněval se Bůh, sem přicházejí mrtví ze všech zemí.

DANTE ALIGHIERI, Peklo, Zpěv třetí

Jak mě na to správce hřbitova předem upozornil, zavřel přesně v šest. Když jsem klepala na jeho dveře, bylo už o dost víc.

„Přišla jste pozdě,“ bručel Richard Smith, když mi otevíral dveře.

„Od vás bych ale ani nic jiného nečekal. Pojďte dál.“

Ustoupil a nechal mě projít do své dokonale uklizené kanceláře. Zapadající slunce se už začalo ukrývat za stromy, takže rozsvítil na stole malou mosaznou lampičku. Byla to jediná věc v celé kanceláři, která měla něco společného s historií hřbitova na Ostrově kostí, kde kovová cedulka venku na dveřích informovala, že byl založen v roce 1847, tedy zhruba před sto padesáti lety.

Strohé zařízení by překvapilo většinu lidí. Kancelář byla umístěna v podivné obílené chatce s laťkovým plotem, plechovou střechou a přední verandou. Okna zdobily tyrkysové okenice a na zemi byla původní dřevěná podlaha.

Uvnitř to ale bylo úplně stejné, jak jsem si to pamatovala z doby před desíti lety. Tehdy ještě Richard Smith nebyl správcem hřbitova. Na všech kovových skříňkách a policích ležely špatně okopírované formuláře na zabírání hrobů a stavební povolení pro výstavbu nových hrobek.

To je náplň práce správce hřbitova. Dohlížet na pohřbívání mrtvých. Správci hřbitovů přece nezastávají své místo kvůli nějakému zbytečnému zdobení kanceláří.

„Nestůjte tu tak,“ řekl mi nerudně Richard Smith a zavřel za mnou dveře. „Posaďte se.“

Ukázal na jedno z koženkových křesílek, stojících u velkého dřevěného stolu. Od těch, na která jsem se pamatovala ze své poslední návštěvy, se trochu lišily, ale ne moc. Tehdy jsem se do žádného z nich neposadila. Babička mě poslala ven dřív, než jsem se o to mohla pokusit. Vypadalo přitom docela pohodlně. Přesto jsem se ale celá ošívala.

John mi říkal, abych se na hřbitov nevracela. Není to tam pro tebe bezpečné, říkal. Jestli tedy nechceš skončit opravdu mrtvá. Tentokrát navždycky.

Teď jsem tedy byla na hřbitově zpátky. Nebo alespoň v kanceláři správce hřbitova. Budu kvůli téhle návštěvě zase mrtvá?

To by opravdu nebylo fér.

Pan Smith musel vycítit moje rozrušení. Usedl na vrzající pracovní křeslo za stolem a s překvapující rychlostí šel hned k věci. Z horního šuplíku vytáhl můj přívěsek a položil ho na tmavozelené desky bloku před sebou.

„Poznáváte to?“ zeptal se a bedlivě sledoval mou reakci. Cestou jsem se snažila si promyslet, jak se zachovám.

Rozhodla jsem se, stejně jako při vyřizování záležitosti s profesorem Muellerem na policii, že nejlepší bude všechno popřít.

Ale bylo to těžké. Tmavozelená kůže bloku odrážela všechny nejlepší vlastnosti přívěsku, zlatý řetízek i bouřkově šedý kámen jen zářily. Uprostřed vypadal snad světleji než obvykle, nebo to byla jen hra světla? Mohla bych ho jen tak sebrat a utéct. Jak by se asi zachoval, kdybych to tak udělala? Honit mě nemůže. Na to už je starý. Ještě starší než ten klenotník. Mohl by dostat infarkt i bez Johnovy pomoci.

To bych nechtěla. Nemám žádný zájem na tom, aby se mu něco stalo. Nevěděla jsem přesně proč. Nebyl přece nijak hodný na mě ani na mámu.

Budu zapírat. Jinak to nejde.

„Nepoznávám,“ řekla jsem, odtrhla pohled od přívěsku a podívala se mu přímo do očí. Nebylo to osvětlením. Kámen byl uprostřed opravdu bílý. Dělo se tu něco podivného. „Nikdy v životě jsem to neviděla.“

„Myslel jsem si, že to řeknete,“ usmíval se Richard Smith. „Je zajímavé, že já jsem ho už dřív viděl.“

Srdce se mi zastavilo. No to je super. Opravdu žádného dalšího všetečku už nechci. Tohle přesně přece řekl ten klenotník. Jak se do takových situací jen dostávám? Zaviním si to vždycky sama, prostě se do takových situací namočím sama. Nebo si tam došlapu na kole.

„Samozřejmě ne ve skutečnosti,“ pokračoval. „Jen v knize. Ve svém volném čase, když nesedím tady a nevyřizuju žádosti o místa na hroby nebo nemusím vyhánět vám podobné chuligány, aby neničili sto let staré hroby, si čtu. Většinou o podsvětí a jeho božstvech. O těch, kteří zemřelé doprovázejí po smrti do jiného života,“ dodal, protože si podle mě myslel, že já jako jeden z těch

„chuligánů“ ten výraz nepochopím.

Samozřejmě nevěděl, že jsem prošla klinickou smrtí a jako taková jsem byla se všemi věcmi týkajícími se smrti dobře obeznámená.

„Můj kolega si myslí, že jsem blázen,“ pokrčil rameny. „Asi si beru práci ze zaměstnání s sebou domů. Ale naši kulturu, která má takový panický strach ze smrti, považuju za směšnou. Smrt je jen přirozená součást životního cyklu. Nechci tvrdit, že by si každý neměl užít života, jak jen to jde, protože já si ten svůj taky užívám. Ale měla byste vidět reakce lidí, když se mě zeptají, co dělám, a já jim po pravdě odpovím. Utíkají ode mě, jak nejrychleji to dokážou.“

„Ano?“ řekla jsem jen tak ze zdvořilosti. Věděla jsem, jak se ti lidé asi cítili. A nechtěla jsem být ošklivá, ale měla jsem pochopení i pro jeho kolegu, který ho podezírá z bláznovství. I když já jsem byla ta poslední, kdo by mohl někoho obviňovat.

„Takže si dokážete představit,“ řekl Richard Smith, „že když jsem dneska ráno na hřbitově narazil na tohle,“ poklepal na přívěsek,

„nejenže mi bylo hned jasné, o co jde, ale taky mi bylo jasné, že to tam neztratil nějaký turista, který se tu procházel a fotil náš malý hřbitov při výletu na pevninu během své okružní plavby na lodi. A když jsem na něm našel tohle,“ vyrovnal na desce pár mých dlouhých tmavých vlasů, které byly jemně rozmotané z chumlu zacuchaného na řetízku, „tak jsem přemýšlel o tom, komu by taková neobvyklá věc mohla patřit. Té mladé dámě, kterou tu vidím skoro denně a která nejenže nedbá mých jednoduchých doporučení, aby nepoužívala ke svým meditacím hřbitovní cestičky, ale která také

obyčejně kolem krku nosí dlouhý zlatý řetízek? Co mi na to řeknete?“

Došlo mi, že jsem ho v kanceláři školy podcenila. Motýlek a střapce na botách byly jen vnější mimikry.

Tenhle pán je hodný. Opravdu hodný.

„Tenhle přívěsek jsem v životě neviděla,“ opakovala jsem. Takhle jsem si to vymyslela a při tom musím zůstat.

Usmál se ještě víc a pokračoval, jako by má slova vůbec nevnímal.

„Přemýšlel jsem o tom, co by mi ta mladá dáma, co se tu prohání bez ohledu na pěší, skoro jako by trénovala na Tour de France, co by mi mohla den po té strašné akci vandalů, která se tu odehrála, co by mi tak k tomu mohla říct. Samozřejmě jsem si to místo, kde se všechno odehrálo, dobře prohlédl. A podívejme se, co jsem tam u brány našel?“

Vytáhl další dlouhý tmavý vlas. Položil ho podél těch, co vymotal z přívěsku. „Stejná barva. Stejná délka.“ Pak ho podržel ve vzduchu, zavřel jedno oko, jako by vlas poměřoval s těmi, co splývaly z mé hlavy dolů k ramenům. „Podle mě to přesně odpovídá.“

Nešlo nijak dokázat, jestli ten vlas našel opravdu někde u brány. Nešlo zjistit, zda je něco z toho pravda, nebo zda to jen zkouší, aby mě zlomil a donutil k přiznání, že jsem byla včera v noci na hřbitově.

Udělalo se mi slabo. Jako bych měla každou chvíli omdlít.

Prosím tě, nezkaz nám to tu, prosila mě máma. Ne že by to pořád opakovala, ale četla jsem to v jejich očích. Ale já to tu kazila. A to pořádně.

Proč? ptala jsem se sama sebe. Proč jsem neviděla rudě, když jsem to nejvíc potřebovala? Co se to se mnou dělo? Ten kluk za to přece nestál. Táta by o něm dozajista řekl, že je to cvok.

Možná proto. Byl to jen cvok. Neměla jsem pocit, že by mi chtěl ublížit.

Co tedy chtěl?

„To nic nedokazuje,“ podařilo se mi zamumlat.

„Ne,“ souhlasil, smetl vlasy ze stolu do šuplíku a zamknul ho. Důkazy na později, pomyslela jsem si nevesele. „Nedokazuje. Mluvím o tom jen proto, že mě překvapilo, že ze všech lidí právě vy,

vnučka Carla Cabrery, byste mohla být zapletená do něčeho tak… děsivého. Myslel bych si, že už kvůli svému strýčkovi se budete chtít všemu takovému vyhnout.“

Můj Bože. Jen ne strýček Chris. Je přece tak hodný.

„Ale já chci,“ oči se mi naplnily slzami, „…já se nechci do ničeho zaplést.“ Proto mi dal John taky ten přívěsek.

A co se teď děje? Proč ho jen zahazoval?

Není to tu pro tebe bezpečné.

„Dobře,“ řekl Richard Smith, a když viděl mé slzy, přestal na mě tak tlačit. „Pak to tedy děláte dost podivným způsobem. A teď mi řekněte, kdo vám dal ten přívěsek?“

Dívala jsem se na kámen. Nebylo to světlem. Nezdálo se mi to.

Kámen už nebyl ani šedý. Byl bílý. Čistě bílý.

Byl to přesný opak toho, co se dělo venku za okny kanceláře, kde se setmělo, jako by byla noc. Zaburácel hrom. Z dálky byl ale jasně slyšet. Možná se sem dostaly nějaké ty okrajové bouřky, o kterých mluvil strýček. Přihnaly se sem neuvěřitelně rychle, když uvážím, že podle předpovědi nás měl hurikán pravděpodobně minout.

Potřásla jsem hlavou.

„To vám nemůžu říct,“ řekla jsem. Bylo těžké mluvit, když mě v nose štípaly slzy. „Je mi to líto. Ráda bych vám to řekla. Ale vypadáte jako hodný člověk. A…“ Nedokázala jsem přestat myslet na to, co se stalo tomu klenotníkovi. Nemyslela jsem, že by se John ještě vrátil, teď už ne. Ale nevěděla jsem to jistě. „Opravdu nemůžu.“

Pan Smith se zamračil, zjevně byl ze mě nešťastný.

„Slečno Olivierová,“ řekl. „Víte o tom, že tento kámen je kradený? A nejen kradený, ale navíc prokletý.“

Zadržela jsem dech, ale nemělo by mě to tak překvapovat. Přesně tohle Johnovi odpovídalo, že mi daroval prokletý, kradený kámen.

„V určitých kruzích je velmi známý,“ pokračoval. „Alespoň v těch, ve kterých se pohybuji. Údajně ho někde vydoloval Hádes, řecký bůh podsvětí, a daroval ho Persefoně, své partnerce, aby ji ochránil před Fúriemi…“

Po celém těle mi naskočila husí kůže. Správce hřbitova seděl dostatečně blízko, aby si toho všiml.

Fúrie. John se mi o nich zmiňoval.

„Hádes nebyl jako bůh podsvětí ve velké oblibě. Mnoho duší, které prošly podsvětím, nebylo spokojeno s tím, kde skončily,“ pokračoval pan Smith a na mou nevolnost nijak nedbal. „Duše, které ho nenáviděly, se nazývaly Fúrie. Učenci se o to stále přou, ale já věřím této verzi. Fúrie dokážou být ve svém pomstychtivém úsilí velmi záludné. Hádes si chtěl být jist, že se jeho partnerka před nimi dokáže sama ochránit, nebo údajně… Jste v pořádku, slečno Olivierová?“

Bála jsem se, že tam vyzvracím tu svou kolu. Nedokázala jsem přestat myslet na všechny lidi, co jsem viděla ve frontě na tu druhou loď, na tu, o níž mi John říkal, že by se mi tam nelíbilo. Všichni její pasažéři se proměnili ve Fúrie?

Něco mi napovídalo, že přesně tak to je.

„Ne,“ řekla jsem. Venku se najednou zablesklo tak, až jsem poskočila. „Musím jít. Jsem tady na kole. Musím vyrazit, než začne pršet. Takže…“

„Nebojte se. Odvezu vás.“ Pan Smith se natáhl po velké knize, která ležela na polici za ním. „Já osobně jsem nikdy nebyl velký příznivec mýtu o Hádovi a Persefoně. Je to na mě moc velké drama, jak nechutně unesl tu ubohou dívku a přinutil ji, aby s ním proti své vlastní vůli žila dole v podsvětí. Pak se do toho ale vložila matka Persefony… Nikdy se mi nelíbily příběhy, kde hrají příliš velkou roli matky. Vždycky říkám, jen ať si to děti vyřeší samy. Ale to odbočuju. Proto je tento drahokam známý jako Persefonin kámen. A tady ho také máme.“

Zvedl knihu, aby mi tu ilustraci ukázal. „Tohle je Marie Antoinetta v celé své kráse a slávě, s tím samým kamenem na krku. Dal jí ho její manžel, král Ludvík Šestnáctý. Nemám nejmenší ponětí, jak k němu přišel. Fúrie prý měly moc ovládnout jakéhokoliv člověka, když si to usmyslely. Přesněji řečeno, jen toho, kdo měl natolik slabý charakter, aby Fúrie dokázaly přemoci jeho vůli. Je tedy možné, že nějaká Fúrie ovládala krále nebo královnu, nebo někoho, komu dala ten přívěsek, a doufala, že jim tak uškodí. Smůlu měli dozajista oba. To portrétování byla vlastně jediná příležitost, kdy měla Marie Antoinetta možnost mít ten šperk na sobě. Pak proti ní i

jejímu manželovi povstala chudina, dopadla je a nechala popravit za zradu a zločiny proti státu. Ve škole vám snad o Francouzské revoluci něco říkali, nebo ne, slečno Olivierová?“

Prohlížela jsem si obrázek, reprodukci portrétu Marie Antoinetty, odsouzené královny Francie. Bylo neuvěřitelné, že měla na sobě šaty, které se podobaly tóze, jakou na sobě měla zdráhající se Hádova nevěsta, zobrazovaná na stěnách starověkých váz. Byly tam dokonce i listy vinné révy, vpletené do královniny obrovské paruky. Byly sice ze zlata, ale pořád to byla vinná réva.

A na krku, na tom krásném krku, který už brzo bude přeseknutý vejpůl, visel můj kámen. Jen místo na zlatém řetězu visel na tmavozelené sametové stužce.

John mi říkal, že kvůli tomu kamenu, co mi dává, zemřelo mnoho mužů. Jak se ukazuje, nebyli to jen muži.

Věděl o tom? Znal jeho krvavý „původ“, jak tomu říkal ten klenotník?

Samozřejmě že ano. Musel to vědět.

A stejně mi ho dal. A ještě říkal, že by mě měl ochránit…

Pro Marii Antoinettu určitě udělal hodně, ale ne dost.

Teď už jsem se nekontrolovaně smála a hlavou se mi honila spousta jiných věcí. Zapomněla jsem si doma bundu. Kéž bych si ji hodila do košíku připevněného na kole.

Ale jak jsem to mohla vědět? Jak jsem mohla vědět, co tady

uslyším?

Správce hřbitova si stále ještě nevšiml, jak je mi špatně. Svůj morbidní příběh vyprávěl s jakousi radostí.

„Po jejím uvěznění se kámen ztratil,“ řekl a zavřel knihu, „stejně jako většina královniných šperků. O padesát let později se náhodou objevil na seznamu nákladu jedné obchodní lodi, co kotvila tady na Ostrově kostí, právě tady u nás, a to přesně 11. října 1846. To také bylo naposledy, co někdo přívěsek i všechen náklad z té lodi spatřil. Stejně jako ostatní lodi, které ten den v přístavu kotvily, se potopila i tato loď při hurikánu pátého stupně, který se tu zničehonic objevil. Tehdy se utopilo víc než tisíc lidí, hurikán zničil všechny lodě a stavby na ostrově, včetně nemocnice, takže nebylo ani kde pečovat o zraněné, pobořil i maják, takže nebylo možné signalizovat o pomoc.

Odplavil do moře také všechny rakve, co tu byly zakopané v zemi. Mrtvé tedy nebylo ani kam pohřbívat,“ dodal. Potom zavrtěl hlavou.

„Tenkrát to tu muselo vypadat opravdu strašně, komáři, cholera…“

Dávivý zvuk, který jsem ze sebe vydala, považoval Richard Smith mylně za výraz nedůvěry, a pospíšil si s ujištěním: „Opravdu to tak bylo. Od té doby ukládáme rakve do kamenných hrobek. Mohli na to přijít už tehdy. Vezmeme-li v úvahu, co tu o tři sta let dříve při příjezdu na ostrov našli Španělé, jenomže…“ pokrčil obřadně rameny, „někteří lidé se prostě k historii raději otáčejí zády.“

Omdlévání už mě mezitím přešlo. Nebyla mi ani zima. Necítila jsem vůbec nic…

Správce hřbitova mezitím pokračoval: „Na tom hurikánu je zajímavé, že to byl ten nejničivější, jaký kdy ve své historii Ostrov kostí zaznamenal. Kdyby byl někdo ještě pověrčivější než já, mohl by si říct, že se to stalo snad proto, aby se ten kámen se špatnou pověstí, jak by řekl můj kolega, nedostal na břeh. Abyste věděla, k tomu nikdy nedošlo. Kámen se potopil i s ostatním lodním nákladem až na dno a už ho nikdy nikdo neviděl, i když si ta společnost, co jí patřila loď, najala lidi, aby ho našli. Hledali ho celé měsíce, dokonce roky, a to ve vodách, které někdy nebyly hlubší než tři metry. Nenašli ale po něm jedinou stopu. Vy jste ho ale nenašla v žádných hlubinách, že ne?“ Přísně se na mě podíval. „Dostala jste ho tedy od nějakého lupiče? Dneska se tomu už, slečno Olivierová, dávno neříká honba za pokladem, nebo co vám snad řekl ten, jenž vám ho dal. Je to nedovolené narušení podmořských archeologických nalezišť a ničení podmořského kulturního dědictví. To je, stejně jako ničení hrobů, trestné.“

Celá v šoku jsem zavrtěla hlavou. O čem to ksakru mluví? „Ne,“ srdce mi začalo bít silněji než hromy venku. „Samozřejmě ne. Tak to vůbec nebylo…“

Myslel jsem na to od chvíle, co jsem tě spatřil, říkal mi John, když mi dával ten přívěsek. Jen jsem si nikdy nepomyslel… že se ukáže, že to jsi ty nebo že sem budeš chtít za mnou přijít.

Tak jak k němu přišel on? Že by způsobil ten strašný hurikán, který připravil o život spoustu lidí a potopil tolik lodí, jen proto, aby si pak ze dna oceánu vyzvedl svou kořist? To přece není možné.

Ale všechno, co jsem ho viděla dělat, bylo pro normálního smrtelníka zcela nemožné.

„Ať už vám to dal kdokoliv,“ zabručel správce hřbitova, vzal přívěsek do ruky a na světle ho podrobně studoval, „učinil objev od dob Marie Antoinetty nevídaný. Je opravdu velmi moderní, až bych řekl, že tak trochu výstřední.“

„Říkala jsem vám,“ bránila jsem se, „že já ne…“

„Já vím,“ zadíval se do stropu. „Vy o tom nic nevíte. Zasazení toho kamene je jedinečné. Vidíte, jak každý hrot vytváří na povrchu kamene zajímavý zakudrnacený tvar? Nádherné! A neobyčejné! Víte, co těch pět hrotů znamená?“ Na mou odpověď ani nečekal. „Řeky,“ odpovídal si sám. „Je jich dohromady pět. Znáte nějaké místo, kde je pět řek? Snažte se trochu. Hádejte.“

„Nevím. Zeměpis mi nikdy moc nešel.“ Jako všechny předměty, které neměly nic společného s pomstou smrti Hany Cangové. „Já už opravdu musím…“

„Je to jednoduché.“ Sebral tužku a ukázal s ní na první hrot.

„Smutek.“ Ukázal na druhý. „Nářek.“ Ukázal na třetí. „Oheň.“ Čtvrtý. „Zapomnění.“ Pátý. „Nenávist.“

Zaburácel hrom. Bouře už byla blízko, přímo nad našimi hlavami.

