Meg Cabot

Podsvětí 02. Láska v podsvětí

Nebylo před mým vznikem věcí v čase, jen věci věčné, já tak věčná právě: naděje zanech, kdo mnou ubírá se! Dante Alighieri, Peklo, Zpěv III.

„Pierce se stále drží ty nejhorší noční můry.“

Tohle říkala moje máma všem těm doktorům se kterými jsme se setkali po mé nehodě.

„Mluví ze spaní – promiň, miláčku, ale je to tak – o chlapci, který ji pronásleduje. Někdy se dokonce vzbudí pláčem. To není normální. Nikdy jsem neměla tak živé sny.“

To proto, že nejhorší věc, jaká se ti kdy stala, mami, chtěla jsem jí říct, byl tvůj rozvod s tátou. Nikdy jsi neumřela, neoživovali tě, aby tě poté sledoval kluk z říše mrtvých.

Jenže tohle jsem své mámě říct nemohla. Nikdy se nikomu nic dobrého nestalo, jakmile se dozvěděl o mých problémech, které se více méně týkali rozvodu mých rodičů, i když tohle moje máma nevěděla.

„Často, zatímco spíme, je naše mysl zaneprázdněna řešením problémů, kterými se cítíme stresováni, během doby, kdy jsme vzhůru, i když by se mohlo zdát, že ty sny nemají absolutně nic společného s tím, co nás trápí,“ vysvětlovali doktoři, jeden po druhém.

„V případě Pierce to samozřejmě znamená, že nikým ve skutečnosti sledována není.“ To ukazovalo, kolik toho ti doktoři vědí. „V jejím podvědomí se tak projevuje příčina její úzkosti… jako například, když se nám zdá, že přijdeme pozdě na hodinu. Je to zdravé a znamená to, že Piercino podvědomí pracuje normálně.“

Víte, co bych chtěla? Aby se mi zdálo, že přijdu pozdě na hodinu.

Místo toho se mi zdává o tom, jak se někdo snaží zabít mě a nebo někoho, na kom mi záleží. To proto, že se mě a nebo ty, na kterých mi záleží snaží zabít i v reálném životě… tak často, že samozřejmě občas ani já nedokážu říct, zda se to děje doopravdy a nebo se mi to jen zdá.

Stejně tak jako teď, například. Na sen je to docela realistické.

Byla jsem přivázaná k dřevěnému zábradlí staromódní plachetnice. Silný vítr trhal mými tmavými vlasy, díky čemuž se mi volné prameny vlhce lepili na tvář a ke krku. Tahal mě za dlouhou bílou sukni hedvábných, plesových šatů a motal mi ji kolem nohou, čímž mi ztěžoval udržet se pevně na nohou na deštivém a slanou vodní tříští promočeném povrchu paluby.

Nebe nade mnou bylo černé jako noc… kromě chvil, kdy skrze tlusté, tmavé mraky proletěl blesk a odhalil mi tak děsivé vlny oceánu s bílými čepicemi, které narážely na trup lodi pode mnou a pěnily v prudké bouři.

Držela jsem se zábradlí a srdce mi prudce tlouklo, ne však strachem o mou vlastní bezpečnost.

Věděla jsem, že se můžu otočit a sejít dolů, kde je sucho a bezpečno. Jenže jsem nechtěla. Protože pokaždé, když blesk rozsvítil oblohu, viděla jsem ho ve vodě, kde se držel kusu naplaveného dřeva. S každým dalším nárazem rozbouřených vln byl tažen dál a dál do moře, pryč od lodi.

Pryč ode mě.

„Johne,“ křičela jsem. Hlas jsem měla ochraptělý emocemi a nadměrným použitím. Zdálo se jako bych jeho jméno křičela celé hodiny, ale nepřicházel nikdo, kdo by ho zachránil. Byli jsme tu jen my, bouře a pěnící se moře.

„Plav,“ prosila jsem ho. „Plav sem ke mně.“

Na okamžik se zdálo, že se tak chystá učinit. Byl dostatečně blízko u boku lodi, abych viděla odhodlání v těch jeho šedých očí smíšené se strachem, který jsme se ani jeden snažili nedat najevo tomu druhému. Z černé vody zvedal silné, svalnaté paže a snažil se zachytit boku lodi. Za každé tempo, které udělal vpřed ho zlostné vlny odtlačily o dvě tempa dál.

Zoufale jsem se rozhlížela kolem sebe a pátrala po laně, které bych mu mohla hodit, ale nikde tam nic nebylo. A tak jsem se místo toho naklonila nejdál, co to šlo a natáhla k němu ruku, zatímco druhou jsem se přidržovala zábradlí.

„Vytáhnu tě nahoru,“ ujišťovala jsem ho. „Jen se chyť mé ruky.“ Zavrtěl hlavou, vlasy měl zplihlé od deště a mořské vody.

„Nechci tě strhnout s sebou,“ Hlas měl hluboký a drsný jako oceán. „Raději zemřu než abych tě nechal zemřít.“

Raději zemřu než abych tě nechal zemřít.

To nedávalo smysl. John Hayden byl Smrt. Nemohl zemřít. A všechny jeho předchozí kroky naznačovali, že ze všeho nejvíc mě chce vzít s sebou do Podsvětí, kterému vládne. Proč bych jinak tolik času trávila tím, že od něj utíkám?

Persefona, dívka ze starořeckých mýtů, kterými si Řekové vysvětlovali roční období, od Háda, řeckého Boha Podsvětí, neutíkala dostatečně rychle, takže jí byl ve svém voze schopen dostihnout, když se jednoho dne poflakovala s vílami na poli a vzít ji s sebou do Podzemí, aby se tam stala královnou.

Persefona měla štěstí. Její matkou byla Demeter, Bohyně sklizně. Demeter začala stávkovat a nedovolila ničemu na celém světě, aby vyrostlo, dokud nebude její dcera propuštěna. Co je to za zábavu,být Bohem nebo Bohyní, když jsou všichni lidé příliš hladoví na to, aby vás uctívali? Hádes musel nechat Persefonu jít a po té nejdelší představitelné zimě přišlo konečně jaro a celá země rozkvetla.

Ve skutečnosti vůbec žádné jaro nenastane, když pustí dívku z Podsvětí. Přijde proto, že se země pohybuje a nastává astronomická rovnodennost.

Já jsem to ale pochopila. Lidé vždycky zoufale touží po příbězích, proč se zlé věci dějí hodným lidem a po mýtech se šťastným koncem, které jim dávají naději. Nechtějí vědět, že když zemřeme, to, co je čeká potom nemusí být jen harfy a svatozář. Nikdo nechce poslouchat od někoho jako jsem já, kdo vstal z mrtvých a říká,“Hele, víte co? Všechny ty věci, co nám tady vyprávějí, jsou naprosté blbosti.“ Je příjemnější věřit vypravěčům, věřit, že se pohádky mohou opravdu proměnit ve skutečnost.

I přesto, když v mém snu řekl John, že by raději zemřel než aby mě nechal zemřít a i když jsem věděla, že tohle se nemůže stát, něco jsem si uvědomila: že chci v pohádky věřit taky. Mé podvědomí

– přesně tak, jak se všichni doktoři pokoušeli uklidnit mou matku – vyřešilo problém, který mě už dlouho trápil. To, co jsem doopravdy chtěla, bylo utíkat k Johnovi a ne od něj.

Teď teprve jsem si to konečně uvědomila, ve chvíli, kdy se topil.

Není divu, že se mé srdce zmítalo, jako by to byl můj život, na který jsem se dívala jak mi mizí před očima.

„Chyť se mé ruky,“ prosila jsem ho.

Vypadala jsem jako posedlá. Byla jsem posedlá strachem, když jsem viděla jak mi ho moře polyká před očima. V ten moment, kdy jsem ho ztrácela mi došlo, a konečně jsem to i sama sobě přiznala, jak moc ho miluji. Možná, že tohle byl můj karmický trest za to, že mi trvalo tak dlouho si to připustit.

Jako by v odpověď na mé modlitby ho najednou vyzvedla vlna a najednou, jako zázrakem, byl tak blízko, že jsme se dotkli prsty.

Pohled jeho očí se změnil v cosi jako naději. Naklonila jsem se ještě dál, abych ho mohla uchopit za zápěstí a cítila jak se jeho ruka obemkla kolem té mojí. Usmála jsem se, ohromena láskou a radostí, stěží se odvažovala věřit tomu, že už je v bezpečí a že můj vlastní příběh by po tom všem mohl mít šťastný konec.

A pak jakoby odnikud přišla další mocná vlna…

… a já viděla, jak naděje v jeho očích umírá.

„Nepouštěj se!“křičela jsem a srdcem jsem věděla, že to je přesně to, co se chystá udělat. I přesto co jsem říkala, cítila jsem, jak se prsty pouští mého zápěstí.

Pustil mě schválně, nechtěl mě stáhnout do chladných vln s sebou…

O vteřinu později byl ode mě odhozen vlnou tak velkou, že si s ním házela jako s hračkou. Volala jsem jeho jméno, zavěšená o dřevěné zábradlí, tvář mi smáčely slzy smíchané s prudkým deštěm a uvnitř mě byla trhlina tak obrovská jako celé moře. Pouze ve chvíli, kdy oblohu rozzářil blesk, znovu jsem ho spatřila, malou, stínovou postavu na vrcholu vlny, dvanáct metrů daleko. Zvedl ruku jako by se loučil. Pak se nad ním zavřela voda.

Byla jsem sama v bouři a on byl navždy pryč.

2. kapitola

I rozhléd’jsem se odpočatým okem, bych poznal hned a nedával se másti, kde jsem se octl v spánku přehlubokém.

Dante Alighieri, Peklo, Zpěv IV.

Když jsem otevřela oči, můj puls stále ještě divoce tepal ze snu, který se mi zdál. Vlhké vlasy jsem měla přilepené na obličej i ke krku a prsty sevřené v pěst tak pevně, že to bolelo, když jsem se je snažila narovnat.

Moment. Byl to sen, že ano?

Pokud ano, tak proč, když jsem si olízla rty, tak chutnaly po slané vodě? A proč to světlo, procházející skrze záclony v ložnici vypadá tak neznámě? Protože to nejsou záclony z mojí ložnice, uvědomila jsem si. Záclony v mém pokoji nebylo dlouhé, bílé a strašidelné. A nebyly zavěšeny na ozdobně vyřezávaných obloucích. V domě, který máma koupila v oplocené čtvrti s hlídaným vjezdem na Isla Huesos, kam jsme se přestěhovali z Connecticutu, díky rozvodu mých rodičů a mému vyloučení z Westportské akademie pro dívky pro zcela jasné nevhodné chování.

A ani mámina bytová architektka by nevybrala středověce vypadající tapety s kreslenými satyry, kteří pronásledují polonahé nymfy kolem, coby designovým motivem.

Přesně ty totiž lemovaly zdi naproti kamenným obloukům stejně tak jako nástěnná světla, ve kterých plápolal opravdový oheň…

Tohle by máma v žádném případě neodsouhlasila ( celkově jako nebezpečí požáru ) stejně tak jako obrovskou postel s nebesy, v které jsem ležela.

A až poté, co hluboký, mužský hlas vyslovil mé jméno – tak hlasitě až jsem se vyděsila – uvědomila jsem si, že v té posteli nejsem sama.

„Pierce.“

Chlapec z mého snu neležel mrtvý na dně oceánu. Byl v posteli, hned vedle mě.

Nejen, že byl v posteli vedle mě, ale držel mě přímo ve svém náručí. Tím důvodem, proč mé jméno znělo tak hlasitě bylo to, že má hlava spočívala na jeho hrudi.

Bez košile.

Tohle by máma rozhodně neodsouhlasila.

Najednou se mi to všechno najednou vrátilo zpět. Posvětí. Jsem v Podsvětí.

A tentokrát nejsem mrtvá.

Zalapala jsem po dechu a posadila se. Jeho silné paže mě okamžitě pustili.

„Všechno je v pořádku,“ řekl John a rovněž se posadil. Tón jeho hlasu byl něžný. Stejně tak jeho ruce, které mi položil na ramena, aby mě uklidnil. Stejně tak jemné, jako bych byla ten ptáček, kterého jsem kdysi viděla jak oživil. Až na to, že jsem velmi dobře věděla, jak nadlidsky silné tyto mozolnaté ruce dokážou být. Viděla jsem, že umí srdce zastavit stejně tak rychle jako oživit.

„Měla jsi zlý sen, Pierce,“řekl.

Zlý sen? Chvilku mi trvalo, než mi to došlo – zlý sen, ze kterého jsem se právě probudila, o něm, jak

se topí. Neměl na mysli ten, který se odehrával právě teď, před mýma nevěřícíma očima, když jsem se dívala dolů na naše propletené nohy, položené na nádherně vyšívané, bílé přikrývce. Protože ačkoli jsem na sobě neměla nic, co bych si vybrala – měla jsem na sobě ty samé dlouhé, rozevláté, bílé šaty jako nymfy z tapisérií – byla jsem alespoň plně oblečena.

O něm jsem to samé říct nemohla. Měl na sobě džíny – ale tak těsné, že by stejně tak mohl být nahý. Černý denim ho obtahoval jako by to byla jeho druhá kůže.

Zlý… a nebo naprosto úžasný sen? Myslím, že záleží na tom, z jakého úhlu se na to dívám. Tričko měl pohozené o pár metrů dál, ledabyle přehozené přes bílý divan u krbu.

Obnaženou hruď a ramena měl překvapivě opálená na někoho, kdo strávil více jak dvě stě let uvězněn pod povrchem země a mohl vycházet na pár chvil v roce jen proto, aby páchal zločiny jako je unášení dívek ( je pravda, že to udělal proto, aby mě uchránil od zavraždění, ale i tak to bylo ilegální). Jeho kůže byla stejně tak zlatá jako lví kůže, stejně tak teplá a hladká…

… fakt, který jsem mohla až příliš dobře potvrdit, když jsem zjevně spala s obličejem celou noc přitisknutým k němu.

A brečela jsem také i přes to, že i jeho další výrok byl pravdivý.

„Plakala jsi,“ řekl a odhrnul mi pár mých tmavých vlasů z čela. „Chceš mi o tom povyprávět?“

„Ani ne,“ odpověděla jsem a cítila se zahanbeně, když jsem si vzpomněla na všechny ty chvíle, kdy se máma zmiňovala o tom, že ve spánku pláču. Zvedla jsem ruku a zápěstím si utřela tváře. Měl pravdu. Byly mokré.

Pláču ve spánku před ním. Kvůli němu. Skvělé.

Vím, že jsou větší věci, se kterými bych se měla dělat starosti – tak velké, že ani nevím, dokážu-li se s nimi kdy vypořádat – ale nikdy předtím jsem nestrávila noc s chlapcem. A stejně tak jsem ani nikdy nebyla zamilovaná do žádného kluka, až na něho.

Mýlila jsem se ohledně jeho pokožky. Když jsem se podívala víc zblízka, uvědomila jsem si, že není až tak úplně zlatá. Byli tam jemné, bledé čáry křížem krážem, tu i tam.

Co to bylo za čáry? Bude nutná důkladnější prohlídka.

„Víš, že už o ni nadále nemusíš mít strach, že ano, Pierce?“ plný obav se zamračil.“Vím, že to chvilku potrvá, pochopit to, ale tady se mnou jsi opravdu v bezpečí. Byl to jenom sen.“

Přála jsem si, abych tu důvěru mohla sdílet s ním. Ze zkušenosti vím, že i když sny nezanechávají jizvy

– alespoň ne ty viditelné – občas po nich zůstává bolest, která může být bolestivá úplně stejně.

A teď, když jsem se na ně zadívala lépe, uviděla jsem, co ty bledé, bílé čáry které sem tam křižují jinak zlatou pokožku, jsou: jizvy z dlouho hojících se ran.

Kousla jsem se do rtu. Věděla jsem, kdo ty rány způsobil a proč. Byla to jedna z těch obav, které mi připadali příliš velké na to, abych se jimi zabývala právě teď. Od vzpomínky na monstrum, před kterým mě zachránil – děsivějším než jakákoliv vlna z oceánu – a vytažení mě z jídelny v mé nové škole na Isla Huesos, po přenesení mě sem, do jeho světa, jsem si uvědomila, že budu mít pravděpodobně doživotní posttraumatický stres.

Jak se někdo dokáže smířit se zjištěním, že ho jeho vlastní babička nenávidí až tak moc, že ho snaží zabít… podvakrát?

Patrně proto, když se jí zdálo o příteli, který se topil před jejíma očima, dostane se jí pak rozptýlení poté, co se probudí a ho najde provokativně bez trička ležet vedle sebe na posteli.

„Ostatní lidé kolem mě jsou ale zraňováni,“ řekla jsem, připomínajíc tento fakt jak sobě, tak i jemu.“Opravdu si myslíš, že přenesení mě sem, je dokáže jen tak… zastavit?“

Protože zbytek mých starostí se týkal právě tohoto.

„To nevím,“ přiznal a přitiskl svá ústa na zadní část mého krku. Cítila jsem proudit mými žilami nadšení jako by je jeho rty sytili nebo tak něco. „Tohle je poprvé, kdy jsem se zamiloval do dívky, kterou se pokoušeli zabít Fúrie. Ale vím, že není nic, co bys mohla udělat, abys je zastavila. Jsi přesně tam, kam patříš. Kam jsi vždy patřila. A kde, jak doufám, se rozhodneš zůstat… protentokrát.“

Protentokrát. Správně.

„No,“ řekla jsem. Láska. Miloval mě. Slyšet, jak tato slova padají jen tak mimochodem z jeho úst mi s mým posttraumatickým stresem pomáhá jen velmi málo.“Rozhodně je to lepší, než na Světových dějinách, kde bych seděla, kdybych byla právě teď na Isla Huesos.“ Pokud nebyla škola zavřená tak jako tak kvůli obřímu uragánu, ke kterému se tam schylovalo.

„Historie je předmět, ve kterém jsem byl ve škole obzvlášť dobrý,“ ujistil mě a svá ústa posouval po mém krku dolů, směrem ke zlatému náhrdelníku, který mi dal.

„Nepochybuji o tom,“řekla jsem.

„Můžu tě doučovat,“ řekl a pokračoval v líbání mého krku, „tak, abys nebyla pozadu.“

„Wow, díky,“ řekla jsem. „To je ale úleva.“

Zasmál se. Nebyla jsem si jistá, ale myslím, že to bylo vůbec poprvé, co jsem ho kdy slyšela se smát. Byl to pěkný smích, hrdelní a bohatý.

Jediným problémem – no, nebyl to jediný problém, protože jsem měli mnoho problémů, jak jsem si okamžitě uvědomila, v naší situaci – bylo, že se mýlil.

Nešlo o světové dějiny, samozřejmě. Byla jsem si jistá, že bude dobrý ve všem co vyzkouší. Měla jsem na mysli Fúrie.

Nikdy jsem nevěřila, že by nebyl způsob, jak zastavit zlé duchy – rozzlobené tím, kam byli po smrti v Podsvětí posláni a kterým se podařilo se vrátit – rozhodnuté, pomstít se Johnovi..jako by to, kde skončili byla Johnova chyba a ne jejich.

Jenže když má krev pod Johnovými dotyky šuměla jako bych právě vypila šest balení sody, bylo těžké se soustředit a to zejména při formulování argumentů ohledně jeho a Fúrií nebo zda je či není pravda, zda je ‚skutečně‘ Podsvětí místem, kam patřím.

Pokud by to byla pravda, znamenalo by to, že je pravda i všechno ostatní… jako že moje babička byla posedlá jednou z těch Fúrií a že mě opravdu chtěla zabít jen kvůli tomu, aby to ublížilo Johnovi.

To nebyl zrovna základ na kterém by se dal budovat pevný vztah. Nebylo to o tom, že by měli rodiče šanci si ho oblíbit, ani, že by ho kdy měli možnost poznat. Nebyla jsem si jistá zda by vůbec táta schválil jakéhokoliv z kluků, že je pro mě dostatečně dobrý, ale mrtvý Bůh, který mě unesl ze školní jídelny – i když proto, aby mě ochránil před babičkou – se nikdy nedostane na příliš vysokou příčku na jeho seznamu.

A co třeba to, co mi vyprávěl Richard Smith, hrobník na hřbitově Isla Huesos, toho deštivého dne ve své kanceláři o tom, proč, možná, mi dal John ten náhrdelník, který nechal vyrobit Hádes pro Persefonu?

Je zřejmé, že tady v tom musí být někde nějaká chyba. Persefona byla dcerou Dia a Demeter a byla bohyní jara. Já byla vyhozena z jedné z nejexkluzivnějších dívčích škol na Východním Pobřeží kvůli napadení, mé průměrné, třídní hodnocení bylo nejvýše okrajové a byla jsem asi jedinou sedmnáctiletou v celém státě Florida, která stále ještě nesložila zkoušku na řidičák. Jak by mě cokoliv z toho mohlo kvalifikovat na královnu Podsvětí?

Nicméně jsem s Persefonou měla přece jen něco společné. Její i můj přítel měli tu samou práci… skutečnost, kterou nebylo možné ignorovat, když se nehybný, ranní vzduch prořízl hluboký a smutný zvuk lodního zvonu. Rozpoznala jsem ho okamžitě, díky tomu, že jsem tady v jeho domě byla už předtím a až příliš dobře jsem věděla, co to znamená.

„Už na mě čekají dole na pláži,“ řekl s povzdechem John a položil mi hlavu do prohlubně mezi krkem a ramenem.

Z těch slov mě mrazilo víc než by kdy mohlo z jakékoliv noční můry. Oni, jak už jsem věděla, byly duše mrtvých, které se shromažďovaly na břehu obrovského podzemního jezera, jež se nacházelo hned za zdmi nádvoří s kamennými oblouky, kde čekaly na lodě, které je dopraví na jejich místo určení…

John byl tím, který určoval, kdo na jakou loď nastoupí. Zvon, který jsem slyšela, oznamoval, že lodě přijely vyzvednout poslední várku cestujících.

Zamrazilo mě a najednou jsem se rozklepala zimou. Vypadalo to, že se mráz usadil v každém kousíčku mého těla a to i navzdory ohni v krbu a teplé něžnosti jeho doteků. Všiml si toho, protože mě vzal za ruku a přitiskl si ji k srdci.

„Pierce,“ řekl jako bych mu nějak ublížila.

„Nedívej se tak.“

„Já nechtěla.“ Cítila jsem se hloupě. Moc mi ale nepomáhala vzpomínka na to, když jsem tu byla naposledy jako jedna z těch čekajících duší dole na pláži, čekajících na roztřídění. „není to tvoje vina. To jen..ten zvon.“

Vtiskl mi do dlaně polibek. „Promiň,“ řekl. Všechen smích zmizel, jak z jeho očí tak i hlasu.

„Omlouvám se, za to všechno – za ty zlé sny, o máš, za to, čím si musí procházet tvá máma, když ani neví, kde jsi a hlavně za všechen ten čas kdy..no, kdy jsem se k tobě nechoval, tak jak bych měl. Včera večer jsi nebyla až tak daleko od pravdy když jsi mě nazývala… co jen to bylo? Jo, jasně. Divokým.“ Prosbě v jeho očí bylo tak těžké odolat. „Ale ty víš, že jsem se tak choval jen ve chvílích, kdy ti hrozilo nějaké nebezpečí… nebo když jsi se chovala jako by ti na mě nezáleželo.“

Druhou rukou, tou, kterou mě nedržel, mi kroužil po obvodu zlatého náhrdelníku, který se vinul kolem mého krku.

„Tak dlouho jsem si myslel, že mě nenávidíš,“ pokračoval, s očima schovanýma za svýma dlouhýma, tmavýma řasama. Pro něj jako kluka byly naprosto zbytečné. „Kdybych věděl, že jsi ho od té doby, co jsem ti ho dal, nikdy nesundala, možná že bych pak byl o něco méně… nervózní.“

Cítila jsem, jak červenám a nejen proto, že se jeho prsty nebezpečně přibližovali z živůtku mých šatů a vypadali, jako by pátrali po mém srdci.

„No, myslím, že teď už víš, že to nikdy z mé strany nebyla nenávist,“ řekla jsem a posunula jeho ruku do méně intimních míst, tedy k pasu.“ A vím, že pak už jsi tak vytočený nebyl, Johne. Teď si nejsem jistá…“

Má upjatost mu vrátila na rty úsměv. S tím svým svalnatým tělem, jizvami a dlouhými, tmavými vlasy, které měli tendenci padat to jeho nesmyslně světlých očí, jsem si byla jistá, že by ho pár dívek nazvalo spíše velmi hezkým, než roztomilým.

Nicméně jsem si byla naprosto jistá, že nebyla jediná holka mého věku, která by mu dokázala odolat. Bylo na něm něco tak neskutečně mužského, že bylo nemožné necítit k němu jakousi magnetickou přitažlivost.

Zvláště, když se usmál. S úsměvem by přešel od deprimujících nezletilých delikventek zpátky na Isla Huesos střední a šla by šeptanda o tom, jak je neskutečně žhavý a jak by mu konečně chtěly podstrčit své číslo, kdy si řekl… a možná, že i víc.

Nemohla jsem se ubránit pocitu, že když jsem s ním utekla do Podsvětí, abych se vyhnula zabití, dostala jsem se do úplně jiného stupně potíží.

„Pierce, vím, že musíš mít strašně moc otázek,“ řekl. „A přísahám, že ti je všechny zodpovím – každopádně ty, na které budu znát odpověď – hned, jak se vrátím. Ale teď, jen vím, že chci – a budu se snažit – aby ses na tomto místě cítila jako doma, pokud mi dáš šanci.“

Jako doma? V Podsvětí? V gigantické, podzemní jeskyni, kam nikdy nezasvítí slunce, poznamenané trvalou vlhkostí a kde se každých pět minut objevují mrtví lidé?

Zdvihla jsem obočí. „Dobře. Ale nejprve bychom si měli promluvit o –.“ Hranicích. To jsem chtěla říct. Znova mě ale přerušil.

„Vím, že jsi nikdy neměla školu ráda,“ pokračoval a koutky úst se mu stále neodolatelně otáčeli vzhůru,“pokud nechceš dostat vyhazov jako z té poslední. Já vím, já vím… nejvíc ze všeho to byla moje chyba.“ Usmál se na mě. Nevím, co na tom shledával tak zábavným. Rozhodně se nesmál tomu, co se v té době stalo mému učiteli. „Každopádně, tady žádná škola není. Jsi ráda,viď. Stále je tady toho ale dost, čím se můžeš zabavit zatímco budu v práci. Můžu ti sehnat všechny knížky potřebné k tomu, abys úspěšně odmaturovala na střední škole, protože vím, že jsi říkala, že to tak chceš. Do té doby tu máš všechny moje knížky…“

Viděla jsem všechny ty jeho knížky. Téměř všechny byly napsány před jeho narozením, což bylo skoro před stoletím a půl přede mnou. Mnohé z nich byli knížky plné básní o lásce. Minulou noc mi z jedné zkoušel číst, zřejmě aby mě rozveselil.

Nefungovalo to.

Myslím, že by se slušelo spíš říct,“ Děkuji Johne,“ než „Máš nějaké knihy, které by nebyli o lásce? A mladých párech, vyjadřujících tuto lásku? Protože právě tímto směrem momentálně povzbuzování opravdu nepotřebuji.“

„A máš celý tenhle zámek na to, abys ho mohla prozkoumat,“ řekl s dychtivým svitem v očích.

„Zahrady jsou nádherné…“

Skepticky jsem se podívala směrem k povlávajícím, bílým záclonám. Zahradu za nimi už jsem viděla.

Mrtvolně černé lilie a jedovatě vyhlížející houby byli, svým způsobem, krásné, zvláště pro lidi jako je moje máma, ekologická bioložka, mající zálibu v exotických rostlinách a stromech.

Já měla ale vždy raději obyčejné květiny, jako jsou sedmikrásky – ten druh, který roste volně v přírodě, ne ten vyšlechtěný na zahrádce. Jakou šanci má ubohá, divoce rostoucí sedmikráska oproti sofistikované, černé lilii?

Včera večer, když jsem ještě byla pevně rozhodnuta utéct a snažila se vylézt na zeď v zahradě, viděla jsem, že Johnův hrad je na malém ostrově, obklopeném kolem dokola vodou. Nikde nebyla na dohled žádná loď. A i kdybych alespoň jednu uviděla, jediné místo, kam bych mohla jít by byl jen jiný ostrov. I kdyby to byl ten, kde pracoval. A ani tam odsud nebyl jediný způsob, jak se dostat na místo, kam jsem chtěla jít, což bylo zpátky do země živých.

„Měla bys ale vědět, že jsem svým mužům řekl, že pokud tě uvidí kdekoliv, kde nemáš co dělat, tak tě odvedou rovnou přímo ke mně.“ Četl mi myšlenky? Musel si všimnout mého vykuleného pohledu,

který jsem mu uštědřila, protože pevným hlasem dodal,“ Pierce, je to pro tvé vlastní dobro. Jsou tu nebezpečí o kterých ty nemáš ani-.“

„Říkal jsi mi, že tady není nikdo a nic, co by mi mohlo ublížit,“ přerušila jsem ho. „Říkal jsi, že jsem tady v bezpečí.“

„Je to tu pro tebe bezpečnější, protože tady tě můžu ochránit,“ řekl John. „Ale tluče ti srdce a jsi v zemi mrtvých –.“

„Tobě taky tluče srdce,“ podotkla jsem. Cítila jsem ho pod svou rukou bít stejně tak silně a stabilně, jako to moje. Rozhodně vypadal dost zdatně na někoho, kdo by měl být už tolik let mrtvý, nemluvě o intenzitě mých snů.