„Pět podsvětních řek,“ vysvětloval Richard Smith, nadšený sám sebou. Odpočítával si je na prstech. „Acheron, Cocytus, Phlegethon, Lethe a Styx. Proboha, děvče,“ opřel se o opěradlo židle a zadíval se na mě. „To se dneska ve školách už nic užitečného neučí? Ani o podsvětí ne?“

Bylo mi, jako by mě někdo přejel.

Ale proč? Měla bych to znát. Měla jsem to pořád přímo před očima. Přímo před sebou. Sedělo mi to za krkem.

Jak je možné, že jsem to neviděla? Psychiatři se pokoušeli mi to říct. Mé pochybné sny byly plné věcí, co jsem viděla v televizi. Nestudovala jsem snad ve škole řecké mýty?

Samozřejmě že studovala.

Ale ani před tou nehodou jsem nevěnovala pozornost věcem, které mě přímo nezajímaly. To jsem taky zdědila po obou rodičích, kteří by to samozřejmě, kdybych se o tom zmínila, házeli jeden na

druhého. Kolpíci růžoví, tvoje chyba. Ne, vrhací hvězdice, tvoje chyba.

Kdo by se zajímal o mýty? Všechna ta jména a hrdinové zasažení šípy do Achillovy paty, děvčata odvlečená do podsvětí. Bylo to příliš složité a podivné a s realitou to nemělo vůbec nic společného.

Ale zároveň tu něco nesouhlasilo.

„Ale,“ zamrkala jsem na něj. „Když jsem tam byla já, tak tam žádné řeky nebyly. Jenom jezero.“

Teď na mě zase nevěřícně zíral on.

A nebylo divu. „Kdy jste tam byla?“ Pan Smith si sundal brýle.

„Co myslíte tím, že jste tam byla?“

Někdy mě to předstírání už strašně unavovalo. Ničilo mě to, opravdu. Snažit se, abych zapadla, abych byla „normální“. I když tohle slovo nebylo z pohledu terapeutů správné.

„Tenhle přívěsek,“ řekla jsem a položila jsem na něj ruku. Kámen byl na dotek teplý a laskal mou dlaň, tak jako vždycky předtím.

Když jsem ale teď věděla, že kvůli němu zahynuly tisíce lidí, dokonce i královna nepřímo přišla o hlavu právě kvůli němu, nepociťovala jsem k němu už takové přátelství jako dřív.

„Měl svého nositele ochraňovat před ďáblem,“ dokončila jsem větu.

Richard Smith rychle mrkal a poprvé za celou dobu si nebyl sám sebou tak jistý. „Ano. Tak se to praví v legendě. Proto ho nechal Hádes zhotovit. A jestli se ho zmocní někdo jiný než partnerka, kterou si bůh podsvětí sám vybere…“ Pokrčil rameny, promnul si oči a nasadil si zase brýle, „…nic dobrého ji zřejmě nepotká. Ale to je jen mýtus. Co jste myslela tím, když jste říkala…“

„O tom mi nic neřekl,“ zamumlala jsem a přes rameno jsem se podívala oknem ven. „Neřekl mi, že po mně půjdou ďábelské síly. Neřekl mi ani, kdo ve skutečnosti je. Nebo možná řekl. Tak strašně jsem plakala…“

Celá omámená jsem se zvedla ze židle a došla k oknu. Okno ze správcovské kanceláře vedlo do ulice, ale byl odtud také vidět roh hřbitova, kde stály se svými temnými pokroucenými větvemi ohnivé stromy, tyčící se nad Haydenovou kryptou.

Nevím, co jsem doufala, že tam spatřím. Jeho? Jako by byla nějaká šance, že by tam mohl být. Třeba u hrobky, kde odhodil ten přívěsek, co mi daroval (protože já jsem mu ho vrátila). Nebo u brány, kterou vykopl, když mi řekl, abych odešla (protože já jsem ho znovu nazvala hajzlem)?

Nevěděla jsem, jestli ho chci spatřit, nebo se bojím toho, že bych ho mohla spatřit.

Nemusela jsem mít žádné obavy. Hřbitov, stejně jako ulice, byly úplně opuštěné. Každý se snažil vyhnout bouři.

Tak jako se snaží on vyhnout mně. Nebo mu to bylo jedno?

„Slečno Olivierová,“ ozval se za mnou správce hřbitova. „Já tady ničemu nerozumím. Koho myslíte? Co jste myslela tím, když jste říkala, že jste tam byla?“

„To je jedno,“ zasmála jsem se. Nemohla jsem tomu uvěřit.

„Chrstla jsem mu do obličeje šálek čaje.“

Správce hřbitova se rychle zvedl a jeho židle zaskřípala.

„Počkejte,“ řekl nevěřícně. „Vy mi chcete říct…“

„Co po mně chcete?“ Otočila jsem se od okna. Nevím, proč jsem to házela na něj. Jeho chyba to nebyla. Chudák stařík. Šla jsem k oknu, dívala se ven a uvědomila si, že on tam není a už tam nikdy nebude a že po tom všem, čím jsem si prošla, po tom, co jsem právě slyšela, bych vlastně měla cítit úlevu, že tam není. Jediné, co jsem ale cítila, bylo zklamání.

Nepatřila jsem do žádného Nového směru. Patřila jsem zpátky do školky.

„Co po mě chcete? Vyprávíte mi tu samé strašidelné příběhy a snažíte se mě zastrašit? Je to kvůli penězům na opravu té hloupé brány? Fajn. Požádám tátu, aby to zaplatil. Jen o tom prosím nikomu neříkejte. Moje máma by tady totiž chtěla začít nový život.“

Došla jsem ke stolu a sebrala jsem přívěsek. Hned jsem se cítila lépe. Celá jsem se uklidnila.

A to na tom všem bylo to nejdivnější.

„Lhala jsem vám,“ řekla jsem. „Tohle je moje. Beru si to zpátky. Na nějaké hloupé kletbě mi nezáleží. Takže.“ Podívala jsem se mu přímo do očí. „Kolik chcete?“

Vypadal překvapeně. Víc než jen překvapeně.

Byl vyděšený.

„Peníze?“ opakoval. „Nikdy jsem po vás, slečno Olivierová, žádné peníze nechtěl. Peníze s tím nikdy neměly nic společného.“

Vrhla jsem na něj zmatený pohled.

„Ale když tedy nechcete peníze, tak co tedy po mně chcete?“

„Jen tak pro začátek, pravdu.“ Zadíval se k oknu, kterým jsem před chvílí vyhlížela ven. „Jak dlouho už Johna znáte?“

19.

Ty neslyšíš, jak začal naříkat?

Nevidíš smrt, tu záplavu, co šplíchá, že nic je před ní moře častokrát?

DANTE ALIGHIERI, Peklo, Zpěv druhý

Já?“ Zírala jsem na něj. „Vy taky Johna znáte?“

V tu chvíli jsem si uvědomila, že je se mnou konec. Právě jsem mu přiznala Johnovu existenci.

Teda… nepřiznal právě Johnovu existenci on mně?

„Samozřejmě že ho znám,“ odpověděl mi Richard Smith a díval se na mě, jako bych měla dlouhé vedení. „Zjevně ale ne tak dobře jako vy. Když jsem zemřel já, tak jsem se až do podsvětí nedostal.“

Najednou se pode mnou podlomila kolena. Nahmatala jsem židli, posadila se a přitiskla si přívěsek k srdci.

„Vy jste, vy…“

„Ano, přesně tak,“ netrpělivě se poplácal po hrudi. „Infarkt. Mám bypass, já jsem viděl jen to světlo.“ Opřel se o opěradlo židle a zadíval se na mě úplně jinak než dřív.

Teď jsem z jeho pohledu vyčetla trochu… obdivu? Jako bych už nebyla ta hloupá holka, za kterou mě dřív považoval.

No, musím si přiznat, že jsem se tak trochu chovala. Ale mám polehčující okolnosti.

„A co vy, slečno Olivierová? Jak vy jste zemřela?“ Díval se na mě moc mile.

„Uklouzla jsem, uhodila se do hlavy a spadla do bazénu,“ řekla jsem. „A tam jsem se utopila. Ale měla jsem naštěstí hypotermii,“ dodala jsem, protože jsem způsob své smrti nenáviděla. Znělo to tak hloupě. Zvlášť když se k tomu dodá ještě ten pták.

Pokýval hlavou. „Aha, tak to je. Proto vás taky mohli oživit.“ Začal si zase hrát s brýlemi, očistil si skla ubrouskem, který ležel na stole, pak si je zase nasadil a prohlížel si mě ještě bedlivěji. „Říkala jste něco o tom, že jste mu vychrstla… čaj do obličeje?“

Dívala jsem se do země. „Ano. Tím pádem se mi podařilo… tak jsem odtamtud utekla.“

„Aha,“ pronesl bez jakéhokoliv náznaku odsudku. „A k tomuhle došlo tak před rokem a půl?“

Udiveně jsem k němu vzhlédla. „Jak to můžete vědět?“

„Jen tak hádám,“ zadíval se najednou do dálky. „Jen by to spoustu věcí vysvětlovalo.“

„Jakých?“ Nic jsem nechápala.

„To je jedno,“ řekl a podíval se zase na mě. „Takže,“ předklonil se na židli, až zapraštěla. „Teď mi řekněte, jak to bylo s tím přívěskem. Jestli vám to nevadí. Zeptal bych se ho sám, ale v poslední době nebyl moc hovorný.“ Najednou se usmál a oči za skly brýlí mu jen zářily. „Teď je mi jasné, proč. V jednom se určitě shodneme. S Johnem je někdy těžké pořízení.“

Potřásla jsem hlavou. Nevěřila jsem vlastním uším. Po celou dobu, co jsem lidem tvrdila, že John skutečně existuje, mi nikdo nevěřil.

A teď sedím naproti někomu, kdo mi nejenže věří, ale dokonce ho sám i viděl a mluvil s ním.

A zjevně ho nepovažuje za žádnou zrůdu. Říkal mu John. Tak obyčejně. Jen John. S Johnem je někdy těžké pořízení.

Nejsem tedy blázen. Nikdy jsem nebyla blázen. „Nechápu to,“ podivovala jsem se. „Vy s ním mluvíte? Vy s ním mluvíte. Vy dva si… povídáte.“ Potřebovala jsem kolu, espresso, své pilulky, pořádně rychlou projížďku na kole z kopce, prostě něco. Nedokázala jsem tu informaci strávit. Představa Johna, jak sedí v jeho kanceláři, na téhle židli, mluví s tímhle mužem, s tím jsem tedy nepočítala.

Richard Smith se znovu opřel o opěradlo židle a tvářil se zamyšleně. „Ne zase tak často. Ale občas ano. Někdy na něj narazím a popovídáme si. Není to vždycky snadné. Někdy je tak trochu… jak to ta vaše generace říká? Už to mám. Náladový.“

Náladový? Objevuje se zničehonic, pokouší se zabít každého, kdo by se mě jen dotkl? To bylo dost mírné označení.

„Ale já mám tu výhodu, že jsem prožil smrt. Tím nikdo z mých předchůdců, kteří mi ve vztahu k Johnovi zůstavili nejrůznější varování, třeba i o jeho náladovosti, nikdy neprošel,“ vysvětloval mi správce hřbitova. „Já se nebojím smrti ani věcí, co jsou s ní spojené, ani Johna.“

Vykulila jsem oči. Richard Smith se nebál Johna ani místa, odkud přišel. Tím na mě velmi zapůsobil.

„Některá varování, to musím přiznat, se ukázala jako oprávněná,“ pokračoval. „Je to mladý muž, který samozřejmě prošel strašným trápením. Kdo by na jeho místě nebyl náladový? Ale všechny ty povídačky, co o něm kolují, a věci, ze kterých ho tu lidé rádi viní, to je všechno naprosto přehnané. To včerejší vandalství například…“

„Děláte si ze mě legraci?“ Šokovaně jsme na něj zírala. „Mluvíte o té hřbitovní bráně? Protože to udělal on. Byla jsem u toho. A byl to zcela určitě on.“

Richard Smith pozvedl obočí.

„Ale určitě není zodpovědný za všechna ta tajemná úmrtí, ze kterých ho viní mí předchůdci…“

Zavrtěla jsem hlavou. „Já se vás na něco zeptám. Ti lidé, co zemřeli, byli bídáci, co si smrt stejně zasloužili? Pokud ano, pak v tom má určitě prsty John!“

Správce hřbitova vrtěl hlavou. „Ale…“

„Vzpamatujte se!“ vybuchla jsem. „Copak neslyšíte venku to hromobití? To je určitě on!“

„Počasí určitě ovládat nedokáže,“ vyhrkl a pořád se na mě díval.

„Jak chcete.“ Tenhle chlapík žije ve světě snů. „Fajn. Tak tohle třeba nedokáže. No a jak dlouho už tady vlastně je? Byl tady už v době toho velikánského hurikánu, co jste o něm mluvil? Toho, jak se při něm ztratil tenhle přívěsek?“

Správce hřbitova na mě vykulil oči. „Je to bůh smrti, slečno Olivierová. Ani vrah neumí předvídat počasí. To byste právě vy měla vědět.“

Asi Johna vůbec tak dobře neznal, ale neřekla jsem nic, abych ho opravila. „Ale pokud to dobře chápu,“ pokračoval, „máte pravdu, John se tady na ostrově zjevuje od toho velkého hurikánu v roce 1846, nebo alespoň z té doby se datují první záznamy o jeho spatření.“ Musela jsem vypadat překvapeně, a tak dodal: „No samozřejmě, ostatní ho také viděli, nejen správci hřbitova… i když nejvíc případů se stalo právě tady. Proč si myslíte, že jsme nikdy neinvestovali do hlídacích kamer? Protože na Ostrově kostí každý dobře ví, že po setmění je lepší se tomuto místu vyhnout. Nikdo nechce riskovat, že by tu na něj narazil.“ Zakabonil se. „Až na tu mládež, která ještě nedostala za vyučenou, hlavně v období před Nocí rakví…“

Potřásla jsem hlavou. „Jaký ta má vlastně význam? Má to taky něco společného s Johnem?“

„Samozřejmě že má,“ řekl. Tou dobou už byla v kanceláři taková tma, že jsem sotva viděla správci hřbitova do obličeje. Vítr venku se uklidnil. Bylo úplné ticho, jaké dokáže být jen před prudkým lijákem.

„Jen se to stalo tak dávno, že si už nikdo tu pověst nepamatuje, tedy správnou verzi. Pamatují si jen, že je důležité vyrobit rakev a pak ji schovat… To schovávání má symbolický význam. Představuje pohřbívání.“

„Ale proč?“ zeptala jsem se. „To přece nedává žádný smysl.“

„Ale dává,“ řekl. „Žádný život, který žil dobrý člověk, by neměl být zapomenut. Kdysi se stalo, že jeden voják byl zrazen lidmi, kterým věřil a pokládal je za přátele. Oni však shodili jeho tělo z lodi do moře a ponechali ho napospas vlnám. Jeho rodina se nikdy nedozvěděla, co se mu stalo, netušila, jestli je ještě naživu, jak se mu daří… To muselo být hotové peklo.“

Zamrkala jsem na něj a z nějakého důvodu jsem se v mysli vrátila k těm chvílím, kdy jsem ležela v naší zahradě na dně bazénu a dívala se nahoru na třásně své šály. Cítila jsem se tak opuštěná. I když mě nikdo nezradil ani nezavraždil. Za svou smrt jsem si přitom mohla sama, nikdo ji nezavinil.

„A tohle se stalo Johnovi?“ zeptala jsem se chvějícím se hlasem. Na Johnovi mi přece vůbec nezáleželo, ale stejně jsem nerada slyšela, že by se právě jemu něco takového mohlo přihodit. To muselo být

strašné, být hozen napospas vlnám oceánu. Na dně našeho bazénu to nakonec nebylo tak špatné. Moje máma alespoň věděla, kde mě má hledat.

Myslíš si, že mně se to líbí víc než tobě? řekl mi surově John ten den ve svém pokoji. Myslíš si, že já bych nechtěl vidět svoji mámu?

U srdce mě v tu chvíli píchlo ještě o něco víc. A to jsem přitom seděla v kanceláři správce hřbitova.

To jsem tehdy nevěděla. Netušila jsem, o čem to John mluví. Teď už to vím.

Správce hřbitova se najednou zase opřel do židle a ta hlasitě zavrzala. Ten zvláštní okamžik, ať to bylo cokoliv, byl pryč. Už mi o Johnově smrti víc nepoví, jestli tedy vůbec mluvil o jeho smrti.

Nabral znova dech a pokračoval: „Tu pověst strašně překroutili. Ale v tomto případě je to možná ku prospěchu věci. Když někdy lidé poznají pravdu, nedokážou ji unést. Nahání příliš strachu. Takže se to celé přeměnilo v Noc rakví a má to víc společného s fotbalem a zapalováním věcí, než to původně mělo s uctíváním smrti. Ale mě pořád zajímá to, co se stalo vám, slečno Olivierová, když jste zemřela. To tehdy vám dal John ten přívěsek?“

Z jakého důvodu jsem se začala červenat?

„Když jsem zemřela, tak se… bylo to…“ zavrtěla jsem hlavou. To se tedy povedlo. Když jsem konečně narazila na někoho, kdo by mi věřil, tak nejsem ze sebe schopna dostat jediné slovo. Tomu hodnému staříkovi nikdy nedokážu říct, jak to v podsvětí opravdu vypadalo a co jsem tam prožila. „Nebylo to tak, jak se to píše v knihách,“ vysoukala jsem ze sebe konečně. „Musela jsem utéct. Musela jsem.“

Pan Smith povytáhl obočí. „Ale nejdřív vám dal tohle, ne?“ ukázal na přívěsek v mé ruce. „A nějak se to s vámi dostalo zpátky na zem.“

Pořád jsem se ještě styděla za to, co jsem tam provedla, a nedokázala jsem se mu podívat do očí. Sklopila jsem oči a hleděla na kámen. Zdálo se mi, že na mě mrkl, byl však bílý jako košile pana Smithe.

„Ano,“ pokračovala jsem. „Setkala jsem se s ním už předtím, tady, v den pohřbu mého dědečka. To mi bylo sedm. Byl hodný, ten

den byl na mě hodný. Když mi pak bylo patnáct a zemřela jsem, tak jsem ho spatřila znovu. Ten den už nebyl tak hodný. Alespoň zpočátku ne. Od té doby jsem ho viděla jen párkrát. Taky minulou noc.“ Všimla jsem si, že jsem si úplně zničila manikúru, kterou mi nechala máma udělat na oslavu návratu do školy. Při mluvení jsem si oloupala většinu laku, který teď ve vločkách ležel po dřevěné podlaze všude kolem. To se mi povedlo. „Mám z Johna strach,“ slyšela jsem svoje přiznání. „Někdy se chová dost divoce. Dříve jsem nevěděla proč, ale teď mám o tom díky vám lepší představu. Chtěla bych mu pomoci, ale nenechá mě…“

Pan Smith lehce sykl. „Hm, ano. Dovedu si představit, že pomoc od vás je to poslední, co by chtěl.“

Bezradně jsem zvedla ruce. „Pak nevím, co mám dělat. Vy se ho nebojíte?“

„No, možná trochu, na začátku. Je to taková daň za práci na hřbitově, že tu pořád jsou k vidění strašidelné věci. Ale víte přece, proč se to tady nazývá Ostrov kostí?“ pokrčil rameny. „Těžko na světě najdete jiné místo, které je tak spojeno se smrtí. Není divu, že právě tady je brána do podsvětí…“

Podívala jsem se na něj a srdce se mi v hrudníku celé scvrklo.

„Tak tohle je ta zvláštnost Ostrova kostí?“

„Samozřejmě, slečno Olivierová,“ usmál se trochu. „A co jste si myslela? Proto tu musí být i strážce mrtvých. A z toho, kdo takovou práci vykonává, jde pak trochu strach.“

„Takže on je ten strážce?“ zeptala jsem se a přemýšlela jsem o jménu napsaném nad dveřmi do hrobky, vedle nichž jsem ho dvakrát potkala. Nechtěla jsem se na to ptát. Ale když jsem se teď dozvěděla o přívěsku, musela jsem. „On je Hádes?“

Venku začaly na zem dopadat první dešťové kapky a výhružně bušily do plechové střechy. Nejdřív pomalu. Pak pořádně. A nakonec to znělo jak palba.

„Ale ne,“ oponoval překvapeně stařík. „Hádes byl bůh, to John Hayden není. Narodil se jako člověk, prožil život jako muž a taky tak zemřel. Teprve potom se stal tím, jako co ho oba známe… vládcem podsvětí.“

„Nahradil tedy Háda… když ten se odebral na odpočinek?“ zeptala jsem se, stále jsem to nechápala.