„Ano,“ řekl. „Ale to je jiné. Já jsem… pan Smith už ti řekl, kdo jsem.“

Pomyslela jsem si, že je divné, když nechce vyslovit ‚mrtvý bůh‘ nahlas. Ne, že bych si nevšimla, že je obdařen jinak jak ostatní devatenáctiletí kluci.

A pak jsem znova začala mít potíže s vlastní komunikací, možná právě proto, že jsme si byli kvit. Rozhodla jsem se to rozčísnout.

„Takže Fúrie mě tu mohou najít taky?“ zeptala jsem se místo toho.

„Mohou,“přiznal a už zase zněl víc jako sám sebou. Ale bude pro ně mnohem těžší na tebe zaútočit v opevněném zámku v Podsvětí než v jídelně na střední. I přesto, že jsem poblíž a máš náhrdelník, který tě varuje, když jsou Fúrie poblíž,“ dodal, tahaje za řetízek, který jsem měla kolem krku tak dlouho, až velký, kulatý diamant umístěný na jeho konci, vyklouzl zpoza živůtku mých šatů a spadl mu do dlaně,“to neznamená, že jsi neporazitelná, Pierce, i když si to třeba myslíš.“

Prudce jsem se nadechla. „ Ale pan Smith říkal –.“

„Pan Smith je dobrý kostelník,“ řekl a držel diamant tak, aby odrážel světlo procházející skrze kamenné oblouky. Kdykoliv byl John poblíž, zářil kámen hlubokou stříbřitou šedí, úplně stejnou barvou jakou měli i jeho oči, ale v přítomnosti lidí, jako byla například moje babička, která rozhodně neměla na mysli jen mé dobro, se proměnil se na varovný odstín černé.

„A musím přiznat, že svou práci zastává mnohem lépe než kterýkoliv z jeho předchůdců. Ale pokud tě přesvědčil o tom, že jen proto, že tento náhrdelník nechal vytvořit Hádes pro svou Persefonu, aby ji varoval o přítomnosti Fúrií, má také sílu je porazit, tak se mýlíš. Nic je nemůže porazit. Nic. Věř mi, vyzkoušel jsem všechno.“

Jeho jizvy toho byly dostatečným důkazem.

Při představě, co všechno musel přestát – a při vzpomínce, čím prošel v mém snu – se mi nahromadily slzy v očích. Jedna z nich mi unikla a jala se stékat dolů po tváři dříve než jsem ji stihla setřít aniž by cokoli zaznamenal.

„Pierce,“ řekl a vypadal znepokojeně. Vypadalo to, že nic ho tak nerozhodí jako pohled na moje slzy.

„Neplač.“

„Nepláču,“ lhala jsem. „Viděla jsem, co ti Fúrie způsobily a přijde mi to nefér. Musí být nějaký způsob, jak je zastavit. Musí. A nemohla bych se mezitím vrátit, abych mohla upozornit mámu, na to, co se děje? I kdyby to bylo jen na pět minut –“

Jeho výraz potemněl. „Pierce,“ řekl. „O tomhle už jsme mluvili. Tvojí mámě nebezpečí nehrozí. Ale tobě ano. Právě teď je to příliš riskantní.“

„Já vím, ale nikdy jsem od ní nebyla tak dlouho pryč, aniž by věděla, kde jsem. Bude vyšilovat. A co můj bratranec Alex? Víš, že bydlí s babičkou a teď když je strýc ve vězení, bude Alex s babičkou úplně sám –.“

„Ne, Pierce,“ řekl John tak ostře až jsem nadskočila. Zahřměl hrom a vypadalo to, jako by byl přímo nad hlavou.

Technicky vzato, tam, kde jsme byli – stovky metrů pod zemským povrchem – by neměli být žádné meteorologické jevy. Tohle byl ale jeden z Johnových zvláštních darů, že když něco hluboce prožíval, začalo hřmít – a blýskat se… jen na základě stavu jeho mysli.

Zamrkala jsem na něj. Klidně si mohl věřit něčemu jinému, ale bylo jasné, že ta prudká část jeho byla dost daleko od zkrocení. A stejně tak mohl John chtít předstírat, že by toto místo mohlo být mým domovem, ale nebylo.

Tenhle palác byl vězením. A on byl správcem… a i když byl dozorcem, který mě tu drží v zajetí jen z těch nejlepších důvodů a to, aby mě udržel v bezpečí před mými vlastními příbuznými.

„Nemusíš to tu celé srovnat se zemí,“ řekla jsem káravě. „ Stačilo by říct jen jednoduše ne.“ Vypadal trošku rozpačitě. Když znovu promluvil, bylo to už mnohem příjemnějším tónem.

„Promiň. Síla zvyku.“ Hodil po mě dalším z těch svých dech beroucích úsměvů a natáhl dlaně. „Vím o něčem, po čem se budeš cítil líp.“

Kdybych se na to v ten moment nedívala, nevěřila bych svým očím. Myslela bych si, že předvedl trik a vytáhl to z rukávu jako kouzelník.

Jenže neměl ani rukávy a ani nebyl kouzelník. Málem v mé přítomnosti zabil dva muže a to jen za pomoci svých rukou. Cestoval tam a zpět mezi dvěmi dimenzemi, svým světem a mým, mnohem snadněji jak mnozí lidé do a z práce, protože nepotřeboval k přepravě veřejnou dopravu ani auto. Jen mrknul a puf! Byl tam.

„Tak,“ řekl. „Co myslíš?“

3. kapitola

Jak holubi, jež roztoužení žene,

že k hnízdu svému, ač jim vichr brání, slétají na peruti rozpřažené.

Dante Alighieri, Peklo, Zpěv V.

„Já… nerozumím,“ řekla jsem a dívala se dolů na malého, bílého tvora, který mu ležel v dlaních.

„Ta je pro tebe,“ řekl John, stále ještě s úsměvem na tváři. „Aby ti dělala společnost, zatímco budu pryč. Vím, jak moc miluješ ptáky.“

Měl pravdu. Měla jsem slabost pro zvířata všeho druhu, zvláště pro ta nemocná a zraněná. Díky tomu jsme se s Johnem potkali na hřbitově na Isla Huesos, když mě našel jak bezútěšně pláču nad zraněným ptáčkem. Bylo mi celých sedm let, ale on vypadal úplně stejně jako teď – ve věku, kdy umřel a stal se mrtvým bohem v Podsvětí pod Isla Huesos.

Ve snaze zastavit mé dětské slzy si ode mě vzal ptáčkovo bezvládné tělo. A o sekundu později ptáček odletěl, poté, co ho oživil svým kouzlem.

Jak by kdokoliv z nás mohl vědět, že to byla moje babička, kdo to stvořeníčko záměrně poranil tak, aby nalákala Johna a donutila ho tím, setkat se se mnou a to nejen tehdy poprvé, ale stejně tak i podruhé?

Podruhé, to už mi bylo patnáct a nebyla jsem už dítě, došlo k jinému druhu magie… té, která se děje mezi dvěma lidmi, kteří se potkají a shledají jeden druhého přitažlivým.

Jediným problémem bylo, že tentokrát jsem to byla já a ne pták, kdo umřel. A bylo to tady, v Podsvětí, když jsme potkali jeden druhého.

Tehdy jsem byla z tohoto místa příliš vyděšená – a z něj a z mých pocitů k němu – na to, abych tu zamýšlela zůstat.

Uvědomila jsem si, že teď je vše úplně jinak. Teď jsem cítila jen strach, že ho ztratím, tak, jak se mi zdálo v mé příšerné noční můře…

… a jak rychle se mu podařilo vyhnat všechny tyto pocity jen tím, jak mě líbal, když jsem se probouzela v jeho náručí. Tenhle strach byl ale úplně jiný problém.

Myslím, že vzhledem k naší minulosti, ho mohu jen stěží obviňovat z toho, že věří, že by mě mohl ptačí mazlíček vytrhnout ze všech mých strachů. Pták v jeho dlaních teď vypadal úplně stejně jako ten ze dne, kdy jsme se potkali poprvé… jakýsi druh holubice, ale s černým peřím na křídlech a na ocase. Moje máma by věděla přesně, jaký druh ptáka to je, samozřejmě. To po ní jsem zdědila svou lásku ke zvířatům.

„To je ten samý pták…?“ Nechala jsem svůj hlas vyznít do ztracena.

Holubice tak dlouho nežijí, ne? Tahle měla tak jasné oči a byla čilá úplně stejně jako tamta ten den na hřbitově. Dokonce i tiše vrkala.

Když ale John rozevřel dlaně, tak narozdíl od toho dne na hřbitově, tentokrát neuletěla. Postavila se a rozhlížela se kolem sebe, pozorujíc tak okolí, včetně mě. Nemohla jsem si pomoci, ale vyklouzlo mi měkké „Ohhh!“ plné rozkoše.

John se usmál, potěšen, jaký měl jeho dárek úspěch.

„Ne, tamto byl divoký pták, který se vrátil ke svým kamarádům, jakmile jsem ho pustil. Tahle je krotká, vidíš?“ Držel rozevřené dlaně a pták, natočený hlavičkou směrem k němu si uhlazoval svá pírka. „Trochu se ale podobá tamtomu ptáčkovi a proto jsem si myslel, že by se ti mohla líbit. Proč? Dáváš přednost volně žijícím ptákům?“ Zamračil se. „Můžu pro tebe nějakého najít. Ale pak bude muset být zavřený v kleci, aby neodletěl pryč. Myslel jsem, že tohle by se ti nelíbilo…“

„Ne,“ řekla jsem rychle. To bych nerada. Pak bychom tu byli uvěznění dva. Pomyslela jsem si ale, že bude lepší, neříkat tu druhou část nahlas.

„To je dobře,“ řekl John a natáhl ruce s ptákem směrem ke mně. „Měla bys přemýšlet o tom, jak ji pojmenuješ.“

„Jméno?“ Natáhla jsem prst, tak jako to udělal John, abych zjistila, jestli se mi o něj bude taky třít hlavičkou jako u něj.

„Nikdy předtím jsem zvířeti jméno nedávala. Neměla jsem dovoleno mít jakékoliv zvíře. Můj otec vždycky říkal, že je na ně alergický.“

Johnovo obočí se tázavě pozvedlo.“Alergický? Dokonce i na ptáky?“

„No,“ řekla jsem a přemýšlela o těch ropných skvrnách, za které nesla zodpovědnost tátova společnost zodpovědná a které museli nedávno uklízet. „Alergie jsou někdy záminkou, kterou používá k tomu, aby se nemusel zabývat zapeklitými situacemi, které se mu nechtějí řešit.“

Místo toho, aby se mi hlavičkou otřela o prst, rozevřela holubice křídla, párkrát jimi zatřepala a pak odlétla. Zděšeně jsem vykřikla a pomyslela si, že asi není až tak moc ochočená jak si John myslel a že se chystá utéct.

Ale odletěla jen na druhý konec místnosti, kde přistála na opěradle jedné ze židlí, které stály po obou stranách dlouhého jídelního stolu.

„Je hladová,“ řekl s úsměvem John. „Ale to ty musíš být taky. Snídaně čeká. Je mi líto, že nemám čas se s tebou najíst než půjdu, ale myslím, že tu najdeš všechno co potřebuješ…“

Poprvé od probuzení jsem si všimla, že je v místnosti, kde jsem spala také něco jiného, kromě toho, že se mnou byl v posteli kluk. Stůl byl plný stříbrných mis naložených ovocem všech možných druhů, táců s úžasně křupavými tousty pokapanými máslem, zlatohnědých muffinů naskládaných ve slonovinových košíčkách, vajec na měkko, posazených do pohárů posázených drahokamy, džbánů s ledovým džusem a konvic, plných aromatických čajů a kávy. Vše se to tu objevilo tak nečekaně, jako by to přinesl neviditelný personál.

„Johne,“ zamumlala jsem, vstala z postele, přešla ke stolu a zůstala s úžasem koukat na zlatem lemované, čínské talířky a složitě vyšívané ubrousky v safírových kroužcích. „Jak se to sem všechno dostalo?“

„Ach,“řekl ledabyle. „Prostě jen tak. Kávu?“ Zvedl lesknoucí se stříbrnou konvici. „Nebo, pokud si dobře pamatuji, si mnohem více potrpíš na čaj?“ Uličnicky se zakřenil.

Sarkasticky jsem se na něj podívala – byl to šálek čaje, který jsem mu vychrstla do tváře, když jsem odsud naposledy utíkala – a pak jsem se posadila na židli, na jejímž opěradle seděla holubice.

Uvědomila jsem si, jak moc jsem hladová. Od včerejšího oběda jsem neměla vůbec nic k jídlu. A ani tehdy jsem toho moc nesnědla díky špatným zprávám, které jsem se dozvěděla: Fúrie zabily mou poradkyni, Jade.

I když jsem se po nich dívala, nezahlédla jsem jediné granátové jablko v obrovské hromadě zralého ovoce, navršeného do výšky ve stříbrných mísách uprostřed tabule.

Lesklé jahody, broskve a třpytivé hrozny. Ale ani jediný kousek ovoce, které tu snědla Persefona, což

– alespoň podle té verze mýtu o kterém jsme se učily na Wesportské dívčí Akademii – ji pravděpodobně odsoudilo k věčnému pobytu ve světě mrtvých…

Ještě před setkáním s Johnem jsem často přemýšlela o tom, jestli snědla Persefona těch šest granátových semínek účelově s vědomím, že se na šest měsíců, každý rok až do konce svého života bude muset vracet sem do Podsvětí – a k Hádovi, svému novému muži, kterého její matka Demeter jednoznačně neschvalovala.

Granátová jablka byla Řeky považována za ‚ovoce mrtvých‘. Jako rodilá Řekyně tohle Persefone přece musela vědět.

Možná, že život s Hádem – i když v Podsvětí – byl lepší než ten se svou příliš starostlivou matkou a těmi vílami. Je možné, že Persefona třeba jen jednoduše nechtěla ublížit své matce tím, že by to řekla nahlas?

Takže by mělo být bezpečné jíst cokoliv z toho jídla na Johnově stole. Nenabízel by mi to, kdyby to tak nebylo.

„Díky,“ řekla jsem a vděčně přijala šálek čaje. „Takže mi tím chceš říct, že se to tu takhle objeví každé ráno?“

„Ano,“ řekl. „Přesně tak. A také na oběd a opět na večeři.“

„Ale kdo to vaří?“ Zeptala jsem se a představovala si podzemní kuchyň s pracujícími, malými, neviditelnými kuchaři.

„Kdo to servíruje?“

„Nevím,“ řekl a pokrčil bez zájmu rameny.

Nemohla jsem se ubránit smíchu. „Johne, tobě se tu třikrát denně objevuje jídlo a ty nevíš odkud? Jsi tu skoro dvě stě let. Nikdy ses to nepokusil zjistit?“

Střelil po mně sarkastickým pohledem, jemu vlastním. „Samozřejmě. Mám teorii. Myslím si, že je to jakási náhrada za práci, kterou dělám, protože je to bezplatné. Ale je tu ubytování a strava. Cokoliv, co jsem kdy chtěl nebo potřeboval dost vážně, se nakonec obvykle objevilo. Například,“ – poslal mi jeden z těch svých kolena podlamujících se úsměvů – „Ty.“

Polkla jsem. Ten jeho úsměv způsoboval, že sledovat konverzaci bylo neuvěřitelně těžké, i když jsem byla tou, kdo jí začal. „Náhrada od koho?“

Znovu pokrčil rameny. Bylo to něco, o čem ho nezajímalo se bavit. „Mám tam čekající cestující. Takže teď, tady.“ Zvedl víko na jenom z podnosů. „Velmi ti doporučuji tohle.“

Nevím, co jsem čekala, že uvidím, když jsem se podívala dolů… velký tác plný granátových jablek? Samozřejmě, že to nic takového nebylo.

„Vafle?“ Dívala jsem se na tu nadýchanou dokonalost v zásobníku před sebou. „Nic z toho nedává žádný smysl.“

Vypadal překvapeně. „Je tu něco, co bys chtěla a tady to není? Jednoduše si to přej.“

„Tohle jsem nemyslela,“ řekla jsem. „To jen, že… ty jíš.“

Místo toho, aby si se mnou sedl ke stolu, sedl si na gauč a jal se obouvat si bot, protože ten lodní zvon už se zase rozezněl. Vzal si ale kousek toustu a pustil se do něj, zatímco si zavazoval tkaničky.

„Samozřejmě, že jím,“ řekl, s pusou plnou toustu. „Proč bych neměl jíst?“

„Viděla jsem kryptu, ve které jsou na Isla Huesos složené tvé kosti,“ podotkla jsem. „Píše se tam

‚Hayden‘– tvé příjmení – přímo nade dveřmi.“ Vypadal, že by velmi rád změnil téma ke konverzaci.

„A co má být?“ Zeptal se stroze.

„Proč musíš jíst, když jsi mrtvý?“Zeptala jsem se a otázky se ze mě hrnuly, zatímco jsem jedla. „Když na to přijde, jak je možné, že ti tluče srdce? Proč pro tebe na Isla Huesos pořádají Noc rakví, když nejen, že máš kryptu, ale mně připadáš živý až moc? A co jsi vlastně udělal, že jsi nakonec skončil u téhle práce?“

„Pierce,“ řekl unaveně. Vytáhl z kapsy černý tablet a začal do něj rychle psát. Poznala jsem, že je to ten samý přístroj, který používal i toho dne, kdy jsem se objevila u jezera a on v něm hledal mé jméno, aby zjistil, na kterou z lodí jsem přidělena…

Na loď, o kterou se pak postaral, abych zmeškala. „Vím, že jsem řekl, že ti odpovím na všechny tvé otázky, doufal jsem ale, že to bude až ke konci dne aniž bys mě nenáviděla.“

„Johne,“ řekla jsem. Vstala jsem a šla si sednout na gauč vedle něj. „Nemůžeš udělat nic, co by mě donutilo tě nenávidět. Co je tohle?“ Ukázala jsem na zařízení, které měl v ruce. „Můžu jeden dostat?“

„Rozhodně ne,“ řekl rezolutně a uložil ho zpět do kapsy. „A vzpomínám si na dobu, kdy jsi mě skutečně hodně nenáviděla.“ Vstal. Byl děsivě vysoký, když byl bos,ale ve svých pracovních botách se nade mnou doslova tyčil. „To je důvod, proč se nebavím o své minulosti… alespoň prozatím. Možná

později, až ty…“ Usekl to, ať už to bylo cokoliv, co chtěl říct a místo toho to skončil slovy,“možná později.“

Cítila jsem, jak mi pokleslo srdce a pak se za to pokárala. Co jsem si asi tak myslela, že je John jakýsi druh anděla, který tuhle práci dostal jako odměnu za dobré chování? Rozhodně se jako anděl neprojevoval-jako jeho reakce, když byl poblíž mě… kromě toho, kdy mi zachránil život.

Co vlastně musí někdo udělat proto, aby se stal mrtvým Bohem? Něco špatného, samozřejmě. Ale ne tak špatného, aby se nedostal přímo do míst, kde končí opravdu zlí lidé, jako třeba vrazi dětí. Z toho všeho, co o Johnovi vím, být Mrtvým Bohem vyžaduje silný charakter, tvrdé pěsti a ochotu dodržovat určitý set zásad a mít smysl proto, aby rozeznal správné od špatného…

Mohlo to ale také vyžadovat něco, o čem jsem neuvažovala? Něco nežádoucího?

„Nemůžeš mít ve své skříni horšího kostlivce než já,“ řekla jsem a nutila svůj hlas, aby byl klidný, zatímco jsem ho pozorovala jak vytahuje nové, černé triko z proutěného koše. „Potom všem, když jsi potkal mou babičku.“

Přetáhl si triko přes hlavu, takže už jsem neměl možnost sledovat jeho nahou hruď, což bylo na jednu stranu dobře a na druhou ne. Také jsem ale neviděla jeho výraz, jaký měl ve tváři, když mi s trpkostí v hlase odpovídal,“Buď ráda, že už jsou všichni z mé rodiny mrtví, takže je nikdy nebudeš muset potkat.“

„Ach. Já… to je mi líto,“ řekla jsem. Zapomněla jsem, jak hroznou cenu musel zaplatit za nesmrtelnost… jako sledovat všechny, které kdy miloval, jak stárnou a umírají. „To… to pro tebe muselo být hrozné.“

„Ne, nebylo,“ odpověděl jednoduše. Oblečený v triku se otočil a podíval se na mě a já byla překvapena pochmurností jeho výrazu. „Svým způsobem máš štěstí, Pierce. Aspoň víš, že je tvá babička posedlá Fúriemi a proto je tak nenávistná. Pro to, proč jsou v mé rodině taková monstra, žádné vysvětlení není.“

Byla jsem tak otřesená, že jsem nevěděla, jak zareagovat. Takové věci by o svých rodinách lidé neměli říkat.

Je důležité odpouštět, řekl mi jednou můj otec. Teprve potom můžeme jít dál…

„Kromě mé matky,“dodal John. Z toho samého koše, odkud vytáhl triko, vytáhl i kožený náramek posázený smrtonosně vypadajícími kovovými cvoky a začal si ho připevňovat na ruku… což bylo, jak jsem předpokládala bezpečnostní opatření k jeho profesi. Některé odcházející duše potřebovali trochu víc povzbudit, aby se pohnuly dál.

„Ona byla jediná, kterou jsem… no, na tom už teď nezáleží. Ale byla jediná, kdo se kdy staral. A tak byla jediná, koho jsem kdy postrádal.“

Proboha. Moje máma. Předtím jsem o tom nepřemýšlela, ale najednou se přede mnou vynořila realita celé mé situace: budu se muset dívat, Jak má máma stárne a umírá.

I když tomuto museli čelit tváří v tvář i lidé, kteří nebyli vězněni v Podsvětí… sledovat své rodiče, jak stárnou a nevyhnutelně umírají. Rozdíl byl v tom, že oni stárli spolu se svými rodiči. Společně spolu slavili svátky, jezdili na dovolené, pomáhali jeden druhému v těžkých časech a oslavovali ty dobré.

Bude ještě někdy nějakou z těch věcí dělat i já?

Mohli mít vládci Podsvětí a jejich ženy děti? Jsem si jistá, že jsem četla, že Hádes s Persefonou nikdy žádné dítě neměli. Jak by mohli? Život nemůže růst na místě, kde se daří smrti.

Dokonce i rostliny v Johnově zahradě, ačkoli byli exotické, vypadali tak trochu ponuře… ne z nedostatku péče, ale protože houby a černé květiny byli jediné rostliny, které vypadaly, že se jim daří na místě, které je neustále ve stínu, mimo sluneční svit.

Přesto, pokud bude John i nadále zasypávat můj krk zdrcujícími polibky a potulovat se kolem bez trika, musím se ujistit, že je to o Hádovi a Persefoně vážně pravda. Nevím oč déle má odolnost vůči jeho šarmu vydrží, zvláště potom, co se mi zdálo. Poslední věc, kterou bych potřebovala, je náhodné těhotenství s výsledkem dítě pána Podsvětí.

Můj život je už i tak dost komplikovaný.

Začala jsem uvažovat o tom, že víc než cokoliv jiného potřebuji vlastní ložnici.

„No,“ řekla jsem a snažila se o lehký tón zatímco jsem přešla k němu a objala ho kolem krku, ačkoli jsem si musela stoupnout na špičky, aby se mi to podařilo. „To nebylo tak strašné, ne? Řekl jsi mi o sobě něco, co jsem předtím nevěděla – že ti, ehm, nezáleží na tvé rodině, kromě tvé matky. To ale přece není nic, kvůli čemu bych tě musela nenávidět… spíš mě to přimělo mít tě o to víc ráda, protože teď vím, že máme něco společného.“

Díval se na mě ostražitým pohledem. „Kdybys znala pravdu,“ řekl,“nic takové bys neříkala. Utekla by jsi.“

„Kam bych šla?“ Zeptala jsem se se smíchem a doufala, že mu nezní tak nervózně jako mně. „Zajistil jsi všechny dveře, pamatuješ? Teď, když jsi mi řekl něco, co jsem o tobě nevěděla, můžu se s tebou podělit o něco, co zase nevíš ty o mě?“

Tmavé obočí se zvedlo, zatímco si mě přitáhnul blíž.

„Neumím si představit, co by to mohlo být.“

„Je to jen,“ řekla jsem,“ že se trochu obávám toho, kam se řítí tohle všechno ohledně ženy vládce… zvláště ta část o jejich soužití.“

„Soužití?“Opakoval. Rozhodně to slovo znal.

„Soužití znamená, žít společně,“ vysvětlovala jsem a cítila jak mi stoupá horkost do tváří. „Stejně tak jako manželství.“

„Včera večer jsi říkala, že nikdo v tvém věku už dnes nepomýšlí na manželství,“ řekl a přitáhl si mě ještě blíž k sobě a najednou to vypadalo, že je celý žhavý, držet se této konverzace i když už jsem zase

slyšela vyzvánět lodní zvon. „A že to tvůj otec nikdy nedovolí. Pokud jsi ale změnila názor, jsem si jist, že bychom přesvědčili pana Smitha, aby připravil obřad –.“

„Ne,“ řekla jsem rychle. Samozřejmě, že měl pan Smith nějaké oprávnění oddávat lidi ve státě Florida. Proč by ne? Rozhodla jsem se o tom teď nepřemýšlet a ani o tom, jak na to John z téhle informace přišel.“To jsem neměla na mysli. Moje matka by mě přizabila, kdybych se vdala dřív než dodělám vysokou.“

Ne, že by se máma o čemkoliv z tohohle dozvěděla. Což je pravděpodobně jen dobře, protože by jí mohla prasknout hlava při představě, že jsem odešla s klukem dřív, než jsem si podala žádost na vysokou, natož z toho, že bych tam vůbec nešla. Ne, že by byla nějaká škola, kdy by byli ochotni mě vzít s mými výsledky a to nemluvím o svých disciplinárních rekordech.

„Měla jsem na mysli to, že bychom to měli brát pomaleji,“ vysvětlila jsem. „V posledních pár letech, zatímco všechny mé kamarádky chodili ven se svýma klukama, já byla doma a pokoušela se přijít na to, jak tenhle náhrdelník, který jsi mi dal, funguje. To nebylo zrovna randění.“

„Pierce,“ řekl. Ve tváři měl mírně tázavý výraz. „Tohle je ta věc, kterou si myslíš, že o tobě nevím? Protože zaprvé to vím a zadruhé nevím, proč si myslíš, že bych s tím měl mít problém.“

Zapomněla jsem, že se narodil v osmnáctém století, kdy jediný čas, který spolu korektní dámy a pánové před svatbou trávili byl pouze ten s gardedámou na plesech… a že on valnou část posledních dvou století strávil na hřbitově.

Věděl vůbec, že se dneska spousta lidí spolu vyspí hned na prvním rande nebo, že průměrný věk, kdy dívky v USA – a kluci samozřejmě taky – ztrácí panenství je sedmnáct let… tedy v mém věku?

Zřejmě ne.

„To, co se ti snažím říct,“řekla jsem a mé tváře ještě více zrudly, „je, že s muži nemám zrovna moc zkušeností. Takže, dneska ráno, když jsem se probudila a našla jsem tě vedle sebe, tak to bylo opravdu super, nádherný – nechápej mě špatně, hrozně moc se mi to líbilo – ale určitým způsobem mě to vyděsilo. Protože nevím, jestli už jsem na tyhle věci připravená.“ Nebo byl možná spíš problém v tom, že jsem nebyla připravená na to, jak moc jsem připravená…

„Připravená na-?“ Zarazil se a zamračil se, jako by mu to najednou bylo všechno naprosto jasné.

„Počkej.“Sundal ruce z mých ramenou a o krok ustoupil. „Ty si myslíš, že jsem s tebou strávil noc?“

„A nestrávil?“ Zamrkala jsem na něj. „Je tu jen jedno lůžko. A… no, ty jsi tam byl, když jsem se probudila.“ Nad hlavami nám zaburácel hrom. Nebyl tak hlasitý jako ty intenzivní výboje v mém snu.

I když hřmělo dostatečně dlouho – a dost intenzivně – na to, aby začalo stříbro na stole vydávat děsivý zvonivý zvuk.

A můj ptáček, který si v klidu čistil peří na opěrce mojí židle náhle odletěl, hledaje přístřeší na nejvyšší polici na protější straně pokoje.

Uvědomila jsem si, že jsem právě urazila svého hostitele a žádný vtip mě z toho tentokrát nedostane.

„Pro tvou informaci, Pierce,“ řekl John a jeho tón byl znepokojivě klidný – jeho oči ale zaplály stejným odstínem, jaký měl kámen na mém krku, což byla barva kovových cvoků na jeho zápěstí –

„Většinu včerejší noci jsem strávil na gauči. Až do té doby, kdy jsem tě hodně brzy ráno slyšel volat moje jméno. Brečela jsi ze spaní.“

Mé rty chutnaly po slané vodě. Nebyl to déšť z toho hrozného hurikánu, ale mé slzy, které jsem uronila, když jsem se dívala na to, jak umírá.

„Ach,“ řekla jsem nejistě. „Je mi to tak –.“ Ukázalo se, že ještě neskončil.

„Objal jsem tě, protože jsem se tě snažil uklidnit neboť vím nejlíp sám, jaké tohle místo umí na poprvé být. Není to přímo peklo, ale dá se zařadit hned za něj. Nechtěla jsi se mě pustit. Držela ses mě jako by ses topila a já byl tvé jediné záchranné lano.“

Polkla jsem, překvapena, jak blízko se svým popisem dostal k mému snu… až na to, že to bylo obráceně. To já byla jeho záchranným lanem, jenže on se pustil, aby obětoval sám sebe a mě zachránil.

„Dobře,“řekla jsem. „Jasně. Omlouvám se.“Nemohla jsem uvěřit tomu, jak jsem byla hloupá, zvlášť když moje máma měla vždycky strach z mého mluvení ze spaní. Na druhou stranu jsem k němu byla upřímná, když jsem mu říkala o svém nedostatku zkušeností co se mužů týče. „Tohle je ale dobrý, víš.“Natáhla jsem se a vzala ho za ruku. „Říkala jsem ti, že tě nikdy nemůžu nenávidět-.“

Vytrhl mi ruku, stejně jako v mém snu.

No, úplně stejně ne, protože nebyl odtažen obrovskými vlnami oceánu. Namísto toho pustil mou ruku a odešel třídit duše mrtvých.

„Budeš,“ ujistil mě hořce. „Už teď lituješ svého rozhodnutí – jak jen si to nazvala? Jo jasně – společné soužití.“

„Ne,“ trvala jsem na svém. „Nelituji. Jediné, co jsem řekla bylo to, aby tyhle věci probíhali pomaleji –

.“

Nemělo to s ním nic společného – mělo to co do činění se mnou a mým strachem, že když mě líbá, nejsem schopna se ovládat. Nicméně bylo příliš ponižující přiznat něco takového nahlas.

„Můžeme to brát pomaleji, pokud chceš, ale víš, že už je pozdě na to, abys změnila svůj názor, Pierce,“řekl mi varovným tónem.

„Samozřejmě,“ řekla jsem. Uvědomila jsem si, že jsem mu to všechno vysvětlila špatně. Kde byl nějaký z těch hloupých ženských časopisů s radami, jak zvládnout svého muže, když už byl konečně za potřebí? I když tohle poradenství se nejspíš nebude vztahovat na mrtvé Bohy.

„Vzhledem k tomu, že po mě jdou Fúrie. A já jsem ti slíbila, že se nebudu pokoušet o útěk. Tohle jsem ne-.“

„Ne,“ zavrtěl náhle hlavou.

„Fúrie v tom momentálně nemají žádnou roli. Na tom už nezáleží, jestli se pokusíš nebo nepokusíš o útěk.“ Začal přecházet po místnosti. Svaly na čelisti mu začali prudce cukat. „Myslel jsem, že to víš. Myslel jsem, že tomu rozumíš. Nečetla jsi Homéra?“

Už zase. Pan Smith byl tímhle Homérem posedlý taky.

„Ne, Johne,“ řekla jsem s nucenou trpělivostí. „Obávám se, že nemáme ve škole čas, studovat starověké, řecké básníky, protože toho mám příliš mnoho k učení od té doby co jsi umřel, jako je třeba Občanská válka a Holocaust a dělání souborů v Excelu –.“

„No, při posuzování toho, co ti řekli o vyšší moci,“ řekl netrpělivě John, „ by ti byl možná Homer víc k užitku.“

„O vyšší moci?“ Vyšší moc bylo něco, co jsem si matně pamatovala, že jsme měli v části zaměřené na řeckou mytologii. Byli to šťouralové, kteří řídili osudy jiných.

„Co o nich říkal Homér?“

John si rukou prohrábl vlasy. A bůhvíproč se mi nechtěl podívat do očí. „Vyšší moc rozhodla, že každý, kdo se napije nebo nají v říši mrtvých, musí tam už navěky zůstat.“

Podívala jsem se na něj. „Správně,“ řekla jsem.“Ale pouze v případě, že sní semínka z granátového jablka, tak jako Persefona. Ovoce mrtvých.“

Ustal náhle v chůzi a podíval se na mě. Jeho oči jako by se přímo propalovaly mou duší.

„Když byla Persefona v Podsvětí, snědla semínka z granátového jablka,“ řekl.“To proto se jim říká ovoce mrtvých. Ta pravidla se ale týkají jakéhokoliv jídla či pití tady.“

Podivný pocit znecitlivění se začal šířit celým mým tělem. Najednou jsem měla v ústech příliš sucho na to, abych mohla něco říct.

„Ať už ke mně cítíš cokoliv, Pierce,“ pokračoval neúnavně,“ musíš tu se mnou zůstat už navěky.“

4. kapitola

Ó slepá chtivost, jež nás štve a honí

a v žití krátkém dává hříšnou vzpruhu, však takovou zde lázeň chystá po ní!

Dante Alighieri, Peklo, Zpěv XII

Nemohla jsem ho nenávidět.

Pohled na to, jak mi ho ve snu odnáší vlna, mě zdeptalo tak, že jsem ho prostě nebyla schopna nenávidět.

Zastav se dřív, než se zcela zničíš. Tohle měla vytetované má poradkyně Jade na zápěstí. Snažila jsem se to mít vždy na paměti, nejen proto, že už byla mrtvá a byla to částečně i moje chyba, ale protože někdy, když jsem měla vztek, děly se strašné věci. Byli zraňováni lidé.

V minulosti to byl vždy John, kdo tu bolest způsobil.

Tentokrát, když jsem měla vztek, to byl John, komu bylo ublíženo. Což byl pravděpodobně důvod, proč jsem, hned poté co odešel, vzlykala na stejném gauči, kde podle svých slov strávil noc.

Nebrečela jsem proto, že bych ho nenáviděla. Brečela jsem, protože jsem nenáviděla sebe sama.

„Věděl jsi to,“ obvinila jsem ho poté co mi to řekl a já konečně našla svůj hlas. „A neřekl jsi mi to. Po celou tu dobu co jsem tu seděla a jedla vafle jsi mi to neřekl. Ty… podvedl jsi mě!“

„Nepodvedl,“ trval si na svém. „Myslel jsem, že to víš!“

Rychle jsem zjistila, že veškeré drahé, soukromé vzdělání, na kterém otec trval, že mi zaplatí, bylo naprosto bezcenné. Veškeré informace, které jsem získala na Westportské dívčí akademii pro mě byli v současné chvíli buďto chybné a nebo naprosto bezcenné, coby družce vládce mrtvých.

„Ty jsi jedl,“ řekla jsem mu vyčítavě. „Viděla jsem tě jíst. A pořád odsud odcházíš. Viděla jsem tě v Connectitutu a v Isla Huesos.“

„Řekl jsem, že nemůžeš už nikdy odejít?“zeptal se mě.

„Ne. Ale –.“

„Pokaždé ale, když to uděláš, uvidíš své přátele a svou rodinu jak žijí své životy, zatímco ty nikdy nezestárneš a vždy se budeš muset vrátit sem… ke mně.“

Jeho tón zhořknul. „Vidím, jak nadšená jsi z téhle vyhlídky.“

Do očí se mi nahrnuly slzy – neděsila mě představa věčnosti s ním, ale vidět svou mámu stárnout a umírat před mýma očima. Cítila jsem jak se mi chce brečet pokaždé, když jsem na to začala myslet.

Když si všiml, že brečím, zjihnul a prosebně dodal,“Pierce, byla jsi hladová. Musela jsi se najíst. Co bys dělala, kdybych ti o tom řekl… nejedla bys?“

„Ano,“ řekla jsem bez přemýšlení. „Samozřejmě.“

Poté ho veškerá jemnost opustila. Vypjal ramena. „Uvědomuješ si, že jsi právě řekla, že bys raději vyhladověla k smrti, než abys tu byla se mnou?“

Měl pravdu. Byla jsem tak pohroužena do svých vlastních smutků, že jsem si vůbec nevšimla toho, jak necitlivá jsem byla vůči němu. Natáhla jsem se, abych ho chytila za ruku.

„Johne, já se Ti omlouvám. Bylo to jen špatně řečeno,“ řekla jsem. „Myslela jsem tím –“

„Myslím, že to, co sis myslela, je naprosto jasné,“ řekl.

Nad hlavami nám opět zaburácel hrom, i když už ne tak hlasitě jako předtím. Zněl rezignovaně… stejně tak jako John. „Možná, že máš pravdu a já tě podvedl. Každopádně, teď už máš odpověď na svou otázku, že… proč jsem tím, koho vybrali na tuto pozici.“

Bylo těžké si přiznat, že jeho temná stránka je o něco temnější, než jsem předpokládala.

I přesto to neměnilo nic na tom, že mi zachránil život ačkoli by pro něj bylo mnohem jednodušší, kdyby to nedělal.

Proč podnikal všechny ty daleké cesty, jen proto, aby mě opět zachránil od bolestivé smrti, když mě mohl jednoduše nechat se zabít, abych pak mohla být s ním coby duch? Nechtělo se mi věřit, že by byl zlý… tak zlý, jak to vypadalo, že chce, abych si myslela, že je.

„Johne, omlouvám se za to, co jsem řekla předtím,“řekla jsem a myslela to tak. „Musíš ale uznat, že – není nikdo… žádná racionální osoba – která by tady nechtěla žít navždy, kdyby měla sebemenší šanci, že nemusí.“

„Pak je tohle ten rozdíl mezi tebou a mnou,“ řekl. Viděla jsem jak se snaží chovat, jako by mu to bylo jedno, ale tu bolest v očích nemohl zamaskovat žádnou cynickou pózou, i když se o to tak snažil. „Rád bych na tomto místě žil navždy, kdyby to znamenalo žít tu s tebou. A i když to znamená, že tu jeden z nás není příliš rozumný, vypadá to, že se mi splnilo přání. Takže bych ti doporučoval, aby sis na tuhle myšlenku zvykla, Pierce a naučila se tu s tím žít. A se mnou.“

O sekundu později mi vytrhl svou ruku a – přesně tak jako v mém snu – odešel. V tu chvíli jsem se vrhla na pohovku.

Věděla jsem, že je hloupost brečet. Nenáviděla jsem to a nikdy to nic nevyřešilo.

Ale nemohla jsem tomu nijak zabránit. Nevadí, že kvůli jakýmsi tajemným bytostem zvaných Fúrie, zřejmě nebylo v mé moci, zabránit tomu, aby bylo kompletně nevinným lidem, jako třeba Jade, ubližováno rukou monster, jako byla moje babička. Nevadí, že kvůli dalším tajemným silám, zvaným Vyšší Moc, budu muset žít v Podsvětí navěky, jen proto, že jsem snědla pár vaflí.

Co mě bolelo nejvíc, bylo to, že jsem ublížila Johnovi. Pod tíhou tohoto poznání se mi chtělo ze všeho nejvíc brečet…

… dokud jsem si doslova neuvědomila tíhu té váhy. A seděla si na mé hlavě.

„Ach Bože,“ vykřikla jsem a sedla si.

Pták rozhořčeně zatřepetal svými křídly a pak přeletěl na jídelní stůl, kde začal sbírat drobečky, které jsem tam předtím nechala. Předpokládala jsem, že je to rozhodně lepší jak její pokus udělat si hnízdo z mých vlasů, i když ne o moc.

„Raději se na to vykašli,“ řekla jsem jí a utírala si oči. „Nebo odsud taky nebudeš moct nikdy odejít.“

Pták zvedl hlavu a zvědavě se na mě podíval jako kdyby stanovoval mou morální hodnotu a pak se zase vrátil ke svému jídlu.

Dotklo se mě to. I když měla pravdu.

Vzpomněla jsem si na výraz plný naděje v Johnových očích, když mi ji dával. Byl to přesně týž, kterým se na mě díval, když mi dával, před více jak dvěma lety, ten náhrdelník.

Ta je pro tebe, řekl. Aby ti dělala společnost, zatímco budu pryč. Vím, jak moc miluješ ptáky.

Vím, že mi toho ptáčka dal proto, abych se o něj starala a doufal, že mi tak vynahradí bolest v srdci, kterou jsem cítila pro všechny své ztracené lidi tam doma. Možná, že stejně tak doufal i v něco jiného: že mi tak připomene, že tohle je teď můj domov a že ti, co jsou tady se mnou, potřebují mou péči o dost víc jak ti, které jsem nechala doma.

„Možná,“ řekla jsem ptáčkovi,“můžu začít tím, že se začnu starat o tebe a pak přejdu k péči o něj. Vždycky alespoň trochu potřeboval, aby se o něj někdo staral, nemyslíš? Ačkoli sám by to nikdy nepřiznal.“

Věděla jsem, že to špatný – fakt špatný – když mluvím s ptákem. I když, co na tom záleží? Nebyl tu nikdo, kdo by mě slyšel.

„Nikomu to neublíží. A možná, že z toho vzejde i něco dobrého. Vždycky je tu naděje, že?“ Při slově naděje se na mě ptáček konečně podíval a zavrkal.

„Ach Bože, ne,“ pronesla jsem trapně. „Prosím tě neříkej mi, že se chceš jmenovat Hope (Naděje). To je děsný klišé, pro ptáka, který žije v Podsvětí.“

Pták roztáhl křídla a rozletěl se chodbou dolů.

Rozhodla jsem se ji raději následovat, ne proto, že bych se bála, že na ni v koupelně (kam měla namířeno a prostřednictvím které, jak už jsem věděla z vlastní zkušenosti se nedalo utéct) číhá nějaké nebezpečí, ale proto, že jsem tam tak jako tak potřebovala.

Uviděla jsem, proč se to tam ptáčkovi tak líbí. Masivní, zapuštěná vana byla zásobována z horkého pramene, který tam přirozeně pramenil – horká voda probublávala ze dna – a coby vodopád tekla skrze štěrbinu v kamenném stropě, kterou sem prorůstal mech a vinná réva. Hope – i když jsem jí tak odmítala říkat, leda tak snad uvnitř své hlavy – poletovala kolem, zatímco jsem se koupala a namáčela si hlavičku dovnitř a ven z vody a její vrkání se rozléhalo kolem.

Opravdu jedna jediná věc, kterou jsem si přála najít byl zubní kartáček, nějaký šampon a možná i nějaké to oblečení, jinší než to, ve kterém jsem spala. Možná proto, že bylo Podsvětí tak jednotvárně ponuré, tak Vyšší Moc – nebo kdokoliv už že to byl, kdo tu zařizoval jídlo a vše ostatní – rozhodl, že by bylo lepší nešetřit.

John mi u snídaně říkal, že cokoliv kdy opravdu potřeboval a nebo chtěl, tak se obvykle objevilo.

To proto tu byli všechny ty věci, které jsem potřebovala a nebesky voněli a byli na dotyk tak hebké? Chtěla jsem je, byli mi proto poskytnuty? John mi nepřipadal jako typ, který by používal hydratační krémy. A z něj bývala cítit kouřová vůně dřeva a ne pomerančové květy a levandule.

A nebo tu ty věci byli, protože chtěl John mě a ony přišly jedním balíkem dohromady?

Vysvětlovalo to všechny ty věci, které jsem našla ve velké šatně, přiléhající ke koupelně? Na jedné straně bylo Johnovo oblečení, tak úhledné poskládané, že to až hraničilo s posedlostí ( na rozdíl od náhodného řazení knih v jeho knihovně).

Na druhé straně byla spousta dlouhých, bílých, splývavých šatů, ve kterých mě John tak rád viděl.

Některé byli hedvábné, některé bavlněné, nějaké měli dlouhý rukáv, jiné zase byli bez, ale všechny ty šaty byli přesně v mé velikosti.

„No skvělý,“ pronesla jsme skrze zaťaté zuby směrem k ptáčkovi. Nemám nic proti šatům. K čemu mám trochu námitky je to že nemám na výběr nic, kromě šatů.

Předpokládám, že ten výběr ve skříni je příznačný pro dobu, ve které John žil, takže to ani není až tak jeho chyba, protože tehdy ještě nebyla mezi muži a ženami rovnoprávnost.

Vybrala jsem si ty, které vypadali nejmoderněji ze všech těch šatů visících ve skříni – a byli tam i boty všech druhů. Každá mi seděla na noze tak skvěle, jako by mi je šili na míru – jak jsem zjistila, poté, co jsem našla zrcadlo, které bylo jak široké tak dlouhé, ve zlaceném rámě a stálo hned vedle hlavní místnosti, kde byla postel a jídelní stůl. Ptáček se usadil na jeho rámu.

Bylo to k ničemu.

„Vypadám fakt jako Sněhurka, viď?“Zeptala jsem se ptáčka, poté, co jsem uviděla svůj odraz.

No, jen proto, že jsem oblečená jako princezna se ještě tak nemusím chovat… nebo alespoň jako ta, co celou tu dobu prospala. Můžu se chovat jako statečná princezna. Možná dokonce jako jedna z těch, které dokázaly utéct z hradu, kde byly uvězněny jako Locika a nebo princezna Leia.

„Je to tak?“ Zeptala jsem se ptáčka.

Holubice spokojeně zavrkala ze svého bidýlka. Byla si pravděpodobně vědoma, stejně tak jako já, že John zabednil všechny dveře vedoucí do mého světa.

„Jo,“ řekla jsem. „Ani mi to už nemusíš říkat. Já už to vím. Každá, ze všech těch princezen skončila vdaná, buď za jednoho ze svých zachránců a nebo svého věznitele jako Bella z Krásky a Zvířete a Persefona.“

Až na to, že na rozdíl od Belly, Persefona nebyla fiktivní. Měla jsem její náhrdelník, který to dokazoval.

Jen kdyby tu zanechala pár jiných užitečných tipů na to, jak být ženou Vládce Podsvětí.

Což ale nebyl důvod proto, že jsem začala prohledávat Johnovi police. Hledala jsem knihu o ptácích, abych přišla na to, čím mám Hope krmit. Ne, že by to bylo její jméno.

Jeho knihy – daly by se počítat na stovky a možná že i na tisíce – byli tak špatně seřazené, že jsem se rozhodla, že bych je mohla docela dobře začít třídit do kategorií. Vzala jsem si jeho radu k srdci a začala si tady na to zvykat. A na něj.

A pokud bych, při skládání jeho věcí, náhodou objevila něco, co by mohlo být užitečné coby návod k životu v Podzemí a nebo to odhalovalo něco málo o Johnově minulosti, tak co?

„Jsem tady nová,“ řekla jsem Hope. „Neznám pravidla.“

Našla jsem docela dost věcí, uvnitř všech těch beden, které měl John roztroušené všude kolem, některé byly nádherné – role hedvábných látek, šňůry perel, spousty mosazného vybavení, z nichž jsem dokázala identifikovat jen pár věcí coby navigační zařízení, včetně kompasu, skládacího dalekohledu a čehosi, co vypadalo jako lodní zvon. Bylo na něm napsáno Liberty 1845.

Pan Smith mi říkal, že náhrdelník, který mi dal John, byl naposledy spatřen na seznamu lodi , která zmizela během hurikánu v říjnu, roku 1846… toho samého hurikánu, který způsobil povodeň na hřbitově na Isla Huesos a všechny rakve z něj vyplavil do moře a ve kterém, jak mi naznačil, zemřel i John.

John ale nebyl mrtvý. Takže jsem si nebyla jistá, jak přesná tahle informace od pana Smitha byla.

Až když jsem zvedla víko malé bedny, za kterou se krčila Hope celou tu dobu, kdy jsme si s Johnem vyměňovali názory a uviděla něco, o čem jsem měla pocit, že by pro mě mohlo mít nějakou hodnotu.

Byl to školní batoh. Můj školní batoh.

Uvnitř byli všechny věci, které jsem tam, jak jsem si pamatovala, nacpala to ráno, kdy se můj život tak dramaticky změnil, předtím, než mě John stáhnul do říše mrtvých, aby mi tak zachránil život. Moje peněženka. Moje čtečka knih. Moje džínová bunda, kterou jsem si s sebou brávala kvůli neuvěřitelně silné klimatizaci ve škole. Můj notebook, pera, klíče od domu, taštička s líčidly, lékovka, hřeben, žvýkačky bez cukru.

Byla jsem tak šťastná, že vidím všechny ty známé věci až mi do očí vyhrkly slzy. Jenže… copak je možný, na místě kde jsem, použít debetní kartu, když tu nikde nejsou bankomaty? Uvědomila jsem si, že i má peněženka je mi tu k ničemu. Stejně tak elektronická čtečka. Dokonce i mobil byl stále ještě v kapsičce, kam jsem si ho schovala. Bylo fakt milé, že to John držel tak bezpečně ukryté, ale…

„Můj mobil,“ řekla jsem bez dechu Hope, která na mě zamrkala.

Nevím, proč mě napadlo ho zapnout. Ne, že bych čekala cokoliv jiného než zprávu: bez signálu.

Na druhou stranu, jak jsem tu tak stála a držela ho, myslela na svou rodinu, jak rozrušení musí být kvůli mému zmizení – všichni, kromě mé babičky samozřejmě, která jim pravděpodobně nalhala spoustu strašných lží o tom, kam jsem zmizela a s kým – a tak mě najednou napadlo, že by bylo

hezké, kdyby pro mě ta Vyšší Moc taky něco udělala. Bylo fajn, že jsem našla svůj školní batoh, ale oni ho nezachránili.

Byl to John.

A nenašla jsem ho s jejich pomocí. Bylo to díky Hope.

Zjevně jsem tu v Podsvětí byla sama za sebe, alespoň co se Vyšší Moci týče.

Chystala jsem se, že si vypnu mobil – s myšlenkou, že bych si měla šetřit baterku tak, abych se alespoň mohla podívat na fotky mámy, táty, strýčka Chrise a bratrance Alexe až mi bude zase smutno

– když jsem se podívala na display a všimla si, že tam běží jakýsi film. Jenže já se nedotkla jediné klávesy.

Stáhla jsem si do telefonu pár filmů, ale tohle nebyl žádný, který bych znala. Bylo to video mého bratrance Alexe.

Na ostrov Isla Huesos jsem se přestěhovala nedávno a začala se seznamovat s máminou rodinou, se kterou můj táta nikdy nevycházel. Nikdy jsem žádné video s Alexem nenatočila a co vím, ani on mi žádné neposílal.

A i kdyby, pochybovala jsem, že by tohle bylo video, které by natočil. Alex se v něm pokoušel, mlácením do stran, dostat ven z jakési bedny, ve které byl uvězněn.

Bylo to bez zvuku. Bez ohledu na to, jak moc jsem mačkala volume jsem nic neslyšela, ačkoli Alexovi rty se pohybovali.

Začalo ve mně hryzat hrozné podezření. Alex si nevybral divadlo za svou mimoškolní aktivitu a ani se nikdy přede mnou nezmiňoval o tom, že by ho zajímal film.

Z podezření se stal strach.

Osvětlení sice bylo velmi špatné, ale i tak bylo vidět, že je Alexova tvář celá špinavá. Skrze šmouhy se táhly bledé stopy, což jsem si uvědomila, že jsou slzy.

V tu chvíli mi to došlo. Alex to nehrál.

5. kapitola

On začal:“Jaký los tě do podsvětí před koncem života sem povolává?

A kdo je ten, jenž průvodcem zde je ti?“ Dante Alighieri, Peklo, Zpěv XV.

Nevím, jak dlouho jsem tam seděla a sledovala Alexův boj uvnitř bedny. Nechápala jsem, na co se to dívám a ještě méně to, jak je možné, že to vidím a proč.

Vše co jsem věděla bylo, že někdo, na kom mi záleží má problémy. Nebylo to nic, co bych mohla ignorovat – zvláště s ohledem na to, co se stalo Jade a předtím mé nejlepší kamarádce Hannah, ještě ve Westportu. Obě dvě byly mrtvé… možná ne přímo kvůli mně, ale já mohla udělat něco víc proto, aby se zabránilo jejich úmrtí, zvláště když ta Jadeina měla přímou souvislost s Fúriemi.

Jediný pohled dolů na diamant připevněný na konci mého náhrdelníku mi napověděl, že to, co se děje Alexovi, s Fúriemi také přímo souvisí. Místo své obvyklé světle šedé, ten kámen najednou zčernal…

Není divu, že jsem byla tak vyděšená.

Musím najít Johna a to hned. Musím mu to říct.

Na Isla Huesos se děje něco strašného. Něco tak hrozného, že i Persefonin diamant dokázal zachytit pocity Fúrií skrze video na mobilu.

„Tohle je důkaz,“ otočila jsem se, abych to řekla Hope, „že ukrytím mě do Podsvětí problémy nezmizeli.“

Jenže Hope už na opěradle židle nebyla, aby tam prováděla ten svůj rituál projíždění peří zobáčkem. Choulila se vysoko na polici, odkud jsem vytáhla bednu se svým batohem, hlavičku schovanou pod křídlem.

„Co je to s tebou?“ zeptala jsem se jí, což jen ukazovalo, že už jsem se úplně zbláznila. Jako by mi mohla odpovědět.

Pak jsem to uslyšela: praskání štěrku pod nohama.

Ten zvuk se nedal s ničím splést… zvláště když ho slyšel i ten pták. Vykoukla zpoza křídla a zadívala se směrem ke kamenným obloukům vedoucích ven na nádvoří.

Teprve pak jsem si všimla, že mezitím věci od snídaně kompletně zmizeli. Někdo – nebo něco – přišlo a odneslo je pryč, s největší pravděpodobností v době, kdy jsem se koupala.

Určitě jsem nebyla tak zaujatá sledováním videa na telefonu, abych si nevšimla, že on – nebo ona. Nebo ono – dělalo přímo přede mnou dělalo svou práci.

Sledovala jsem ptáčkův pohled. Byl upřený na dlouhé bílé záclony povlávající ve větru.

V tu chvíli jsem koutkem oka zahlédla to samé, co ona… tmavý stín pohybující se pod jedním z oblouků.

Nebyla jsem tu sama.

„Kdo je tam?“ zavolala jsem, vyskočila z gauče, kam jsem si předtím sedla a zoufale zvedla telefon, jako by to byla zbraň.

Odezva z nádvoří veškerá žádná.

To ticho bylo téměř uklidňující. Můj diamant zčernal – možná ne proto, že byl v nebezpečí můj bratranec, ale já.

Jsi tu ve větším bezpečí, protože tě tu mohu chránit. Vrátila se ke mně Johna slova. Ale tvé srdce tluče, Pierce a jsi v zemi mrtvých.

Napadlo mě, že tou osobou na nádvoří by mohl být John. Až na to, že v jeho přítomnosti můj náhrdelník ještě nikdy nezčernal. Vždycky měl barvu jeho očí, stříbřitě šedou.

A i když jsme se nerozešli za zrovna nejpříznivějších podmínek, proč bychom se nemohli přivítat na pozdrav?

Abych se přesvědčila, vypnula jsem nejprve telefon a – ostražitě sledujíc záclony – zasunula jsem jej do jednoho z mých těsných rukávů.

„Johne?“ Zavolala jsem. Můj hlas byl nějaký moc vysoký a holčičí. Odkašlala jsem si a zkusila to znovu. „Johne?“To už bylo lepší. Znělo to víc autoritativněji. „Jsi to ty?“

Nic se nestalo. Za záclonami se nikdo neobjevoval. A přitom bych přísahala, že jsem viděla další stín.

„Johne?“ řekla jsem a do mého hlasu se vloudila panika.

„Pokud jsi to ty, mohl bys sem přijít? Protože s tebou o něčem fakt potřebuju mluvit.“

Žádná odpověď, samozřejmě. A byla jsem si naprosto jistá, že to není proto, že by mi John dával za vyučenou.

Vždycky jsem se divila, proč dívky, které jsou ve strašidelných filmech samy doma, pokládají za dobrý nápad jít zkoumat ven, co to bylo za strašidelný zvuk. Proč prostě nemohou zůstat uvnitř, kde by byly v bezpečí, dokud by nepřijela policie?

Teď už jsem to tak trochu pochopila. Nijak zvlášť statečná nejsem – snad jen pokud jde o záchranu lidí a zvířat a ne mě a většinou, než se k tomu dostanu, je pozdě. Něco jsem ale udělat musela.

Nemohla jsem volat policii, protože tady v Podsvětí žádná není. Neměla jsem ani tušení, jak bych se

mohla spojit s Johnem, protože mi odmítl dát jeden z tabletů a já stejně neznala jeho číslo, pokud vůbec nějaké má, že mu zavolala ze svého telefonu… který, jak to tak vypadalo stejně přehrává jen video s mým bratrancem zavřeným v bedně. A já nebudu čekat na nic, ať už je to cokoliv, co tam venku je, aby to přišlo sem a dostalo mě to.

Popadla jsem z římsy těžký, zlatý svícen. Nechtěla jsem nikomu ublížit, ale pokud by někdo chtěl ublížit mně, rozhodně bych se bránila. Popadla jsem svícen jako basketbalovou pálku a opatrně prošla pod obloukem, kde jsem naposledy viděla mihnout se stín. Záclona byla natolik průsvitná, že jsem skrze ni dokázala rozeznat vysoké keře a obrys fontány.