Pan Smith zavrtěl hlavou. „Ne, to ne. Moc se mi toho nepodařilo vypátrat. Chápejte, jste jediná osoba, se kterou jsem se setkal, která tam kromě Johna opravdu byla. To Johnovo místo není to pravé podsvětí. Já osobně nevěřím, že může existovat jen jedno podsvětí. Byla by to pro náš malý ostrov velká pocta, ale od dob Homéra přece velikost populace několikrát vzrostla, nemyslíte?“

Zírala jsem na něj. „Z toho, co jste teď říkal, jsem nepochopila ani ň.“ Až na to, že John není Hádes. To jsem si opravdu oddychla. Ale pořád ještě nechápu, kým tedy je. „Kdo je to Homér?“

Povzdychl si a určitě se divil sám sobě, co komu udělal, že musí trávit čas s takovou nevzdělanou studentkou. Vrátil se ke své knize o posmrtných božstvech a ukázal mi na část s divoce barevnými ilustracemi, z nichž každá znázorňovala různé představy o tom, jak vypadá peklo. Pro někoho takového jako on by asi tím nejhorším peklem bylo to nejskvělejší dětské hřiště.

„Podívejte,“ pokoušel se Richard Smith o trpělivost. „Je to docela jednoduché, opravdu. Každá kultura, každé náboženství na světě má svou vlastní mytologii spojenou s podsvětím, kterým procházejí duše právě zemřelých lidí, než se dostanou do dalšího života. Lze to vysledovat od Aztéků k Řekům, od muslimů ke křesťanům. Takže můžou existovat desítky, možná stovky různých podsvětí. Slouží jako jakési zpracovatelný duší, než jsou poslány do své konečné stanice. A tenhle malý hřbitov je náhodou centrem jednoho z nich. Spolu s vaším dědečkem, který se se mnou o toto téma hodně zajímal, jsme oba důkladně prostudovali…“

Celá v šoku jsem ho přerušila, „Můj dědeček znal Johna? Vždyť jste říkal, že jste spolu jen hráli pétanque?“

Zdálo se, že se trochu zastyděl. „Máte na mysli to, co jsem říkal dneska ve škole? No, trochu jsem si vymýšlel. Ne, tvůj dědeček se s Johnem nikdy nesetkal, i když o něm samozřejmě dobře věděl. Ten, co zastával toto místo přede mnou…“ odkašlal si, „…řekněme, že jeho názory na existenci posmrtného života byly tak trochu úzkoprsé. Nedokážete si představit, jak někteří lidé dokážou být málo vnímaví k mladému muži, který je schopen se procházet po

zemi stejně jako po astrálních pláních a který to celkem pohodlně provozuje už jedno a půl století…“

Dokázala jsem si velmi dobře představit, jak se „někteří lidé“ dokážou k takové myšlence postavit. Třeba můj táta. Proto jsem mu taky nikdy o něm nic nevyprávěla.

„Můj dědeček,“ snažila jsem se ho vrátit zpátky k našemu tématu.

„No, jak jsem už říkal, tehdy jsme Johna tak často nevídali. Dokud jsem se neujal své funkce správce hřbitova, neměl jsem to štěstí ho spatřit. V té době už byl bohužel váš dědeček mrtvý. A co se týká toho hraní pétanque, tak váš dědeček nikdy nechtěl, aby se babička dozvěděla, že je členem naší malé společnosti. Jak jsem už říkal, někteří lidé považují studium posmrtného života a podsvětí za tak trochu… no, morbidní. A vaše babička patří právě k takovým lidem. Neříkám tím, že to není skvělá žena,“ dodal rychle. „A platná členka naší malé komunity. Kolegyně si u ní kupuje všechnu vlnu. Je to jen velmi konzervativní dáma a domnívám se, že zapojení dědečka v něčem tak… esoterickém by nejspíš nedokázala pochopit. Bylo jednodušší, když si myslela, že je v pétanquovém týmu.“

Potřásla jsem hlavou. „To je divné.“

Správce hřbitova si mě udiveně prohlížel. „Proč je to divné?“ Málem jsem řekla: Protože to ona sama mě Johnovi představila.

Ona sama to přitom popírala. Dobře jsem si pamatovala, jak mě v kuchyni ujišťovala, že jsem si celou tu věc vymyslela…

Není to tu pro tebe bezpečné.

Podsvětí? Posmrtná božstva? Fúrie? John si nevymýšlel. Na tomhle hřbitově to nebylo bezpečné pro nikoho. Kdyby to babička jen trochu tušila, tak by mě určitě nenechala vyjít z téhle kanceláře samotnou.

„To je divné,“ řekla jsem místo toho, „že to babička nevěděla. Protože jste říkal, že o tom ví každý, že všichni vědí o Johnovi a že Ostrov kostí je umístěný přímo nad bránou do podsvětí.“

„Něco jiného je o tom vědět a něco jiného tomu i věřit. Tvoje babička pověsti o Johnovi zná. To tady zná každý. Ale jestli jim věří, nebo ne, to je už něco jiného. Tvoje babička je známá tím, že radši stojí nohama pevně na zemi.“

Měl pravdu. Babička nevěří ničemu, co nevidí na vlastní oči. Kromě toho, co je napsáno v Bibli. Přesně tohle říkala mámě, když spolu mluvily o té chemikálii, kterou používala tátova společnost.

„Nikdy jsem nic takového neviděla,“ opakovala stále. „A žádní lidé z petrolejářského průmyslu si na to taky nikdy nestěžovali.“

„Právě o tom to je, mami. Jen to, že to nevidíš, neznamená, že něco takového kolem nás není. Nikdo nedokáže posoudit, jaké škody se na našem ekosystému projeví za pár let.“

„Ale proboha, Deboro. Jen jsem si postěžovala, že jsem kvůli ztrátě turistů přišla o část výdělku, a ta společnost mi hned všechno zaplatila, do posledního centu. Tak mi to promiň, ale proč by mi mělo záležet na nějakých hloupých ptácích?“

„V každém případě,“ pokračoval Richard Smith, „jsme s vaším dědečkem obhajovali teorii, že musí existovat právě tolik Johnů Haydenů, kolik je různých druhů podsvětí. Jsou to duše, které jsou z nějakého důvodu určeny k tomu, aby věčně rozřazovaly duše zemřelých a ukazovaly jim cestu do jejich posledního útočiště.“

„Ale proč jsem tedy já byla poslána právě do tohoto podsvětí na Ostrov kostí, když jsem zemřela v Connecticutu?“ zeptala jsem se.

„Nedávalo by větší smysl, abych byla poslána třeba do Bridgeportu?“ V Bridgeportu jsem už jednou byla. Pokud někde bylo nějaké místo podobající se podsvětí, pak bylo určitě umístěno pod Bridgeportem.

Zamyšleně se na mě podíval. „Říkala jste, že jste se s ním už jednou setkala, když vám bylo sedm. Možná proto.“ Zavrtěla jsem hlavou. Ne že by všechno, co pan Smith říkal, nedávalo smysl. Já jsem jen nemohla věřit tomu, jak jsem mohla být tak dlouho slepá. A pořád jsem měla spoustu otázek.

„A nikdo nemůže nic udělat?“ zeptala jsem se ho. „S těmi Fúriemi. Pomoct Johnovi?“

Trochu smutně se na mě usmál. „A co byste navrhovala, že bychom s nimi mohli udělat, slečno Olivierová? Mluvíte o místu, kam se lidské duše dostanou až po smrti. Máme je trochu pozlobit zapálenými pochodněmi a vidlemi? Jak bychom se tam vůbec dostali, aniž bychom předtím nemuseli umřít?“

Chtělo se mi brečet. Fúrie jsou ještě horší nebezpečí než to, co zapříčinila tátova společnost.

„Proč si vlastně Johna vybrali pro tak mizernou práci?“ zeptala jsem se. „To není fér. Co provedl, že si tohle zasloužil?“

„Tak na tohle,“ řekl bez rozpaků pan Smith a zavřel svou knihu,

„na to se budete muset zeptat jeho.“ Zčervenala jsem.

„Já s ním nemůžu mluvit,“ řekla jsem tiše. „Nenávidí mě.“

„Hmm,“ zabručel pan Smith a postavil se. Chystal se k odchodu.

„Tak právě o tomhle jsem přesvědčen, že to není pravda.“

„Ne,“ nedala jsem se. „Vy tomu nerozumíte. Chtěla jsem si s ním promluvit. Nezbývalo mi nic jiného než se snažit, aby mě vyslechl. Pokusila jsem se mu omluvit za to, co se stalo, když jsme se v podsvětí setkali. Za ten čaj. A víte, co on udělal? Zahodil tenhle přívěsek přes celý hřbitov.“

„Konečně,“ oddychl si pobaveně pan Smith. „Konečně vím, proč jsem ho našel dneska ráno vedle krypty rodiny Wolkonských.“

„Děsí mě,“ řekla jsem. Dělalo mi dobře, že jsem to konečně mohla někomu vyprávět. Někomu, kdo mě poslouchá a kdo ví, o čem mluvím. Jen je škoda, že je to právě tenhle stařík, který zjevně nezná nic jiného než posmrtná božstva. „Nevím, co mám dělat. Kdybych bývala z toho všeho věděla něco dřív, třeba že Ostrov kostí je umístěný nad vchodem do jakéhosi podsvětí, myslíte, že bych souhlasila s tím, abychom se sem přestěhovaly? Neudělala jsem nic špatného, jen jsem bohužel zemřela. A jelikož jsem tam zahlédla Johna, kterého jsem jako sedmiletá holka potkala právě na tomhle hřbitově, myslela jsem si, že by mi mohl pomoct. A při té příležitosti jsem mu dala pár rad, jak by mohl to místo řídit trochu lépe…“

Správce hřbitova si rovnal do aktovky papíry. Teď sebou však škubl. „Moje drahá, tak to se mu určitě nelíbilo.“

„Máte pravdu,“ souhlasila jsem. „Já to vím. Ale než jsem se vzpamatovala, odvedl mě do pokoje, kde stála obrovská postel, a mluvil o tom, že tam už spolu zůstaneme navždy, protože jsem zmeškala svou loď. A jen tak mimochodem, myslím, že ji schválně nechal ujet. Co jsem teda měla dělat? Byla jsem strachy celá bez sebe. Vy byste byl určitě taky podělaný strachy.“

„Určitě,“ přitakal pan Smith. „Ano. Určitě bych byl taky, ehm… podělaný strachy.“

Najednou jsem se zvedla a přešla jsem s přívěskem v ruce na druhou stranu kanceláře. Venku lilo, jako by pro mě v nebi plakali všichni andělé najednou. Ale neplakali. Všichni nebeští andělé se ke mně dozajista otočili zády, protože jinak by k ničemu takovému nemohlo dojít.

„Od té doby, co jsem se odtamtud vrátila, se nestačím ani otočit,“ svěřovala jsem se mu, „a on přímo přede mnou někomu způsobí infarkt, zpřeláme někomu ruku nebo rozmlátí bránu. A kdo za to pak může? Pokaždé já.“

Vypadal nespokojeně. „Těžko můžete z toho všeho vinit jen Johna…“

„Viděla jsem ho při tom!“ vykřikla jsem. „Musela jsem ho zastavit, aby neudělal ještě horší věci! A vy mi tu teď budete říkat, abych si s ním promluvila? Jak bych si s ním mohla promluvit? Pokaždé, když s ním mluvím, se stane něco strašného. Přistěhovala jsem se sem s mámou, abychom začaly nový život, aby bylo všechno zase normální. I když slovo normální není terapeuticky vůbec vhodný termín. Jak ale můžu být normální, když i vy mi radíte, abych si promluvila s nějakým šéfem jakéhosi podsvětí, jenž mi mimo jiné také dal tenhle přívěsek, který Hádes dal Persefoně a který, dodávám, zabil tisíce lidí?“ Zamávala jsem mu přívěskem před očima. „Všechno je to tak bláznivé!“

„Ne,“ řekl pan Smith, zavřel s rozhodným klapnutím svou aktovku a otočil se ke mně tváří, která najednou byla stejně šedá jako kámen, co jsem držela v ruce. „Ne, není. Mně to dává dokonalý smysl. Když jsem tu začal pracovat, měl jsem zpočátku s Johnem problém, to je pravda. Ale dokázal jsem se s ním domluvit. Možná i proto, že stejně jako vy jsem prožil smrt… Je už jen moc málo věcí, ze kterých bych měl strach. Ale přesně před rokem a půl se stalo něco, co z Johna udělalo, ehm, divocha, jakého mi tu popisujete. Nikdy jsem nezjistil, co toho bylo příčinou. Až do dnešního večera. On sám o tom nikdy nemluvil. Ale teď už to konečně vím. Je to kvůli vám.“

Překvapením mi klesla ruka. Déšť pomalu ustával. Napětí v správcově hlase však nikoliv.

„Slečno Olivierová. Já jen pohřbívám mrtvé a John zařizuje, kam se po smrti dostanou jejich duše. Já nevím, jakou roli v tom hrajete vy… ale vím jistě, že vy na to přijdete. A to velmi rychle. Trvalo mi celé měsíce, abych Johna uklidnil, když jste se tu poprvé objevila. A všechno bylo zase dobré až do včerejší noci, kdy jste ho zase tak rozdráždila. Najednou mám zničenou bránu, na hřbitově se povaluje přívěsek mrtvé královny a teď se tu najednou zničehonic ještě objeví hurikán, který se řítí přímo na nás. Měl bych jednu radu, jak všechny zachránit. Proč byste nezkusila…“ Jeho hnědé oči ke mně vyslaly prosebný pohled, „…být na toho chlapce trochu milejší?“

Otevřela jsem pusu. Chtěla jsem toho Richardu Smithovi říct strašně moc. Mimo jiné, že ať bych byla na Johna jakkoliv milá, že by se nic nezměnilo. John je divoch a jako každý divoch si dělá, co chce, a nikdo ho nedokáže zastavit.

A zadruhé, nezáleželo na tom, jestli jsem na něj byla milá nebo ne. Může jít kamkoliv a dělat si, co ho jen napadne, jeden ani nestačí mrknout.

Ale pak jsem si uvědomila, že kdybych mu tohle všechno řekla, že by to bylo špatně. Zničila bych jeho romantickou představu o podsvětí s jeho pěti řekami zármutku a lamentování a kdovíčeho ještě. Kdybych tomuhle starému muži vyjevila děsivou pravdu o potetovaných strážcích a lodích, o frontách a ledové pláži, nic dobrého by mu to nepřineslo. Co by tím získal? Kdyby se dozvěděl, že věci, které má rád, ve skutečnosti neexistují, zničilo by ho to.

Stejně by pana Smithe zničilo i to, kdyby se dozvěděl, že John, ať si sám myslí cokoliv, se do mě nezamiloval. Soudila jsem tak podle toho, co o mně napovídal, jak dobře mi dokázal číst v očích a jak prokoukl, že mi na těch ubohých lidech tam dole záleží mnohem víc než na sobě samé.

Kdyby byl do mě tak zamilovaný, jak to vysvětloval pan Smith, proč by se pak ke mně nechoval trochu lépe? Po všechny ty měsíce, co jsem trpěla ve své vlastní rakvi. Místo toho se vždycky jen tak objevil a přímo přede mnou zabíjel lidi. Kdyby to byla pravda, proč by mi neřekl, že mě miluje?

Možná byl celý divý, protože ho dnem a nocí Fúrie týraly za to, že mě nechal jít. Možná zapomněl, jak je pro lidi důležité slyšet ta

dvě slova: miluji tě. Možná ta slova nedokázal vyslovit. Dozajista ale měl problém říct slovo jako promiň.

Bože, co to dělám? Jak jsem si s nápadem pana Smithe mohla i jen pohrávat? Je to místní blázen. Od mé babičky se až tak moc neliší. Kdo jiný by si zařídil obchod s vlnou na místě, kde je průměrná teplota třicet stupňů nad nulou? Koho by překvapilo, že správcem hřbitova udělali právě Richarda Smithe, když se nezajímá o nic jiného než o posmrtná božstva?

Moje návštěva u něj v kanceláři byla chyba. Čeho jsem tu vlastně dosáhla? Ničeho. Jen jsem získala zpátky svůj přívěsek.

Přívěsek, o kterém jsem se dozvěděla, že způsobil smrt každému, kdo se ho dotkl. To je teda super.

„To je jedno. Chápu to.“ Obrátila jsem se k panu Smithovi a pověsila jsem si řetízek s přívěskem znovu kolem krku. Když jsem na srdci ucítila tíhu kamene, trochu jsem se uklidnila. I to však ve mně vyvolávalo depresi.

Pan Smith si mě prohlížel ve světle lampy. „Opravdu, slečno Olivierová? Mám pocit, že se mi vás nepodařilo ani trochu přesvědčit. Ani Johna jsem nikdy nedokázal přesvědčit.“

„Máte tedy alespoň pochopení pro to, proč jsem nebyla nijak nadšená představou, že s ním zůstanu navždy. Je přece úplně nemožný.“

Správce si mě starostlivě prohlížel.

„Ano, je nemožný,“ souhlasil se mnou po pár vteřinách. „Ale taky zajímavý. Stejně jako vy. A věčnost je dlouhá doba. Když už ji máte s někým sdílet, pak je lepší mít po boku někoho sice nemožného, avšak zajímavého.“

20.

Jak holubice, když je touha žene na rozpřažených křídlech povětřím, spěchají k hnízdu, vůlí nadnášené…

DANTE ALIGHIERI, Peklo, Zpěv čtvrtý

Drahoušku, přišli za tebou nějací kamarádi. Přinesli dřevo.“

To byla první slova, která jsem po návratu domů od mámy

uslyšela. Chvíli mi trvalo, než jsem pochopila, o čem to vlastně mluví. Pak mi to došlo.

„Promiň, mami,“ vysoukala jsem ze sebe, když jsem dostatečně potlačila vztek na Setha Rectora. „Neřekla jsem jim, že sem můžou jen tak přijít. Chtěla jsem se tě nejdřív zeptat, jestli proti tomu nic nemáš.“

„Oni mi to taky takhle vysvětlili.“ Máma stála v naší nové kuchyni, která už nebyla zase tak nová, a připravovala těstoviny.

„Stěžovali si, že se ti nemůžou dovolat. A protože jsem zjistila, že sis nechala telefon v batohu v garáži, jak jsem si ověřila, když jsem ti taky zkoušela zavolat a slyšela ho tam zvonit, tak se to tím všechno vysvětlilo.“

Škubla jsem sebou. Nechtělo se mi věřit, že bych byla tak nemožná. Ale asi to tak bude. Pak není divu, že se o mně u babičky vykládaly takové historky.

„Mami,“ omlouvala jsem se. „Nezlob se na mě. Přece jen měli…“

„Vždyť se nic neděje,“ řekla klidně máma, a když jsem si sedla ke stolu, přisunula přede mě talíř. „Svěřili se mi, že to je na Noc rakví, tak jsem s tím souhlasila a pustila je dovnitř. Jsou moc milí. I když mi říkali madam.“

Z legrace se zamračila a s vlastním talířem těstovin se posadila vedle mě. Nesnášela, když jí někdo oslovoval madam. Vysvětlila mi, že se pak cítí strašně stará a že nechápe, kdy se to změnilo, že jí najednou tak začali říkat.

Vypadalo to, že proti Sethovi a jeho kamarádům nic nemá, a ani mě nepoctila obvyklou přednáškou, že nemám zapomínat mobil.

Pak její pohled utkvěl na řetízku kolem mého krku.

„Tak ty ho nosíš! To je divné. Dneska ve školní kanceláři bych bývala přísahala, že ten příšerný stařec ze hřbitova…“ Udělala na mě obličej a upila ze skleničky vína, kterou si pro sebe nalila. „Však víš. To je jedno. Asi potřebuju lepší brýle. Prostě jsem tvoje kamarády pustila dovnitř. Udělala jsem dobře?“

Co jsem jí na to mohla říct? Zamýšlela jsem Sethovi a jeho kamarádům říct, že s tím jejich plánem moje máma bohužel nesouhlasí. Že je mi to líto.

Jak se mohli dozvědět, že jsem to na ně chtěla takhle vybalit? Už se nedivím, že je Alex tak nesnáší. Jsou to podlézavci!

Falešně jsem se usmála. „Jo, mami. To jsi udělala dobře. Přímo super. Přesně jak jsem chtěla.“

Co se dá dělat? Takhle alespoň budu mít možnost uskutečnit první část svého plánu: ukradnout Serenin telefon, najít v něm ty inkriminující fotky (myslím, že je tam má) a pak ji vydírat, aby nechala Kaylu na pokoji.

„To bys neuhodla, co se mi stalo,“ začala znova máma. „Ten učitel z programu Nový směr, jmenuje se Tim, však ho znáš… Pozval mě na rande.“ Spiklenecky na mě mrkla. „Proto mi ani tak nevadilo, když mi ti tvoji kamarádi říkali madam. Tvoje stará máma nakonec ještě nebude tak stará.“

„Mami,“ položila jsem lžíci na stůl. „Já se tu snažím jíst.“

„Neboj se,“ usmála se na mě. „Já jsem věděla, jak se k tomu budeš stavět. Proto jsem mu řekla, že teď mám moc práce a nezbývá mi čas na nějaké randění. Ale stejně mi to udělalo radost. Pozval mě na příští týden na přehlídku lodí. Musíš uznat, že Tim je docela roztomilý.“

„Pořád ještě jím,“ odpověděla jsem. „A nemusím nic uznávat, to je jen mezi tebou a tátou. Fakt nevím, který z vás mi způsobí smrt dřív. A tentokrát už napořád. Myslím to vážně.“

Chtěla jsem jí sdělit, že jsem se právě dozvěděla, že její rodný ostrov je doslova zaparkovaný přímo nad vchodem do podsvětí, což by pro ni vzhledem k okolnostem nemělo být žádné zvláštní překvapení.