Každý z těch tvarů může být Fúrií, připravenou vrhnout se na mě, varovala jsem sama sebe. Démoni mohou mít jakoukoliv velikost.

Satyrové na tapiseriích v Johnově ložnici to jen dokazovali.

Se srdcem až v krku jsem se natáhla, abych rozhrnula záclony, připravená zaútočit svícnem na cokoliv, co by se pohnulo…

Ale nic se nehýbalo. Viděla jsem jen nádvoří s ponurými cestami a povadlými korunami stromů, společně s kašnou, v jejímž středu byla kamenná socha krásně ženy v dlouhých šatech s amforou, ze které vytékala neustále voda, takže to vypadalo jako by byla bezedná.

Nemohla jsem to pochopit. Něco tu bylo. Tím jsem si byla jistá. Pták – možná i diamant – mi to řekl.

Sklonila jsem ruku se svícnem a prošla záclonami ven na štěrkovou cestu. Vlhký, chladný vzduch se na mě přilepil jako bychom byli dlouho ztracení přátelé a bublání z kašny zakrývalo veškeré další zvuky kolem.

Najednou zpoza keře vyrazila postava.

Vykřikla jsem a otočila se právě včas, abych ho viděla, jak mizí za nejbližším obloukem. Sledovala jsem ho dovnitř, jenže jsem se srazila s Hope, která mě slétla ze svého bidýlka zkontrolovat. Křídla se jí zamotala do průsvitné záclony, čímž způsobila, že záclona vyletěla nad mou hlavu.

To mě rozbrečelo podruhé a musela jsem si paží zakrýt tvář, abych si chránila oči. Když jsem nás konečně obě vymotala ven, viděla jsem, že už je pryč.

Také jsem si všimla, že to nebyla žádná kreatura z jiného světa jako ty, které byli zobrazeny na tapiseriích. Nebyl to ani satyr, ani chodící kostlivec nebo muž. Bylo to dítě, kluk, kterému bylo něco mezi desíti nebo jedenácti roky.

Byl oblečen do nejstrašnějšího oblečení, jaké jsem kdy viděla. A to počítám i to, co jsem měla na

sobě já. Dostihla jsem ho, když už běžel chodbou… nebo alespoň se pohyboval tak rychle jek jen mohl se stříbrným tácem od snídaně z Johnova pokoje v ruce – nebo našeho pokoje, myslím, že bych měla teď říkat.

Nezdálo se, že by ho to mohlo zadržet před úprkem pryč odsud, utíkal rychle jako potápka.

Když jsem se konečně dostala přes počáteční šok, napadlo mě, že je velice nepravděpodobné, že by mi desetiletý chlapec, který přede mnou utíká, měl v úmyslu ublížit.

Zejména proto, že byl oblečen v čemsi, co bylo v módě někdy kolem roku 1840 – černé kalhoty, zkrácené nad kolena, bílé punčochy, obrovské, těžkopádné boty se stříbrnými přezkami a obrovské, modré, sametové sako s trikem, které mohlo být kdysi bílé, ale to už bude hodně dlouho.

Kdyby se v tomhle ukázal kdekoliv jinde – možná kromě renesančního veletrhu – každý by si nad ním leda tak odfrkl. Sem do Podsvětí se vlastně docela hodil.

„Počkej,“ vykřikla jsem. Na dítě nesoucí něco přes dvacet liber stříbra vypadal výjimečně hbitý. Už byl v polovině chodby. „Vrať se!“

„Promiň,“ Ani nezpomalil, aby se na mě podíval.

„Nemáme dovoleno s tebou mluvit.“

„Cože?“ Musela jsem se dát do klusu – a zvednout si svou dlouhou sukni – abych ho dohnala.“kdo to řekl, že se mnou nesmíte mluvit? Kdo je to, my?“

Mé myšlenky vířily kolem dokola. John mi nic neříkal o dalších obyvatelích hradu. Fúriích možná, ale ne o lidech. Řekl jen, že svým „lidem“přikázal, aby mě přivedli příámo k němu, pokud mě uvidí někde kde nemám co dělat.

Tohle nebyl člověk… ale ani Fúrie. Když jsem se podívala na kámen na svém náhrdelníku, viděla jsem, že už je zase šedý. Hrozící nebezpečí už tedy pominulo. Bohužel, jediná hrozba, která tu tedy byla, ohrožovala Alexe…

Hoch, mezitím, stále pokračoval ve svém chůzi-běhu. Nástěnné svícny byli rozmístěné po stěnách chodby tak, že bylo jen stěží vidět a svým blikotáním rozesílali stíny všude kolem nás, včetně sytě rudých, dlouhých závěsů, visících po obou stranách kolem každých dveří – všech uzamčených.

Zkoušela jsem je už dříve – všechny v téhle chodbě. Neměla jsem tušení, kam si myslí, že jde.

„Co jsi dělal tam na nádvoří?“ vyptávala jsem se ho. „Jak dlouho jsi tam byl?“ Náhle mě napadla děsivá myšlenka. „Špehoval jsi mě?“

To ho zarazilo. Odmlčel se na tak dlouho, aby se otočil a upřel na mě pár obrovských, modrých očí.

„Ne,“prohlásil rozhořčeně. „Sbíral jsem nádobí od snídaně, abych ho vrátil zpátky do kuchyně. Ale pak jste se vrátila a nepřestávala si hrát se svým kouzelným zrcadlem. A tak jsem se musel schovat, protože kapitán řekl, že s vámi nemáme mluvit. Nešmíroval jsem.“

„Ach,“ řekla jsem rozpačitě na tuto odpověď. Motal dohromady tolik neznámých jmen a věcí. – Kdo je kapitán? Jaké kouzelné zrcadlo? – Na tohle se dalo jen velice těžko zareagovat.

„A kapitánovi se nebude líbit, že jsi udělala nepořádek v jeho věcech,“ dodal temně. „Je velice puntičkářský, co se toho týče.“

Podívala jsem se, kam to upírá pohled a uvědomila si, že stále ještě v rukou svírám ten svícen.

„Ach,“ řekla jsem znovu v rozpacích z toho, že jsem byla chycena ozbrojena proti někomu, kdo by v našem světě mohl být tak páťák. Otočila jsem se a postavila svícen na malý mramorový stolek poblíž. Pak jsem se k němu otočila zpátky a řekla, protože byl tak malý a ten stříbrný podnos vypadal tak velký a těžký,“Hele, proč mě nenecháš ti pomoct s –“

To byla chyba.

„Ne,“ řekl a znovu se rozběhl. „Kapitán Hayden řekl, ať to udělám.“ Kapitán Hayden?

„Tím myslíš Johna?“ Zeptala jsem se a šla za ním.

„Ano, samozřejmě,“řekl pohrdavě chlapec jako by ze mě má neznalost dělala blázna. „Kdo jiný?“

Kdo byl tenhle malý kluk? A co měl být tenhle ‚kapitán’zač? Johnovi mohlo být nějakých sto osmdesát pozemských let, ale fyzicky mu bylo jen osmnáct nebo devatenáct. O věcech kolem moře jsem toho zrovna moc nevěděla, ale věděla jsem, že i v dávných dobách byla hodnost otázkou odsloužených let.

„Můžeš mě odvést k, ehm, kapitánu Haydenovi?“ Zeptala jsem se kluka. „Protože se s ním potřebuju hned teď vidět.“ Musím se ho zeptat na to, co jsem viděla na svém telefonu… a taky jsem se ho potřebovala zeptat, kdo další ještě, kromě nás, žije na tomhle hradě.

„Jak vás mám k němu vzít,“řekl s úšklebkem kluk,“ když řekl, že ani nemám dovoleno s vámi mluvit? To by bylo přímé neuposlechnutí rozkazu a já jsem ještě nikdy žádný rozkaz neporušil.“

Nikdy předtím jsem ještě dítě neuškrtila – i když jsem vlastně ani předtím hodně času s malými dětmi netrávila – ale v téhle chvíli jsem o tom docela vážně uvažovala.

„Ano,“ procedila jsem skrze zuby. „Ale tohle je stav nouze a já jsem si jistá, že mu to nebude vadit. Dal mi tenhle náhrdelník, vidíš?“ Vytáhla jsem diamant z výstřihu. „Varuje mě, když se kolem mě vyskytnou Fúrie. A právě před necelou minutou mi řekl, že tu jedna kolem mě byla.“ Bylo to mírné překrucování pravdy, ale říkala jsem si, že tohle to dítě nemusí vědět. Kluk se nevzrušeně díval na diamant.

„Tenhle náhrdelník už jsem viděl. Byl jsem na Liberty plavčíkem.“

To jméno zazvonilo jako zvonek. Pak jsem si vzpomněla proč. Viděla jsem ho předtím napsané na jedné straně zvonku. Liberty, 1845, bylo napsané na mosazném zvonu na jedné z Johnových polic.

Jenže, co to bylo za plavčíka? A co byla ta Liberty?

Nicméně myslím, že vytahovat svou nevědomost před tímhle dítětem nebyla zrovna ta nejlepší volba.

„To je super,“ řekla jsem místo toho s úsměvem, který jak jsem doufala vypadá dostatečně přátelsky.

„Jmenuji se Pierce Oliviera. Jak se jmenuješ ty?“

„Henry Day,“řekl. „A vím kdo jste. Všichni si vás pamatujeme od minula. Jak bychom taky mohli zapomenout, že? Nic už nebylo tak jako vždycky. Víte, že je ten náhrdelník prokletý?“

„Ano,“ řekla jsem s úsměvem zamrzlým na rtech.

Co tím myslel, že si mě všichni pamatují už od minula? „Je to Persefonin Diamant. Mám přinášet neštěstí všem, kdo se ho dotknou… pokud nejsou zrovna vybráni, aby se stali ženou vládce Podsvětí. Jak vidíš,“ ujistila jsem ho a nutila se usmívat ještě zářivěji,“jsem v pořádku.“

Bylo to zvláštní, říkat nahlas, že jsem byla vyvolená za ženu pána Podsvětí. Zvláštní a trošičku domýšlivé. Zvláště, když jsem stále ještě nebyla přesvědčena o tom, kdo a nebo co vlastně jsem.

A zjevně ani tenhle kluk, soudě podle jeho odpovědi.

„Až na to, že nejste v pořádku, že, slečno?“ Henry se mi podíval přímo do očí. „Jste tady.“ Tohle smazalo můj úsměv.

„Už můžu jít, slečno?“ zeptal se mě kluk. „Ten tác je těžký. A on říkal, že s vámi nemáme dovoleno mluvit.“

„S… samozřejmě,“ zakoktala jsem. Co jsem si vůbec myslela? Vážně jsem věřila tomu, že tohle můžu dokázat? Ani tenhle malý kluk nevěřil, že bych mohla být někdo jiný než Pierce Oliviera, naposledy vyhozená ze střední školy a přeživší blízké setkání se smrtí. Nebyla jsem královnou Podsvětí a ani žádného jiného světa. „Ale já se vážně potřebuji setkat s tvým, ehm, kapitánem. Takže kdybys mi alespoň mohl říct, kde bych ho mohla najít-.“

„Je dole na pláži,“řekl neochotně Henry.

Pak se otočil, bokem si otevřel dveře po své levici… dveře, které byli včera v noci zavřené, když jsem se je pokoušela otevřít. „Má práci. A být vámi, bych ho neobtěžoval..ani kvůli Fúriím, které si myslíte, že jste viděla.

Kromě toho byste neměla opouštět tuhle část hradu. Není to pro vás bezpečné.“ Pak zmizel v chodbě.

Strčila jsem nohu mezi dveře dřív, než se stihli zabouchnout. Nevypadalo to, že by si všimnul, že se zámek za ním nezacvaknul.

Nad hlavou se mi ozvalo známé třepotání. Podívala jsem se nahoru. Hope se snesla na hlavu jedné z vyřezávaných, kamenných soch umístěných podél stěn. Vypadalo to, že má k sochám, jako všichni holubi, blízký vztah. Holubice poskakovala nahoru a dolů, jako by se nemohla dočkat novinek.

„Na to zapomeň,“ zašeptala jsem. „Ty zůstaneš tady.“

Nelitovala jsem svého rozhodnutí. Až na to, že jsem nezůstala tam, kde pro mě bylo bezpečno, jak mě varoval Henry. A že jsem tam nechala ten svícen.

6. kapitola

Ani snad smrt tak hořce neotráví.

Však dospěl jsem tam k všeho dobra středu a proto vypovím vše bez obavy.

Dante Alighieri, Peklo, Zpěv I.

Než jsem stihla udělat dva kroky, byl u mě pes.

Nebyl to ten pes, jakého popisovala kniha o mytologii, ze které jsme se ve škole učili, Cerberus, který by měl mít tři hlavy a měl strážit vchod do Podsvětí.

I když moc daleko do něj neměl.

Svými mohutnými předními tlapami mi přistál na ramenou, čímž mě srazil zpátky ke dveřím, kterými jsem právě vklouzla dovnitř a přišpendlil mě tam jako motýla ve sbírce v muzeu. Stál na zadních a vrčel na mě, jeho obrovské, bílé tesáky jen pár centimetrů od mého obličeje. Sliny mu kapaly v dlouhých provazech na dlážděnou podlahu.

Slyšela jsem, jak někdo za jeho zády křičí hrubým hlasem „Typhone!“. Pes se ani nehnul a nadále na mě zíral svýma červenýma očima a funěl mi svým páchnoucím dechem do obličeje.

Byla jsem cizinec, který se odvážil narušit jeho území a proto jsem byla i tou, která musí čelit jeho hněvu.

O chvíli později se kolem okovaného psího obojku omotala čísi hrubá ruka a strhla ze mě to zvíře. Vykvikl jako štěně, vyplázl dlouhý, růžový jazyk a začal vrtět svým dlouhým, černým ocasem, poté vyklouzl ven bočními dveřmi za kterými se nacházel jakýsi dvůr. Seděl tam lítostivě kňučel a škrábal na dveře, aby ho pustili zpátky, evidentně dost smutný z toho, že mu nedovolili dát si mě jako svačinku.

Až poté, když jsem si přišla dostatečně bezpečně, jsem se rozhlédla kolem sebe.

Ocitla jsem se v kuchyni, která, stejně jako i zbytek Johnova hradu, byla celá z kamene s vysokými, klenutými stropy. Byli tam pouze dva vstupy, dveře z chodby, kterými jsem právě vstoupila já a ke kterým jsem byla přišpendlena – a teď se o ně opírala jako o oporu – a druhé na druhé straně místnosti, vedoucí na dvůr, kam ten muž v černém vyhodil Johnova psa a kde, jak jsem předpokládala má John ustájeného i svého koně, Alastora, další příšeru z Podsvětí, která mě z celé své duše nenáviděla.

Ačkoli i on si bude muset zvyknout. Ten kluk, co ze mě stáhnul Typhona stál jen pár kroků ode mě u dřevěného stolu, který se nacházel ve středu místnosti a zíral na mě tak, že to vypadalo, že mě nenávidí snad ještě víc jak ten pes. Těžko si nevšimnout jeho obnažených svalnatých paží – neměl je tak mohutné jako John, ale i tak to bylo působivé – zvláště od chvíle, kdy je překřížil na hrudi, čímž se mu svaly ještě více vyboulili.

To, že na nich byli černě vytetovány magicky vypadající kruhy, k nim pozornost přímo přitahovalo.

Bylo těžké přijít na to, jestli právě tohle bylo důvodem, že byl mnohem výraznější než kdokoliv jiný v místnosti nebo zda to bylo proto, že byl, jak by to nazvala moje kamarádka Kayla, zatraceně žhavý i přes zubatou jizvu, která mu běžela od spánku, přes tmavé obočí a končila v levé půlce čelisti.

Ať už ten nůž vedl kdokoliv, naštěstí – pro něj – ušetřil jeho tmavé oči.

Což ale pro mě zas až tak šťastné nebylo, protože mohl obě oči používat k tomu, aby mě jimi probodával vražedným pohledem.

„Ehm,“ řekla jsem a cítila, jak se mi pomalu vrací krev do mých končetin. „Možná, že byste mohli uvažovat o tom, dát toho psa vykastrovat.“

Kluk s trnitým tetováním se ušklíbl. „Hádám, že by nás mohla chtít vykastrovat všechny,“ řekl.

„Franku!“zvolal stařec, kterého jsem si předtím nevšimla.

Stál vedle obrovského krbu, který zabíral skoro celou protější zeď. Nad ohněm viselo množství obrovských, černých hrnců. Vypadalo to, že právě z nich vychází ten smrad, který se tu vznášel ve vzduchu. Buď z nich a nebo to bylo z toho psa. „Chovej se slušně prosím. Henry, prosím, nalij tady kapitánovu hostu šálek čaje. Myslím, že ho potřebuje.“

„Tahle není kapitánovým hostem, pane Gravesi,“ řekl ten kluk s trnitým tetováním – Frank, jak ho nazýval ten stařík. „Hosté většinou nemívají omezený pohyb jen po bytě. Ale vězni ano. A nejsou vězni obvykle potrestáni za neuposlechnutí rozkazu?“

V jeho chladných, tmavých očích se zablesklo ve chvíli, kdy zmínil slovo potrestání, což naznačovalo, že si dávání trestů dost užívá.

Chytila jsem se opěradla nejbližší židle a sedla si na ni. Byla jsem si jistá, že to vypadalo přirozeně a ne jako by mi kolena vypověděla službu, což bylo přesně to, co se mi stalo.

„Přestaň se jí pokoušet vyděsit, Franku,“ řekl muž jako hora, který seděl naproti mně. Předtím jsem si ho nevšimla, protože byl potichu. Byl ale dokonce ještě větší než Frank a stejně tak jako on byl oblečený v černé kůži a měl tetování.

Na rozdíl od Franka, který vypadal, že je tak v Johnově věku a který nosil své tmavé vlasy složitě spletené do krátkých copánků těsně u hlavy, byl tento muž starší a holil si svou lebku úplně dohola… s výjimkou jediného, dlouhého, černého copu, rostoucího mu vzadu na hlavě. Jeho tetování bylo plné pestrobarevných ptáků a květin, žádné trny.“Jako by ji už ten pes nevyděsil napůl k smrti.“

„Že je jí velmi snadné vystrašit je, jak se ověřilo, jen další z mých názorů,“ řekl Frank, pokračujíc tak v rozhovoru, který jsem zřejmě přerušila… rozhovoru, ve kterém se hovořilo o mě. „Není jediná. Tak proč bychom se měli obtěžovat s jemností?“

„Jen hlupák nemá nikdy strach, Franku,“ řekl pan Graves, ten stařík u ohně. „Hrdinové jsou lidé, kteří pokračují i navzdory svému strachu, protože ví, že je to práce, kterou je třeba udělat –.“

„– a jsou jediní, kteří na ni zbyli,“ odfrkl si Frank. „Ano, ano, tohle už jsi říkal tisíckrát. Ale jak se sem vůbec dostala, Henry? Zase jsi zapomněl zamknout dveře?“

„To není moje vina.“ Henry, který odložil podnos se zbytky od snídaně na stůl vypadal rozhořčeně.

„Sledovala mě. Říkala, že jí špehuju. Říkala, že chce mluvit s kapitánem. Říkala, že viděla Fúrie.“ Frankovi se zkroutila ústa do krutého úsměvu.

„Právě teď? To musel být nejspíš optický klam, vzhledem k tomu, že nikdo z nás nic neslyšel ani neviděl. Která z Fúrií to tedy byla, slečno? Že by neviditelný druh?“

Cítila jsem, jak se mi do tváří hrne červeň. Měla bych být už zvyklá ze školy, že jsem outsider, ta, které se lidé vysmívají a nebo ji jednoduše ignorují, protože má zkušenost s blízkostí smrti ze mě udělala podivína, ztracenou existenci, dívku, která nezapadala.

Bylo něco naprosto jiného stát na místě, o kterém jsem vždy trvala na tom, že existuje a našla samu sebe, jak se chovám přesně tím samým způsobem.

„Promiňte,“ řekla jsem poněkud ostřeji. „To nebyla Henryho chyba. Šla jsem za ním, protože jsem hledala Johna. Nebo kapitána, jak mu říkáte. Mohl by mi jeden z vás, prosím, říct, kde bych ho našla?“ Doufala jsem jen, že se nebudu zase znova muset setkat s tím psem…

„Omlouvám se, drahá,“ řekl mi pan Graves. „Už je to dlouho, co jsme tu měli návštěvu a obávám se, že jsme zapomněli na naše vychování. Nedovol prosím, aby tě cokoliv z toho, co Frank říká, rozhodilo. Vždycky to byl velmi schopný námořník, ale gentlemanem nikdy moc nebyl.“

Střelila jsem po Frankovi pohledem plným obav, ze strachu, že se urazí tím, co tu slyší. Ale on si jen složil obě ruce za hlavu, dal si nohy v botách na stůl a vypadal potěšeně, že může dokazovat, že nikdy nebyl zrovna gentleman.

Já jsem pan Graves, lodní lékař na Liberty,“ řekl stařík, zjevně si nevšímajíc chování svého kolegy námořníka. „A tohle je pan Liu, loďmistr.“ Obr s copem, který měl před sebou šálek čaje kývl směrem ke mně, bez úsměvu, hlavou.

Nic z tohoto mi nedávalo smysl, stejně tak jako to, co mi předtím říkal Henry. Zase Liberty. Pan Graves byl údajně jakýsi typ doktora?

Protože tak rozhodně nevypadal, ve svém staromódním, černém, vlněném obleku.

Pokud je doktor, pak možná ty páchnoucí látky v hrncích, o které se u ohniště staral, byla zvláštní medicína, kterou se chystal léčit rány způsobené Fúriemi.

Doufala jsem v to, protože to bylo hezké pomyšlení, že má John vedle sebe někoho, kdo se o něj stará.

Na druhou stranu, pokud tito čtyři – pan Graves, hrubián Frank, tajemný pan Liu a drzý, malý Henry – byli jedinou společností, kterou tu John po celých těch sto šedesát let měl, hodně to vysvětluje tu jeho zasmušilost.

Pan Liu a Frank vypadali přesně tak jako ti strážní, které jsem viděla pracovat s Johnem ten den, kdy jsem ve svých patnácti letech zemřela. Ten den, kdy se John rozhodl, že si mě nechá, místo toho, aby mě poslal na místo určení.

Co mi to Henry tam v té chodbě říkal?

Všichni si tě pamatujeme od minula, kdy jsi tu byla.

Není divu, že vypadají jako ti strážní. Pravděpodobně to byli oni.

A není divu, že mě nikdo z nich nemá rád. Byla jsem tou, kdo jejich šéfovi vychrstl do tváře čaj a utekl.

Teď to spíše vypadalo, že v těch hrncích, které pan Graves neustále míchá je jed… jed, který se na mě chystají použít.

„Ráda vás všechny poznávám,“ řekla jsem, rozhodnutá, že bude lepší zachovat se diplomaticky, protože to vypadalo ‚že tu s těmi lidmi zkysnu na delší dobu.

Postavila jsem se na své, stále ještě nestabilní, nohy a šla si s panem Gravesem potřást rukou.

Doktor i nadále zůstal jednoduše zírat někam přes mou hlavu a vypadal, že si nevšiml ani mé natažené ruky a ani toho, že před ním stojím.

Vysvětlení přišlo o sekundu později, když mi Frank opovržlivě řekl, „ Nevidí vás. Je slepý.“

„Ach,“ řekla jsem a cítila se zahanbeně. Dokud mě na to neupozornil, nevšimla jsem si, že oči pana Gravese jsou potažené mléčně bílou a že se ani jednou přímo nepodíval na nikoho, kdo zrovna mluvil.

„Omlouvám se.“

„Neomlouvejte se,“řekl pan Graves, když se mu podařilo najít mou ruku a poté ji stisknout. „Není to vaše chyba.“

„Vlastně, mohla by být,“ řekl Frank. „Byly to Fúrie, kdo-.“

„Franku, ta mladá dáma říkala, že by si přála vidět kapitána. Proč pro něj nezaběhneš?“Vyštěkl pan Graves. A mně řekl,“ Slečno Oliveirová, omlouvám se vám. Je to už dost dlouho, kdy tito chlapíci byli ve společnosti mladé dámy.“

„Mluv za sebe, staříku,“ řekl Frank. Najednou s neobyčejnou ochotou vstal. „Co kdybych ji rovnou vzal za kapitánem?“

„Myslím, že to není moc dobrý nápad,“ zamumlal pan Liu do svého šálku čaje.

„Jeho rozkaz zněl, že pokud se objeví, abychom ji dovedli rovnou k němu,“ řekl Frank.

Tvář pana Gravese vyjadřovala přesně to samé zděšení, které jsme pociťovala i já při této zmínce.

„Prostě jdi, a přiveď kapitána, Franku. Nebo to udělá mladý Henry.“

„Cože?“ vykřikl Henry a vypadal vyděšeně. „Nechci jít tam dolů. Všichni ti mrtví lidé. A já jsem tím, kdo vždycky zkysne u rozdávání dek –.“

„Na tom nezáleží,“ řekla jsem rychle. Deky? Jaké deky? O čem to proboha Henry mluví? „Počkám, až se John vrátí-.“

„Vidíte?“ Henry vypadal vítězoslavně. „Já vám to říkal. Není to ona.“

„To je jedno,“ řekl netrpělivě Frank. „Jakýmsi způsobem jsme tu s ní uvízli.“

Nebylo to moc příjemné poslouchat o sobě – že s vámi lidi někde uvízli. Ne, že bych si nemyslela úplně to samé o nich… a ne že bych nesdílela Henryho strach, že nejsem tou pravou královnou Podsvětí.

„Promiňte,“ řekla jsem. Cítila jsem, že musím něco říct, zvláště pokud jsem do funkce manželky byla zvolena z toho důvodu, který jsem předpokládala… že jsem se vždy cítila povinna pomáhat divokým věcem. Určitě měli výhrady – i když jsem byla ochotna připustit, že má míra úspěšnosti nebyla až tak dobrá. „Mám za to, že někteří z vás mě nemají, možná, moc rádi, což je spravedlivé, protože si uvědomuji, že když jsem tu posledně byla, neudělala jsem právě nejlepší dojem.“ To bylo příliš slabé slovo.“Myslím si ale, že my všichni máme něco společného.“

„Pan Liu vypadal zvědavě. „Co by to mělo být, slečno Olivierová?“

„No, všichni bychom chtěli –.“

– jít domů, řekla jsem málem. Pak jsem si uvědomila, že pro ně už domov neexistuje.

Všichni, koho na zemi znali, celá jejich rodina a blízcí už umřeli před více jak sto lety. Už nemají domov, kam by se mohli vrátit. Možná, že tohle teď byla jejich rodina a Podsvětí jejich domov.

„Jít na Isla Huesos,“řekla jsem místo toho. Tam je to určitě lepší než v Podsvětí,ne?

Jak tam tak seděli a dívali se na mě – kromě pana Gravese, který neviděl, místo toho se tvářil ustaraně – začala jsem mít podezření, jestli jsem tím neudělala ještě větší chybu než kdybych řekla domů. „Slyšeli jste už o Isla Huesos, že ano?“Zeptala jsem se s obavami.

Slepec promluvil první, trošku odměřeně.

„Každý muž, který se kdy plavil pod vlajkou Velké Británie zná Isla Huesos. Je to jeden z nejrušnějších

– a nejstrašidelnějších – přístavů v Americe.“

„Ach,“ řekla jsem. „Přesně tak.“

To nebyla odpověď, kterou bych očekávala. Dost dobře jsem nevěděla, jak mu mám vysvětlit, že zatímco před více jak dvou sty lety mohl být Isla Huesos jedním z nejrušnějších přístavů v Americe, nyní jím projde více jak půl milionu turistů ročně, buď přijedou výletní lodí, pronajatým autem nebo letecky, aby se tu opalovali, pronajímali si vodní lyže a kupovali trička na kterých byl nápis Moje babička byla na Isla Huesos a jediný co jsem dostal bylo tohle mizerný tričko.

Dost těžko nejstrašidelnější místo v Americe…

Na druhou stranu je to ale také místo, které svůj název získalo v patnáctém století, díky tisícům rozházených lidských kostí na pobřeží. Isla Huesos znamená ‚Ostrov Kostí‘. Jak se tam ty kosti dostaly bylo vždy předmětem spekulací.

Skutečnost, že se pod ním nachází podsvětí by mohla být dobrým vodítkem.

„Na Isla Huesos jsem nikdy nebyl,“ řekl Henry s toužebným výrazem ve tváři. „Liberty tam měla namířeno, když-.“

Pan Graves se rozkašlal, zřejmě se nadýchal výparů z toho co tam vařil, ať už to bylo cokoliv.

„Nenech ji, aby ti naplnila hlavu sny, kluku,“ varoval Henryho Frank se známkami vrčení v hlase.