Ale nechtěla jsem jí kazit dobrou náladu, zvlášť když mi uvařila večeři a zachovala se tak hezky s tím dřevem, i když já jsem to přesně tak nechtěla.

Máma se zasmála a upila víno. „Jestli to dobře chápu, máme to štěstí, že si letošní maturanti vybrali náš dům pro stavění rakve.“ Taktně změnila téma. „Jak se ti to podařilo hned první den? Vždyť ani nejsi členem žádného sportovního týmu.“

„Bydlíme v hlídaném objektu.“ Mrzutě jsem napíchla na vidličku kousek brokolice. „Nedostane se sem nikdo, kdo tu nebydlí. Nikdo nás tu nebude moct šmírovat.“

„Aha,“ řekla znalecky máma. „Lidi jsou prostě čím dál chytřejší.

Dříve se rakve schovávaly v nějakém mauzoleu na hřbitově.“

„To jo,“ řekla jsem a trochu jsem se otřásla. „Ale hřbitov už k tomu používat nemůžou, protože tam to má obšancované policie.“ Když jsem se chystala ze hřbitova domů, déšť už polevil. Ale ne natolik, aby jízda na kole byla příjemnější než cesta domů v teplé a suché dodávce. Ráda jsem proto přijala nabídku pana Smithe, že mě odveze domů. Hned u brány jsme potkali Jade, mou poradkyni z Nového směru. Projížděla se kolem hřbitova na kole jen v šortkách

a pláštěnce s nápisem Policie – Ostrov kostí.

Když jela kolem nás, stáhl pan Smith dolů okénko, aby se jí mohl zeptat: „Co tu proboha děláte? Neříkejte mi, že za takovéhle noci nebyly zrušeny všechny hlídky. Copak nikdo neví, že se blíží hurikán?“

Jade si sundala kapuci a usmála se na nás. „Zatím je to jen upozornění, dokonce ani varování ne,“ řekla a měla na mysli hurikán. Pak namířila světlo svého kola dovnitř do auta. „Jsi to ty, Pierce? Co tady s panem Smithem děláš?“

Zahanbeně jsem sklopila oči a nevěděla co říct. Že jsem si místo kola vybrala dodávku, když Jade zjevně vůbec nevadilo jet v dešti? To já jsem měla kolem krku přívěsek, který odháněl démony, a přitom jsem se zalekla mrholení. Pan Smith odpověděl za mě.

„Viděl jsem ji, jak v tom lijáku jede na kole,“ řekl. „A zželelo se mi jí. Vezmu ji domů. Nechtěla byste odvézt taky? Určitě ne? Její kolo jsme zamkli u brány a je tam spousta místa i pro vaše kolo, kdybyste chtěla. Vřele bych vám to doporučoval.“

Jade si odfrkla a natáhla si kapuci zase na hlavu. Kolem projelo další auto a rozstříklo vodu všude kolem. Voda dostříkla až k nedalekým kryptám, které se tyčily za vysokým černým špičatým kovovým plotem.

„Děláte si ze mě legraci? Při hlídání s místními policisty prožívám ty nejzábavnější chvíle svého života. Dali mi vysílačku a další věci.“ Povytáhla si pláštěnku, abychom viděli, jak má k boku připnutou vysílačku. „Chceme zajistit, aby vaši bránu už nikdo neničil, pane Smithi. A kdyby se o to náhodou zase někdo pokusil, postříkám je pepřovým sprejem. Nebojte se.“

Nahnula se na svém kole dopředu. Bylo to směšné. Jade tu jezdí na kole po hřbitově, v noci, při bouřce. A to jen kvůli Johnovi. Jen tu zbytečně promokne.

A to už ani nechci připomínat Johnova slova z předešlé noci, která mi stále zněla v uších.

Není to tu pro tebe bezpečné.

„Já bych ale řekla…“ začala jsem, ale pan Smith mě přerušil.

„Jak chcete, Jade,“ řekl. „Dneska máte službu s Rodriguezem a Polingem?“

„Až do jedné do rána,“ odpověděla zvesela. „Objíždějí to tu v autě.“ Na mě udělala výsměšný obličej. „Jako miminka, sedí si v teple a pohodlí.“

Já se ale nezasmála. „Opravdu?“ nedala jsem se. „Podle mě byste měla…“

„Já bych řekl, že se tu dneska díky tomu dešti nic dít nebude,“ přerušil mě znovu pan Smith. „Ale policisté mají klíče od mé kanceláře, a kdybyste cokoliv potřebovala, šéf policie má moje telefonní číslo domů. Tak si to tu užijte. A buďte opatrná.“

Zasmála se, zasalutovala nám a pak odjela. Když pan Smith vytahoval okénko nahoru, otočila jsem se dozadu.

„Proč jste ji víc nepřesvědčoval, aby nastoupila k nám do auta?“ dožadovala jsem se. „Je to naprostá hloupost. V takovémhle počasí se tu projíždět na kole…“

„Možná je to ta nejbezpečnější noc. Ten váš program taky moc bezpečný není,“ rýpl si. „Párovat učitele s policisty? Nevidím v tom žádný smysl. Nic, co vás v té škole dneska učí, mi nedává smysl.“

„Ona není žádná učitelka,“ bránila jsem ji. Stále jsem ještě byla otočená dozadu a viděla jsem světlo jejího kola a jak Jade odhodlaně šlape. „Je to výchovná poradkyně. A je moc fajn. Tohle je hrozná hloupost!“

„To je jedno. Za takovéhle noci stejně nikdo venku nebude. A vůbec, jak byste to udělala, dostat ji do auta? Jste opravdu zvláštní děvče. Jak byste si to představovala, přesvědčit takovou ženu? Vždyť jste ji sama viděla. Baví se. Je v bezpečí. Jako vy, když jste tolikrát projížděla na kole hřbitovem. Nic se jí nestane. John na to dohlédne.“

„John mi říkal, že to na hřbitově není bezpečné,“ vysvětlila jsem mu. „Říkal mi to včera v noci. Říkal mi, ať se tam už nikdy nevracím. Říkal, že když to udělám, tak zemřu, tentokrát už napořád. Pak vykopl tu bránu.“

Pan Smith se uchechtl. „To je Johnovi podobné. Bylo to předtím, nebo až potom, co mrštil tím přívěskem?“

„To není žádná legrace,“ zamračila jsem se. „Proč by říkal, že to není bezpečné, kdyby to nebyla pravda?“

„Myslel tím, že to není bezpečné pro vás,“ uklidňoval mě správce hřbitova. „Rozčilila jste ho natolik, že měl chuť vás zabít. Ale nemyslel to doslova. Jen přeháněl, abyste dostala strach. John zatím nikdy žádnou ženu nezabil, pokud vím. A kdyby s tím teď chtěl začít, tak by zabil spíš vás než vaši poradkyni. Můj Bože, učí vás vůbec v té škole dneska ještě něco? Slyšela jste někdy o hyperbole? Vřele vám doporučuji, abyste si o tom něco přečetla, slečno Olivierová. Jestli tedy máte zájem na pokračování vztahu s někým, kdo je skoro bohem…“

Potom jsem to už vzdala.

Po večeři jsem uklidila nádobí a pokusila se udělat nějaké úkoly. Měla jsem se na ně alespoň podívat, zkusit to. V jedenáct hodin jsem si pustila zprávy o počasí a viděla jsem, že Ostrov kostí bude pro příští tři dny v samém centru průsečíku pravděpodobnosti směru hurikánu. Meteorologové pořád mluvili jen o upozornění. Nebyla tedy vyhlášena žádná evakuace, ale ti, co žijí na níže položených místech a v oblastech záplav, byli vyzváni, aby začali s nezbytnými přípravami. A protože mosty, které spojovaly Ostrov kostí s pevninou, se zavíraly při překročení rychlosti větru 120 km/h, tak ti, co chtěli odjet, by to měli udělat co nejdříve, protože se počítá s otevřením jen jednoho krytu.

„Mami,“ znervózněla jsem. „Vidíš to? Neměly bychom se nechat evakuovat, nebo alespoň začít něco dělat?“

Máma byla u svého laptopu.

„Ne, drahoušku,“ uklidňovala mě nesoustředěně. „Je to jen upozornění. Nejdřív udeří na Kubě. Takové bouře většinou nad Kubou i skončí. Dokonce ani na zítra nezrušili vyučování. Když nezrušili školu, tak se nic zvláštního neděje. Důvěřuj mi. Doufám, že sis udělala všechny úkoly,“ usmála se na mě, „protože takhle ti to tedy opravdu neprojde.“

Celá sklíčená jsem vypnula televizi. Ne že bych si přála, aby přišel nějaký hurikán a rozmetal naši školu. Něco takového chtějí jen malé děti.

Když jsem si šla do garáže pro batoh s knihami, rozsvítila jsem a uviděla jsem prkna, co tam nechal Seth. Byla opřená o venkovní nábytek, který tam tak pečlivě nanosil a narovnal strýček Chris. Přemýšlela jsem, jak sdělím Alexovi, že jsem o Noci rakví v partě s lidmi, které on tak nesnáší.

A najednou to na mě všechno dolehlo. Už toho bylo moc. Všeho. Tihle lidé budou u nás doma stavět rakev, která má něco společného s mladíkem, jenž vládne podsvětí, o kterém nikdo z nich ani netuší, že se nachází přímo pod ostrovem, kde prožili celý svůj dosavadní život.

Jestli ten hurikán přijde a všechny nás odtud vymete, alespoň se nebudu muset ničím trápit.

Dobře jsem ale věděla, že takhle se se svými problémy nevypořádám. Ani tak, že bych zavolala tátovi a řekla mu, že jsem se rozhodla přijmout jeho nabídku na internátní školu.

Nemohla jsem si ale pomoct. Švýcarsko mi najednou znělo docela lákavě. Mámě by to zlomilo srdce, ale dokázala by se přes to přenést, kdybych ji přesvědčila, že bych tak měla větší šanci se dostat na nějakou slušnou univerzitu.

Bylo by to určitě lepší, než jí říct pravdu, že se potřebuju dostat co nejdál od tohohle bláznivého místa, kam mě sama přivezla a které se nachází, jak se ukázalo, přímo nad místem, na které jsem se snažila zapomenout od chvíle, co jsem zemřela.

Došla jsem dokonce tak daleko, že když jsem seděla v garáži, tak jsem vyťukala tátovo číslo. Nejdřív jsem samozřejmě dobře zavřela dveře, aby máma nic nezaslechla.

„Co je?“ zahulákal táta, který vzal telefon hned po prvním zazvonění jako vždycky, když jsem mu volala.

Pochopila jsem, že je na pracovní večeři. V pozadí jsem slyšela šum konverzace a cinkání příborů. Táta nikdy nejedl doma. Proč by to taky dělal, když se vždycky našel nějaký klient, který ho rád pozval do některé z nejlepších restaurací na Manhattanu?

„Tati,“ řekla jsem. „Můžeš teď mluvit?“

„S tebou vždycky,“ ujistil mě. „Jsem v té restauraci, co jsme byli spolu, jak tam mají tu stěnu z lahví s vínem. Navrhovala jsi, že by se to mělo otáčet dokola, abys pak stačilo jen ukázat na vybranou značku, pamatuješ?“ Táta se zničehonic rozčilil. „Ten tvůj nápad vůbec nevzali vážně, takže ten stojan se pořád ještě neotáčí.“

„Jsou to hlupáci,“ souhlasila jsem s ním. „Tati, potřebovala bych tvou pomoc. Musím se odtud dostat.“

Potěšilo ho to. Přesně jak jsem předpokládala. Slyšela jsem jeho pokyn.

„Letadlo,“ říkal někomu. „Na Ostrov kostí. Hned zítra.“

„Víš,“ chtěla jsem mu to vysvětlit, „něco se tu děje. Máma je super, ale…“

„Chodí s někým?“ zeptal se až příliš nedbale táta.

„Ehm, cože? Ne. Samozřejmě že ne. Ale…“

„Co?“ táta zase křičel. „Ne. Říkal jsem přece Chateau La Mission Haut Brion ročník 2005. Ne ročník 2008. Kdybych chtěl ročník 2008, tak bych si o něj řekl. Usilujete mi tu o život?“

Zadívala jsem se na kámen pohupující se zlatém řetízku. Měl zase svou obvyklou barvu, po krajích světle šedou, uprostřed temně modrou.

Co to dělám?

Uvědomila jsem si, že nemůžu odjet. Teď ne. Kdybych utekla teď, tak by to bylo to samé jako si vlézt zpátky do skleněné rakve.

„Tati,“ mnula jsem si starostlivě čelo. „To je jedno. Já…“

Táta se už zase soustředil na hovor se mnou. „Právě jsem se dozvěděl, že se vaším směrem žene nějaký hurikán. Víte to? Říkal jsem tvé matce, ať se do té pekelné díry nestěhuje.“

Pekelná díra. Tati, ani nevíš, jak ses trefil!

„Už je to v pořádku, tati, rozmyslela jsem si to. Chci tu zůstat.“

„Pierce, neboj se, však já tam to letadlo dostanu. Jsou zavřená jen komerční letiště. Pilot ale může přistát na námořní základně, takže stačí, abych jen požádal jednoho svého kamaráda, aby tě s mámou vyzvedl.“

„Tati, už je to opravdu v pořádku. Měla jsem jen takovou slabou chvilku. Musím už jít. Máma mě volá. Zapomeň, o čem jsme spolu mluvili. Zavolám ti jako obvykle v neděli.“ A zavěsila jsem.

Máma šla spát jako vždycky hned po zprávách. Já jsem se osprchovala, umyla si vlasy a vzala si na sebe staré tílko a pyžamové kalhoty. V té době už orchestr dešťových kapek dohrál. Déšť úplně ustal. Podívala jsem se ven přes záclony na okně v ložnici a viděla jsem, že obloha je úplně jasná a jsou vidět hvězdy. Mámin zahradní architekt, který samozřejmě velmi dbal na životní prostředí, umístil na naší zadní zahradě lampy, a to přesně mezi královské palmy.

Světla se odrážela od kmenů palem tak intenzivně, že si máma stěžovala na „světelné znečištění“ a obávala se, že by ta světla mohla zmást i tažné ptáky.

Projektant se na ni tehdy podíval a řekl: „Madam, podle mě to ti ptáci přežijí. A díky těmto úsporným žárovkám alespoň budete moci sledovat, jestli se vám na zahradu nedostal nějaký tulák. Tyhle nové

žárovky dokážou výborně nahradit i energeticky mnohem náročnější bezpečnostní světla.“

Zafixovala jsem si slovo tulák.

„Necháme si je,“ prohlásila jsem pevně.

Vykoukla jsem ven a všimla si, že máma nechala svítit světla u bazénu. Z tyrkysové modré hladiny stoupal z vlhka po bouřce opar.

Uprostřed bazénu plavalo něco malého a černého. Tělíčko. A neplavalo. Snažilo se udržet na hladině. Ať to bylo cokoliv, bylo to malé a mělo to nohy.

Zběsile se to snažilo dostat se ke schůdkům a zachránit se před utopením.

Ale samo se zachránit nemohlo. I kdyby se to stvoření dostalo až tam, nedokázalo by se stejně vytáhnout na první schod. Na to bylo příliš malé. To bylo hned jasné.

Nechala jsem závěs spadnout.

Proč já? Nic jiného jsem ani říct nemohla. Proč? Já?

S povzdechem jsem vyšla z pokoje a plížila se tmavou chodbou druhého patra. Máma měla otevřené dveře a já slyšela, jak pokojně oddychuje. Dokázala usnout strašně rychle a spala tak tvrdě jako nikdo jiný na světě.

Došla jsem ke francouzským dveřím vedoucím do zahrady, zadala jsem do alarmu kód a otevřela.

Venku jsem měla pocit, že jsem vstoupila do polévky. Takové tam bylo vlhko.

Všude kvákaly žáby. Sem tam zanotovala cikáda. Někde za čtyřmetrovou španělskou zdí porostlou bougainviliemi zašelestila kočka. Možná to taky byla krysa. Ničeho jsem si nevšímala a bosa jsem pospíchala po kamenné cestičce k bazénu, abych splnila svůj úkol. Cestička byla po bouřce ještě vlhká a plná slimáků. Světla pod královskými palmami naštěstí svítila dost na to, abych je viděla a dokázala se jim vyhnout.

Máma nezhasla světla a dokonce nechala běžet i vodopád. Na vzdálenějším konci bazénu přepadala přes modrozelenou zeď voda. Došla jsem k malé chatičce, kde jsme měli bazénová lehátka a taky nástroje na čištění vody, a otevřela jsem dveře. Jak jsem přišla blíž,

poznala jsem, že ten tvoreček, co bojuje ve vodě o život, je jasně zelený gekonek. Teď mu hrozilo nebezpečí, že ho vcucne vodní filtr.

„Chyť se toho,“ promlouvala jsem k němu a natáhla jsem k němu dlouhou tyč se síťkou na konci, kterou zahradník používal k vybírání nečistot. „Dostanu tě ven.“

Za chvíli se mi podařilo gekonka nabrat a vyklopit ho ze síťky na listy ibiškového keře. Nejdřív tam celý omámený zůstal sedět, ale když mu došlo, že se z toho tentokrát dostal, ztratil se v trávě.

Najedou se neznámo odkud ozval potlesk. Lekla jsem se tak, až jsem upustila tyč se sítí do bazénu. Tyč jen pleskla o hladinu a potopila se na dno.

Ze stínu vystoupil tleskající John. „Vidíš, tentokrát ses ani neuhodila do hlavy.“

21.

Spravedlnost je žene jak roj much, že se i z hrůzy stává touha,

přes řeku chce, kdo Bohem opovrh…

DANTE ALIGHIERI, Peklo, Zpěv třetí

Myslím to naprosto vážně.“ Tiskla jsem si ruku na srdce, které bilo tak silně, že jsem se obávala srdeční zástavy. „S

tímhle musíš přestat.“

„Promiň,“ řekl a přestal tleskat.

Stál naproti mně, mezi námi byla jen jasně modrá voda. Připadal mi vysoký jak nikdy předtím a stejně mě i děsil. Byl jako vždycky celý v černém, a proto jsem si ho asi ve stínu nevšimla.

Něco ale na něm bylo jiné. Byly to jeho oči. Možná se v nich jen odrážela modravá barva bazénu, ale i bez toho doslova zářily.

Brzy jsem zjistila, že ještě něco je jinak. Když mi to došlo, zalapala jsem po dechu.

Udělala jsem pár váhavých kroků kolem bazénu a zamířila přímo k němu, abych mu lépe viděla do tváře. „Řekl jsi opravdu to, co si myslím, že jsem slyšela?“

Zůstal stát na místě. Vypadal nejistě, stejně jako ten gekonek, když se ocitl na ibiškovém listí. Jako by říkal Co se děje? Je to nějaká past?

„Co tím myslíš?“ bránil se.

„Řekl jsi to,“ nevěřícně jsem kroutila hlavou. Pomalu jsem obcházela celý bazén a blížila se k němu. Bosá. Když jsem k němu došla a zastavila se až přímo před ním, tak blízko, že jsem mu mohla v odlesku světla zahradních lamp, odrážejícího se od bazénu, číst z tváře. „Řekl jsi, že se mi omlouváš?“

Celý nesvůj poodstoupil. Přestal se na mě dívat. Jeho zrak se stočil ode mě k bazénu.

„Jen jsem se ti omluvil,“ vypravil ze sebe prkenně, „že jsem tě vyděsil. Ten potlesk, to byl jen kompliment, jak se odposledka zlepšily tvé záchranářské techniky…“

„Přestaň,“ řekla jsem a zastavila ho dlaní. „Nech toho. Musíme si promluvit. Vážně promluvit. Slibuju ti, že ti nebudu nadávat, když ty mi slíbíš, že se nepokusíš nikoho zabít.“

Znovu se na mě podíval. V té chvíli jsem z jeho očí četla celý shluk emocí – zlobu, hanbu, zmatení a taky bolest. Pak ho upoutal můj přívěsek.

„Zase ho nosíš?“ řekl hlasem, který jsem u něj zatím nikdy nezaznamenala.

„Ano,“ řekla jsem. Srdce mi pořád divoce bilo. Pohled, kterým si mě prohlížel, k tomu ještě přispíval.

„Viděl jsem, že ho Richard ráno našel. A tebe jsem viděl, jak vcházíš do jeho kanceláře.“

Takže tam byl. Měla jsem to tušit. Není divu, že bylo tak děsné počasí.

Pak jsem si uvědomila, co byla ta nová věc v jeho hlase, kterou jsem u něj zatím nepoznala.