„Protože se tam nedostaneš ani teď.“

„Nesnažím se plnit kohokoliv hlavu čímkoliv,“ řekla jsem popuzeně. Jen jsem se snažila dělat to, co jsem si byla docela dost jistá že je teď mým novým zaměstnáním. „ Říkám jen, že možná nejsme zas až tak odlišní jak si myslíte. Já vím, že jsem se k vašemu kapitánovi zachovala… špatně, když jsem tu naposledy byla.“ Cítila jsem, jak se začínám červenat, ale se sebezapřením jsem zůstala koukat na pana Gravese, který mě, samozřejmě, nemohl vidět. „Teď to ale cítím jinak. Chci pomoct. Tohle mi dal John.“ Vytáhla jsem diamant pomocí řetízku z výstřihu mých šatů, abych jim ho ukázala.

„Myslela jsem, že bychom to možná mohli použít a věnovat se tomu společně, abychom jednoho dne zjistili, jak porazit Fúrie…“

Má slova se nejprve setkala s nevěřícným tichem… a pak se smíchem. Smáli se mi všichni, včetně pana Gravese.

„Co?“ Dívala jsem se na ně. „Nechápu, proč je to tak legrační? Přemýšlejte o tom. Proč y si někdo dělal tolik starostí s výrobou tohoto náhrdelníku, který svého majitele upozorní na přítomnost zlých duchů, kdyby tu nebyl nějaký způsob, jak se těch zlých duchů zbavit? V televizi se lidi zbavují duchů pořád jen tím, že mávají jakousi páchnoucí věcí a říkají zaříkávadla. Takže bych si myslela, že Podsvětí bude mít nějakou lepší zbraň.“

„Fúrie nejsou duchové,“ řekl pan Liu a stíral si slzy od smíchu z očí.

„Co je to televize?“ Zeptal se Henry.

„Pokud by na Fúrie fungoval smrad, už bychom jich teď byli zbaveni, díky panu Gravesovi.“Frank kývl směrem k černým hrncům, které bublali na ohništi za panem Gravesem.

„Franku,“řekl slepý muž, jehož smích náhle odumřel a v jeho hlase se ozvala nedůtklivost,“Jak už jsem ti předtím vysvětloval, uvařit prvotřídní ležák na ohni je umění, ne věda. Ještě mi poděkuješ, až tuhle směs zpracuji.“

Pivo? Tak tohle ten doktor dělal? No, předpokládám, že 7-Eleven asi neuměli udělat. Vyšší moc tu zjevně neservírovala ledové Buds. (pivo)

„Podívejte,“řekla jsem ve snaze vrátit konverzaci zpátky k tématu. „Neříkám, že se mýlíte. Co když ale možná, že ano? John říkal, že Fúrie nechají mou rodinu být, když mě přivede sem. Ale nenechaly.“ Vytáhla jsem z rukávu svůj mobilní telefon a zapnula ho. „Podívejte se.“

Frank už vrtěl hlavou. „Neobtěžujte se. Nebude to tu fungovat.“ Zalovil v kapse a vytáhl ploché, černé zařízení, hodně podobné tomu, které ráno použil John. „Jen ty naše tu fungují.“

„Její taky,“ řekl Henry, popošel k mé židli, přitahován mým výrazem ve tváři, když jsem sledovala zápas mého bratrance a jako každý desetiletý chlapec byl fascinován důmyslným přístrojem. „Viděl jsem, jak si s tím hrála. Co vám to ukazuje,slečno?“

„Tohle,“ řekla jsem a naklonila display tak, aby viděl na tmavý, znepokojující snímek. Asi to nebylo vhodné pro kluka jeho věku… ale nakonec, žil v Podsvětí. „Můžete mi říct, co to je?“

„To není možné,“ přeskakoval Frank nevěřícně pohledem na mě, pana Gravese, pana Liu a pak zase zpátky. „Funguje. Jak to, že ten její funguje?“

Henry si ode mě vzal telefon a mžoural na něj. „Je tam muž,“ řekl. „Ne… kluk. Je v bedně. Tmavé bedně. I když mně to nepřijde jako by byl napaden Fůriemi. Jen je v pasti. Ty toho kluka znáš?“

Vzala jsem si svůj telefon od něj zpět. „Ano,“řekla jsem a srdce se mi zase rozbušilo tak jako posledně, když jsem se dívala na tohle video. „To je můj bratranec Alex.“

„Ví kapitán Hayden, že máš tohle?“ Zeptal se nervózně pan Graves. „Neumím si představit, že by z tohohle měl radost-.“

Pan Liu natáhl ruku velikosti plátku venkovské šunky. „Mohu se podívat?“Nebyla to ani tak otázka jako spíš příkaz.

Podala jsem mu telefon a pak se podívala dolů na svůj náhrdelník, protože mě svírala podivná předtucha. Jak jsem předpokládala, kámen zčernal.

Henry si toho všiml taky a zvědavě se zeptal,“ Nebyl váš náhrdelník předtím stříbrný?“ Než jsem stihla odpovědět, vzhlédl pan Liu od displeje.

„Ten kluk,“ řekl vážně,“není v bedně. Je v rakvi.“ Slovo rakev mě uhodilo jako pěst.

„Ach Bože,“ řekla jsem a cítila, jak mi mrzne krev v žilách. „Samozřejmě.“ Nemohla jsem uvěřit tomu, že jsem na to nepřišla dřív. „Je to rakev. Ale ne opravdická… je to tradice na střední škole na Isla Huesos. Noc Rakví.“

Z jejich výrazů bylo poznat, že vůbec netuší o čem to mluvím. I přesto jsem blábolila dál, protože jsem byla příliš rozčilená. „Nejvyšší třída vyrobí rakev a ukryje ji…“

Natáhla jsem se přes stůl a vzala si od pana Liu svůj telefon. Displej zůstával fixován na morbidním snímku Alexe. Teď, když jsem věděla nač se dívám, jsem jasně viděla, že je to opravdu rakev.

„Věděla jsem, že má Alex něco za lubem,“ řekla jsem víc sobě než komukoliv z nich. Byla jsem tak rozrušená, že mi to nemyslelo jasně. „Moc ho potěšilo, když se dozvěděl, že budu součástí toho rakvového výboru. Ale on je nesnášel… nevím proč. Jsem si jistá, že tu rakev našel – Seth ji schoval v garáži u mé mámy – a chystal se s ní udělat něco strašného a oni ho chytli a v legraci ho zatloukli dovnitř. Tohle už zašlo dál než by legrace měla dojít. Vypadá to, že nemůže dýchat! Řekněte mi prosím, co mám dělat? Musím se vrátit. Musím mu jít pomoct!“

Pan Liu se zasmušilým výrazem ve tváři řekl svým hlubokým, pomalým hlasem,“Často ty obrazy ze světa nahoře, které vidíme my tady dole nejsou tím, co se děje teď, ale to, co má teprve přijít.“

Podívala jsem se na displej. „Počkejte… takže, tohle se neděje?“

„Může se to dít právě teď,“ řekl pan Liu rozvážně.

„Už se to i mohlo stát. Nebo se to možná stane v budoucnu. Neexistuje způsob, jak to zjisti.“

„To proto nám kapitán už dávno předtím nařídil, nedívat se do kouzelného zrcadla na své osobní známé,“ vmísil se do toho Frank.

„I když odvedl dobrou práci, tehdy, když jsem viděl svou mámu, jak jí ukradli kabelku, pamatujete?“ Henry se zářivě usmíval. „Objevil se tam včas, aby dal tomu chlapovi velkej-.“

„Takže John šel,“ řekla jsem a má naděje pomalu stoupala. „John šel a pomohl tvé matce?“

„Henry,“ řekl pan Graves a byl celý nesvůj.

„Nenasazuj prosím slečně Olivierové do hlavy žádné hloupé nápady. To byla mimořádná okolnost, slečno-.“

„Vy jste mě neslyšel? Vy jste to neviděl?“ Vstala jsem, abych jim všem ukázala svůj telefon. Alex stále ještě bušil do boků rakve. Doufala jsem, že si někdo vzpomněl a vyvrtal nahoru do víka vzduchové průduchy. Jak jsem ale znala Setha Rectora a jeho přátele, dost jsem o tom pochybovala. „Tohle je mimořádná okolnost. A co tohle?“ Zvedla jsem diamant na konci svého náhrdelníku, který byl teď inkoustově černý.

„Tohle znamená, že jsou tu Fúrie někde kolem. A pokud nejsou tady, jak jste mě ujišťovali, pak musí být tam, někde v okolí Alexe. Takže pokud je nějaký způsob, jak bych mu mohla pomoct, musím odejít. Musíte mi říct, kde najdu Johna, tak abych mohla odejít…“

„Slečno Olivierová, nejste tu natolik dlouho, abyste si uvědomila, jaký zásadní význam má naše práce,“ řekl pan Graves. „Pokud budou mrtví odcházet netřídění, protože bude kapitán neustále utíkat, aby pomohl živým, máte vůbec představu o důsledcích a chaosu? Duše mrtvých se mohou vyhrnout ven na svět. Neměli by kam jít, co dělat, kromě strašení živých. To by byla katastrofa.

Potíže, které má váš bratranec mne rmoutí, to ano. Ale stejně tak i zhoubná nákaza, to vás ujišťuji.“

„Nepřivedl vás sem kapitán Hayden proto, že členové vaší rodiny byli posedlí Fúriemi a snažili se vás zabít?“ zeptal se pan Liu.

„Ano,“ řekl tichý hlas ode dveří vedoucích na dvůr ke stájím. „Přivedl. Pierce, mohla bys na slovíčko, prosím?“

Nevím, jak dlouho tam stál nebo kolik toho slyšel.

Soudě podle Johnova výrazu ve tváří mi byla odpověď dostatečně jasná.

7. kapitola

„Však pojďme už a nechme otálení!“ I vykročil a do prvého kruhu,

jenž spíná propast, veď mne bez prodlení.

Dante Alighieri, Peklo, Zpěv IV.

„Bylo to opravdu nutné?“ Zeptala jsem se hned, jak se mi podařilo chytit dech. Kdykoliv se se mnou John proháněl mezi prostorem a časem na jiné místo ( nebo jinou astrální rovinu), vždy mi bylo poněkud špatně od žaludku nebo jako bych za sebou nechala končetiny či jakýkoliv jiný důležitý orgán.

Když jsem se na sebe podívala, vypadala jsem, že jsem i nadále v jednom kuse, v ruce jsem svírala telefon… což byla ta, kterou jsem zrovna nesvírala Johnův kožený rukáv tak, že jsem si byla jistá, že mu tam musí zůstat obtisk po mých prstech.

„Bylo,“ řekl. „Jsme ve skluzu a je jasné, že si my dva musíme nutně promluvit.“ Pak si musel všimnout mého výrazu v tváři, protože se na mě s obavami podíval a zeptal se,“ Jsi v pořádku?“

„Dej mi chvilku,“ řekla jsem. Moc mi nepomohlo, když mi neřekl, že jdeme na pláž. Cítila jsem, jak se mi vysoké podpatky mých křehkých střevíčků boří do písku.

„Vezmi si tolik času, kolik jen potřebuješ,“ řekl.

Stále ale zůstával zamračený, stejně tak, jako když se objevil ve dveřích kuchyně. A já stále ještě nezjistila, kolik toho z té naší konverzace slyšel. Pan Liu říkal, že tu se mnou uvízli?

Frank se mnou flirtoval ( nebo co si myslel, že to dělá)?

Johnovi to ani nestálo za řeč. Jednoduše přešel kuchyň a vzal mě za ruku, zamrkala jsem překvapením, že ho tam vidím a o chvilku později bylo všechno pryč – hlučný zmatek celé jeho posádky, jak se snažili omluvit všichni najednou, smrad ze šlichty pana Gravese, vše kromě Typhonova hlučného štěkotu…

Protože stále nepřestával, jen s tou výjimkou, že teď byl hned vedle mě, na břehu obrovského, studeného jezera, kde jsem se ocitla. Velký černý kůň, který stál u jedné z blízkých travnatých dun a přežvykoval, často přestával jen proto, aby po mně – a Typhonovi – hodil zlým pohledem: Alastor, Johnův kůň, který se mě už jednou pokusil kopnout do hlavy.

Nebylo třeba se ptát, kde to jsme. Věděla jsem to ještě dříve než jsem uslyšela dlouhý, smutný jekot lodní sirény z doků.

„Promiň,“ řekl John. Zřejmě měl na mysli tu sirénu. „Celý den jsme ve skluzu.“ Zvedl kus vyplaveného dřeva a mocným obloukem ho odhodil. Typhon se za ním s radostným štěkotem rozběhl.

„Lidé, kteří odjíždí těmito loděmi, jsou už mrtví,“ řekla jsem. Zvedla jsem telefon a ukázala mu video s Alexem. „Můj bratranec Alex není. Ale brzy bude, pokud něco neuděláme. Podívej se na něj.“

John se podíval na displej.

„Pierce,“ řekl a kolem úst se mu usadilo napjetí. „Mrzí mě to víc, než vůbec dokážu říct. Ale-.“

„To je tvoje rakev, víš,“řekla jsem. „Nejvyšší ročník na Isla Huesos střední ji pro tebe vyrobil na Noc Rakví, protože si myslí, že jsi mrtvý a budeš bloudit po hřbitově dokud se ti nedostane řádného pohřbu.“

„Nezahrabou ji,“ řekl s ponurým úsměvem.

„Spálí ji na padesáté ulici.“

Zalapala jsem po dechu a zdálo se, jako by mi přestalo bít srdce.

„To nemohou! Nemyslíš, že-.“podívala jsem se na telefon. „Myslíš, že by ho opravdu upálili zaživa?“

„Ne, Pierce,“ řekl se soucitným úsměvem.

„Neupálí tvého bratrance zaživa. Jsem si jistý, že se ho snaží jen vystrašit. Dokonce i to, co ti říkali ti muži byla pravda.“ Johnův pohled byl smrtelně vážný. „Nemohu ti dovolit, aby ses tam vrátila. Je to příliš nebezpečné.“

Pustila jsem jeho ruku. Typhon se vrátil s vyplaveným klackem ve své velké, uslintané tlamě, vrtíc u toho svým mohutným ocasem. V Johnově přítomnosti ten pes vypadal spíše rozpustile než hrozivě, možná proto, že se mu v očích odrážel zjevný obdiv pro jeho majitele.

Pálily mě v očích slzy… nejen proto, že jsem byla zklamaná, ale zároveň i zimou. Od jezera vanul mrazivý vítr, který mi šlehal vlasy kolem obličeje a lepil mi šaty na nohy.

„Pierce,“ řekl John poté, co vzal klacek z Typhonovy tlamy a znovu mu ho hodil. Natáhl ruku, chytil si mě kolem pasu a přitáhl k sobě. „Vím, že se o svou rodinu bojíš a že se chceš vrátit zpátky, abys jim mohla pomoci. Ale pan Liu měl pravdu. To, co jsi viděla na tom dipleji se ještě vůbec nemuselo stát. A je možné, že se to ani nikdy nestane. Je to spíš něco jako nahlédnutí… stíny něčeho, co by se v životě tvého bratrance mohlo stát. To, čím bychom se měli zabývat, jsou fakta. Víme s naprostou jistotou, že se tě někdo z tvé rodiny pokusil zabít… dvakrát. Nenapadlo tě, že by to co vidíš mohl být trik od Fúrií, aby tě odsud vylákaly a znovu se tě pokusily zabít? Jsi to ty, kdo potřebuje ochranu a ne tvůj bratranec.“

„Já jsem už tak blízko mrtvým jak jen můžu vůbec být, když žiji tady,“ podotkla jsem. „Co na tom záleží, jestli mě zabijí?“

„Stále ještě ti mohou ublížit,“připomněl mi hlasem ve kterém byl každý kousek stejně tak studený jako ten vítr od jezera, před kterým mě chránil svým tělem. „Způsoby jaké si ani neumíš představit a byl bych raději, kdyby ses je ani nikdy nedozvěděla.“

Víc nemusel říkat. Jizvy, které mu zůstaly – a nejen jemu ‚ale i jeho přátelům – toho byly dostatečným důkazem.

„Ach Johne,“ řekla jsem s povzdechem a položila si hlavu na jeho hruď. „Je mi to líto. To, co jsem řekla ráno jsem tak nemyslela. Každopádně ne tak, jak to vyznělo. Byla jsem vytočená.“

Cítila jsem ve vlasech jeho rty. „Já vím,“řekl.

Jeho hlas už nestudil, ale když jsem k němu vzhlédla, neusmíval se. Ani Typhon nevyvolal jeho úsměv, když měl snahu aportovat dřevo zpátky k němu, ale zakopl o něj a svalil se do písku.

Měla jsem podezření, že bude potřeba víc než jen omluva, aby se znovu usmál.

„To je důvod, proč jsi přede mnou schovával můj telefon?“Zeptala jsem se.

„Tak, abych neměla možnost vidět, co dělají Fúrie s mou rodinou? Ty jsi věděl, že se něco takového stane? Celou tu dobu jsi to věděl?“

„Ne,“ řekl John a přitiskl si mě k sobě ještě o trošku víc. „Ani jsem nevěděl, že máš telefon, abych byl upřímný. Když jsi sem včera přišla, tak jsi ten batoh upustila a Henry ho musel uklidit. Zacvičoval se na post lodního důstojníka. Je trochu naježený na jakoukoliv práci navíc mimo jeho povinnosti.“

Vzpomněla jsem si s jakou systematičností bylo uspořádáno Johnovo oblečení oproti jeho knížkám.

„Ach,“ řekla jsem a utírala si své uslzené oči. Jediné, co jsem slyšela byl vítr a čím dál tím vzdálenější hluk vln narážejících do trupu lodi, která se odrazila od nedalekého mola. A i když ta loď byla větší jak třípatrový dům a naložena stovkami lidí, žádný z nich z ní nemával způsobem, jakým se loučí cestující, když odplouvají z exotických přístavů. Tohle nebyl ten typ lodi a oni nebyli na tomto druhu výletu.

Uviděla jsem dvě postavy v černém, které se pohybovali kolem přeplněného přístavu. Jedna z nich měla dlouhý tmavý cop a druhá jizvu přes tvář. Pan Liu a Frank.

„Ještě nikdy jsem neviděl, že by tu jakýkoliv z nich fungoval,“ uvažoval John, když se podíval na můj telefon. „A zcela určitě ne takto. Henry začal nazývat ty tablety, který jsme po příjezdu našli

‚kouzelnými zrcadly‘, protože fungují jako to zrcadlo z pohádky. Zeptej se jich a ony ti dají odpověď na tvou otázku… zpravidla, na kterou z lodí je která duše přiřazena, ale pro něj je tohle magické až až…“

Asi bych se měla smířit s faktem, že vyšší moc – nebo kdokoliv to byl – způsobila, že můj chytrý telefon umí to samé jako ‚kouzelná zrcadla‘ patřící Johnovi a jeho posádce, zřejmě jako důkaz mých rychle se rozrůstajících povinností Johnovy choti nebo tak něco.

Pořád jsem byla ale příliš rozrušená Alexem, než abych přemýšlela o čemkoliv jiném.

„Henry říkal, že tablety občas řeknou i víc.“

Podívala jsem se mu do očí. „Henry říkal, že viděl, jak jeho matce ukradli kabelku a ty ji šel a zachránil ji.“

John se podíval na oblohu. Jen v tomto případě byl oblohou strop obrovské, podzemní jeskyně ve které bylo Podsvětí neprodyšně uzavřeno. Zářila, jako vždy, depresivní šedorůžovou.

„To bylo něco jiného,“ řekl. „Henryho matka byla napadena banditou v ulici města, kde se narodil. Nebyl to trik od Fúrií, což tohle s největší pravděpodobností je. Tu máš, obleč si to. Řekl bych, že mrzneš.“

Nepůjčil mi kožený kabát, který měl na sobě, aby mě zahřál, tak jako to udělal naposledy, když jsem tu byla. Na místo toho něco vytáhl z leštěné, dřevěné skříně. Podobné skříně, jak jsem si všimla se nacházely v náhodných intervalech téměř všude v podobných docích.

Poté, co ji rozložil, jsem poznala, že je to deka, podobná těm, co se rozdávají v letadlech cestujícím na dlouhých letech. Jen tahle byla o dost silnější a odolná vůči chladné vlhkosti na pláži.

„Já tě znám,“ řekl a pomáhal mi upravit deku na ramenou. „Nenecháš to být, dokud nebudu souhlasit s tím, že tvého bratrance zkontroluji, takže to udělám. Ale jen pod jednou podmínkou.“

„Johne,“ řekla jsem a znova se mu omotala kolem ruky.

„Nebuď tak nadšená,“ varoval mě. „Ještě jsi neslyšela tu podmínku.“

„Ach,“ řekla jsem dychtivě.“Ať už je to cokoliv. Udělám to. Děkuji. Alexův život nebyl nikdy moc dobrý – matku mu utekla když byl ještě dítě a jeho otec strávil většinu jeho života ve vězení… Ale Johne, co je tohle všechno?“ Ukázala jsem svou volnou rukou na lidi čekající v přístavu na další loď, která měla, podle Johnových slov, brzy přijet. Všimla jsem si, že někteří mají kolem ramen omotané deky, úplně stejné jako ta, kterou přehodil přese mě. „Nová služba pro lidi?“

John vypadal překvapený, když jsem tak změnila téma… a pak, že je mu to nepříjemné. Sklonil se, aby zvednul klacek, který mu pustil Typhon u nohou.

„Nevím, co tím myslíš,“ řekl upjatě.

„Rozdáváš deky, aby jim bylo teplo, zatímco čekají. Od kdy se tak děje?“

„Pár věcí jsi zmínila, když jsi tu posledně byla…“ Snažil se mému pohledu vyhnout tím, že zase hodil klacek svému psovi.

Vykulila jsem oči. „„Věci, co jsem řekla?“

„O tom, jak bych se mohl postarat o lidi, kteří tady skončí.“ Zastavil se u přístupové cesty k vlnám – ačkoli byla vzdálená pár metrů – a předvedl malé divadlo přenášením mě i s mými křehkými botkami na podpatcích mimo cestu. „Tak jsem se rozhodl udělat pár změn.“

Měla jsem pocit, jako by mi v mém srdci najednou rozkvetly květy, které mám ráda – sedmikrásky, například.

„Ach Johne,“ řekl jsem stoupla si na špičky a dala mu pusu na tvář. Vypadal, že je tím polibkem více než překvapen.

Myslím, že tentokrát už jsem nějakou barvu na jeho tvářích zaznamenala.

„Zač to bylo?“zeptal se.

„Henry říkal, že nic nebylo stejné, když jsem odešla. Předpokládala jsem, že tím myslel, že to bylo horší. Nedokázala jsem si představit, že by to mohlo být naopak, že se tu věci zlepšili.“

Johnův nepříjemný pocit z toho, že byl chycen, když dělá něco takového – namísto bezohlednosti a násilí – byl roztomilý.

„Henry příliš mnoho mluví,“ zamumlal. „Ale jsem rád, že se ti to líbí. Ne, že by to nebylo o dost práce navíc. Připouštím, že to snížilo počet stížností a myslím, že dokonce i boje mezi našimi výtržníky.

Takže jsi měla pravdu. Tvoje návrhy pomohli.“ Rozzářila jsem se na něj.

Správce mrtvých. Takhle mi jednou pan Smith představil Johna a tím i byl. I když titul ‚Ochránce mrtvých‘ by sedělo líp.

Bylo strašně hloupé kolik naděje ve mně vzbuzoval fakt, že si pamatuje něco, co jsem řekla před tak dlouhou dobou – že by třeba celá tahle situace s chotí mohla fungovat.

O chvíli později jsem zalapala po dechu, když se přiřítil chumel bílého peří a z šedé mlhy, která vypadala, že brzy pohltí celou pláž se vynořil ptáček, kterého mi John dal a plácnul sebou na písek vedle nás se slabým, nespokojeným vrkáním.

„Ach Hope,“ řekla jsem a stírala si slzy od smíchu z očí. Já měla zřejmě pocity jen cítit a ona ukazovat.

„Promiň. Nechtěla jsem tě tam nechat. To byla jeho chyba, víš.“ Ukázala jsem na Johna.

Pták nás oba ignoroval, šťoural se v humusu vyplaveném na mořském břehu a jako vždy hledal, kde by co našel k jídlu.

„Jmenuje se Naděje?“ Zeptal se John a koutky úst mu začali cukat smíchem.

„Ne,“ naježila jsem se a tím, že si ze mě dělá legraci.“

Pak jsem si uvědomila, že jsem byla nachytána. „No, dobře… a co, když je to tak? Nebudu jí dávat nějaké depresivní jméno týkající se Podsvětí, jako dáváte vy všichni tady svým mazlíčkům. Našla jsem si jméno Alastor. Bylo to jméno jednoho z mrtvých koňů, kteří táhli Hádův vůz. A Typhon?“ Podívala jsem se na psa skotačícího ve vlnách, který vypadal, že mu chlad opravdu nevadí. „Můžu jen hádat, ale jsem si jistá, že to bude znamenat něco stejně nepříjemného.“

„Typhon byl otcem všech nestvůr,“ řekl John.

I nadále se snažil potlačit úsměv. „Byl nejhrozivější nestvůrou v celé řecké mytologii.“

„Pěkný,“ řekla jsem sarkasticky. „No, u svých domácích mazlíčku preferuji něco, co by mi připomínalo –.“

„Hope?“ Jeho úsměv se rozšířil.

„Velmi vtipné.“Pravda, přiznala jsem se mu, že jsem nezkušená. Nechtěla jsem to ale dokazovat tím, že bych se chovala jako dvanáctiletá. „Musíš si ale myslet, že je nějaká naděje, protože jinak bys mě nebral pomáhat Alexovi.“ˇ

Úsměv se rozplynul. „Nikdy jsem neřekl, že tě vezmu abys pomohla svému bratranci Alexovi. Řekl jsem, že tam půjdu sám a to ještě jen pod jednou podmínkou – že ty zůstaneš tady, kde je bezpečno.“

Mé srdce pokleslo. Nedokázala jsem skrýt své zklamání a ani jsem se nepokoušela to zkoušet.

„Johne, jak chceš pomoct Alexovi, když mě nevezmeš s sebou?“Zeptala jsem se. „Vždyť ani nevíš, kde je ta rakev schovaná. Já ano. A pokud se do ní ještě Alex nezamkl… jak mu chceš rozmluvit, aby to nedělal, bez ohledu na to, jak pitomou věc se to chystá udělat jako je to zamykání se dovnitř? To nejde. Neposlechne tě, protože vůbec neví, kdo jsi. Což je ten důvod, proč tam musím jít s tebou.“

„Slyšela jsi jediné slovo z toho, co jsem ti říkal?“ John se na mě podíval jako bych v soutěži o nejnaivnější dívku vyhrála první cenu. „Celé tohle může být jen past.“

„O důvod víc, proč bych měla jít s tebou,“ řekla jsem.

„Pokud by byly Fúrie poblíž, budu tě moct varovat.“Vytáhla jsem diamant. Už byl zase zpátky na stříbřitě šedé.

„Tohle je ten důvod, proč jsem v prvé řadě začala hledat tebe –“ Zamračil se. „O čem to mluvíš?“

„Můj diamant zčernal, když jsem poprvé uviděla video s Alexem –“

„To je nemožné,“ řekl bezvýrazně.

Začínala jsem být už trochu unavená z toho, jak mi každý říkal, jak je nemožné vše co jsem schopna vidět a sledovat.

„Ne,“ řekla jsem. „Děje se tak. Děje se tak pokaždé, když přehrávám to video-.“

„Mělo by to měnit barvu pouze v přítomnosti Fúrií.“

„A ty by ses měl ukázal ve filmu,“ připomněla jsem mu.

„Ale to ty ne a proto minulý rok obvinili mě z napadení doučujícího učitele i když jsi to byl ty, kdo to ve skutečnosti udělal a i když měli to video, které to všechno zachycovalo. Jen ty jsi tam prostě nebyl.“

Zamračil se, jako vždy když přišel na přetřes pan Miller. „Ten muž byl zlý. Nikdy jsi se neměla-.“

„– dostat do takové situace. Já vím. Ale každopádně se to stalo ve chvíli, kdy jsem zahlédla Henryho a sledovala ho až do kuchyně, kde jsem se setkala se všemi ostatními a začali jsme si společně povídat –

.“

„Zajímalo by mě, kam všichni zmizeli,“ zamumlal John. „Měl jsem předpokládat, že budeš rozptýlení. To nemá co do činění s tebou,“dodal rychle, když si všiml mého pozvednutého obočí při slově rozptýlení. „Jsou to dobří muži – uvízli tu kvůli mně i když – „ Ať už chtěl říct cokoliv, zarazil se a místo toho dodal,“No, celkem dost. Jak už jsi ale pravděpodobně zjistila, moc návštěv tu zrovna nemíváme. Rozhodně ne, co se živých týče. Omlouvám se, pokud tě obtěžovali-.“

„Neobtěžovali mě,“ řekla jsem a přemýšlela jsem na tím, co všechno tady musel on a jeho posádka přetrpět.“ A je evidentní, že tě zbožňují. Je tu ale něco, čemu nerozumím… nejsi na kapitána trochu

mladý? Ne, že bych si nebyla jistá, že v tom jsi skvělý, ale Frank vypadá, že je taky v tvém věku a pan Graves a pan Liu jsou oba ještě starší jak ty. Jak se to proboha stalo?“

Zastavil se. Bylo to, jako byste zatáhli okno závěsem. Tohle byla věc, o které rozhodně mluvit nechtěl.