Strach. Měl strach. Strach z toho, co mi asi Richard Smith napovídal.

„Ano,“ přikývla jsem. Rozhlédla jsem se kolem sebe. Strýček Chris sice dal všechen venkovní nábytek do garáže, ale přece jen tam zůstalo jedno místo, které neúprosné vedro už vysušilo – dlaždice po straně bazénu.

„Pojď sem,“ natáhla jsem se k jeho ruce.

Udělal krok zpátky. Ne že by přímo schovával svou ruku, ale určitě mě nechtěl nechat, abych se ho dotkla. Zatím.

„Neboj se,“ řekla jsem tónem, který doufám uklidňoval. Choval se opravdu jako ten gekonek. Nevěděl, co může od lidské bytosti očekávat. „Chci se jen posadit někam na suché místo. To mám ráda, pamatuješ? Být v suchu.“

Asi ten vtip nepochopil. Stále si mě podezřívavě měřil. Uchopila jsem ho za ruku a táhla ho k místu, kde jsem se chtěla posadit.

A i potom, co jsem jeho ruku pustila, posadila se na okraj bazénu a strčila si nohy do studené vody, tam chvíli stále ještě postával a prohlížel si mě, jako by vůbec nechápal, co se děje.

Rozhodla jsem se to nevnímat. Tohle byl ten správný přístup k divoké zvěři. Naučila jsem se to, když jsem dělala dobrovolnici u záchranářů zvířat. A fungovalo to. Musí sama přijít na to, že je nikdo neohrožuje a že se o ně nikdo ani trochu nezajímá.

Když máte štěstí, tak pak přijdou ona sama k vám.

To po chvíli udělal i John. Se zkříženýma nohama si sedl vedle mě, ale při sebemenší známce nebezpečí byl připraven okamžitě vystartovat. Když vezmete, že přitom byl jakýmsi vládcem podsvětí, tak to bylo dost ironické.

A už vůbec jsem se nepokoušela ho požádat, aby si sundal boty.

To by pro něj mohlo znamenat přímo apokalypsu.

Cikáda, která si zatím dala přestávku, začala zase koncertovat. Hluk padající vody byl naštěstí dost silný, aby ji stejně jako žáby přehlušil.

„Co všechno ti Richard říkal?“ zeptal se konečně, když jsme tam už minimálně minutu seděli v absolutním tichu. Byl stále v šoku, což bylo celkem pochopitelné. Poprvé jsem na něj nekřičela, nenadávala mu a nic jsem po něm neházela. Určitě ho muselo zajímat, co mi správce hřbitova asi tak mohl říct, že se moje chování k němu tolik změnilo.

Začala jsem pomalu. Nemohla jsem uvěřit tomu, že se to opravdu děje. Moc jsem nechápala, jak k tomu došlo. Kdyby mi někdo vyprávěl, třeba jen před hodinou, že se něco takového stane, nikdy bych mu neuvěřila.

Ale teď to vypadalo úplně přirozeně.

Být na něj milá. Tak mi to říkal pan Smith. Byl to názor jednoho muže.

„Říkal, že tenhle přívěsek zabil tisíce lidí,“ řekla jsem.

John se okamžitě napružil, bála jsem se, že odejde nebo mě bude chtít třeba hodit do bazénu.

„Klid,“ vyhrkla jsem, doufám, že ještě stále uklidňujícím hlasem. Natáhla jsem se a položila jsem mu ruku na koleno. „Ptal ses mě, co mi povídal. Tak ti to říkám.“

Ruka asi splnila svůj účel. Zůstal na svém místě a napětí se mu z těla pomalu vytrácelo.

„Ten přívěsek sám nic nezavinil,“ zamračil se. „Myslíš si, že bych ti dal něco, co zabíjí lidi? Proč bych to dělal? Za všechno můžou Fúrie, protože se zlobily, že kámen nebyl používán osobou, které byl určen.“

„A to byl kdo?“ zeptala jsem se.

John se zamračil ještě víc. „Moc dobře to víš. Richard ti to snad vyložil. Ty tady se mnou flirtuješ?“

„To vůbec ne,“ bránila jsem se a jen jsem doufala, že v tom chabém bazénovém světle nevidí, jak se červenám. „Jen se snažím držet faktů. Pan Smith toho o Fúriích napovídal ažaž.“

Zamračil se. „Fúrie jsou Richardova obsese.“

„Jeho vyprávění mě dost vyděsilo. Fúrie jsou prý duše zemřelých, které nejsou spokojené s tím, kde skončily.“ Zamračil se ještě víc, ale tentokrát ne na mě, ale směrem k bazénu. „Má víceméně pravdu.“

„A ty jsi mi říkal, že právě ony vykonávají tresty, když někdo poruší zákony tvého světa. Tak jsi taky přišel k tomuhle?“ Přejela jsem mu po jizvě na ruce, která byla ke mně blíž.

Alespoň nikam neucukl. Jeho pohled opustil vodu a zaměřil se místo toho na mé prsty.

„Ano,“ souhlasil klidně.

„A Fúrie teď jdou po mně,“ domyslela jsem se.

Jasným stříbrným pohledem se konečně zadíval přímo do mé tváře.

„Po tobě žádné Fúrie nejdou,“ řekl upřímně, celý zmatený. „Proč by to dělaly?“

„Proč?“ nedala jsem se. Protože sis vybral právě mě, chtěla jsem říct. Jako si Hádes vybral Persefonu. Ale zvolila jsem si radši bezpečnější způsob, aby mě zase neobvinil, že s ním flirtuju, a radši jsem řekla:

„Protože jsi mi dal ten přívěsek.“

„A tys mi za to vychrstla do obličeje šálek čaje,“ připomněl mi suše. „A pak jsi utekla. Tohle Fúriím dozajista neušlo. Nebylo by jim podobné, aby pronásledovaly někoho, kdo mě nenávidí stejně jako ony. Ve skutečnosti tě Fúrie možná považují za jednoho ze svých nejbližších spojenců.“

Sundala jsem ruku z té jeho, zděšená tím, že většina toho, co říkal, by mohla být pravda. Minimálně ta část s čajem určitě byla.

„Vysvětlovala jsem ti, že jsem to udělala jen ze strachu. A já nejsem žádná Fúrie. Stejně si ale myslím, že by ti neuškodilo, kdyby ses trochu kontroloval, než se rozhodneš do něčeho vlítnout. Nauč se včas zařadit zpátečku.“ Protože na mě nechápavě zíral, tak jsem mu to vysvětlila. „Lidem, co přijdou do tvého světa, bys mohl ukázat trochu vlídnější tvář. A taky bys ses nemusel potulovat po okolí a zabíjet nevinné lidi. Třeba toho klenotníka.“

Zatvářil se rozhořčeně. „Ten nebyl nevinný. Byl to mizera. Neměl žádné právo se tě dotknout. Co se mu stalo, to si plně zasloužil.“

Zvedla jsem oči ke hvězdám, které nad námi po roztrhání mraků jasně a ledově zářily. Ostrov kostí byl tak malý a tak daleko od pevniny a jakéhokoliv velkého města, že jsem i z naší zahrady mohla vidět mnohem víc hvězd než kdykoliv předtím na zahradě ve Westportu. Někdy jsem dokonce zahlédla i obrysy Mléčné dráhy.

„Johne,“ snažila jsem se o trpělivost. „Pan Smith mi řekl, že Fúrie se můžou zmocnit kterékoliv lidské bytosti, kterou si vyberou, pokud má slabý charakter.“

„To můžou,“ souhlasil skepticky John. „Málokdy toho ale využívají. Jen když mě chtějí nějak potrestat. Takže pořád nerozumím tomu, proč si myslíš, že jdou po tobě, když jsi dávala tak okatě najevo, že se mnou nechceš mít nic společného.“

Můj pohled se přesunul od hvězd na něj. Působil tak nějak zklamaně.

„Proč si myslíš, že by ten starý muž projevil takový zájem o můj přívěsek, kdyby nepatřil k Fúriím?“ nedala jsem se.

„Možná proto, že to byl klenotník,“ odpověděl s klidem.

Schovala jsem obličej od dlaní. Jak se mi může kdy podařit dostat se k němu blíž…

„A co můj učitel, profesor Mueller?“ procedila jsem skrz zuby. „O tom taky budeš tvrdit, že nepatřil k Fúriím?“

„Vždyť ses mi včera v noci přiznala, že ses sama vydala vstříc nebezpečí,“ opáčil John. Když jsem dala ruce pryč z obličeje, všimla jsem si, jak jeho tvář zase potemněla. „Udělala jsi to záměrně, abys ho usvědčila. On sám po tobě nejprve nešel.“

Chtěla jsem ho opravit. Profesor Mueller po mně totiž šel už tím, že vyjel po mé nejlepší kamarádce.

Ale on Hanu nezabil. Zabila se sama. Ale stejně…

„To, co udělal Haně, byla ohavnost,“ řekla jsem. „Někdo ho musel zastavit.“

„Ty jsi ho ale nechtěla vidět mrtvého,“ dodal. V tančícím modrém světle vycházejícím z bazénu měl napůl vážný, napůl pobavený výraz. „Znáš se, Pierce. I teď o půlnoci jsi vyšla ven z domu jen proto, abys zachránila gekonka před utopením.“

„Jak to víš?“ zeptala jsem se s údivem. „Jedině kdybys…“ Zmlkla jsem a zírala jsem na něj a konečně mi to došlo. „Počkej! Že jsi toho gekona hodil do bazénu ty? Věděl jsi, že když ho uvidím, tak vyjdu ven ho zachránit a ty si se mnou budeš moct promluvit. Že je to tak?“

Ani se nenamáhal to popírat. Místo toho se naklonil dopředu, až naše tváře byly od sebe jen pár centimetrů. „Když ti tedy Richard napovídal tolik děsivých věcí o tom přívěsku, jako že zabil tisíce lidí a že Fúrie pronásledují každé děvče, kterému ho dám, jen aby mi skrz něj ublížily, a ty jsi všem těm povídačkám zjevně uvěřila, když mi teď dáváš tolik otázek, tak proč teda máš ten přívěsek pořád ještě na krku? Já si přitom myslel, že mě nenávidíš, když jsem takový hajzl.“

Puls mi divoce poskočil. Způsobila to ta otázka, dokazující, že mě má prokouknutou skrz naskrz, nebo jeho náhlá blízkost?

„Prostě ho nosím,“ odsekla jsem a vyskočila, čímž jsem chtěla ukázat rozhořčenost, ačkoliv jsem se ve skutečnosti celá třásla.

„Radši už půjdu domů. A příště, Johne, bych byla ráda, kdyby sis zůstával na své straně ostrova, a já zase zůstanu na své. A taky bych byla ráda, kdybys přestal zabíjet lidi nebo gekonky jen proto, abys mě na sebe upozornil. Dobrou noc.“

Nedokončila jsem ale ani jediný krok a někdo mě chytil za ruku. Pak jsem si uvědomila, že mě ten někdo táhne zpátky, tak jako jsem já chvíli předtím táhla za jeho ruku.

On se jen neobtěžoval vstáváním. Doslova mě vtáhl k sobě na klín.

Byla jsem tak překvapená tím, kde jsem se ocitla, že jsem mu jen šokovaně hleděla do tváře a snažila se pochopit, co se děje.

„Johne,“ začala jsem pomalu. „To opravdu nemůžeš takhle…“ Pak přitiskl své rty na moje. A zvuk vodopádu, kvákající žáby,

cvrkot cikády, světla u kořenů palem a vlnitý modrý odraz vody z bazénu, to všechno najednou zmizelo. Vnímala jsem jen Johna, sílu jeho paží, které mě objímaly, vůni jeho těla, které vonělo jako hořící dřevo, a jemnost jeho vlasů mezi svými prsty. Vnímala jsem jen naše najednou si blízká bušící srdce. Nemohla jsem uvěřit, že se to opravdu děje, že se to už nestalo dřív a také že jsem k tomu svolila a za žádnou cenu nechtěla, aby to vůbec kdy skončilo…

„Počkej,“ nabrala jsem dech a odtáhla se od něj. „Johne. Počkej.“ Musela jsem se opřít o jeho hruď rukou a odstrčit ho. „Počkej chvíli.“

„Co je?“ Sevření jeho paží nepovolilo ani o kousek. „Co se děje?“ Co se děje? Všechno. Nic. Nevěděla jsem. Nedokázala jsem přemýšlet. Měla jsem pocit, jako by se Mléčná dráha, vznášející se nad našimi hlavami jako nebeský džbán, najednou převrátila a sypala mi do hrdla slunce a planety. Z prstů a konečků vlasů mi vystřelovaly

hvězdy.

„Tohle nemůžeme,“ řekla jsem, zatímco on mě líbal na krk.

„Ale ano,“ odpověděl s leskem v očích, jaký jsem v nich nikdy neviděla. „Můžeme.“

„Ne,“ nedala jsem se. „Myslím to vážně. Nemůžeme.“ Puls mi bušil tak rychle, že jsem měla obavu, aby se mi srdce v hrudi nerozskočilo. Připomnělo mi to, jak jsem tehdy od něj utíkala dolů po schodech. Teď to ale naprosto jisté nezpůsobil epinefrin. „Musím si to rozmyslet.“

Zvedl hlavu a pohlédl na mě.

„Nechal jsem ti na to už dost času,“ řekl. „Skoro dva roky. Celou tu dobu jsi nosila ten přívěsek. Dokonce sis ho vzala zpátky, když jsem ho zahodil a dal ti tak šanci se osvobodit. Teď už o něm víš všechno, a přesto ho nosíš. Víš, co to znamená, Pierce?“

Konečně mi došlo, co ten lesk v očích znamená. Bylo to vítězství.

Není divu, že mi srdce bije tak divoce. On byl oheň a já roznětka. Byla jsem odsouzena ke zkáze.

„Tohle všechno znamená,“ ujistila jsem ho a snažila se dostat z objetí jeho paží, „že je možné, že nejsi až takový lump, za jakého jsem tě měla na začátku.“

K mé úlevě mě pustil. Netěšilo ho to, stejně jako když jsem ho přinutila, aby už nechal na pokoji profesora Muellera. Ale udělal to.

„To znamená, že ti na mně záleží,“ řekl.

„Záleží mi na všech,“ odsekla jsem. „To jsi sám jednou říkal.

Mám starost o všechny.“

„Kdy tě budu moci zase vidět?“ zeptal se.

Měl mě dokonale přečtenou. Můj sarkasmus byl jen obranný mechanismus, jak skrýt rozrušení mého těla reagujícího na to jeho.

Poznala jsem to už z toho, že jsem nebyla schopná se odpoutat od hřbitova. Přitahoval mě.

Ale říkala jsem si, že je to jen proto, že máme mezi sebou nedořešené věci. A taky že se pořád motá kolem a snaží se zabíjet lidi, co mě ohrožují.

Jak mi mělo dojít, co jsem se dozvěděla až v kanceláři Richarda Smithe? Nebo tohle… okamžitá chemická reakce, která vypukla hned, jak se naše rty setkaly? Rty mě stále ještě brněly.

Co to mělo znamenat? Kam to povede? On přece patří k posmrtným božstvům, zatímco já se potácím v posledním ročníku střední školy.

To nemůže nikdy fungovat!

On ale moje pesimistické výhledy určitě nesdílel.

„Zítra,“ řekl a postavil se. Pohledem se do mě doslova vpíjel.

„Uvidíme se zítra. Za svítání.“

„Johne,“ zavrtěla jsem hlavou. Bylo to na mě moc rychlé. „Ne, za svítání ne. To normální lidé ještě spí. Navíc já mám školu.“

„Pak tedy za soumraku.“ Stříbrné oči se mu zablýskly. „Setkáme se tady za soumraku.“

„Johne. Musíme si o tom rozumně promluvit. Včera v noci jsi mě varoval,“ řekla jsem, „abych se nevracela na hřbitov. Že tam nejsem v bezpečí. Nebyla to jen hyperbola?“ Stačila jsem se už podívat na význam toho slova. Znamenalo to přehánění, zveličování, prostě aby se nebraly věci tak vážně, jak se vysloví. „Nebo jsi to snad myslel vážně?“

Popošel ke mně, objal mě kolem pasu, přitáhl si mě k sobě a pak znova zlíbal.

Při těch polibcích nešlo myslet na hřbitov, ani na Fúrie, ani na Noc rakví. Nešlo věřit tomu, že by se mohlo stát něco zlého. Dokázala jsem myslet jen na něj.

Nechal své rty jemně přitisknuté k mým, nijak vlastnicky ani škádlivě… jen jako by k sobě neodvratně a navždy patřily.

A měl pravdu. Patřily. Bylo tomu tak od samého začátku.

Jak je možné, že jsem si to dřív neuvědomila? Možná jsem to i věděla.

Možná to byl celou dobu ten největší problém.

Když mě konečně pustil, zdálo se mi, že se moje pleť leskne stejně jako hladina bazénu.

„Musíš se držet od hřbitova co nejdál, to je naprosto nezbytné,“ promluvil trochu chraplavým hlasem. „Není to žádná hyperbola. Setkáme se zítra v sedm večer tady. Nebudu čekat ani minutu. Ať budeš kdekoliv, najdu si tě.“ Zadíval se na moje pyžamo a trochu se zamračil. „A obleč si ty šaty, co jsi měla včera, ty s těmi knoflíky.“

A pak najednou zmizel.

22.

A jako špačky unášejí křídla

v mrazivém čase v houfy sražené, hejna zlých duší, houstnoucí a zřidlá… DANTE ALIGHIERI, Peklo, Zpěv pátý

Příští den ráno jsem se probudila v nejlepším rozmaru. „Vidím, že máš dobrou náladu,“ řekla máma, když mi nalévala mléko na

vločky.

„Cože?“ zeptala jsem se jí nesoustředěně.

„Pobrukuješ si nějakou melodii,“ usmála se. „Vypadá to, že máš dobrou náladu.“

„Mami,“ řekla jsem. „Víš, ten Tim?“ Pozvedla obočí. „Ano?“

„Měla bys s ním určitě jít na tu lodní přehlídku. Udělalo by ti to dobře.“

„Myslíš?“ zasmála se pobaveně. „Co jsi tak najednou změnila názor?“

„No, ani nevím. Ale chtěla bych, abys byla šťastná.“

„To ti děkuju, Pierce,“ řekla máma. „Je to od tebe velmi velkorysé, že mi dovoluješ být šťastná.“ Pak se zamyslela. „Možná mu později zavolám. Napadlo mě, že by třeba studenty z Nového směru mohla zajímat exkurze do naší mořské laboratoře. Máme přece skvělé výsledky…“

„To určitě udělej, mami,“ poplácala jsem ji po rameni.

Tak báječně jsem se zase necítila, abych byla ochotná poslouchat přednášku o pokrocích mořské laboratoře.

Alexe moje dobrá nálada cestou do školy moc nepotěšila. „Pořád jsem na tebe ještě naštvaný kvůli tomu včerejšku,“ prozradil mi a ostře zatroubil na slepici, co nechtěla utéct z prostředku silnice. Po

celém Ostrově kostí byli všude slepice a kohouti. Zdivočeli a běhali všude. „Prostě mě štvou, Seth a ti ostatní… vždycky se do něčeho namočí. Ještě je neznáš.“

„Znám je,“ namítla jsem. Alex neměl ani ponětí, co já vím. Ale něco mi připomněl. Jak se mám setkat s Johnem, když u nás doma budou ti drzouni z křídla A stavět rakev?

A co strýček Chris? Měl mi dát po škole lekci v řízení.

Ale co bych si dělala starosti… Všechno se to nakonec nějak vyřeší. Jako vždycky. Co na tom vlastně záleží? Po strašně dlouhé době jsem byla šťastná, už si ani nepamatuju, kdy to bylo naposledy. Copak si to štěstí nezasloužím? Určitě ano.

„Posloucháš mě vůbec?“ zlobil se Alex. Přijížděli jsme na školní parkoviště.

„Promiň, co jsi to říkal?“ zeptala jsem se.

„Proboha,“ zaklel. „Co to s tebou dneska ráno je? Zapomněla sis vzít ty svoje pilulky?“

„Alexi, promiň,“ omlouvala jsem se. „Já tě poslouchám. Jen bych ti měla něco říct. A asi se ti to nebude moc líbit.“

Vklouzl na parkovací místo a zatáhnul ruční brzdu. „Jestli mi teď řekneš, že chodíš se Sethem Rectorem, tak přísahám Bohu, že tě vyhodím z auta.“

„Ne,“ řekla jsem. „Cože? Zbláznil ses? Ale celá ta jejich parta se sama nechala pozvat k nám domů, že tam budou tenhle rok vyrábět tu maturitní rakev.“

Zíral na mě minimálně minutu. Nejdřív jsem dostala strach, že ho z toho raní mrtvice, začal totiž šilhat. „Podívej, Alexi,“ pospíšila jsem si. „Nezlob se. Já jsem jim řekla, že to je možný, když s tím máma bude souhlasit. Sám jsi viděl, jakou měla radost, když se včera v kanceláři začalo mluvit o Noci rakví. A oni se tam pak najednou objevili se dřevem ještě dřív, než jsem si stačila s mámou promluvit. Pustila je samozřejmě dovnitř. Víš, jak moc jí záleží na tom, abych sem zapadla. Jestli tě to fakt tak štve, klidně jim řeknu, ať si pro to dřevo přijdou…“

Alex začal kroutit hlavou. Nebyl schopen říct víc než jen opakovat: „Pierce, Pierce, Pierce.“

„Co je?“ přepadly mě obavy. „Nepotřebuju, abys mi vyprávěl, jak loni vypálili garáž toho kluka, u kterého stavěli rakev, protože to už sama vím, Alexi. Já vím, do čeho jsem se to namočila, jasný?“ Automaticky jsem se dotkla svého přívěsku. „Já to zvládnu.“

Já to dozajista zvládnu. Konečně, doufala jsem. Ale to jsem mu samozřejmě vykládat nemohla.