„Ten titul je čestný,“ řekl aniž by se na mě podíval. „Nemohu zarazit, aby mě tak nenazývali, žádal jsem je o to, ale oni nepřestali. Byl jsem nejvyšším důstojníkem, který přežil… tu nehodu.“

Nehoda? Předpokládám, že to je další z věcí o kterých se mnou nechce mluvit, protože by to mohlo způsobit, že bych ho nenáviděla.

Uznala jsem, že bude lepší upustit od tohoto tématu – protentokrát – a řekla jsem,“ Johne, můžu tě před Fúriemi varovat. A přesně vím, kde je ta rakev. Jediné, co musíš udělat, je vzít mě zpátky na Isla Huesos – a já už nikdy nebudu žádat o to, abys mě tam opět vzal. A i ti,“ řekla jsem a natáhla se a narovnala mu límec, který měl nakřivo,“odpustím ty vafle –“

John mě popadl za obě ramena a přitáhl si mě k sobě tak prudce, až Hope vyplašeně zamávala křídly.

„Pierce,“ řekl.“Myslíš to vážně?“

Jakmile jsem si odhrnula vlasy z tváře, kam mi zalétly a zvedla své tmavé oči k těm jeho světlým, uviděla jsem, že se na mě dívá se spalující intenzitou.

„Nikdy už se znova nezmíníš o návratu na Isla Huesos, pokud tě tentokrát vezmu s sebou, aby sis mohla promluvit se svým bratrancem Alexem?“ Zeptal se. „Dáš… našemu soužití další šanci?“

Jeho náhlá prudkost mě znervózňovala.

„Samozřejmě Johne,“ řekla jsem. „Ale je to jen proto, že nemám jinou volbu.“

„Co kdybys měla?“ zeptal se mě a stiskl mě ještě pevněji. Zamrkala jsem. „Ale já nemám. Říkal jsi,že-.“

Trochu mnou zatřásl. „To je jedno, co jsem říkal. Co kdybych se mýlil?“

Natáhla jsem se a položila mu ruku na tvář. Trošku škrábal, protože se ještě neoholil. Nestarala jsem se o strniště. To, co mě zajímalo byla zoufalá touha v jeho očích. Potřeboval mě.

„Vrátím se,“ řekla jsem prostě,“ a zůstanu tu s tebou.“

O sekundu později bylo jezero – a všechno ostatní kolem nás – pryč.

8. kapitola

I myslím, že ti bude ku prospěchu, půjdeš-li za mnou: průvodcem chci býti, jenž povede tě místy věčných vzdechů.

Dante Alighieri, Peklo, Zpěv I.

Když s námi oběma skočil John zpátky na zem, neocitli jsme se doprostřed vichřice na nádvoří Isla Huesoské střední, posledního místa, kde jsem se nacházela předtím, než jsem se ocitla v říši mrtvých a kde, jak jsem předpokládala, se má cesta znovu zkříží s živými.

Jaké bylo mé překvapení, když jsem se ocitla uvnitř malé, tmavé místnosti, kde silně voněla hlína, s kotníky hluboko ponořenými v mrtvém listí… a krvavě rudých okvětních kvítku, které mi připadaly podivně známé.

„Kde to jsme?“ Zeptala jsem se a sehnula hlavu. Klenutý strop, podepřený hrubě otesanými, dřevěnými trámy, vypadal, že je dobře sto let starý a byl nižší než já, když bych se postavila rovně.

„Pst,“ řekl John. Byl nucen pokleknout a vykukovala ven skrze zrezivělý, kovový rošt, kterým byli zataraseny jedny z jednoduchých dveří. „Tam venku jsou lidé. Nechci, a by nás slyšeli.“

Rozhlížela jsem se kolem sebe po holé místnosti bez oken, která, kromě pár prasklin, podobajících se křížům, měla zachovalé, nahrubo omítnuté zdi ze silných cihel. Všimla jsem si značně zářivého, nového řetězu, několikrát omotaného kolem mříže a dobře zabezpečeného visacím zámkem, který měl zajišťovat, aby se nikdo nedostal z této budovy dovnitř a nebo ven.

Pomalu mi začínalo svítat. Kovová mříž, obmotaná a zamčená? Tmavý, stísněný prostor? Uschlé listí? Rudé okvětní plátky?

„My jsme uvnitř tvé krypty?“ zasyčela jsem a spěchala směrem k Johnovi skrze uschlé listí a květy, křupající mi pod nohama.

Nespěchala jsem za Johnem proto, že bych se bála duchů. Právě jsem se vrátila z celé říše duchů. A už předtím jsem měla blízkou zkušenost se smrtí. Věděla jsem, jaké to je, být mrtvá.

Jen jsem nikdy nebyla na téhle straně smrti.

„Ano,“ zašeptal John. Stále ještě vykukoval ven. „Tohle je krypta, kterou mi přidělili.“ Ne tam, kde byl pohřben. Hned jsem si všimla té rafinované formulace.

Podívala jsem se kolem a viděla, že má pravdu. Johnova krypta byla, kromě nás dvou a všech těch hromad spadaného listí úplně prázdná. Žádná rakev tu nebyla.

Nebylo právě tohle tím důvodem proč střední na Isla Huesos slavila každý rok Noc Rakví i když s tím Správa nesouhlasila?

Třída nejstarších žáků Johnovi postavila rakev – ačkoli už to dělali tak dlouho, že si ani nikdo nepamatoval pro koho ta rakev má být nebo dokonce proč ji staví – a schovala ji.

To schovávání je symbolické, tak mi vysvětloval tento rituál pan Smith. Ukrývání představuje pohřbívání.

Vše proto, aby John přestal navštěvovat tento ostrov.

Protože ať už John, před všemi těmi lety, umřel jakkoliv – pokud tedy umřel – jeho tělo se nikdy nenašlo. A lidé si mysleli, že jeho hněv na tím, přivolal ten hurikán v roce 1846, který zabil tolik lidí a způsobil, že byl starý hřbitov na Isla Huesos vyplaven a všechny rakve s mrtvými vyplaveny.

Tím se stal nový hřbitov na Isla Huesos – ten, na kterém jsme se teď nacházeli – vyhledávanou turistickou atrakcí, kvůli neobvyklým kryptám tady – všechny krypty byli stavěny tak, aby udržely rakve nad mořem a nebyly spláchnuty do moře (nebo k lidským sídlům) jako tomu tak bylo při tom devastujícím hurikánu v říjnu, roku 1846.

Otřásla jsem se, kdež jsem si klekala do listí a květů vedle Johna na podlahu, která jimi byla pokryta.

„Proč jsme se vrátili sem a ne někam, kde by to bylo trochu méně… stísněné?“ Zeptala jsem se a chtěla slovo stísněné vyměnit spíše za strašidelné. Snažila jsem se, abych se necítila tak ujetě, že jsem se svým přítelem v kryptě. Byla to jen budova, nic víc.

Velmi nepříjemná.

„Tohle je portál,“ řekl jako by to vše vysvětlovalo.

„A co?“

„Portál,“ zašeptal John. „Přímé spojení odsud do Podsvětí. To proto tentokrát nemáš závratě.“

Ani jsem si toho nevšimla, ale měl pravdu. Tentokrát jsem se necítila zle, ačkoli jsme právě skočili mezi astrálními rovinami.

„Tohle je vchod, jehož prostřednictvím vstupují duše zemřelých do říše mrtvých poté, co se přemění,“vysvětloval tiše John. „Jakmile mrtvý vstoupí, brána se za ním uzavře. Už nikdy nemohou odejít-.“

„Pokud neutečou,“ přerušila jsem ho. Protože přesně tohle se stalo i mně. Podíval se na mě se škádlivým úsměvem.

„Pokud se rozhodnu, že je nechám utéct,“ řekl,“když to vypadá, že tak zoufale potřebují svou matku.“

„To bylo před dvěma lety,“ připomněla jsem mu. Neměla jsem se mu dnes ráno zmiňovat o své nezkušenosti s muži i když to technicky byla pravda. Nikdy by mi nedovolil mu pomoct, když o mě

vždycky přemýšlí jako o někom, koho je třeba chránit. „A chtěla bych ti připomenout, že jsi mě nenechal utéct. Já –.“

„Pst,“ zvedl ruku. „Někdo sem jde.“

Podívala jsem se mu přes rameno, jak tam jde po cestě dolů rodina s panem Smithem a dalšími lidmi, kteří byli oblečeni jako podnikatelé a nesli si podložky na psaní. Bylo těžké zaslechnout, co si povídají, ale nebylo zas až tak těžké odhadnout, o čem si povídají… o kryptě. Ti lidé oblečení jako podnikatelé byli nejspíš z místního pohřebního ústavu.

Rodina měla zasmušilý, nešťastný výraz lidí, kterým nedávno umřel někdo, koho milovali.

Nedaleko za nimi je následoval muž v kombinéze – pravděpodobně správce, který tu na hřbitově pracoval. Tlačil trakař, který byl plný sesbíraného, palmového listí, které se tu válelo všude po cestičkách. Musel je ze stromů na hřbitově a i kolem servat ten velký vítr co předcházel blížící se bouřce.

Vzpomněla jsem si na hurikán, kvůli kterému jsme byli den předtím tak brzy odvoláni za školy. Pořád se blížil? Neměla jsem, jak to zjistit. Z Johnovi krypty nebylo vidět na oblohu i když se teplý vzduch zdál dostatečně dusný na to, aby začalo pršet.

Snažila jsem se zůstat potichu, tak jak mě o to John žádal.

Bylo to dost těžké, zvlášť když jsem si vzpomněla, jak jsem naposledy stála s tolika ohnivě červenými květy z Ponticiany pod nohama. Bylo to té noci, kdy jsem na Johna narazila právě před touto kryptou a byla tolik přesvědčena o tom, že se mě chystá políbit… jenže to neudělal. Myslela jsem si, že mě nenávidím, dokud jsem se od svého bratrance Alexe nedozvěděla, že celá naše příjezdová cesta k máminu domu je zasypána poincianovými květy.

Byla jen jedna jediná osoba, která je tam mohla dát.

Kdo by to byl tušil, že jen o týden později budu v té samé hrobce s touto osobou hledat Alexe. Je neuvěřitelné, kolik se toho změnilo. Co mi řekne máma, až mě uvidí? Dovolí mi John, abych ho představila? Co potom řekla moje babička všem o tom, co se stalo ve škole? Jak ji znám, rozhodně to nebylo nic hezkého.

„A co Fúrie?“ zašeptala jsem směrem k Johnovi, najednou plna strachu. „Mohou Fúrie použít portál?“ Podívala jsem se dolů na svůj náhrdelník – jasný – a poprvé jsem si všimla, že už nemám ty svoje sněhurkovské šaty a boty. Nějak se mi vrátilo oblečení, které jsem nosila do školy a měla ho na sobě den předtím, černé letní šaty se zapínáním vepředu na zip a kovově stříbrné baleríny.

Což bylo fajn, protože pobíhat po Isla Huesos v dlouhých, bílých šatech by vzbuzovalo příliš mnoho pozornosti a s ohledem na teplotu by to bylo i dost nevhodné. Dokonce i uvnitř hrobky byl vzduch těžký a teplý jako polévka. Mohla jsem si jen domýšlet jak asi tak může být venku.

„Fúrie unikají z Podsvětí tím, že si najdou člověka se slabou vůlí a ovládnou je,“ zašeptal mi nazpět John.

„Tento portál mohou používat jen čerstvě zemřelí. A já. To proto tu začal pan Smith zamykat tu mříž. Příliš mnoho lidí mě vidělo přicházet a odcházet a začali být zvědaví.“

Rozhlédla jsem se po malé, tmavé místnosti – jejíž stěny byly tak staré a špatně udržované, kořeny obrovské Ponciany rostoucí poblíž začali prorůstat skrz – a snažila se představit si kohokoliv dostatečně zvědavého ( nebo ztřeštěného) na to, aby následoval Johna až sem.

„Může ho použít také pan Graves a ostatní?“ Zeptala jsem se a dumala na tím co říkal Henry o tom, že ještě nikdy nebyl na Isla Huesos.

John zavrtěl hlavou.

Takže tohle byla další z těch věcí, které mohlo dělat pouze mrtvé božstvo, tak jako schopnost probouzet ptáky znova k životu a vytvářet hromobití dle své libosti.

To nebylo fér.

„Už jsi je někdy vzal s sebou?“Zeptala jsem se. „Tak jako mě?“

„Měl jsem je vzít tentokrát místo tebe,“ řekl. „Na rozdíl od tebe jsou schopni pochopit smysl slova ticho.“

Podívala jsem se na něj přimhouřenýma očima.

„Viděla jsi je,“ řekl s úsměvem John. „Pokud si lidé všimli mě, jak chodím dovnitř a ven z hrobky, co myslíš, že by si řekli o Henrym nebo panu Liu nebo Frankovi? A slyšela jsi pana Gravese. Odmítá vzít v úvahu jakoukoliv myšlenku na to, že by kdokoliv z nich odešel.“

Posunul se v dost dobré imitaci nevidomého muže. Nebylo to nelaskavé, ale přesné. „Isla Huesos je ostrovem hříchu. Pokud by mrtví odcházeli netříděně, nezůstane tu nic, kromě zhoubně nakažených.“

Pochopila jsem to. Ale i nadále jsem měla starost.

„Nelíbilo se jim ale mít taky nějaké volno?“ zeptala jsem se.

„Možná, že ne pan Graves, ale co ti ostatní? Mohli bychom udělat něco s jejich oblečením, tak jako jsi to udělal ty sám se sebou.“Ukázala jsem na Johnovi černé džíny, triko a praktické boty, o kterých jsem si byla naprosto jistá, že je nezískal procházkou po místních obchodech s pánskou módou spolu s kreditní kartou. „Vzhledem k tomu, že je v těchto dnech tolik lidí, kteří se rozhodli pro učení doma, nemělo by být těžké vysvětlit, co dělá Henry mimo školu. A nemyslím si, že by kdokoliv z lidí něco říkal na pana Liu a Franka. Isla Huesos je velmi oblíbenou zastávkou mnoha motorkářských klubů a tihle dva by se mohli docela dost dobře vydávat za párek dvou –.“

Zmlkla jsem, protože jsem si uvědomila, že na mě John shlíží s jedním pozdviženým obočím.

„Co?“ Zeptala jsem se.

„Nic,“ řekl a dalším ze svých křivých úsměvů.“ Ty prostě nikdy neupustíš od návrhů, jak bych mohl svou práci dělat lépe, viď?“

„No,“ řekla jsem a zčervenala. „Jen se ti pokouším pomoct. Neočekává se od družky právě tohle-?“ Zvedl ruku, abych zmlkla a pak se zaposlouchal.

„Myslím, že jsou pryč,“ řekl John a kývl směrem k mříži.

„Jak se odsud ale dostaneme?“ Zeptala jsem se. Jsme tu zamčení. Chceš, abych zavolala pana Smitha?“ Vytáhla jsem telefon, který jsem k mé úlevě našla ve školním batohu, zavěšeným přes mé rameno. „Jsem si jistá, že má klíč-.“

John se ke mně otočil s cynickým pohledem. Pak se natáhl a uchopil řetěz do obou rukou.

„Johne,“ vykřikla jsem. „Co to-?“

Pak jsem si vzpomněla na tu noc, kdy jsem před touto hrobkou stála a viděla podobně zničený řetěz jako byl tenhle, který ležel před ní. Nebyl přepilován frézou, ale doslova roztrhán, tak jako to udělal teď. A protože jeho kožený kabát zmizel ve stejnou chvíli jako mé šaty, měl teď na sobě jen džíny a černé triko, věci, které na sebe naházel dnes ráno.

A tak jsem měla možnost z první ruky sledovat, jak láme železné řetězy. Svaly na pažích se mu napnuly do velikosti grapefruitů a rukávy u trička vypadali, že musí každou chvíli prasknout…

Pak železo vydalo melodické cinknutí a s rámusem se svezlo z mříží na žuchlo na deštěm promáčenou zemi.

„Každopádně,“ řekl John a samolibě si oprašoval ruce, „zavolejme panu Smithovi.“

Sklonila jsem hlavu, abych ukryla své červenající se tváře a předstírala, že jsem zaneprázdněna dáváním svého mobilu zpět do batohu. Podporovat jeho občasné výpadky z civilizovaného chování mi připadalo jako špatný nápad a tak jsem nedávala najevo, jak velmi atraktivní mi přišlo to, co právě udělal.

„Víš,“ poznamenala jsem chladně,“ už jsem tvá přítelkyně. Kvůli mně tu nemusíš předvádět svou nadlidskou sílu.“

John se tvářil, jako by ani na minutu nevěřil mému nezájmu. Otevřel mi mříž s gentlemanskou úklonou. „Pojďme najít tvého bratrance,“ řekl. „Rád bych byl doma včas na večeři. Kde je ta rakev?“

„V domě mé mámy,“ řekla jsem.

„Cože?“ Jeho sebeuspokojení splasklo jako když píchnete špendlíkem do balonku. Stál nehybně přede dveřmi své hrobky a nad hlavou měl velkým, tučným písmem vyřezáno HAYDEN.“Co tam dělá?“

„Seth Rector se svou přítelkyní a jejich přáteli mě poprosili, jestli by ji mohli stavět u nás, v mámině garáži,“ řekla jsem. „Říkali, že je to poslední místo, kde by ji kdokoliv hledal.“

John pomalu zavrtěl hlavou.“Rector,“ řekl skřípavě. „To jsem si mohl myslet.“ Podívala jsem se na něj vykulenýma očima. „Ty znáš Setha Rectora?“

„Setha ne,“ řekl temně.

„Počkej. Ty znáš jeho otce?“ Rectorovi byli extrémně vlivná rodina na Isla Huesos. Kromě největšího a nejozdobenějšího mauzolea tady na hřbitově – které dělalo z toho Johnova, poměrně velkého, pouhý domeček pro panenky – byl Sethův otec realitní makléř a developer, jehož vývěsky, Rector Reality, byli vylepeny na oknech všech prázdných obchodů ve městě. „Jaký je tvůj vztah k Rectorovým?“

„To je dlouhý příběh,“ řekl John a koutky úst mu spadly dolů, jako by ochutnal něco odporného. Otočil se a kráčel směrem ke hřbitovní bráně. „Dům tvé mámy je jen několik ulic odsud. Můžeme tam dojít bez toho, aniž by si nás kdokoliv všiml, když se budeme držet ve vedlejších ulicích.“

„Tohle říkáš o všem,“ postěžovala jsem si vlekouc se za ním. „Všechno je dlouhý příběh, příliš dlouhý na to, abys mi ho řekl. Připouštím, že po dvou set stech letech může být cokoliv trochu spletité, ale nemohl bys to tedy říci vlastními slovy? Jak to, že znáš Rectorovi?“

Jakmile jsme zahnuli za roh, bylo naprosto jasné, že na žádné příběhy čas nebude, ať už převyprávěné a nebo ne. Ne proto, že se nad námi protrhly hrozivé, těžké mraky,což už jsem tak nějak očekávala, ale protože ta rodina, kterou jsme předtím viděli společně s panem Smithem a lidmi s poznámkovými bloky, právě nastupovali do nejrůznějších druhů vozidel na parkovišti právě před námi.

Což by neměl být zrovna velký problém. Byli jsme jen obyčejný, mladý pár, který se šel v pozdním odpoledni projít hřbitovem.

Zapomněla jsem, že kvůli ‚vandalizmu‘, ke kterému došlo týden předtím, byla hřbitovní brána ( kterou rozkopl John v záchvatu temperamentu) zamčena po čtyřiadvacet hodin z rozkazu policejního šéfa.

Takže tohle byl velký problém.

Přesto to nevysvětlovalo, proč jedné z žen – babička, pokud bych měla soudit podle jejích šedivých vlasů – stačil jediný pohled na mou tvář, udělala znamení kříže, zvolala „Dios Mío!“a pak bezcitně omdlela právě před námi.

9. kapitola

On na to zas: “To z úzkostí těch lidí tam dole soucit je, co mě tak mění, ne bázeň snad, za niž se každý stydí.

Dante Alighieri, Peklo, Zpěv IV.

„Mrtvá?“ zopakovala jsem. „Omdlela, protože si myslí, že jsem mrtvá?“

„Ztracená,“ opravil mě pan Smith. Usedl na skřípající židli za svým velkým stolem a začal se přehrabovat v papírech. „Údajně mrtvá. Paní Ortega omdlela, protože si myslela, že jsi duch.“

John, který se opíral o jeden z mnoha hrobníkových kovových pořadačů se poté co to slyšel napřímil a naježil se. „Proč si myslí, že je Pierce mrtvá?“

Pan Smith znal Johna už dlouho, protože jednání s místním bohem smrti bylo jednou z nepsaných, pracovních povinností hrobníka na hřbitově Isla Huesos. Mě poznal teprve nedávno, nicméně jsem si nemohla pomoct, ale měla jsem pocit, jako by se o mě zrovna příliš nestaral…nebo to možná bylo tím, že mě pan Smith až tak moc neschvaloval.

„No, už se tu na tomto hřbitově jedna brutálně zavražděná, mladá žena vyskytuje během posledních osmačtyřiceti hodin,“ řekl pan Smith a věnoval mi kyselý pohled zatímco si na nose urovnával zlaté obroučky brýlí. „Mladá žena, která byla náhodou Piercienou poradkyní, Jade Ortega. Nyní zmizela další mladá žena. Tohle je malá komunita, co jste očekávali, že si budou lidé myslet?“

Seděla jsem u přední části stolu pana Smitha. Během celého toho rozruchu kolem babičky Jade, která omdlela, nás kostelník propašoval, Johna a mě, zadními dveřmi do malého domku, který tu sloužil jako administrativní kancelář pro tento hřbitov.

Těžko se mi zpracovávala skutečnost, že – ze všech lidí – to byla právě rodina Jade, která nás na hřbitově překvapila.

Připravovali pro ni místo v rodinné hrobce Ortegů.

Na jednu stranu měl pan Smith pravdu – Isla Huesos byla malá komunita a Jade zemřela teprve nedávno, tak proč bychom na hřbitově nemohli vběhnout právě do její rodiny?

Na druhou stranu jsem nerozuměla tomu, proč by někdo chtěl pohřbívat dceru právě tam, kde byla zavražděna.

Pan Smith to vysvětloval tak, že hned, jakmile koroner vydal tělo, její rodina ji chtěla uložit někam blízko místu, kde žili tak, aby ji mohli ´často navštěvovat´. Jade vyrostla na Isla Huesos a opustila jej jen kvůli vysoké škole, aby se hned poté vrátila a začala pracovat na střední škole na Isla Huesos, aby se mohla´vrátit zpět do společenství´.

„Vrátila se zpět do komunity, no dobře,“ zamumlala jsem. „ Se svým životem.“

„Nepředpokládám, že bys mi mohla říct, kde jsi byla.“ Pan Smith se na nás díval skrze své zlaté obroučky brýlí.“I když pokud by to měl být jeden z těch hrozných, levných motelů na Keys, vlastně bych to ani nechtěl vědět. Zničilo by to všechny mé romantické iluze.“

To mě rozzlobilo. „Samozřejmě, že ne!“ vykřikla jsem a cítila, jak mi rudnou tváře. „John mě vzal do Podsvětí, abych unikla Fúriím.“

Kůže pana Smitha se zbarvila přesně tím opačným odstínem jak ta moje…nezčervenal, ale o jeden, dva odstíny ještě zblednul. Vypadal, jako by s tím svým stolem srostl.

„Podsvětí,“ zopakoval. „Aby utekla Fúriím. Bože, pomoz mi.“

„Co jste si myslel?“John neměl motely rád, ještě více než já, ale on se kvůli tomu nečervenal. Vypadal rozzlobeně, zamračený a ústa sevřená do tenké, přísné čárky. Všimla jsem si, že se mu začínají svaly na čelisti nebezpečně cukat. Venku zaburácel hrom…což ale také mohlo být začínajícím deštěm a předzvěstí hurikánu, soudě podle stále více se zatahující oblohy. „Viděl jste na vlastní oči, co se stalo Jade. Myslíte, že jsem měl jen tak stát a nechat je, aby to – a nebo ještě něco horšího – udělali Pierce?“

Pan Smith vypadal, že má problém zformulovat další větu. „Ne, to samozřejmě ne. Ale doufal jsem – jistě, rozumím tomu proč, poté, co se stalo Jade – a s tím zatčením strýčka slečny Oliveirové – oba jste byli rozrušení…ale ty Johne…myslel bych, že jsi dostatečně starý na to, aby sis to mnohem lépe uvědomil.“

John se na mě podíval. Já se s obavami podívala na něj. Řekla bych, že jediné, co John chtěl, bylo vystřelit s hrobníkovi kanceláře, což mi ale nepřipadalo jako zrovna nejlepší nápad. Nebyla jsem si tím jistá, ale myslím, že pan Smith neměl daleko k tomu, aby ho ranila mrtvice. Vykazoval všechny náznaky – nesouvislá řeč, trhaný dech, náhlé změny barvy.

„Pane Smithi,“ řekla jsem s obavou.“Chcete donést sklenici vody nebo tak něco?“

„To jen,“ vybuchl kostelník,“tohle není starověké Řecko, Johne. Nemůžeš prostě jen tak odnést holku do Podsvětí a očekávat, že s toho nebudou žádné následky.

Sval na Johnově čelisti začal cukat ještě víc. Bylo překvapivé slyšet slovo následky taky z jiných úst než Johnových. Používal to slovo docela často, zvláště při zmínce o mém chování.

„Jsem si toho vědom pane Smithi,“ řekl.

„Nemám ten pocit,“řekl pan Smith s výtkou v hlase.

„Protože pokud bys byl a musel to udělat, jak tvrdíš – čemuž nevěřím, že bys musel a nevidím způsob, jak omluvit tvé chování – měl jsi o tom uvažovat poněkud více a nedopadlo by to takhle.“

Pan Smith našel na stole to, co hledal. Zvedl kopii dnešního výtisku novin. Většina první stránky byla věnována bouři, která se zcela zjevně neustále blížila.

Povinná evakuace turistů, vykřikoval titulek. Zavřené školy. Fotbalové hry mohou být zrušeny.

Pod tím byla koláž barevných fotografií, jak v centru města vlastníci obchodů a restaurací zatloukají okna v přípravě na přicházející hurikán.

Neviděla jsem tam nic, co by mělo co do činění s námi. Pravděpodobně už ho fakt kleplo.

„Vidíte to?“ dožadoval se odpovědi pak Smith, poklepávaje prstem na noviny.

O kousek níž, skoro stejně velkým písmem, byl článek o Jadeině vraždě. Nebyla tam fotka mého strýčka Chrise, ale věděla jsem, že to on bude tím ´místním mužem´, který byl vzat k výslechu, díky něčí radě. Tato ´radič´taktéž anonymně telefonoval, že byl můj strýc viděn v blízkém okolí místa, kde se věřilo, že byla Jade zavražděna, ačkoli byl doma a spal. Strýc Chris byl propuštěn, stále ale byl považován za podezřelého, navzdory tomu, že neexistoval žádný důkaz, který by ho mohl spojovat se zločinem nebo s obětí. Něčí tip.

„Je mi líto, ale ne. Opravdu tam nevidím nic z toho co by-.“ Řekla jsem. Kostelník znova, netrpělivě, poklepal na noviny. „Tady,“ řekl.

Podívala jsem se kam ukazoval.

Pohřešuje se místní dívka, Strach z toho, že je mrtvá.

Pod tím byla má fotografie – má poslední školní fotografie.

„Ale ne,“ se srdcem plným hrůzy jsem si od pana Smitha vzala noviny. „To nemohli najít lepší fotku?“

Pan Smith se na mě ostře podíval,“Slečno Olivierová,“ řekl zamračeně.“ Uvědomuji si, že všechno to vztekání se s vámi mladými dnes, kdy vše lehkovážně píšete online by vám mohlo zařídit i vlastní reality show v televizi. Velmi ale pochybuji o tom, že by MTV přišla zrovna sem na Isla Huesos, aby vás natáčela v Podsvětí. Takže by tohle nemělo být vše, co k tomu řeknete.“

Měl samozřejmě pravdu. I když jsem nemohla říct to, co bych doopravdy chtěla, protože tu byl John a já nechtěla, aby se cítil ještě hůře než už se cítil teď.

To co se jsem ale chtěla, bylo rozplakat se.

„To je o Pierce?“ Zeptal se John celý nesvůj.

Venku opět zarachotil hrom. Tentokrát zněl mnohem blíže než předtím.

„Ano, samozřejmě, že je, Johne,“ řekl pan Smith. V jeho hlase bylo cosi zvláštního. Znělo to, jako by se na Johna hněval. Jenže proč? John jednal správně.

Vysvětlil to těmi Fůriemi. „Co jste čekali? Už jste se dostala k té části, kde váš otec nabízí odměnu za informace vedoucí k vašemu bezpečnému návratu, slečno Olivierová?“

Sklouzla jsem pohledem dolů po stránce. Chtělo se mi zvracet.

„Jeden milion dolarů?“ Společnost mého otce, jedna z největších, světových poskytovatelů ropy, zemního plynu a vojenského průmyslu byla ceněna stonásobně výše než tohle. „To je držgrešle.“

Všechno to bylo velmi, velmi špatně.