Stále ještě vrtěl hlavou, ale začínal se pomalu usmívat. „Víš co?“ řekl nakonec. „Máš pravdu.“

Nevěřícně jsem si ho prohlížela. „Co jsi to říkal?“

„Máš pravdu,“ pokrčil rameny. „To se zvládne. Bude to všechno super. Přímo dokonalé.“ Natáhl ke mně rozevřenou dlaň. Chtěl si se mnou plácnout. „Tak na zdar celé akce, sestřenko. Tak se mi to líbí.“

Nedůvěřivě jsem koukala na jeho dlaň. Ale natáhla jsem k ní svou a nechala ho, ať se sám plácne do mé ruky.

„Nerozumím ti,“ zeptala jsem se ho, když jsme s davy studentů přicházeli ke vchodu. „Jak to naráz může být dokonalé? Bála jsem se, že se na mě budeš zlobit.“

„Naprosto super,“ opáčil Alex. Při chůzi trochu poskakoval.

„Neměj žádné obavy. Zapomeň na to, žes mi to vůbec kdy řekla. Všechno je v nejlepším pořádku.“

„Ahoj,“ odpověděl klukovi, který ho pozdravil pokřikem: „Haló, Cabreró.“

„Ale…“ Moje bublina štěstí zatím nezmizela úplně, ale byla tak trochu narušená. „Já tomu nerozumím. Byla jsem přesvědčená, že je nenávidíš.“

„Jo, nenávidím je,“ řekl. „Ale je v tom něco jiného.“ Položil mi ruku kolem krku. „Když budou u vás doma, budu mít přehled o tom, kde jsou. Protože ty mi to řekneš, až u vás budou. Viď, že jo?“

„To víš, že jo,“ přitakala jsem. „Když budeš chtít. Ale na co potřebuješ vědět, kde se pohybují?“

„O to se nestarej. Jak jsem ti říkal,“ usmál se na mě a vypadal opravdu šťastně, „všechno je v nejlepším pořádku.“

„Ale nevykecáš to nikomu?“ Nemohla jsem se stále zbavit divného pocitu. „Myslím to naše místo? Protože pak by nás to do špatného světla postavilo oba dva.“

„Toho se nemusíš obávat, sestřenko,“ mrknul na mě. „Uvidíme se při obědě? Tentokrát to už nezvorej! U stožáru uprostřed prostranství. Je to naprosto jednoduché, Pierce. Vůbec nechápu, jak jsi to mohla včera zkazit.“

Jo. Já to taky nechápala. Ale včera jsem se té jídelny opravdu bála.

Dneska jsem už žádný takový problém nepociťovala. Jako bych se od téhle chvíle nebála už ničeho.

Štěstí mě zase celou obalilo a snadno jsem proplula první, druhou a třetí hodinou. Čtvrtou hodinu, byla právě ekonomie, jsem měla s Kaylou. S úsměvem mě pozdravila a řekla mi: „Ahoj, jak se máš? S Alexem jste se udobřili, co? Měli jsme teď spolu angličtinu. Nevíš, co je za tou jeho dobrou náladou?“ V tu chvíli někdo zaklepal na dveře třídy.

To mě vyrušilo. Kreslila jsem si holku letící v raketě, která vystřeluje na lidi květiny. Vyrušilo mě nejen zaklepání, ale i to, že jsem uslyšela svoje jméno.

„Tady máš propustku,“ podávala mi učitelka růžový papírek s mým jménem. „Máš přijít do kanceláře.“

Do kanceláře Nového směru. Třídou to zahučelo, domýšleli se, že jsem možná něco provedla a budu po škole, nebo kdovíco. Já ale neměla ani tušení, že bych něco provedla. Jen…

„Počkej,“ zastavila mě učitelka. Nebyla jsem tam ještě dost dlouho na to, abych si zapamatovala její jméno. „Vezmi si s sebou svoje věci, Pierce. Brzy bude konec hodiny. Asi se sem nestihneš před obědem vrátit.“

Sebrala jsem si knihy a batoh. Kayla mě obdařila tázavým pohledem. Jen jsem pokrčila rameny. Neměla jsem tušení, o co se jedná.

Ale v hloubi duše jsem to věděla. Jen jsem doufala, že mi strach nepůjde vyčíst z tváře.

Co udělal John tentokrát? Myslela jsem si, že to teď už bude lepší.

Lepší? Všechno je přece v pořádku.

Možná jsem si to jen nalhávala. Obyčejná holka, i když po klinické smrti, asi nemůže mít normální vztah s posmrtným božstvem.

Ale proč má být trestaná i za to, že to jen zkouší?

Když jsem se blížila ke kanceláři, viděla jsem skrz okna, že to je mnohem horší, než jsem si myslela. Mnohem horší, než na co mě připravovalo to hučení ve třídě.

Byl tam policejní šéf Santos a další policisté. Můj Bože.

Vešla jsem dovnitř.

„Co je?“ nedočkavě jsem se zeptala. „Co se stalo?“

„Kdo je to?“ zeptal se policejní šéf. Položil na stůl šálek kávy, ze kterého právě upíjel. „Koho to tu máme?“

„To je Pierce Olivierová, pane,“ představil mě Tim a jeho tvář byla bledší než obvykle. Košili měl zmačkanou a vzadu mu vylézala z kalhot. „To je ta ze hřbitova…“

„Aha,“ ukázal policejní šéf na vedlejší kancelář. „Pojďte za mnou, slečno.“

Co se to tu děje? Chce se mnou mluvit policejní šéf?

Že by na mě nakonec přece jen chtěli hodit tu hřbitovní bránu?

„Mám zavolat mámě?“ zeptala jsem se a nehýbala se zatím z místa.

„To já nevím.“ Policejní šéf Santos tázavě povytáhl své husté šedivé obočí. „Měla bys?“

„Nemusíš, Pierce,“ ujal se slova Tim. Vypadal dost zničeně.

„Nevolej. Nic se neděje. Policie ti chce jen položit pár otázek.“

Kdyby to byl kdokoliv jiný než osoba, které jsem včera odevzdala svůj telefon, tak bych pravděpodobně trvala na postupu Zacka Oliviery a požadovala právníka. Už dřív jsem zjistila, že jsem si dneska zase zapomněla vzít mobil s sebou. Pořád ještě jsem se vznášela na růžovém obláčku svého štěstí.

Ale protože to byl Tim, možná budoucí mámin nápadník, tak jsem jen pokrčila rameny a šla jsem za šéfem policie Santosem do vedlejší kanceláře. Byla plná papírových krabic a brožur s nápisy Nový směr: nový směr k tvému novému já!

U konferenčního stolku tam seděla nějaká policistka a psala něco do notebooku. Když jsem vstoupila, zvedla oči, ale neusmála se.

„Jakže se jmenuješ?“ ptal se mě cestou policejní šéf. „Pierce, a jak dál?“

„Olivierová,“ odpověděl za mě Tim. Šel za námi. V ruce držel moji složku. Za poslední rok jsem se stala specialistkou na čtení svého jména vzhůru nohama.

Policejní šéf odstrčil židli u konferenčního stolku. „Posaďte se, slečno Oliverová.“ Řekl mé jméno špatně. „Nebude to trvat dlouho.“

Celá poplašená jsem přijala nabízenou židli. Ze zkušenosti jsem věděla, že teď se nebude dít nic dobrého.

„Jestli se to týká té hřbitovní brány,“ začala jsem, „tak s tím nemám nic společného.“

Policejní šéf překvapeně vzhlédl od šálku s kávou. „Hřbitovní brána,“ sklonil se opět k šálku. „Tak nám řekni, co víš o té hřbitovní bráně?“

„Nic,“ řekla jsem. „To se vám tu snažím říct. Nevím o ní vůbec nic. Nevím, kdo to udělal.“

„Co kdo udělal?“ Zahlédla jsem, že policejní šéf si vyměnil pohled s policistkou, která přestala ťukat do svého notebooku a podívala se na mě jako na pachatele, kterého touží dopadnout.

„Nerozkopla jsem ji,“ řekla jsem, „ani jsem nerozbila zámek.“ Policejní šéf zprudka vydechl a vyslal do vzduchu pár kapek kávy,

které mu zůstaly na kníru. Policistka si povzdechla a vrátila se k ťukání. Tim se posadil na druhý konec konferenčního stolu, otevřel si moji složku a předstíral, že si ji pilně pročítá. Nebyla jsem si jistá, ale myslím, že jsem zaslechla, jak si policistka potichu říká: křídlo D. Nevěřícně zavrtěla hlavou.

„Slečno, ať se už jmenujete jakkoliv,“ začal mi vysvětlovat Santos, „síla, která byla použita ke zničení té brány, byla rovna síle hozeného granátu. Proto je nám jasné, že to těžko mohl někdo jen tak rozkopnout.“

Seděla jsem tam a prohlížela si nehty, na kterých už po laku nebylo ani památky.

„Aha,“ řekla jsem jen.

Proč bych jim měla říkat, že se mýlí. A ne poprvé.

„Nejsme tady, abychom si povídali o té prokleté bráně,“ pronesl mrzutě. „Seržantko Hernandezová?“

Policistka stáhla stránku v notebooku dolů a pak se mě monotónním hlasem zeptala: „Vlastníte modré kolo značky Pobřežní hlídka, sériové číslo R-100-7511170, s bílým květovaným košíkem, velkým fialovým sedlem a červeným kombinačním zámkem?“

Ve slepé panice jsem pohledem klouzala z jednoho na druhého.

Měla jsem v hlavě úplně prázdno. „Já nevím,“ řekla jsem.

„Pierce,“ ozval se jemně Tim. „Přece máš. S mámou jste to kolo registrovaly na policejní stanici pro případ, že ho někdo ukradl.“

Mrkala jsem a srdce mi bilo silněji než kdy jindy.

„Mám modré kolo s fialovým sedlem a květovaným košíkem a červeným zámkem. A zaregistrovala jsem to kolo na policejním oddělení pro případ, že by mi ho někdo ukradl. Ale nepamatuju si sériové číslo. Kdo by si taky snažil zapamatovat sériové číslo svého kola? To přece nikdo nemůže po lidech chtít…“

„Kdy jste naposledy viděla své kolo?“ přerušil nás policejní šéf a znovu se napil kávy.

„Včera večer,“ odpověděla jsem. „Když jsem na něm jela za…“ Přestala jsem mluvit. V žilách mi ztuhla všechna krev.

Moje kolo. Nechala jsem ho přidělané řetězem k plotu u hřbitova.

Když jsem šla za Richardem Smithem.

„Proboha,“ postavila jsem se a málem jsem odkopla židli. „Co se mu stalo?“

Je mrtvý. Věděla jsem to. Byl poslední, kdo se dotkl mého přívěsku.

A teď je mrtvý.

Měla jsem si to domyslet. Měla jsem tušit, že já nikdy nemůžu být šťastná. Měla jsem vědět, že já to nikdy nezvládnu. Jak bych taky zrovna já měla zvládnout posmrtné božstvo? Toho zrůdného vládce podsvětí. Co jsem si to chtěla nalhávat? Vždyť jsem ani nedokázala udržet naživu svou nejlepší kamarádku. Ani to jsem nedokázala! Vždyť ani neumím řídit auto!

„Uklidni se, Pierce,“ slyšela jsem Tima, který vstal a přešel kolem stolu na mou stranu. Začala jsem zhluboka oddechovat. „To je dobrý. To bude dobrý. Snažíme se na to přijít.“ Chtěl mě jen uklidnit.

„Ale co se tedy stalo?“ rozplakala jsem se. Cítila jsem, že podléhám hysterii. „Když jsem ho naposledy viděla, byl v pořádku. Byl v pořádku, když mě vysadil u našeho domu.“

„Kdo byl v pořádku?“ díval se Tim na policejního šéfa, který byl stejně zmatený jako on. „O kom to mluvíš, Pierce?“

„O panu Smithovi,“ řekla jsem. Přestávala jsem trochu panikařit, protože z jejich výrazů jsem pochopila, že nevědí, o čem mluvím.

„O správci hřbitova přece. Proč? Počkejte! O kom tedy mluvíte vy?“

„O Jade,“ řekl Tim jemně. „Hledáme jakékoliv svědky, kteří se mohli minulou noc vyskytovat na hřbitově. Ze své obchůzky se nevrátila domů. A dneska ráno ji našli na hřbitově mrtvou.“

23.

Mnou vchází se do trýznivého města, mnou vchází se do věčné bolesti,

mnou vchází se k těm, jež Bůh věčně trestá…

DANTE ALIGHIERI, Peklo, Zpěv třetí

Oznámili to během oběda.

Ne to, že je Jade mrtvá. Proč by to dělali? Místní střední škola

nechtěla dělat publicitu smrti o nic víc než Westportská dívčí akademie.

Ne, oznámení se týkalo jen toho, že Národní centrum pro hurikány změnilo status z upozornění na varování. Všechny odpolední aktivity byly zrušeny stejně jako vyučování další den. Škola také dneska skončí už ve dvě místo ve tři patnáct.

„Proč nás nenechají jít hned?“ stěžovala si nad salátem Kayla. Byla to specialita místního kuchaře. „Jaký význam má zůstávat ve škole ještě další hodinu, když tu má každý z toho hrozného blížícího se hurikánu pěkně nahnáno? Stejně se teď po tom oznámení už nic pořádného nenaučíme.“

„Jo,“ souhlasila jsem s ní a ještě jsem dodala: „A měli bychom méně času si připomínat smrt Jade. Zrušte školu hned, abychom si o ní ani nemohli popovídat.“

„Cože?“ zeptala se Kayla.

„Ale nic,“ odsekla jsem a odložila svoje burrito. Kdo by v takové době taky myslel na jídlo?

„Zapamatuj si, že ona svého učitele nezabila,“ připomínal Alex Kayle. „Bylo to tedy něco podobného jako ta věc s Jade?“

„Ne, to vůbec ne,“ řekla jsem. „Jade se přece nemohla bouchnout do hlavy tupým předmětem sama.“

Tim mi sdělil, co zatím policie zjistila. Tělo bylo nalezeno až po dlouhé době a žádné svědectví se zatím neobjevilo. Stala se obětí běžného přepadení. Našel ji Richard Smith, když přišel dneska ráno do práce. Jakmile se k ní dostala sanitka, okamžitě ji nechali letecky převézt do Ryderova traumatologického centra v Miami.

Ale ani tam ji nedokázali zachránit. Poškození jejího mozku, přestože měla na hlavě cyklistickou helmu, bylo příliš rozsáhlé.

„Je mi to moc líto, Pierce,“ poplácával mě po zádech Tim, když jsem se v kanceláři rozplakala. „Je mi to taky moc líto.“

Jako mně mu to ale líto být nemohlo.

Nic se jí nestane. John na ni dohlídne.

Přesně tohle říkal Richard Smith v autě, když jsme nechali Jade odjet v dešti pryč.

Ale něco ošklivého se jí přesto stalo. To nejhorší, co se komu může přihodit.

Protože John v té době nebyl na hřbitově, aby se o ni postaral. Byl se mnou.

To jsem taky panu Smithovi řekla, když jsem po propuštění vyklopýtala z kanceláře Nového směru. Okamžitě jsem mu zavolala z telefonního automatu.

„Všechno to je moje chyba,“ vzlykala jsem.

„Nechápu, proč by to měla být vaše chyba,“ odpověděl mi.

„Jedině kdybyste to byla vy, kdo ji zezadu praštil nějakou trubkou, lopatou nebo čím byla zabitá a pak jí vzal peněženku a kolo. A taky jí sebral policejní vysílačku. Ta taky chybí, což se mi zdá podivné. Policejní vysílačku přece v zastavárně těžko vezmou.“

„Vy víte, jak to myslím. Když Jade zemřela, tak byl John se mnou,“ vzlykala jsem do telefonu. V té chvíli už zvonilo, kolem mě byla spousta lidí a divně se po mně dívali. Byla jsem na Ostrově kostí asi poslední, kdo používá telefonní automaty, a navíc jsem plakala.

„Nebyla to ani Johnova chyba, slečno Olivierová,“ odpověděl nesnesitelně klidně pan Smith. „I když si to vyčítá stejně jako vy. Kdo si myslíte, že mě vzbudil a dovedl mě k ní?“

„Nebylo to tam bezpečné,“ kvílela jsem. „John přece říkal, že na hřbitově to není bezpečné!“

Proč jsem mu včera v noci neřekla, že tam Jade je? Nechala jsem se příliš rozptylovat jeho polibky…

„Pro vás,“ připomněl mi Richard Smith. „Říkal, že to není bezpečné pro vás…“

„Nikdo to nemohl předvídat, slečno Olivierová, ani on sám. Byl to její osud. Je to smůla, to samozřejmě, a až najdou toho, kdo to udělal, doufám, že za to dostane nejvyšší trest. Johna z toho ale těžko můžete vinit, a sebe ještě méně. Jade tam byla sama o své vůli. Věděla, jaká jsou rizika a co dělá. A viděla jste sama, jak ji to bavilo. John říkal, že se dostala na lepší místo…“

Položila jsem mu telefon. Měla jsem strašný vztek. Tak tohle vzniklo jen proto, že jsem dala na radu Richarda Smithe, abych byla milejší. Někdo, koho jsem měla ráda, opravdu ráda, je teď mrtvý.

Zařaď včas zpátečku!

Ano, někde hluboko v podvědomí jsem věděla, že smrt Jade není moje vina, ani Johnova… Ale když se stane něco tak strašného, je v lidské přirozenosti hledat viníka. Chceme, aby se z toho někdo zpovídal, i když se někdy prostě takové věci stávají.

Podle mého táty problémem je, že hodně často obviňujeme ty nesprávné osoby. Někdy dokonce i oběť samotnou. Děláme to, abychom ujistili sami sebe, že nic tak strašného se nám nikdy stát nemůže. Tomu se stala tak strašná věc, protože provedl to a to. Stačí, abych já takové věci nedělala, a pak se mně nic tak strašného nikdy nemůže stát…

Já jsem zemřela, když jsem zachraňovala ptáčka. A moje máma z toho viní tátu, protože nepřidělal pořádně plachtu na bazén a ani si nevšiml, že se topím. Ale ve skutečnosti to byla jen moje chyba, že jsem byla tak nemotorná.

V případě Jade, jakmile se ta zpráva rozšířila po kampusu, což bylo hned, jak jsem se vrátila zpátky z kanceláře, všichni začali říkat: proč jezdila na kole tak pozdě večer venku a ještě k tomu po hřbitově? Jak ji to jen mohlo napadnout? Není divu, že ji tam zabili.

Jako by to byla jen její chyba.

Tahle teorie ale měla jednu slabinu: Jade někdo zabil. Policie chtěla toho člověka najít, nebo alespoň nějaké svědky, kteří by ho zahlédli.

Když se nad námi začaly valit první velké šedivé bouřkové mraky, začala jsem si všechno skládat dohromady. Později jsem nechápala, jak mi to mohlo trvat tak dlouho.

Bylo to strašné. Kdo by si takové věci mohl i jen představovat?

Lidé umírají. Klopýtnou, upadnou, pak se uhodí do hlavy, skutálí se do bazénu a utopí se.

Jiné zase svede jejich basketbalový trenér, pak se s nimi rozejde a oni jdou domů a spolykají lahvičku léků na předpis.

Jiní jsou zase přepadení, když jezdí na kole, a nikdo je včas nenajde a oni pak zemřou kvůli pozdě poskytnuté pomoci.

Tak to prostě chodí. S vámi to nemusí mít vůbec nic společného.

„Tetičko Deb?“ odpovídal Alex do telefonu, když jsme odcházeli uklidit naše podnosy po obědě. „Já vím, Pierce si zase doma zapomněla telefon, že jo?“

Ale někdy se může stát, že to s vámi něco společného má.

Alex mluvil s mou mámou a vytrácela se mu z obličeje barva. Se mnou zjevně mluvit nechtěla.

Jiní lidé o to ale stáli.

„Ahoj Pierce,“ pozdravila mě Farah, usmála se na mě a oba mi zamávali, když procházela kolem ruku v ruce se Sethem.

Nebyla jsem schopná se na ně také usmát, ale alespoň jsem na ně mávla a odpověděla jim na pozdrav.

Bouřkové mraky nad námi supěly. Bylo to opravdu divné, že v této škole musí všichni obědvat venku. Co se má dělat, když prší? Například teď déšť začne co nevidět.

„Pierce,“ zařval na mě Bryce, když šel kolem mě k odpadkovému koši. To, co nesl, vypadalo jak obaly od alespoň dvanácti balení burritos. Byl s ním i Cody. „Pierce, Pierce, Pierce, Pierce!“ Pokřikovali to, jako by to byl refrén nějaké písničky nebo vítězný pokřik týmu profesora Muellera.

„Bože,“ otočila se ke mně Kayla. „Kde jsi s nima včera byla? Na zmrzlině, nebo v ložnici?“

Zašklebila jsem se na ni. „Radši mi to ani nepřipomínej.“ Alex položil telefon.

Obrátila jsem se k němu. „Co chtěla moje máma?“

„Volala z policejní stanice. Právě tam dovezli mého tátu na výslech.“ Nevypadal dobře, jako by právě dostal pěstí do břicha.

„Kvůli vraždě Jade.“

Zem se pode mnou najednou propadla. Nejdřív jsem myslela, že to byl hrom.

Ale ono vůbec nehřmělo. Zatím.

„Cože?“ Hlava se mi zatočila. „Ale jak je to možné…“

„Nějaký svědek anonymně zavolal,“ pokračoval Alex. „Říkal, že viděl mého tátu, jak tu noc jede v babiččině autě kolem hřbitova. Přišli k nám a zabavili ho. Snaží se najít nějaké stopy.“ Zasmál se, ale nikdy dřív jsem ten druh smíchu u něj neslyšela. „Babiččino auto. Právě zabavili babiččino auto. Jsem zvědavý, co v něm najdou. Dozajista spoustu vlny, to je jasný.“

„Alexi,“ oslovila jsem ho rozpačitě.

To snad není možné. Jak se může najednou dít tolik strašných věcí? Jak je to možné?

Něco je špatně. Nejen tohle, ale celý vesmír se točí špatným směrem.

Zařaď včas zpátečku!

Jen co jsem si na to vzpomněla, prohnal se prostranstvím silný závan větru a všichni, co tam ještě seděli s obědem u stolků, museli držet obaly od jídla, aby jim neodletěly. Farah a Nicole zaječely a chytly si sukně. Toho si všimli všichni kluci, jen Alex ne.

„Včera večer nebyl táta vůbec venku,“ vracel se Alex zlostně ke strýčku Chrisovi. „Vždyť ho znáš. Nikdy nikam nechodí, jen na schůzky se svým psychologem. Má to přikázáno od soudu. Věčně jen sedí před televizí a čučí na zprávy o počasí, pije…“

„Minerálku,“ dokončila jsem za něj. „Já vím.“

Rozhlédla jsem se kolem sebe. Nad mořem se začalo blýskat. Ne. Tohle se přece nemůže dít.

Pocit beznaděje, který jsem začala vnímat už od chvíle, co jsem uviděla v kanceláři Nového směru policii, mi jasně napovídal, že se to stoprocentně děje.

Ne. Nebylo to teprve od té chvíle, co jsem v kanceláři Nového směru uviděla policii. Ne, bylo to od té doby, co jsem se vrátila do života.

Jestli jsem si nechtěla nic nalhávat, musela jsem přiznat, že to všechno začalo už dávno předtím.

„Líbí se ti?“ zeptala se mě tehdy babička.

„Já nevím,“ odpověděla jsem. Babička se usmála.

„Bude se ti líbit,“ řekla.

A omotala mi šálu kolem krku. Šálu, kterou upletla jen pro mě. Červenou. S třásněmi.

Počkej. Takhle se to přece nestalo. Jak jsem mohla být tak hloupá? Babička má pravdu. Mám příliš velkou představivost.

„Možná si jen ověřují podezřelé, ne?“ zeptala se Kayla. „Viděla jsem to jednou ve filmu. Protože tvůj táta už byl jednou ve vězení, tak vyslýchají nejdřív každého, kdo…“

„Ne,“ odrazil ji hořce Alex. Určitě se mu chtělo do něčeho pořádně praštit. Poblíž ale nebylo nic měkkého, aby se sám nezranil. Takoví byli možná jen nějací studenti z křídla A, kteří tu pobíhali, protože co nejdřív začne pršet a zvonek ohlašoval začátek vyučování. „Říkal jsem ti přece, že někdo říkal, že ho viděl. Nějaký svědek. Nějaký svědek, který mého tátu viděl někde, kde nebyl, a že dokonce řídil auto, které nikdy neřídil.“

Kayla mu položila ruku na rameno. Nikdy jsem u ní neviděla tak jemný výraz. „Alexi, je mi to moc líto.“

Vrátila jsem se v myšlenkách ke strýčku Chrisovi. Včera mě zapřísahal, abych si nikdy nenechala od nikoho namluvit, že něco nedokážu, i když bych sama měla pochybnosti.

Nenapadlo mě, že by to byl ještě problém.

„Půjč mi telefon, Alexi,“ natáhla jsem k němu ruku.

„Proč?“ zeptal se podezíravě, ačkoliv byl plný beznaděje.

„Protože chci zavolat tátovi.“

Alex zavrtěl hlavou. „Pierce. Tvůj táta mého tátu nenávidí. Na to jsi zapomněla?“

„Ne, to není pravda.“ Lhala jsem. „Jen mi ten telefon pěkně dej.“

„Pierce,“ pokračoval Alex. „Je to od tebe hezké, opravdu. Ale nepleť se do toho. Tohle je nad tvoje síly.“

Musela jsem se zasmát, i když mi ve skutečnosti vůbec do smíchu nebylo.

„Alexi, důvěřuj mi. Proti tomu, s čím se musím vyrovnávat každý den já, je tohle brnkačka.“

Jen jsem to dořekla, zahřmělo tak silně, že těch pár studentů, co ještě venku směřovalo do různých křídel školy na vyučování, okamžitě vběhlo dovnitř.

Alex musel zvýšit hlas, aby byl slyšet. „Vážím si toho, Pierce. Ale tvůj táta tu napáchal i tak dost zlého. Nemyslíš?“

Kayla se prudce nadechla. Štípalo mě v očích a uvědomila jsem si, že mi tečou slzy… takových věcí jsem slyšela od vlastní mámy přece už tolik.

„Přijdeme pozdě na hodinu,“ řekl Alex a obě nás postrčil. „Jestli chcete vzít domů, sejdeme se ve dvě u auta.“ Pospíchal směrem ke křídlu D. Hlavu měl schovanou mezi rameny a byl celý schoulený. Nikdy nevypadal tak maličký. A to Alex za léto vyrostl o šest centimetrů. Strýček Chris mi pyšně ukazoval znamínka na futrech u kuchyňských dveří.

„Nemyslel to tak,“ otočila se ke mně Kayla.

„Ale jo,“ zavrtěla jsem hlavou. „Myslel.“

„Možná myslel. Ale znáš ho. Je naštvaný. No tak.“ Zírala přitom na něco za mými zády. „Není tvoje babička ta paní z Babiččina zatoulaného klubíčka?“

„Jo,“ přitakala jsem. „Proč?“

„Protože tamhle zrovna jde.“

Otočila jsem se. Kayla měla pravdu. Blížila se k nám babička. Na sobě měla jeden ze svých originálních ohozů, šedý plášť, vesnickou bílou blůzu a bílé tenisky bez tkaniček.

Kolem krku měla jeden ze svých barevných šálů, které nikdy nesundává. Plete si je sama. Na obou koncích visely ozdobné střapce.

Tím byla babička na celém ostrově všeobecně známá. Někteří lidé přitom ty střapce používali jako táhla ke stropním větrákům.

„Pierce,“ zvedla babička ruku k pozdravu. I když byla ode mě hodně daleko, celé dvě řady skříněk, dobře jsem slyšela její těžký dech. Babička nebyla žádný sportovec. Nerada někam chodila pěšky, raději jezdila autem. „Díky Bohu, že jsem tě našla. Slyšela jsi už o Christopherovi? To je strašné!“

„Asi přišla, aby vás oba vyzvedla ze školy,“ zašeptala mi Kayla.

„Kromě oběda nás nepustí ven. Jen když přijde někdo z rodiny starší osmnácti let a požádá o to.“

„Hm,“ povzdechla jsem si. „Neříkal ale Alex, že jí zabavili auto?“ Kayla pokrčila rameny. „Tak asi přijela autem tvé mámy.“

„Proč teda máma Alexovi neřekla, že je babička na cestě?“ vrtalo mi hlavou.

Kayla se na mě podívala. „Kuře,“ řekla. „Co to tady předvádíš?

Ty si myslíš, že tě vlastní babička přišla unést?“ Líbí se ti?

Nevím.

Bude se ti líbit.

Batoh s knihami jsem si položila na zem a stále jsem pozorovala babičku, která už byla téměř u posledního oddílu skříněk. Střapce na konci jejího šálu se natřásaly.

Stejně jako ty na šále, kterou jsem měla kolem krku ten den, co jsem zemřela. Kmitaly mi ve vodě nad hlavou úplně stejně.

Měla jsem to celou dobu přímo před očima, a přesto mi trvalo tak dlouho, než jsem na to přišla.

Já jsem přece takový hlupák!

„Jak špatně je na tom tvoje rodina?“ pokračovala Kayla.

„Kaylo,“ požádala jsem ji a vyhrnula si rukávy. „Udělej pro mě něco, prosím. Jdi do třídy.“

Kayla se usmála. „Jak chceš. U Alexova auta teda ve dvě asi nebudeš?“

„Jestli tam nebudu,“ řekla jsem, „zavolejte policii.“

Kayla se usmála ještě víc. Dozajista si myslela, že celá ta věc je jeden obrovský vtip.

„Neboj se, kuře,“ řekla a zamířila ke křídlu D. „Je mi to jasné, nejdřív policajti a teď zase něco. Bude nejlepší se co nejrychlejc zdekovat.“

Něco jsem ale věděla jen já, Kayla o tom neměla nejmenší tušení. Kámen, který jsem měla zastrčený pod trikem, měl v Kaylině blízkostí většinou milou fialovou barvu. Jakmile se tu ale objevila babička, v tu chvíli se zbarvil do černa.

Kdykoliv mi byla babička nablízku, vždycky měl tuhle barvu. Dřív jsem si myslela, že je to proto, že mě babička nikdy úplně nepřijala.

Teď mi byl konečně jasný ten pravý důvod.

Babička těžce oddychovala. „Proč jsi mi nešla naproti, když jsi mě viděla? Málem jsem vypustila duši.“

„Možná by ti pomohlo, kdybys zahodila tu šálu,“ zamumlala jsem.

„Co to má znamenat?“ Babička měla modré oči. Jako jediná v celé rodině. Nepatřila k Olivierovým, ani k Cabrerovým. Začala jsem přemýšlet, ke komu vlastně patří.

„Co tu děláš, babi?“ zeptala jsem se.

„Ehm,“ vydechla a ovívala se cípem šálu. „Přijela jsem pro tebe. Máma chce, abys jela hned domů. Stalo se něco strašného. Tvůj strýček Chris…“

„Já to vím,“ řekla jsem tiše. „Zavolali si ho k výslechu.“

Dívala se na mě celá překvapená. „Když to tedy už víš, tak proč tu jen tak stojíš? Jdeme.“ Vzala mě za paži, a když jsem se nepohnula, škubla mnou.

„Pierce,“ rozzlobila se. „Co je to s tebou? Teď není čas na nějaké hry. Copak nevidíš, že za chvíli začne slejvák? Blíží se bouřka. Nechci zmoknout. Jdeme!“

„A co Alex?“ zeptala jsem se.

„Ten je už pryč,“ řekla bez mrknutí oka babička.

„Opravdu?“ podivovala jsem se. „Už odjel? Volala jsi mu?“

„Ano,“ řekla. „Volala. Říkal, že tě nemůže najít. Tak už konečně pojď. Nemám čas tu čekat celý den. Musím se vrátit do obchodu. Jdeme!“

„Ne,“ zavrtěla jsem hlavou. „S tebou já nikam nejdu.“

„Co to říkáš za nesmysly?“ Babička byla o trochu menší než já, ale byla širší, a tak měla níže položené těžiště. Když mnou škubla, bylo to pořádné škubnutí.

Ale i já dokážu být někdy tvrdohlavá.

„Pierce! Co je to s tebou?“ dožadovala se babička vysvětlení. Svírala mi ruku tak těsně, že jsem se bála, že mi v ní přestane proudit

krev. „Tvé matce pořád dokola opakuju, aby tě nenechávala lít do sebe tolik toho kofeinu…“

„To bys měla radost, že ano?“ Školní dvůr, spojovací cesty, její střapce, všechno se najednou zbarvilo do ruda. Ale to mi bylo jedno.

„Můžeš dělat, co chceš, abych si to nepamatovala. Ale hádej co? Já si to pamatuju, dokonce víc, než by sis myslela. Poslala jsi mě na ten hřbitov při dědečkově pohřbu schválně. Abych se setkala s Johnem.“ Babička na mě nechápavě mrkla. „Cože? Nevím, o čem to…“

„Dědeček o tvém malém plánu nic nevěděl, co?“ pokračovala jsem a vůbec jsem ji nevnímala. „Richard Smith mi řekl, že jsi dědečkovi řekla, že na posmrtná božstva nevěříš. Ale ty v ně věříš. Nejenže v ně věříš, ale dokonce je s radostí i mučíš. To přece dělají Fúrie, ne?“

Babička měla teď stejnou barvu jako její šál. Venku sílil vítr a cuchal jí šedivé kudrliny. Ruku mi přitom svírala stále stejně silně.

„Nechápu, kde jsi na tohle všechno přišla,“ řekla. „Ale jestli jsi mluvila s Richardem Smithem, tak si dokážu představit, co ses od něj mohla dozvědět. Ten chlap je blázen! Trvá na tom, že smrt je přirozenou součástí života, a vykládá spoustu dalších takových nesmyslů. Ty bys měla vědět líp než kdokoliv jiný, co se stane, když zemřeme. To, co ti řekl ten Smith, ale musíš brát s pořádnou rezervou. Přišla jsem tě vyzvednout a dovézt k tvé matce…“

„Jakým jsi vlastně přijela autem?“ chtěla jsem vědět. „Máminým ne, protože ta právě teď telefonovala Alexovi z místa, kde vyslýchají strýčka Chrise. A to tvoje bylo zabavené. To jsi udělala velkou chybu, babi. A víš, jakou chybu jsi ještě udělala? Že jsi mě zabila.“

V jejích modrých očích něco zablýsklo. Strach to nebyl. Na to to bylo příliš plazivé.

Bylo to spíš jako… Nenávist!

„Ty sis myslela, že na to nikdy nepřijdu,“ pokračovala jsem a stále jsem se snažila dostat z jejího sevření. Pustila mě a úplně změnila výraz. Z jejího pohledu čišela divokost, stejně jako někdy u Johna.

Jeho oči ale na mě nikdy nehleděly s takovou nenávistí. Ani když byl John úplně v koncích, nestalo se to, ani jedinkrát. Jeho oči někdy

byly plné smrti, ale nikdy jsem nepochybovala, že je v nich zároveň alespoň jiskřička života. U babičky jsem si tím vůbec nebyla jistá.

„Když mi bylo sedm, tak jsi mě poslala na hřbitov, abych se určitě setkala s Johnem, nebylo to tak? A proto, když jsem zemřela, vcházela jsem do podsvětí právě zdejší bránou na Ostrově kostí. Neměla jsem se ho bát, ale doufat, že si mě možná všimne a vybere za svou partnerku, tak jako si Hádes kdysi vybral Persefonu. To jsi chtěla, že ano?“

Začalo pršet, velké těžké kapky se rozbíjely o plechové střechy kampusu.

Nevnímala jsem je. Všechnu svou pozornost jsem soustředila na ženu před sebou. Jestli to tedy vůbec byla žena. Už dlouho jsem měla pocit, že to žádná moje babička vůbec není.

„Proto ses mě ten den ptala, jestli se mi líbí, a když jsem odpověděla, že nevím, řekla jsi, že se mi líbit bude. Přiznej to.“ Zavrtěla jsem hlavou. Konečně mi to všechno došlo. Ale stále ještě jsem tomu nemohla uvěřit. Bylo to tak strašné. „To ty jsi mi upletla ten šál, ten s těmi červenými střapci. Poslala jsi mi ho k Vánocům. Teď jsem si na to vzpomněla. Jak jsi to dokázala, aby se mi připletl mezi nohy a já o něj zakopla? Jak sis mohla být jistá, že si ho vezmu k bazénu, spadnu do vody a utopím se? Byla jsi to ty, kdo ubližoval těm ptákům? Tomu na plachtě přes bazén ve Westportu a tomu na cestičce tady na Ostrově kostí? Co jsi to za člověka? Kdo by usiloval o život vlastní vnučky?“

V tu chvíli mě konečně pustila. Stála naproti mně a zhluboka oddechovala.

Nebylo to ale proto, že by byla stará a slabá. To zdaleka ne. Ale protože to byla Fúrie. Konečně ukázala svou pravou tvář.

Bylo to tak strašidelné, že jsem si nikdy nic takového ani ve snu nedokázala představit.

„To ty jsi to všechno zkazila,“ upřela na mě pohled. „Jen ty. Měla jsi zůstat mrtvá. Ale jsi tak hloupá, že ani to jsi nedokázala udělat správně.“

Podívala jsem se na ni celá zděšená. Trvalo mi celou věčnost, než jsem si to všechno poskládala dohromady. A teď se mi nechtělo věřit, že je to pravda.

„Říkala jsem jim to,“ pokračovala babička a těžce oddechovala. Jazyk jí vystřeloval z pusy jako hadovi, jak si olizovala své růžové rty.

„Snažila jsem se je před tebou varovat. Když se Deborah narodila a byla tak krásná a chytrá a dokonalá, brala jsem to jako osud. Nabyla jsem jistoty, že naše rodina je vyvolená, aby ho konečně zničila. Byla jsem si jistá, že se do ní zamiluje hned, jak ji uvidí. On se do ní ale nezamiloval. Zkoušela jsem všechno možné. Na tom hřbitově jsem s ní strávila snad tisíc hodin, procházely jsme se sem a tam mezi hrobkami a snažily se získat jeho pozornost. Kdyby se na ni podíval alespoň jednou!“ Babička si odfrkla a znovu na mě upřela pohled.

„S tebou to bylo jiné,“ pokračovala. „Nechala jsem tě na hřbitově ani ne pět minut, a co se stalo? Nemohla jsem tomu uvěřit.“ Celá její tvář se tak podivně zkřivila, že kdyby v ní zbylo ještě trochu lidskosti, dalo by se to považovat za úsměv. „Kdybych bývala věděla, že se mu líbí hloupé ošklivky, nepromrhala bych tolik času na to, aby tvá máma měla vždycky hotové úkoly a krásně upravené nehty.“

Začaly mi téct slzy. Bylo mi jasné, že to už žádná moje babička není.

Ale když o mně říkala, že jsem hloupá a ošklivá, tak se mě to dotklo víc, než muselo.

„Zabít tě bylo docela jednoduché,“ pokračovala. „Problém nastal, když ses ze záhrobí vrátila. Po svém otci jsi toho zdědila mnohem víc, než kdokoliv z nás předpokládal.“

„Tak abys věděla,“ pyšně jsem zvedla hlavu, „tohle budu brát jako kompliment.“ I když mi bylo jasné, že to tak nemyslela.

„Proto jsem jim taky řekla, že to nemůže fungovat,“ zasyčela, aniž by vnímala, že jsem něco řekla. „Ale copak mě poslechli? Samozřejmě že ne. A teď se podívej, kam jsme to dopracovali. Když ty nejsi mrtvá a nestojíš po boku Johna Haydena, tak on nikdy nepozná pravou lásku. A když John není šťastný, tak nemá cenu ho o štěstí připravovat. Ale tak už to je. Naštěstí to můžu snadno napravit…“

Když se na mě vrhla, odstrčila jsem ji přesně tak, jak mě to pro případ, že bych se někdy ocitla v situaci, kdy se musím sama bránit, naučil tátův šofér.

Překvapilo ji to a couvla. Přitom se jí z hrdla vydral výkřik, jaký jsem v životě neslyšela. Byl tak pronikavý, že dočista rozptýlil červenou mlhu, co jsem měla před očima.

Tehdy se tam objevil John.

Objevil se tam zničehonic, na sobě černé džíny a černé triko. Jako by něco takového dělal denně – uprostřed slejváku zachraňoval svou dívku před její vlastní babičkou Fúrií.

„Jdeme,“ řekl mi klidně. Vzal mě kolem pasu, zvedl mě ze země a chtěl mě odnést pryč.

Neřekl: Ahoj.

Neřekl: Ahoj, Pierce. Ty máš teda skvělý pravý hák.

Neřekl ani: Rád tě vidím. Je mi líto, že tvoje poradkyně byla včera v noci zavražděna. Ano. Vím, že tvoje babička je Fúrie, i když jsem ti říkal, že po tobě žádné nejdou. Asi jsem se v tom mýlil.

Řekl jen: Jdeme.