„Jeden milion dolarů je pro většinu lidí značná částka peněz,“ řekl pan Smith se silným důrazem na většinu lidí. Pořád měl v hlase cosi zvláštního.

„I když uznávám, že peníze pro někoho, kdo žije v Podsvětí mohou znamenat jen pramálo. Takže vás varuji, abyste byla uvážlivá, ať už půjdete kamkoliv, protože na tomto ostrově je mnoho lidí, kteří by vás byli ochotni vrátit i za mnohem menší částku než jaká je v nabídce teď. Nepředpokládám, že bych se mohl zeptat, kam se chystáte? Nebo hádám, chcete zavolat své matce, která je bez sebe starostí?“

„To je dobrý nápad,“ řekla jsem. Proč mě to nenapadlo? Cítila jsem se o dost lépe. Mohu celou tuhle věc urovnat jedním hovorem. „Měla bych zavolat své matce-.“

Obojí, varovný výkřik pan Smitha a skutečnost, že mě John chytil za zápěstí, když jsem se natahovala do batohu pro mobilní telefon, mě zastavilo od jakéhokoliv druhu volání.

„Nemůžeš použít svůj telefon,“ řekl pan Smith. „Policie – a tvůj otec – stoprocentně čekají jen na to, až právě tohle uděláš. Budou sledovat signál z nejbližší mobilní věže a najdou tě.“ Když jsem na něj zůstala, při slově sledovat, koukat, potřásl pan Smith hlavou a řekl,“Můj partner, Patrik, je posedlý opakováním Práva a pořádku.“

Podívala jsem se na Johna. Podíval se na mé zápěstí, které pevně svíral svými prsty a pomalu mě pustil.

„Je mi to líto, Pierce,“ řekl a tón jeho hlasu byl stejně tak omluvný jako jeho pohled. „Ale pan Smith má pravdu. Poslední věc, kterou potřebujeme je, aby o tom, že jsme tady vědělo ještě více lidí.

Dovnitř a ven. Dohodli jsme se, že tahle návštěva se bude týkat tohohle. Jsme tu jen proto, abychom pomohli tvému bratranci Alexovi.

Pamatuješ?“

„Samozřejmě,“ zamumlala jsem a sklopila oči v naději, že si nevšimne mého zklamání, které mi způsobil svými slovy. Myslím, že jsem si až do této chvíle neuvědomila, jak moc jsem doufala, že uvidím svou matku i kdyby to měl být jen pohled.

„Pokud ovšem nechcete, slečno Olivierová, aby vás váš otec našel,“ hlas pana Smitha protrhl napětí ve vzduchu jako ostřím nože. Složil ruce na tmavě zelenou podložku svého stolu…ale nezněl tak klidně, jak vypadal. Všimla jsem si, že se mu klepou prsty. „Je ten novinový článek pravdivý? Jste držena proti své vůli?“

„Cože?“ Podívala jsem se do novin a viděla, že je tam ještě další fotka na té stránce se mnou. Byla to zrnitá momentka z videokamery.

Kamera, která visí venku nad cestou k Isla Huesos střední. Vlastně jsem si myslela, že už to nemůže být horší.

Mýlila jsem se.

„To jsi ty,“ řekla jsem tiše Johnovi a ukázala na velký obrys lidské postavy, který byl zachycen na videosnímku.“Ukázal jsi se na záznamu. Obličejem moc ne, ale vše ostatní je vidět.“

John se mi podíval přes rameno na fotografii.

„A ty,“ řekl nešťastně,“tam máš dokonce to samé oblečení.“

To je pravda. Na té fotce, kde byl John celý rozmazaný jsem byl já ve svých černých šatech lehce rozlišitelná. Co bylo horší, vypadala jsem tam hodně rozrušeně. Mnohem větší postava Johna mě odnášela pryč. Nebylo třeba příliš velké představivosti na to, aby si každý domyslel, že to dělá proti mé vlastní vůli. Ruce jsem měla rozhozené ve vzduchu a křičela jsem. Kohokoliv, kdo by to nepochopil z obrázku, informovali noviny v titulcích pod tím o tom, že je John identifikován jako údajný únosce.

Co bylo z obrázku odříznuto, byla osoba, kvůli které jsem křičela a rozhazovala rukama a od které mě John táhnul pryč: moje babička.

Cítila jsem, jak mě mrazí. A nemělo to nic do činění s tím, že byla klimatizace v kanceláři pana Smitha nastavena tak vysoko, že se na oknech srážely kapky.

„Za fotka je pozměněná,“řekla jsem panu Smithovi s pocitem pobouření i za Johna.“Takhle se to nestalo.“

„To je jedno,“ řekl pan Smith.“Tahle fotka už byla ukázána ve všech dvaceti čtyř hodinových zprávách a zveřejněna všude na webu. Paní Ortelová, babička Jade, byla první osobou, která vás poznala.

Naštěstí jsem ji přesvědčil, že si vás s někým spletla a zbytek rodiny byl tak zaneprázdněný tím, co se jí stalo, že si vás ani nevšimli. A já nebudu pokaždé poblíž, abych tohle dělal pro kohokoliv. A nejsem ani přesvědčen o tom, že bych měl.“

„Moje babička stála přesně tady,“ řekla jsem a ukázala na místo, kde byla zcela jasně odstraněna její postava. „Snažila se mě zabít. Snažila jsem se bránit, jenže John mě nechtěl nechat, protože se bát, že si ublížím-.“

„Slečno Olivierová,“ řekl pan Smith stejně chladným tónem, který používal, když jsme ho následovali do jeho kanceláře. „Prosím. Vím, že je John…zvláštní…pro vás. Pokud ale chcete, abych vám pomohl, je velmi důležité, abyste mi říkala pravdu.“

Najednou jsem si uvědomila, co že to bylo v tom hlase pana Smitha: nesouhlas. Nesouhlas a k tomu všemu ještě strach. On se bál. Ale ne o mě.

Bál se Johna.

Což mě celou roztřáslo a nahnalo trochu strachu i mně.

„Říkám pravdu,“ řekla jsem ve stejnou chvíli, kdy John řekl,“O čem to mluvíte? Vidíte sám, že není zraněná-.“

„No, někdo zraněný je. A hodně. Piercina babička tvrdí, že má mnoho tržných ran ve tváři,“ řekl pan Smith. „Jak říká, je to proto, že jsi ji udeřil do obličeje, když se ti pokoušela bránit, abys unesl její krásnou, nevinnou, mladou vnučku, která už je teď nejspíš mrtvá a nebo přinejmenším-.“

„Ach Bože,“přerušila jsem ho. Vztek nahradil strach.

„To je taková lhářka. To já ji praštila, ne John a to jen proto, že se mi přiznala, že se mě pokoušela zabít.“

Pan Smith nadzvedl obočí. „prosím za prominutí, slečno Olivierová, ale mně připadáte živá až až.“

„Když jsem umřela poprvé,“řekla jsem. Sáhla jsem do batohu, vytáhla svou džínovou bundu a oblékla si ji. Má zimomřivost ale neměla nic do činění s teplotou v pokoji. „Když mi bylo patnáct, poslala mi šálu, která mi podrazila nohy ve chvíli, kdy jsem se pokoušela zachránit ptáčka, takže jsem si rozbila hlavu, spadla do bazénu a utopila se.“

Obočí pana Smitha už téměř dosahovalo ke střeše.“ Myslím, že tohle pro místní policii nebude pravděpodobně dostatečný důkaz pro to, že by majitelka Knuts and Knitting byla vražedkyní.“

„Udělala to, protože je posedlá Fúriemi,“ řekla jsem hlasem, který se třásl stejně tak jako moje nohy.“Říkala, že chce, abych umřela ,a mohla tak být navždy s Johnem, aby ho pak mohla s ostatními Fúriemi celou věčnost trápit tím, že mi budou ubližovat.“

„Cože?“ Pan Smith potřásl hlavou. „Ne, Je mi líto. Ale tohle už je příliš absurdní i na Isla Huesos.“

„Je to pravda,“trvala jsem na svém. „Pokud mi nechcete věřit vy, tak kdo potom?“

Teprve pak, konečně udělal pan Smith něco trochu lidského. Posunul si brýle na nose … a když to udělal, všimla jsem si, že se mu klepou prsty ještě víc než předtím.

„Znám tvojí babičku více než dvacet let a nikdy jsem ji neslyšel, že by se zmiňovala o Fúriích, tím méně o tom, že by byla jednou z nich,“řekl. „Ta žena organizuje prodej pečiva pro kostel, proboha.“

„Jediné, co vím, je, že od té doby, co mi dal John ten náhrdelník, tak v její blízkosti vždy zčerná,“ řekla jsem. Pan Smith věděl o mém náhrdelníku vše. To on byl tím, kdo mi vysvětlil jeho krvavý původ – Marie Antoinetta kvůli němu přišla o hlavu. „Myslela jsem si, že je to moje chyba, že spolu nevycházíme…že je se mnou něco v nepořádku, protože vždycky docílila toho, že jsem se cítila trapně a neohrabaně. Nikdy se netajila tím, že nejsem dost dobrá, protože nejsem dostatečně chytrá a hezká jako máma a že se musím ještě hodně snažit, abych to v životě dotáhla tam, kam ona.“ Zadrhl se mi hlas. To bylo poprvé, co jsem se kdy o těchto věcech zmínila. Cítila jsem se mizerně, že je říkám právě před Johnem. Nechtěla jsem, aby o mě tohle věděl.

Ale moje babička je Fúrie, připomněla jsem sama sobě. Takže ani neví, o čem to mluví. Byla čisté zlo. A nebo jím alespoň posedlá.

„Teď už znám pravdu,“pokračovala jsem a můj hlas už se tolik netřásl,“že jsem to nebyla já…ale ona. To monstrum v ní – doslova – které chtělo jen ubližovat Johnovi – a teď i mně - po léta.“

„Pierce,“ řekl tiše John a natáhl ruku, aby se dotknul mého ramene. Zajímalo by mě, jestli cítí ten třas skrze denim mé bundy. „Nemusíš mu říkat už vůbec nic. Tak jako tak na to už nemáme čas. Pojďme-.“

„Ne,“ řekl pan Smith, posunul si brýle zpátky na místo a promluvil unaveným hlasem.“Johne, nemůžeš si dovolit, neudělat si čas na to, aby sis poslechnul , co ti chci říct. A Pierce…můžete mi teď

přinést tu sklenici vody? Nebo mi udělejte čaj, prosím. V zadním pokoji je malá kuchyňka, touto chodbou přímo za nosem. Měla byste tam najít vše, co je třeba. Byla byste tak hodná, má drahá?“

Byla jsem překvapená. Nikdo mě nikdy předtím, ani má matka, nepožádal, abych mu udělala čaj. A nikdo mě nikdy nenazval svou drahou. Zvláště uprostřed hovoru o mé příbuzné, která se mě snaží zabít.

„Teď?“ Zeptala jsem se.

„Ano,“ řekl pan Smith a trošku si povolil kravatu. Starší pán, který se obléká s velkým důrazem na styl, dnes upřednostnil bílé, plátěné kalhoty a mentolově zelenou košili s růžovou kravatou a musela jsem uznat, že vypadá jakoby se cítil tak trochu pod psa. „Už jsem se vám jednou zmiňoval o tom, že i já mám blízkou zkušenost se smrtí…i když jako většina lidí jsem neměl to štěstí, abych si pamatoval svou cestu do Podsvětí. Vyvolalo to však, samozřejmě, můj zájem o všechny věci týkající se posmrtného života. Od té doby však už mé srdce není tak silné, jak bývalo. Myslím, že šálek bylinkového čaje by mohl být to pravé…“

„Ano, samozřejmě,“ odpověděla jsem a začala se zvedat na nohy. Můj pohled se potkal s Johnovým. Zavrtěl prudce hlavou, nechtěl, abych odcházela.

Chtěl, abychom odešli.

Co jsem měla dělat? Zamítnout žádost starého, neduživého starce o čaj? Pokrčila jsem směrem k Johnovi bezmocně rameny a pak spěchala chodbou, kterou mi ukázal pan Smith.

„Není to dítě,“ řekl John tónem, který řezal jako žiletka, hned jak jsem opustila místnost. „Nemůžete

ji jen tak jednoduše poslat do kuchyně, protože máte na srdci něco, co nechcete, aby slyšela. Ať už mi chce říct cokoliv, můžete to říct před ní.“

„Nemyslím si, že bys chtěl, aby slyšela to, co ti chci říci,“ odsekl pan Smith…což mě samozřejmě zastavilo těsně předtím, než jsem vkročila do kuchyně, schovala jsem se do stínu na chodbě tak, aby mě neviděli, že poslouchám. Vím, že se poslouchat za dveřmi nemá, ale proč byl pan Smith tak rozzlobený?

Musela jsem to zjistit. „Znám tě už dlouho, Johne, takže doufám, že mě nebudeš chtít zabít za to, že ti tohle říkám, protože jsme přátelé a přátelé by k sobě měli být navzájem upřímní. Ale pro lásku všech svatých, o čem jsi to proboha přemýšlel? Tohle je jednadvacáté století a my jsme civilizovaná země. S právními předpisy.“

„Naštěstí,“ řekl John klidným hlasem,“ se vás na to nikdo neptal, protože to není vaše věc.“

„Není to moje věc? Je jí sedmnáct a tobě-.“

„Devatenáct,“ řekl kategoricky John.

„- Sto osmdesát čtyři. A ty jsi ji přenesl …no, ne zrovna přes státní hranice, ale do říše mrtvých, což, jsem si docela jist, by to její otec shledával naprosto nepřípustným, kdyby o tom věděl.“

„Shledával by to tak nepřípustným, kdyby věděl, že jsem ji tím uchránil od zavraždění?“

„Proč jsi s tím nepřišel za mnou, Johne?“ hlas pana Smitha byl prosebným. „Možná bych byl schopen pomoci.“

„A nebo byste skončil mrtvý, tak jako Jade a nebo pan Cabrero, Piercin dědeček,“ řekl krátce John. „A nebo si myslíte, že nezjistil pravdu o své manželce a nepokusil se ji zastavit?“

„Cože?“pan Smith zněl jako by byl v šoku. „Chceš tím říct, že ta stařenka zabila i svého manžela? Řídíš se svým věkem Johne. Carlos byl můj přítel, věděl bych-.“

„Vážně?“ Zeptal se ledově zdvořilým tónem John.

„Právě jsi říkal, že jsi s ní chodíval do kostela a neměl jsi ani tušení, čím je. Opravdu si myslíš, že kdybych měl jinou možnost, tak bych ji nezvolil?“

„Pravdu? Ne. Protože vím ,co k téhle dívce cítíš. Takže, jakmile se k tomu naskytla příležitost, byl jsi více než šťasten a chopil se jí. Jsem si jist, že to pro ni nebylo ani tak moc těžké, přizpůsobit se, když už v tvém světě jednou byla. Nic z toho ti ale nedává právo Johne, udělat jí to samé, co se událo tobě. Jsem si jist, že musí být nějaká lepší cesta. Rozumím tomu ohledně Fúrií. Ony jsou problém, to připouštím-.“

„Problém?“vyletěl nevěřícně Johnův hlas.

„Nech mě to prozkoumat. Možná, že je někde něco, co jsem přehlédl, nějaký jiný způsob, na který nikdo nepomyslel. Mezitím by jí její bohatý otec mohl poslat někam daleko od babičky…“

Najednou mi došlo, proč mě pan Smith poslal ven z místnosti. Nebyl na Johna rozzlobený za to, že mě unesl a vzal do říše mrtvých, tak jako to Hádes udělal Persefoně: on se snažil Johna přesvědčit, aby se mě vzdal.

„Řekni mi, že jsi tu zpátky proto, že chceš udělat správnou věc a vrátit ji zpátky,“ pokračoval pan Smith tichým, naléhavým hlasem. „Tohle je jediný způsob.

Její rodiče jsou celí zoufalí…tak jako musela být i tvoje matka, před všemi těmi lety, když se dozvěděla o tvém zmizení, Johne. Chceš Piercině matce udělat totéž, co udělali té tvé? Tomu se mi nechce věřit.“

Nemohla jsem uvěřit tomu, že o mě pan Smith mluví jako bych byla nějaké zbloudilé kotě a nesměla ani říct, co chci dělat nebo kde bych chtěla žít.

I když popravdě, já ani nemohla, protože už vyšší moc – a John – rozhodli za mě. Nicméně celá pravda byla ta, že už o tom dávno přede všemi rozhodly Fúrie.

Chystala jsem se tam vlítnout zpátky a říct, že…pak ale by samozřejmě zjistili, že jsem je poslouchala. A John to také kvůli mně ukončil.

„Podle těch novin, které jsi nám ukázal už je škoda napáchána,“ podotkl chladně. „takže nevidím nic dobrého na tom, že by se teď vrátila zpátky. Jak již bylo řečeno, není na zemi místo, kam by ji její otec mohl poslat, aby ji Fúrie nenašly…a nemůže ji ani poslat nikam, kde bych jí nenašel já, tak dlouho, dokud mě ona sama bude chtít.“

„Tak dlouho, dokud tě ona sama bude chtít,“ zopakoval pomalu pan Smith. „A jak dlouho si myslíš, že to může být? Zná už pravdu o tom, jak jsi skončil tam, kde jsi ?“

I když jsem napínala uši, abych slyšela odpověď na tuto otázku, následovalo jen kamenné ticho. Dokud jsem neuslyšela,“Jak jste na tom s tím čajem slečno Olivierová?“od pana Smitha.

Polekaně jsem vyskočila a pospíchala, co nejtišeji jsem mohla, chodbou a moje baleríny naštěstí klouzaly bezhlučně po pracovním koberci.

„V pohodě,“ zavolala jsem v okamžiku, jakmile jsem vběhla do kuchyně. Zjistila jsem jen, že navzdory své džínové bundě mě mrazí více než kdy jindy. Panu Smithovi jsem samozřejmě lhala. Nebyla jsem v pohodě.

A vůbec jsem si nebyla jistá tím, jestli ještě kdy v pohodě budu.

10. kapitola

Zvěst o tom, jak sem duše dostává se, do suků těch, a pověz také, smíš-li, zda která z nich se vysvobodí zase. Dante Alighieri, Peklo, Zpěv XIII.

Ve chvíli, kdy jsem si ohřívala ruce nad konvicí na čaj a čekala až začne vařit voda – pan Smith neměl důvěru ani k mikrovlnné troubě nebo rychlovazné konvici ani jakémukoliv jinému druhu moderních vymožeností – když jsem vyhlédla z okna a uviděla ji: Hope se objevila z ničeho nic – najednou slétla z oblohy dolů – a přistála na malém, špinavém plácku za kanceláří pana Smitha.

Nejprve jsem si pomyslela, že to nemůže být ona.

Když jsem ale viděla, jak se kolébá kolem a nadzvedává listí a hledá potravu, poznala jsem, že to nemůže být nikdo jiný než ona. Kolik dalších věčně hladových holubic s černými konečky křídel by ještě mohlo na Isla Huesos být? Zvláště v mém okolí.

Proč opustila Podsvětí? A jak?

Rozhlédla jsem se po malé kuchyňce, která zcela jasně sloužila pouze jako vývařovna nápojů pro pozůstalé a možná ještě tak k ukládání mravenčích pastí a byla jsem v šoku, když jsem našla i poloprázdný pytel ptačího zobu. I když myslím, že tohle by mě překvapovat nemuselo. Hřbitov, který se rozkládal na devatenácti akrech země, pravděpodobně sloužil spoustě různých ptáků jako zastávka na odpočinek při jejich každoroční migraci na jih. Ochotně bych se vsadila, že by pan Smith mohl mé mámě za peníze říct tahy všech nejrůznějších druhů a rodů ptáků.

Vzala jsem si s sebou pytlík s ptačím zobem, otevřela prosklené, síťované dveře na dvorek, sedla si na bobek, sáhla do pytlíku a rozsypala kolem sebe několik velkorysých hrstí se zobem.

Hope si mě všimla, ale hned za mnou nepřišla.

Zřejmě ji urazilo, že jsem ji tam nechala a proto se teď ke mně chovala chladně.

„Tak pojď,“ říkala jsem jí. „Vždyť víš, že to chceš.“

Na dvoře bylo více oplocených míst pro potřeby hřbitova – společně s kůlnou a hromadou poškozených náhrobků a soch v různém stádiu oprav – než bylo na současných dvorcích běžné.

Bylo pozdní odpoledne a důkazy o blížícím se hurikánu byli všude, od odporně fialových mraků nad hlavou, přes španělské limetky, které setřásl vítr z nedalekých stromů a teď ležely všude kolem po dvoře v kašovité břečce až po vlhkost, která způsobovala, že se na mě lepila má džínová bunda.

Takže tu nebyl nikdo, kdo by zaslechl, jak mluvím s ptákem.

„Odcházeli jsme ve spěchu,“ vysvětlovala jsem Hope.“Kromě toho, tam jsi byla ve větším bezpečí, než tady. Neměla jsi za námi letět.“

Zdráhavě zavrkala a přiskákala, aby mohla prozkoumat ta semínka. Nechávala si odstup, takže bylo jasné, že jde za jídlem a ne za mnou. O vteřinu později se za mnou otevřeli prosklené dveře a černé mokasíny – nasazené na nohách v bílých kalhotách – se objevili na krok ode mě.

Ty mokasíny na sobě měly střapce. Díky panu Millerovi jsem měla k botám se střapci značnou averzi.

Střapce na mokasínech pana Smitha, doplněné růžovými ponožkami mi ale nevadily…možná proto, že nikdy neměl pletky s mou nejlepší kamarádkou a nepřivedl ji tak k sebevraždě.

„Ach,“ řekl pan Smith a vypadal překvapeně, když viděl holubici, jak klove zrníčka na jeho skladištním dvorku za kanceláří. „Udělala jste si z ní kamarádku.“

„Tu mi dal John,“ řekla jsem. „Jmenuje se Hope. Vím, že je to hloupé jméno, ale mně se líbí a ona na něj slyší. Podívejte. Hope?“

Ptáček vzhlédl, celý rozčilený, že ho vyrušuji z jeho hodování. Jakmile jsem na ni mávla, zavrtěla sebou jako když se máchá kachna ve vodě a zase sklonila hlavičku a pokračovala v zobání.

Pan Smith vypadal překvapeně.

„No,“ řekl. „To bylo od Johna hezké. Předpokládám, že jste si vědoma toho, že smuteční (mourning) holubice získaly své jméno díky svému truchlivému – téměř pohřebnímu – zvuku jejich křiku a ne proto, že by se více vyskytovaly pouze v ranních (morning) hodinách? To je jen všeobecně mylný názor.“

Nebylo zřejmě moc kostelníků, kterým by jejich práce seděla lépe než panu Smithovi s jeho posedlostí tématem smrti.

„To z ní dělá velmi vhodnou společnici pro družku Pána Podsvětí. Slyšel jsem také,“ pokračoval pan Smith a přisedl si na schod vedle mě,“ že jsou smuteční holubice monogamní, spárují se na celý život.“

„Super,“ řekla jsem a podívala se trochu smutně na Hope. Zajímalo by mě, co se stalo s jejím partnerem. Doufala jsem, že ho ještě jen nepotkala a ne že je to truchlící vdova. I když nešťastně fakt nevypadala jak se tu tak cpala tím zrním, co jsem jí hodila. „Myslela jsem, že je to jen normální holubice.“

„Její zabarvení je neobvykle světlé na smuteční holubici. Poznáte to ale podle jejích znamení,“ řekl pan Smith. „Ta černá pírka pod křídly a na ocase.“

„takže má i svou temnou stránku,“ zamumlala jsem. Stejně tak jako osoba, která mi ji dala. To jsem si mohla myslet.

Otočila jsem se na pana Smitha a zeptala se ho,“ Ani jste se nezeptal na váš čaj. Věděla jsem, že jste mě poslal pryč jen proto, abyste mohl s Johnem mluvit o samotě. Neměl byste ho ale obviňovat z toho, co se stalo. Nic z toho není jeho vina. Mimochodem, kde je?“

„Uvnitř. Řekl jsem mu, že bych s vámi chtěl mluvit chvilku o samotě. Myslím, že se mu to moc nelíbí…ve skutečnosti už teď nejspíš vymýšlí, jak by mohl okamžitě urychlit můj odchod. On je velmi…ochranářský, vůči vám, že?“

„No, my se dali teprve dohromady,“ podotkla jsem,“ po letech nedorozumění a bojů, které nás rozdělovali. A teď se ukázalo, že se mě v mé rodině někdo snaží zabít. Myslím, že se mě prostě jen snaží uchránit před tím, aby mi někdo nerozbil hlavu jako se to stalo Jade. Nebo něco strašnějšího, jak neustále opakuje.“ Jen jsem zatím nepřišla na nic, co by mohlo být horší než to, co se stalo Jade.

„Vyčítám si to,“ řekl zasmušile pan Smith. „Vždycky jsem věděl, že vaše babička nesouhlasí se zájmem vašeho dědečka o mrtvé bohy a možnost, že by se pod Isla Huesos mohlo nacházet Podsvětí.

Předpokládal jsem, že je to proto, že je Angela Cabrero tak oddanou členkou náboženského řádu. Že chce, stejně tak jako spousta jiných lidí věřit, že existuje nebe a peklo a tak. Neuvědomil jsem si, že její odpor vůči myšlence, že by mezitím mohli být i odstíny šedé bude tak…osobní.“

„Prý ne,“ řekla jsem. „Je posedlá Fúriemi, které se snaží pomstít Johnovi a nutí ji, aby k tomu použila mě. Jen nevím, jestli tomu věřím. Dovolila, aby se jí zmocnily Fúrie, což mě nutí přemýšlet nad tím, jestli tam ta nenávist nebyla po celou tu dobu.“

„Dobré nebe,“ řekl pan Smith. „Teď tu mluvíme o tom, zda průměrný člověk dokáže jen pouhou vůlí odolat Fúriím. Tohle je téma, nad kterým bychom s vaším dědečkem strávili mnoho odpoledních debat a mně s vámi John povolil jen pouhých pět minut. Říká, že jste tu jen proto, abyste se ujistila, že je váš nešťastný bratranec v pořádku.“

Všiml si, že jsem se zamračila nad slovem nešťastný a pokračoval,“Prosím, já se s tím chlapcem setkal. Váš bratranec Alex je opravdu nešťastný, čímž mám na mysli smutný a ne že by mu nepřálo štěstí.

Jistě i Alex má svůj spravedlivý podíl tvrdých ran, ale myslím si, že my každý jsme strůjcem svého štěstí.

Neříkejte mi, že věříte tomu nesmyslu o osudu. Ne, naši rodiče nám dávají život, ale to, co s ním provedeme už je na naší zodpovědnosti.“

„Vlastně,“ řekla jsem a přemýšlela o té snídani, která se objevila dnes ráno, vřelé a nebylo možné jí odolat. „Osud je skutečný. Mám s ním osobní zkušenost. I když jsem ho nikdy neviděla. I když bych moc ráda.“

„Neřekl jsem, že nevěřím na Osud,“ řekl pan Smith. „Podle mých studíí o posmrtném životě, jsem přesvědčen o tom, že Osud (vyšší moc) jsou duchové, stejně tak jako Fúrie. Něco, co by jiní lidé nazvali anděly, ale těmi, co chodí po zemi a ne těmi, co mají křídla. Když jsou lidé dobří a chovají se vlídně a laskavě, věřím, že tohle je práce Osudu…stejně tak jako jiní lidé díky Fúriím podlehnou zlu.“

Zakořenila jsem se na něj. „Takže vy si myslíte, že Osud je něco jako síla modlitby?“ Na tom by něco mohlo být. John říkal, že věci, které opravdu potřebuje – v rozumných mezích – mají tendenci se objevovat.

„Něco v tom smyslu,“ zasmál se pan Smith. „každopádně, John chce najít tvého bratrance a před setměním se vrátit, čemuž rozumím..i když je to škoda, protože dnes je Festival Rakví, pokud ho kvůli dešti nezruší a to je něco, co byste rozhodně neměla zmeškat…“

„Festival Rakví?“ Slyšela jsem o Noci Rakví, ale Festival Rakví bylo něco nového. ¨Na Isla Huesos rozhodně milovali své mrtvé.

„Ach, to je prostě něco, co v tomhle ročním období provádějí dole ve městě,“řekl a mávl přezíravě rukou. „Jen malý, chápejte, protože je to jen místní tradice. Jsou opatrní, aby se to nevyskytlo v kalendáři akcí, který rozdávají turistům, protože úřady nerady podporují Noc Rakví. Pár prodejců postaví stánky s občerstvením a nevyhnutelnýma Isla Huesoskýma tričkama, místní kapela hraje kubánskou hudbu, lidé tančí a oslavují, že jsou naživu, ale neblíží se to,“ dodal,“ těm desítkám tisíc, které se objevují na Nový Rok. Ačkoli o tomhle jsem s vámi hovořit nechtěl. O čem jsem s vámi chtěl vlastně mluvit je, zda jste a nebo nejste šťastná.“

Překvapeně jsem se na něj podívala. „Šťastná?“

„Ano, šťastná,“ řekl pan Smith se stejným důrazem jaký dával i na slovo nešťastný. „Jsem si jist, že se to všechno zdá romantické a vzrušující, když vás urostlý muž jako je John stáhne do Podsvětí. Komu by se to nelíbilo? Když ale dáme stranou jeho dobré úmysly – to, že vás chce chránit před Fúriemi a vše ostatní – musíte vidět, že to, co John udělal je špatné…velmi, velmi špatné.“

Myslela jsem na probuzení dnes ráno, kdy jsem se probudila v Johnově náručí, poté, co se mi zdál příšerný sen o tom, že ho ztrácím a jak jsem měla z jeho polibků pocit, jako bych se v něm ztrácela, skoro jako bychom byli jedou osobou.