„Vrátím se pro tebe,“ utrousila jsem přes rameno k té obludě, co bývala mojí babičkou. Asi jsem byla taky trochu hysterická. John mě vedl za roh, ke vchodu do křídla B.

„Ne,“ řekl mi pak tím samým hlasem, který jsem už znala z toho klenotnického obchodu. Jako by odmítal nabízený nápoj. „Nevrátíš se pro ni.“

„Jak to myslíš?“ odhodila jsem si vlasy, co mi spadly do tváře, abych viděla, kam jdeme. „Johne, víš, co je zač? Je to Fúrie. Říkal jsi, že mě žádné Fúrie nepronásledují, ale hádej co? Ony mě pronásledují! Jednou z nich je moje vlastní babička. To ona mě zabila! Upletla mi šál, přes který jsem klopýtla, a zemřela jsem. Johne, i tobě se snažila ublížit, ještě než jsem se narodila…“

Nepustil mě, ani když jsem se všelijak kroutila. Povolil, teprve když jsme došli na konec průchodu, kde mu to připadalo bezpečně daleko od mé stále řvoucí babičky. Nebo se měla do bezpečí přede mnou dostat babička? Ale i potom, co jsme se zastavili a on mě postavil na zem, mě stále tiskl ke skříňkám. Z jeho sevření se nedalo vyprostit.

„Já to vím,“ bylo jediné, co s vážným výrazem řekl. Šokovaně jsem na něho pohlédla. „Ty to víš? Jak je to s mou babičkou? Jak to víš?“

„Ne, o tvé babičce jsem to nevěděl,“ potřásl hlavou. „I když to dává smysl. Měl jsem to uhádnout. Měla jsi pravdu, když jsi říkala, že po tobě jdou Fúrie.“

„Věděla jsem to,“ vybuchla jsem. „Když se některá dostane do mé blízkosti, můj kámen zčerná.“ Zvedla jsem přívěšek, abych mu to ukázala. Kámen byl stále ještě černý jak asfalt. „Takhle se změnil v blízkosti klenotníka a profesora Muellera. Je mi jedno, co říkáš ty, Johne, ale já si myslím, že oba taky patřili k Fúriím. Tahle věc se nikdy nespletla. Já jsem jenom nevěděla, jak to chápat. Škoda, že k tomu neexistuje nějaký užitečný návod k použití nebo něco podobného. Kdybych totiž věděla, co všechny ty různé barvy znamenají, bylo by to opravdu…“

„Pierce,“ zastavil mě. Tvářil se strašně smutně. „Jade zabily Fúrie.“

Oči jsem měla najednou plné slz. Pustila jsem přívěsek. Těžký kámen mě uhodil do hrudi. „Ach, Johne, to ne. Moje babička…“ Nedokázala jsem ani dokončit větu, jak jsem byla rozrušená.

„Ne, ona ne. Ale jestli je pravda, co říkáš, tak to asi udělali její kumpáni. Jade zabili tři muži. Říkala, že je nepoznala. Měli na obličeji masky.“

„Proč právě Jade?“ zeptala jsem se. „Jade nikdy nikomu nic neudělala.“

Jen každému nabízela dobrou radu a červenou lékořici.

„Copak to nechápeš?“ Jeho šedé oči byly celé uštvané. „Jade zemřela, protože si ji spletli s tebou, Pierce. To ty ses přece vždycky proháněla po hřbitově na kole…“

Zvedla jsem k němu zmučený pohled. „Johne. Jestli profesor Mueller taky patřil k Fúriím, tak tohle nebylo poprvé, kdy ublížili někomu místo mě. Protože Hana… Co Hana?“

Bez jediného slova se na mě podíval. Déšť stále sílil. Brzy začne pořádný liják.

„Měla jsem,“ promluvila jsem tiše, „měla jsem tě nechat, abys ho tehdy zabil.“

„Ne,“ sevřel mi rameno ještě silněji. „Měla jsi pravdu, když jsi mě zastavila. A s tím klenotníkem také. To nebyli oni, kdo zabíjel, Pierce. Ale zmocnily se jich Fúrie. Já na to někdy zapomínám.“

„Musí přece existovat nějaký způsob, jak je zastavit, než ublíží někomu dalšímu, Johne,“ řekla jsem. „Musí to nějak jít.“

„Nejde je zastavit,“ řekl. „Můžeš jim zpřelámat kosti, můžeš zabít těla, ve kterých přebývají, můžeš udělat cokoliv. Ale je to na nic.“

„Ale když jsem teď babičku uhodila…“

„Kdyby stačilo je uhodit, myslíš, že by jich pořád ještě tolik zbylo?“ zeptal se mě. Stále se díval k rohu, jako by předpokládal, že se tam každou chvíli může objevit babička. „Věř mi, tolik jsem jich už nespočetněkrát uhodil, že by dneska už musely být vyhynulé. Ale ony se vždycky vrátí. Najdou si nové tělo, do kterého se nastěhují, nějakou slabou duši, kterou jde lehce ovládnout.“

„Co tedy budeme dělat?“ zeptala jsem se a chtěla jsem mu dát ruce kolem krku. Zoufale jsem potřebovala uklidnit.

Položil si hlavu na mé rameno a přitiskl mě k sobě tak těsně, jako bychom se nacházeli ve vlnách, opuštění sami v bouři, a já byla jediné pevné místo, kterého se dá držet.

Místo abych našla uklidnění já u něj, hledal ho on u mě. Tohle zjištění mi nahnalo takový strach, že jsem se dosud ničeho tak strašně nebála.

„Nevím, jak jsem si mohl kdy myslet, že jen proto, že sis zvolila nebýt se mnou, že budeš před nimi v bezpečí, když jsi po celou tu dobu nebyla v bezpečí ani před svou vlastní rod…“ mumlal mi do vlasů.

„Psst,“ nechtěla jsem, aby dokončil větu. Co jen mohl udělat, že ho moje babička tak nenávidí? „Všechno bude zase v pořádku. Přijdeme na to, jak…“

„Ne.“ Najednou se vzchopil. Ale pořád mě ještě nepouštěl z objetí. Držel mě za ramena. „Nebude to v pořádku, Pierce. Jsou to Fúrie. Jsou tady všude kolem a pronásledují tě.“

„Ale ten přívěsek,“ ukazovala jsem na svou hruď. Chtěla jsem mu připomenout, že se můžu sama chránit. Že jsem se už i sama ochránila. Jen jsem nedokázala ochránit nikoho dalšího. „Ještě potřebuju trochu praxe, teď už vím, o co se jedná, a určitě…“

Zavrtěl hlavou.

„Pierce,“ řekl. „Přemýšlím o tom od chvíle, co jsem našel Jade.

Existuje jediná možnost, jak tě ochránit před Fúriemi.“

Podívala jsem se mu do tváře, ale bála jsem se i jen doufat.

„Opravdu? A jak?“

Zlehka mě políbil na čelo a nechal tam rty přitisknuté.

„Zavři oči,“ řekl.

„Proč?“ zeptala jsem se celá zmatená.

„Udělej to, prosím. Slibuju, že ti to neublíží.“

Když mi došlo, co chce udělat, odskočila jsem od něj. Když mě chytil, kopla jsem ho. Snažila jsem se vyprostit z jeho železného sevření a prosila jsem ho. Všemožně jsem se snažila od něj odpoutat.

„Johne,“ plakala jsem. „Ne! Nedělej to! Takhle ne. Přesně tohle chtějí. Babička mi to říkala. Prosím tě, prosím tě na kolenou…“

Ale bylo už pozdě. Měl strašnou sílu. Nepodařilo se mi uniknout. A nakonec jsem samozřejmě mrkla.

Jedna. Dvě. Tři.

24.

Všechno stvořené přede mnou v tom světě je od věků, já navždy potrvám, zanechte naděje, kdo vstupujete.

DANTE ALIGHIERI, Peklo, Zpěv třetí

Nic se tam nezměnilo. Průsvitné bílé záclony v elegantních obloucích se nadouvaly lehkým vánkem. Na hladkých

mramorových stěnách visely tapiserie. V krbu hořel oheň. Zářící stříbrné mísy na dlouhém banketním stole byly plné ovoce. Dokonce i ta obloha byla stejná. Klidný, růžový, provždy zšeřelý podvečer.

A ta postel! Samozřejmě tam stále byla. Pro dva, bíle povlečená, s nebesy.

Když jsme se tam ocitli, jeho stisk okamžitě povolil a já byla volná.

„Ne,“ vydechla jsem, hned jak jsem otevřela oči.

Nemohla jsem tomu uvěřit. Nemohla jsem uvěřit, že jsem zpátky na tom místě, které mě tolikrát pronásledovalo ve snech.

„Pierce,“ řekl neuvěřitelně klidným hlasem. „Nezlob se. Sama víš, že je to takhle nejlepší.“

Nezlob se. Takhle je to nejlepší.

Měla jsem na sobě dokonce ty samé šaty.

Možná ne ty úplně samé. Ale když jsem se na sebe podívala, viděla jsem na sobě něco velmi podobného těm šatům, do kterých mě oblékl, když jsem tu byla naposledy. Byly dlouhé, bílé a splývavé. Když jsem v obranném gestu zvedla ruku k vlasům, ucítila jsem v nich něco pichlavého.

„Květiny?“ Vytáhla jsem si je z vlasů a znechuceně je hodila na podlahu. „Zbláznil ses? A přestaň mě takhle převlékat! Umím se oblékat sama.“

„Myslel jsem, že se ti budou líbit,“ bránil se, zjevně ublíženě.

„Moc ti to sluší.“

Na to nešlo odpovědět jinak, než že jsem zařvala: „Já tě zabiju!“

Chvíli o tom uvažoval. „Na to je už pozdě,“ sdělil mi s ledovým klidem.

Přešel po pokoji k jedné z polic, vytáhl knihu, došel k pohovce, usadil se na ni, otevřel knihu a začal si číst.

Jako by se nic nedělo. Rozhovor skončil. Jsem zvědavá, co budeme mít k večeři.

Ale jestli si myslel, že to tím pro mě skončilo, tak se velmi, ale velmi mýlí.

Na roztřesených nohou jsem proběhla kolem něj chodbou, která vedla ke svobodě, do haly, kudy jsem utekla posledně.

Nesnažil se mě nijak zastavit. Nevydal ani hlásku.

Už tehdy jsem měla pojmout nějaké podezření. Ale samozřejmě mě nic nenapadlo. Měla jsem alespoň naději. Tehdy ještě ano.

Stále tam byly… ty schody, jak jsem si je pamatovala. Ohlédla jsem se přes rameno a čekala, že na mě něco zavolá. Třeba Stůj! Počkej! Pojď si o tom promluvit. Fúrie. Jak si s nimi poradíš, až se odsud dostaneš?

Ale neřekl jediné slovo. Zvedla jsem okraj své nesmyslně dlouhé sukně a sbíhala jsem po schodech. Přesně jako minule.

Dveře byly zamčené. No jasně.

Mělo mě napadnout, že na tohle bude myslet. Přece se nenechá stejně obelstít i podruhé.

Přesto jsem se celou vahou opřela o dveře, kopla do nich a strčila.

Když bylo jasné, že se tudy nedostanu, vyběhla jsem po druhých schodech, co se stáčely nahoru. Dveře nahoře byly samozřejmě taky zamčené.

Ani tehdy jsem to ale nevzdala. Začala jsem prozkoumávat celou chodbu, jako to dělají čenichající psi na celnici. Rukama jsem prohmatávala zdi a hledala tajné chodby.

Našla jsem jen krásně vyvedenou koupelnu se zapuštěnou vanou a s výhledem do hezké zahrady, kde rostly ty samé květiny, které mi dal do vlasů.

Vylezla jsem oknem do zahrady, přeběhla ji a snažila se přelézt zeď. Když jsem na ni vylezla, tak jsem uviděla…

Jezero. To samé jezero, u kterého jsem stála před rokem a půl spolu s dalšími zemřelými a klepala se zimou.

Nebyly na něm žádné další lodě kromě těch, co už jsem znala. Nakládaly lidi jen na protější straně jezera, ne na té, co jsem byla

já.

Jak jsem se snažila přelézt zahradní zeď, šaty jsem měla špinavé

a roztrhané. Poražená jsem se vrátila do pokoje s postelí. Seděl přesně na stejném místě, kde jsem ho nechala, a četl si tu samou knihu.

„Doufám, že teď nechceš nakopnout mě,“ řekl a ani se neobtěžoval zvednout oči od knihy, „tak jako jsi kopala do těch dveří.“

„To chci,“ zlobila jsem se, „jestli mi teď řekneš Pierce, musíš se uklidnit. Jak dlouho jsi to plánoval?“

„Sama víš, že to jinak nejde,“ řekl klidně a otočil stránku. Naštvalo mě, že se ani neobtěžuje odpovědět na mou otázku. „Jestli chceš, tak si potom můžeme jít prohlédnout stáje. Alastor už doufám nebude proti tobě tak zaujatý.“

Sedla jsem si vedle něj na pohovku. Začínala jsem chápat, proč pokaždé, když jsem ho ten minulý rok a půl viděla, vypadal tak divoce. Cítila jsem, jak se zdi zámku kolem mě začínají pomalu uzavírat.

„Johne,“ natáhla jsem k němu svou ruku. „Jsem mrtvá?“

Odložil knihu a podíval se mi do očí. Měl se na pozoru. „Ne, Pierce,“ řekl. „To víš, že ne. Nejsi mrtvá. Přinesl jsem tě sem, jen abych tě uchránil před Fúriemi, které ti usilují o život. Myslel jsem, že je ti to jasné.“

Neměla jsem slov. „Takže tam na Ostrově kostí, tam jsem se jen ztratila?“

„Předpokládám, že ano,“ odpověděl po krátkém zamyšlení.

„Nejsem si jistý. Nikdy předtím jsem milovanou dívku před Fúriemi nezachraňoval.“ Vylekal se, když spatřil, jak se mi oči plní slzami.

„Neplač.“

„Jak bych mohla neplakat?“ zeptala jsem se ho. „Právě jsi řekl, že mě miluješ.“

„Proč jinak by se tohle všechno dělo?“ Odstrčil knihu a objal mě.

„Fúrie by se tě nesnažily zabít, kdybych tě nemiloval.“

„To jsem netušila,“ řekla jsem. Slzy mi tekly po tvářích, ale nechala jsem je být. Vpíjely se do jeho košile. „Nikdy jsi mi nic takového neřekl. Pokaždé, když jsme se viděli, ses choval tak… divoce.“

„A jak jsem se měl chovat?“ zeptal se. „Ty jsi zase dělala jiné věci, třeba jsi na mě vychrstla čaj.“

Podívala jsem se na něj skrz slzy.

„Tady není nic k smíchu,“ řekla jsem. „Uvědomuješ si, že jestli se ve dvě neobjevím u Alexova auta, moje kamarádka Kayla zavolá policii? Určitě to udělá. Kdo ví, jaké lži jim babička napovídá, až se jí budou vyptávat? Pravděpodobně jim řekne, že jsi mě zabil a hodil moje tělo někde do oceánu. Máma se z toho nikdy nevzpamatuje.“

Jen jsem si vzpomněla na mámu, začala jsem zase vzlykat, přitisknutá k jeho hrudi. „Vůbec tě nezná.“

Utěšoval mě a jemně mě svou hrubou rukou hladil po vlasech.

„Pšš, může se to změnit. Richard mě zná. Můžu to říct Richardovi. Aby to řekl tvé mámě, jestli chceš. Může jí říct, že mě zná a že jsme spolu utekli, abychom se mohli vzít. Můžu mu dokonce dát dopis, aby ho předal tvé…“

„Johne,“ zvedla jsem hlavu a zadívala se na něj. „V jakém století vlastně žiješ? Dneska už nikdo dopisy nepíše ani neutíká v sedmnácti za účelem sňatku. Když budeš moje dopisy dávat Richardu Smithovi, aby je předal mámě, můj táta ho nechá zavřít za účast na mém únosu anebo ho nechá odvézt na nějaké tajné místo a podrobí ho tam mučení. Víš ty vůbec, kdo je můj táta?“

John mě líbal do vlasů. „Je mi jedno, kdo je tvůj táta.“

„To by ti jedno být nemělo,“ řekla jsem. „Protože ti musím něco sdělit. Nejsem jen takové obyčejné děvče, které se jen tak rozplyne ve vzduchu a nikdo si toho ani nevšimne. Jak jsi už i ty sám jednou prohlásil, existují lidé, kterým na mně moc záleží. Možná jich není tolik, kolik jsem si myslela, když vezmu v úvahu, že moje babička je Fúrie, ale pořád jich je ještě dost. Nechce se mi věřit, že jsi to mohl

udělat. Právě ty, komu je zasvěcená celá ta noc, protože tvoje tělo nebylo nikdy řádně pohřbeno. Nemám pravdu? Noc rakví se přece týká tebe?“ Nepotvrdil to, ani nepopřel, jen mě dál líbal. „Musíš uznat, že to není moc fér, že mi nedopřeješ ty samé základní formality.“

„Pierce,“ konečně zvedl hlavu a pohlédl mi do zjihlých vlhkých očí. Jeho pohled nebyl zjihlý ani trochu. Byl pevný a odhodlaný jako nikdy. A jeho hlas byl ještě tvrdší. „Vím, o co se snažíš. A říkám ne. Klidně se na mě zlob. To je v pořádku. Zlobila ses na mě už předtím a přežil jsem to. Zlobíš se na mě každou chvíli, takže jsem si na to už zvykl. Jsem připravený tu sedět a mít tě rozzlobenou vedle sebe klidně celé měsíce, jestli je to nutné. Možná i roky, jestli to musí trvat tak dlouho. Dokud budeš na místě, kde tě můžu ochránit.“

Silně mě stiskl. Jeho paže byly stejně pevné jako jeho hlas a pohled. „Nevíš, čeho všeho jsou schopné. Co udělaly Jade, to ještě nic nebylo. Musely zjistit, že to nejsi ty. Kdybys to byla ty, mohly by… ani ti to nechci říkat. Protože by to bylo neomluvitelně ďábelské.“

Přestala jsem plakat. Přišla jsem na to, že je to k ničemu. Měl mě ve své moci, ale něco v jeho hlase mi dalo na chvíli zapomenout na vlastní smutek a poznalo smutek někoho jiného.

Jeho.

„Když jsem ji tam poprvé to ráno viděl ležet,“ pokračoval,

„vteřinu nebo dvě jsem si myslel, že jsi to ty. Kdybys to byla ty… tak nevím, co bych udělal.“

Něco jsem zahlédla v jeho očích, záblesk bolesti. Objevilo se to a zase to zmizelo. Když jsem jezdila na kole po mostě nad silnicí, vyskočila někdy nad mořskou hladinu stejným způsobem rybka, vyskočila a zase hned zmizela.

Ať už John prošel čímkoliv, cokoliv na něj naložili a čehokoliv jsem se vůči němu dopustila já, to všechno na něm zanechalo stopy. Byly uvnitř, kde jsem se jich nemohla dotknout.

I za to jsem byla zodpovědná já.

„Nemůžeš odsud odejít,“ řekl tvrdě. „Chápeš to? Ať se děje cokoliv. Tentokrát nesmíš odejít. Nebude to snadné, ale alespoň tě tu můžu ochránit. Tam venku to nedokážu.“

Vůbec nevím, proč jsem to udělala.

Zvedla jsem ruku a položila mu ji na tvář. Měla jsem se na něj přece zlobit.

A taky jsem se zlobila.

Byla jsem si však zároveň jistá, že jakkoliv uzavřel všechny dveře, musí existovat nějaká cesta ven.

Věděla jsem, že ji objevím. Musela jsem. Ne abych utekla před Johnem, ale abych se vrátila do svého světa a dala mámě vědět, že jsem v pořádku. A chtěla jsem pomoct dokázat, že strýček Chris je nevinný. A zařídit, aby moje babička a zbytek lidí jí podobných, posedlých Fúriemi, byl potrestán nebo aby alespoň nikomu dalšímu už nikdy neubližovali. Ani Johnovi!

Navzdory tomu, co John a Richard Smith tvrdili, musí existovat nějaký způsob, jak Fúrie zastavit. Něco musí existovat.

Mezitím jsem mu chtěla dát najevo, jak je mi líto, opravdu líto, jakou bolest jsem mu kdy způsobila a jak jsem se chovala, když jsem byla v této místnosti naposledy. Omluvila jsem se mu už na hřbitově. Ale tentokrát jsem pohladila tu tvář, co jsem před rokem a půl opařila čajem, a zašeptala jsem Je mi to líto. A myslela jsem to vážně…

Vzal mě za ruku a vtiskl mi do dlaně polibek.

„Co kdybys tomu tentokrát dala víc času,“ řekl a usmál se na mě jedním z úsměvů, který mě zasáhl přímo do srdce. „Kdo ví. Možná se ti tu začne i líbit.“

Oplatila jsem mu úsměv a nedobrovolně jsme pohlédla na postel za ním.

Vyčerpaně jsem si uvědomila, že má pravdu. Byla tu možnost, že se mi tu může začít líbit.

Po celou tu dobu nebyl možná on to jediné, čeho jsem se bála.