Potom, později jak jsem byla pevně rozhodnutá se o něj postarat, stejně tak jako se on celá ta léta staral o mě i když jsem ho neustále odstrkovala…a pak ještě později, když odešel s obrovskou bolestí jen proto, aby uvedl do provozu všechny mé návrhy ohledně toho, jak lépe posloužit potřebám mrtvým…

„Když jsem s ním, tak se necítím zle,“ řekla jsem a mé oči se zalily slzami. „Cítím se špatně jedině tehdy, když si představím, že tady žiji bez něj.“

Panu Smithovi se za obroučkami brýlí mírně rozšířili oči.

„Pak myslím, je dobře,“ řekl,“ že v tom jeho světě musíte podle všeho zůstat s ním. Což mě překvapuje, že to slyším, protože jsem si byl celkem jist, že víte, co se stalo Persefoně, když v Podsvětí jedla. Ve skutečnosti jsem si myslel, že to, že jste jedla v říši mrtvých byla od vás schválnost, proto abyste tam pak byla nucena zůstat, neboť jste velmi dobře věděla-.“

„Myslela jsem, že se to týká jen granátových jablek,“ přerušila jsem ho.

„Aspoň nás to tak učili ve škole. Persefona snědla semínka z granátového jablka, ovoce mrtvých.“

Pan Smith pozvedl obočí. „Ach ano, samozřejmě. Tohle je nejčastěji používaná verze. Bezpečná, rozmělněná verze, dalo by se očekávat, že…nebudou chtít strašit děti nebo způsobit, aby o tom doopravdy pořádně přemýšlely. Chudák Persefona, snědla něco špatně, to je vše.“

Neměla jsem ponětí, o čem to mluví.

„A John vás samozřejmě nezastavil. No, on ani nechtěl, že?“ kostelník zněl čtverácky. „To by asi bylo jen stěží v jeho zájmu.“

„On si myslel, že to vím,“ řekla jsem. Slzy, kterých jsem měla plné oči se vylily ven. „Proč jste tak proti tomu, abychom byli spolu? Proč mám pocit, že všichni kolem chtějí, abychom se rozešli? Nejen Fúrie nebo má babička, ale všichni kolem, včetně vás.“

„Nenavrhuji vám, abyste se rozešli,“ řekl, zjevně vyděšen z mých slz. Sáhl do kapsy, vyndal úhledně složený kapesník a podal mi ho. Samozřejmě, že byl růžový, tak aby ladil s ponožkami a kravatou. když jste mě tu ale tehdy v noci navštívila a já vám říkal, abyste na něj byla trochu milejší, nemyslel

jsem tím, že ho máte následovat a pak strávit zbytek věčnosti v Podsvětí. Alespoň ne hned druhý den. Bože, chudáci vaši rodiče. Předpokládám, že zjistí, že jsem vás v tom podporoval…“

„Říkal jste, pane Smithi, že to, co se svými životy uděláme je jen na naší vlastní zodpovědnosti,“ připomněla jsem mu zatímco jsem si utírala slzy. „Nejste zodpovědný za to, co jsem udělala.

Zamilovala jsem se do něj. Stalo se to už předtím, než jsem potkala vás. Takže sám sebe z toho můžete vynechat.“ Vrátila jsem mu kapesník zpátky. „Pokud jde o mou matku…no, nevím co s ní udělám. Momentálně se nejvíc bojím o Alexe.“

„Je mi líto, čím procházíš,“ řekl a soucitně se na mě usmál. „Víte co, udělám nějaký výzkum ohledně pravidel, co se jídla a pití v Podsvětí týče. Kdo ví, třeba se John mýlí? Je tu ta možnost, že to během let začalo vysvětlovat špatně. Nebylo by to poprvé. Je mnoho vědců, kteří věří právě té verzi s granátovými jablky, což je důvodem, proč to učili i vás…ačkoli ve většině náboženství, včetně judaizmu, hinduizmu a starověké Číny bylo granátové jablko, právě kvůli všem těm svým zrnkům považováno spíše za ovoce plodnosti a reprodukce a ne smrti. Myšlenka je to ale vzrušující.“Pozvedl obočí. „Co když je příběh o Persefoně brán příliš doslovně a granátové jablko ve skutečnosti symbolizuje-.“

Zvedla jsem ruku, abych zastavila příval jeho slov, protože jsem měla strach, že budu muset poslouchat přednášku o kulturní historii granátových jablek. Pan Smith byl v některých ohledech stejně strašný jako moje máma.Dokázal podrobně mluvit hodiny tradicích mrtvých bohů stejně tak jako máma o Kolbících růžových.

„Jediné, co mě zajímá je to, jak se v Podsvětí zachází s dětmi,“ řekla jsem unaveně. „Dá se tam otěhotnět nebo jak je to?“

Pan Smith opět vypadal, jako by ho měla ranit mrtvice. Orosilo se mu čelo a vypadal, jako by trochu víc zešedl. Konečně mě zalilo úlevné teplo po tom mrazení z Podsvětí a klimatize v kanceláři pan Smitha. Pana Smitha zjevně ale ne. Vzal si kapesník, který jsem mu vrátila a jal se jím otírat svůj obličej.

„Tohle je přesně ten důvod, proč jsme se s Patrikem rozhodli, že nebudeme mít děti,“ zamumlal.

„Abychom nikdy nemuseli vést konverzaci jako je tato. A i přesto…tu teď stojím.“

„Kdyby jste mi mohl odpovědět na mou otázku,“řekla jsem zdvořile,“ bylo by to skvělé. Fakt nechci, aby se mi jako dítě narodil děsivý démon a neumím si představit, že by chtěl něco takového John.“

„Ano, dobře“řekl pan Smith, sundal si brýle a začal je leštit, což, jak jsme si všimla, bylo nouzové gesto, vždy, když se cítil nesvůj. „Mohu si jen představovat, jak nepříjemné by pro všechny zúčastněné bylo mít děsivého démona jako dítě. Takže vás jistě potěší vědomí, že během mého

studia o mrtvých božstvech jsem nikdy nenarazil na jediného, který by byl schopen plodit děti, dokonce ani děsivé démony…myslím, že je to proto, že život je přímým opakem smrti. Hádes a Persefona spolu určitě žádné děti neměli.“

„Okej,“ řekla jsem a pocítila úlevu. To znamenalo o jednu starost míň.

„Znáte ale mé obavy, že slečno Olivierová?“Pan Smith si nasadil zpátky brýle a s obavami se na mě podíval. „Vím, že by mě za tohle mohl John zabít, když vám to zdůrazňuji, ale stále je toho ve vašem životě tolik, co jste ještě nezažila. A už se k tomu nikdy nedostanete. Můžete mi zcela upřímně říct, že toho ani trochu nelitujete?“

Vyskočila jsem a rychlým krokem seběhla schody, neschopna najednou zůstat v klidu na jednom místě.

Slunci se konečně podařilo prodrat skrze husté mraky na západě a vytvořilo tak nádherné oranžové a žluté odlesky oproti bouřkovým mračnům a všechny sochy v blízkosti hrobky – anděly a Pannu Marii s andělíčky - zahalilo zlatým hávem.

„Samozřejmě, že mám výčitky,“ řekla jsem a nacpala si ruce do kapes. „Jak si ale myslíte, že musí být Johnovi? Posledních dvě stě let strávil … neprožíváním věcí. To je to, čemu nerozumím pane Smithi. Když jsem tu byla předtím, byl jste na Johnově straně. Dokonce jste vypadal, že vás poněkud zklamalo, že ho nemám o něco víc ráda. Teď to vypadá, že máte strach, že ho mám ráda až příliš.“

„Nejsem na ničí straně,“ trval na svém pan Smith. „Jen vás nechci vidět ublíženou. A chci se ujistit, že jste si plně vědoma rizika, které na sebe berete a že víte, co děláte-.“

„Samozřejmě, že nevím, co dělám,“ vykřikla jsem a rozhodila ruce do vzduchu. Hope, ke které jsem mezitím přišla příliš blízko se mi podrážděně odkolébala z cesty. „Jediné, co vím je, že jakási parta lidí nenávidí mého přítele, za což on ale nemůže a že kvůli tomu umírají nevinní lidé, včetně mě. Je to totálně zpackané a já to nenávidím, ale pokud je něco, co můžu udělat proto, abych to zastavila, nebude jen tak posedávat a přednášet lidem o granátových jablkách. Chystám se skutečně něco udělat.

Takže mi fakt nepomáhá, když mi říkáte věci jako že se John chystá urychlit váš odchod nebo že se vás chystá zabít. Vy víte, že takový není. Je strážcem mrtvých, jeho úkolem není trestat živé. Takže pokud chcete pomoct, tak pomozte. Jinak si své přednášky nechte.“

Pan Smith během mého výbuchu několikrát zamrkal.

„Vidím,“ řekl nakonec s ustaraným zamračením ve tváři. „Že se rozhodně nedržíte zpátky, co se vyjádření vašich pocitů týče, že, slečno Olivierová?

Omlouvám se vám, pokud jsem řekl něco, co vás pohoršilo. Události minulého týdne byli poněkud – bylo toho na mě dost, ačkoli předpokládám, že na ostatní toho bylo mnohem víc – jako třeba pro chudáka Jade Ortelovou.“ Hlas mu klesl do chraptivého šepotu.

„Pravdou ale je, že od té doby, co jste se tu ukázala se tento ostrov ocitl v takovém rozkladu, od útoku Jadeina vraha až po zjištění, že je vaše babička posedlá Fúriemi, že už si vůbec nejsem jist, co John vlastně je. Byl jsem nucen přehodnotit vše, co jsem si kdy myslel, že vím…včetně mého názoru

na Johna Haydena. Jak jste říkala, je strážcem mrtvých. Vy ale stále ještě nevíte, jak se na tohle místo dostal, že slečno Olivierová?“

„Ne,“ řekla jsem a zamrzla na místě. Náhle se zvedl vítr, palmové listí nad našimi hlavami se rozšumělo a způsobil, že skrze nakupené mraky ještě jednou probleskly oslňující sluneční paprsky.

„Říkal, že to je na dlouhé vyprávění.“ Také řekl, že bych ho za to mohla nenávidět. Snažila jsme se to z mých myšlenek vytlačit pryč. To nemohla být pravda. „Vím, že to má co do činění s lodí. Už jsem se setkala s posádkou – no, s částí z nich. Liberty.“

„Liberty,“ řekl ponuře pan Smith. „Ano. Zůstaňte kde jste, slečno Olivierová.“ Kostelník se postavil zpátky na nohy a jeho klouby nepříjemné zapraštěly na protest. „Mám tu knihu, kterou byste si měla přečíst. Molho by vám to pomoct vyjasnit si jednu nebo dvě věci-.“

Samozřejmě. Byla jsem na útěku před zlými duchy, kteří se mě pokoušeli zabít a teď, podle místních novin, i zákon. Přesto pro mě má Richard Smith, místní kostelník a odborník přeš mrtvá božstva , knihu, kterou bych si mohla, ve svých hojných chvilkách volna, číst.

Otevřel prosklené dveře.

Ten zvuk nezpůsobila Hope tím, že vzlétla. Způsobila ho dřevěná brána ke skladišti, která se rozlétla.

Pan Smith se otočil, stejně nervózní jako Hope, aby viděl kdo to vstoupil do dvora. Když si všiml, že je to ten samý správce, kterého jsem si všimla, když tlačil kolečko za Jadeinou truchlící rodinou, viditelně se uvolnil.

Nicméně já ne.

„Ach Miku,“ řekl pan Smith s veselým úsměvem, zatímco muž postrkoval kolečko – až na pár nástrojů úplně prázdné – do dvora. „Nevěděl jsem, že jsi ještě tady. Už jsi měl být dávno doma. Říká se, že tahle bouře vypadá jako by se nás chystala zabít. Musíš jít zajistit okna…“

„Nemusím,“ řekl Mike a sjížděl mě pohledem. Byl možná jen o pár let starší než John, ale se svými zanedbanými vousy a šíleným barevným tetováním prsatých žen, které se mu táhlo po celých pažích

– utrhl si rukávy na hřbitovní kombinéze, aby je mohl ukazovat – vypadal skoro o desetiletí starší.

„Neobtěžoval jsem se. Vsadím se, že to zhasne nad Kubou. Kdo je to?“

Nebylo to jen tím, jak na něj reagovala Hope ( když vyšel ven pan Smith tak neodlétla do bezpečné vzdálenosti na vysokou větev blízké španělské lípy).

Něco mě na něm už od začátku štvalo. Díval se na mě tak upřeně…jako by mě poznal.

Uklidni se, říkala jsem sama sobě. Jen plánuje, jak utratí tu milionovou odměnu, kterou nabídl můj otec za můj bezpečný návrat domů.

„Ach,“ řekl pan Smith. „To je … moje neteř, Jennifer. Jennifer, tohle je Mike, náš nový správce tady na hřbitově na Isla Huesos.“

Mike si začal utírat z prstů nečistotu, zřejmě v domnění, že si se mnou potřese rukou. Cítila jsem, že nemám na výběr a tak jsem se k němu rozešla s napřaženou rukou.

Nevím, proč mě napadlo podívat se na svůj náhrdelník zastrčený pod zipem za šaty. Instinkt, možná. Nebo skutečnost, že se Hope začala na větvičce houpat nahoru dolů a rozčepýřila se tak, že byla najednou dvojnásobná.

Diamant, který mi dal John zčernal jako barvy peří, které měla Hope pod křídly a na ocásku…černá jako bouřkové mraky, tyčících se na obloze.

Náhle mi bylo jasné, že to není odměna, co Mike chce. Je to můj život.

Když jsem se na něj podívala, odhodil hadr a natáhl se po jedné z lopat položených na kolečku a pohled jeho mrtvých očí se zabodl do mě.

Nadechla jsem se. Nepřišel výkřik hrůzy, jak jsem čekala, ale jméno. „Johne!“ Mike už se rozmáchl lopatou vysoko nad hlavu.

11. kapitola

Kde v ohni napřímeny vzhůru čněly tři fúrie, krvavé družky ďasů,

se ženským chováním, ženskými těly.

Dante Alighieri, Peklo, Zpěv IX.

Otočila jsem se a rozběhla se ke schodům. Mike blokoval bránu, jediný možný východ ze dvora ven.

Věděla jsem, že nikdy nedovolím, aby mi lopatou rozmlátil lebku uvnitř baráčku pana Smitha. Jednou svou částí už jsem cítila řezání kovu, jak sjíždí dolů po celé délce mé páteře.

I kdyby se to mělo stát nahoře na schodech, nezáleželo na tom. Pan Smith mi blokoval cestu ke dveřím. Vypadal zmatený.

„Co to děláš Miku?“ zeptal se.

Kostelník byl natolik v šoku, že prostě nedokázal jednoduše otevřít dveře a vejít dovnitř, kde bychom oba byli v relativním bezpečí, pokud by ovšem Mike nepoužil lopatu k rozbití skla.

Richard Smith nepochopil, že ten Mike, kterého znal je pryč. Byl zcela a úplně posedlý Fúriemi. Uvědomila jsem si, že zemřeme oba.

Je úžasné, co člověk dokáže udělat proto, aby přežil. Jakmile jsem se obrátila a sprintovala směrem ke schodům, uvědomila jsem si, že bez zázraku do nemůžu dokázat a posledních pár svých vzácných vteřin jsem strávila rozhlížením se po nějaké zbrani, kterou bych mohla v sebeobraně použít. Pohled mi padl na roztříštěnou sochu anděla a hromadu rozbitých náhrobních kamenů, které se válely po dvoře s vázami a květináči – ten druh, jaký nechávají lidé na náhrobcích svých nejdražších – a které byli odstraněny kvůli tomu, že byli rozbité nebo poškozené a květiny v nich zvadlé a uschlé.

Sklonila jsem se a popadla jednu terakotovou, právě v okamžiku, kdy se Mike s lopatou otočil…

…a přesně v tom samém okamžiku proletěl dveřmi John, odstrčil pana Smitha stranou a pak sešel schody tak rychle, že jsem měla pocit, jako by kolem mě jen provanula kouřově dřevitá vůně, když mě míjel. Jeho tělo byla jako jedna velká rozmazaná šmouha.

Jednou rukou chytil lopatu a vykroutil ji Mikeovi z ruky těsně předtím, než se zabořila do mé lebky. Druhou rukou pak ode mě Mikea odstrčil tak prudce, že druhý muž odlétl dozadu a zastavil se až o dřevěný plot.

Mikovo tělo narazilo do desek tak prudce, že je málem vyrvalo z pilířů předtím, než se odrazilo a svezlo na rozbahněnou zem.

„Běž dovnitř, než se ti něco stane,“ řekl mi John a nespouštěl pohled z muže, který už se zase pomalu zvedal na nohy.

Poznala jsem ten nebezpečný, téměř divoký svit v Johnových očích a způsob jakým se mu zvedala a klesala hruď, jako by právě uběhl maratón a neseběhl jen na zadní dvorek z malého domku.

Bylo to úplně to samé jako tehdy, když jsem se dívala, jak se snaží zabít člověka. Jediný důvod proč to neudělal byl ten, že jsem ho zastavila.

„Johne,“ řekla jsem. Stále ještě jsem stála zmražená na místě, v rukou ten terakotový květináč.

„Nedělej to.“

Ani se na mě nepodíval. Pohledem zůstával na správci.

„To je v pořádku,“ řekl John. „Jdi dovnitř.“

Ani Mike nevypadal, že by se vzdával. S úšklebkem ohrnul rty, když se podíval dolů na své zakrvavené zápěstí, kterým si předtím otíral rty.

„To je k ničemu,“ řekl Johnovi s úšklebkem. „Jeden z nás se k ní nakonec dostane. Když ne ona, tak někdo jí blízký. Jsi strážcem mrtvých, ne živých. Jak si myslíš, že nás zastavíš?“

„Mám jeden nápad,“ řekl John. Udeřil lopatou proti bílé, mramorové soše anděla, která jsem byla přinesena kvůli zrestaurování, protože tak nějak přišla o hlavu. Lopata se roztříštila vejpůl tak, že Johnovi v ruce zůstal ten konec s vražedným ostřím na konci. Ponechal si ho. „Proč bych tě prostě neměl jen tak zabít?“

Mike se usmál. „Tak pojď a zkus to.“

„Johne,“ zakřičela jsem. Tentokrát hlasitěji.“Ne!“

John mě ale ignoroval a nepřestával s oštěpem v ruce sledovat Mikea. Mike mezitím ze země zvedl druhý konec lopaty, držel ji v obranném postoji a nepřestával se usmívat. Dobře se bavil.

„Chlapci,“ řekl pan, který konečně překonal šok a probral se k životu. „Přestaňte s těmi nesmysly, oba dva. Teď jdu dovnitř a zavolám policii…“ Tentokrát už se mu podařilo chytit se dveří a otevřít je.

Můj puls, který se hnal jako splašený, vynechal jeden úder, když jsem si uvědomila, že pan Smith stále ještě zůstává v tom životě předtím – takovém, jaký byl – než jsem ho narušila já, svým příjezdem na Isla Huesos, kdy jeho znalosti o Fúriích byly jen teoretické a jeho rozhovory s Johnem byli příjemné poplkání si, když na sebe náhodou narazili během Johnových osamělých toulek po hřbitově a neobsahovaly boj o unesenou dívku. Pan Smith opravdu nepochopil, co že se to tu teď děje. Policie to nedokáže zastavit. Já byla jedinou osobou, která by to dokázala.

Ale jak?

Přišla jsem na to o zlomek vteřiny později, když se John vrhl na Mikea a otočil ho, aby mu zabránil v úderu, který Mike vedl náhodným škubnutím směrem ke mně. Nepřemýšlela jsem, jen jednala.

Hodila jsem květináč, který jsem měla stále ještě v ruce, přímo na Mikovu hlavu. Zvuk, který to vydalo, když květináč dopadl na Mikovu hlavu byl nechutný.

Nikdy jsem nikoho nesložila až do bezvědomí. Když jsem uhodila svou babičku, byla jsem rozčilená. Když jsem uhodila Mikea, byla jsem prostě vyděšená. Cítila jsem se strašně, i když si to Mike zasloužil. Srdce mi bilo jak zběsilé a bylo mi trochu špatně od žaludku, když jsem se tam tak na něj dívala.

Nespadl tak úhledně, jak to bývá ve filmech, když tam někoho praští po hlavě. Nejprve se trochu potácel, jako by byl opilý a jako by jeho nohy nedokázaly unést celou tu jeho váhu.

Nakonec upadl do bláta a zůstal ležet…naštěstí stále dýchal. Ale ani John a ani pan Smith ze mě příliš šťastní nebyli.

„J…jsem si jistý, že má otřes mozku. Raději půjdu zavolat záchranku,“ zakoktal pan Smith předtím, než odspěchal dovnitř, aby tak učinil.

Chtěla jsem poukázat na to, že by na tom byl Mike mnohem hůř, kdybych nechala Johna, aby to udělal po svém, ale příliš jsem se třásla na to, abych byla schopná promluvit.

A mrazení, které jsem cítila, nemělo nic dočinění s náhlým závanem studeného vzduchu, který sem zavál z kanceláře poté, co kostelník rozrazil dveře.

John byl rozčílený z jiných důvodů než pan Smith.

„Proč jsi to udělala? Proč jsi to nenechala vyřešit mě?“ptal se mě, když mě za zápěstí táhnul pryč od místa,kde ležel muž v bezvědomí, uprostřed kusů rozbitého terakotového květináče a ptačího zobu pro Hope.

John stále ještě těžce dýchal, dlouhé tmavé vlasy napadané do obličeje a oči mu stříbřitě žhnuly. Skrze těsné triko jsem velice dobře viděla jak zběsile mu tluče srdce. Byl rozčilený skoro stejně jako Hope, jen se nenačepýřil do téměř dvounásobné velikosti jako ona…ale docela dobře by i mohl.

Nevěděla jsem, kdo z nich se uklidní první. Vybrala jsem si Johna, protože jsem nepředpokládala, že by Hope byla schopná zabodnout toho muže v bezvědomí rozbitou lopatu.

„Pan Smith šle volat na policii,“ řekla jsem. „Chceš, aby tě zavřeli?“

Navzdory tomu, že byl nervózní, zacukaly mu koutky úst. „Pierce, jsem polichocen, ale vážně si myslíš, že tady ve vězení mají tak pevné mříže, aby mě udržely?“ Pak si vzpomněl, že je na mě naštvaný a zamračil se. „Měla jsi mě nechat, abych to vyřešil.“

Frustrovaně jsem si odhrnula pár pramínků z obličeje. „Vím, jak řešíš situace,“ připomněla jsem mu.

„Vzpomínáš si na pana Millera? Také ses ho pokoušel zabít. Říkal jsi, že je dobře, když jsem tě zastavila. Ty sám jsi mi říkal, že zabíjet Fúrie je k ničemu. Prostě se jen přesunou na dalšího vhodného hostitele…další tělo.“

Všimla jsem si, že zoufalý tlukot jeho srdce se začíná zklidňovat a i můj se pomalu ustaluje. Pořád ještě se mračil, ale alespoň poslouchal.

„A vůbec,“ řekla jsem,“až se sem policie dostane – poté co odejdeme – bylo by dobré, kdyby zůstal naživu, tak aby mu mohli položit pár otázek.“

„Proč?“ zeptal se a mračil se u toho. „Aby mohl sebrat odměnu za informaci o tom, kde by tě mohli najít?“

„Nebudou to otázky o mě,“ pokárala jsem ho. „Přemýšlej o tom, Johne. Je Fúrií a pracuje na místním hřbitově.“

Nebe za španělskými lípami bylo temné jako podlitina a oblohu křižovali blesky. Pak zaburácel hrom. Ten hrom ale patřil k hurikánu, který se přibližoval. Neměl nic do činění s Johnem. Ten přemýšlel o tom, co jsem řekla.

„Jade říkala, že jí napadli tři muži, tu noc kdy byla zabita,“ řekl. Dech se mu už vrátil téměř k normálu. Dokonce už pustil i mé zápěstí.

„Ten plot není zas až tak moc těžké přelézt,“ řekla jsem, mluvě tak z vlastní zkušenosti,“ byli tam ale policejní vozy, které té noci hlídkovali v ulicích kolem hřbitova, takže by viděli, kdyby se tam někdo pokoušel dostat touto cestou. Někdo, kdo vlastní klíč od brány tam však mohl další dva lidi pustit.

Někdo, jako třeba správce.“

„A on u sebe má klíč od brány?“ John zvednul hlas a zeptal se na to pana Smitha, hned jakmile se kostelník vrátil, teď už trochu klidnější.

Oblékl si sako a urovnal kravatu. Současně s tím přinesl i můj batoh, který jsem nechala u něj v kanceláři.

Všimla jsem si, že John nepoužil Mikeovo jméno. Řekl on a pohrdavě kývl směrem k Mikeovu tělu nataženému na zemi.

„Mike?“ Zeptal se pan Smith. „Ano, samozřejmě, že měl.

Od hlavní brány ne, ale od postraní branky ano. Je tady hlavním správcem. Jak jinak by se dostával dovnitř a ven, aby mohl zaparkovat svůj vůz a věnovat se údržbě vozidel, zastřihávání stromů a kontrolovat škůdce? Nemůžu to všechno dělat sám.“Znělo to podrážděně. Kdo by ho taky vinil, že?

„Byl Mike u výslechu na policii poté co byla zavražděna Jade?“ Zeptala jsem se.

„Myslím, že ne,“ řekl pan Smith a vypadal utrápeně…a nejen proto, že na jeho dvorku, kde skladoval kde co bylo jedno mrtvé božstvo, pohřešovaná dívka a muž v bezvědomí. „Nikdo se mě ani nezeptal, jestli odsud má klíč ještě někdo jiný. Proč taky. Policie svého podezřelého už měla.“

Můj strýc Chris. Nikdo z nás to nevyslovil, ale mysleli jsme na to všichni. Alespoň já tedy ano.

Pan Smith zavrtěl hlavou a podíval se na správce. „Mike byl tak skvělý pomocník. Občas chodil pozdě, to přiznávám. Občas jsem ho podezříval, že má kocovinu. Ale je mladý a tohle je Isla Huesos, město večírků. Je strašně těžké najít dneska dobrého pomocníka…zvláště pro práci tady.“ Rychlým pohledem zalétl k Johnovi a stejně tak rychle se zase podíval stranou.

„Ať už to byl kdokoliv, kdo zabil Jade, musel ji vražednou zbraní – ať už to bylo cokoliv - zasáhnout velmi tvrdě zezadu, protože propíchl její cyklistickou helmu skrz,“ řekl ponuře John a podíval se na lopatu.

Mimoděk jsem se zachvěla, když jsem si vzpomněla, jak blízko byl ten samý kus železa od toho, aby propíchl mou vlastní lebku. John si všiml mé reakce a přitáhl si mě blíž. Řekla bych, že mi bylo odpuštěno, že jsem ho připravila o šanci sebrat další z duší.

„Přemýšlel jsem o tom,“ řekl ustaraně pan Smith. „To proto, když jsem volal sanitku – která je na cestě sem, mimochodem – jsem se zmínil i o tom, že bych sem chtěl poslat policii. Řekl jsem jim, že se tu stala nehoda, že správce spadl ze schodů a udeřil se do hlavy. Budeme muset zjisti, které verze příběhu se bude Mike držet až se probudí, zda zakopnutí a pád, což mu vynese docela pěknou sumičku od městské pracovní organizace nebo té, že vás viděl, slečno Olivierová, za což by nakonec mohl získat i milion dolarů. Tuhle verzi mu, samozřejmě, potvrzovat nebudu.“

Polkla jsem. Správcova slova se mi ozývala v hlavě. Jeden z nás se k ní nakonec dostane. A pokud ne k ní, pak k někomu, kdo je jí hodně blízký.

Myslel tím Alexe?

Musela jsem se ujistit, že je můj bratranec v bezpečí. Nemohla jsem se vrátit do Podsvětí dokud ho neuvidím.

Ale s odměnou, kterou můj otec vypsal na mou hlavu a po našem setkání s Mikem, John o tom bude muset něco říct…

V dálce jsem zaslechla sirény.

„Měli bychom jít. A co s tímhle?“Ukázala jsem na rozlámanou lopatu. „Když na tom policie najde Johnovi otisky, nebude si pak myslet, že je tím vrahem on? Pak pochopí, pokud Mike řekne, že jsme tu byli, že je to pravda. Po celém dvoře jsou naše stopy.“

„Ne, pokud do toho budu mít co mluvit,“ řekl pan Smith. Pečlivě si vybíral cestu skrze bláto – nechtěl si zašpinit své nablýskané mokasíny – aby mi mohl podat můj školní batoh. Pak šel a rozmotal zahradní hadici, která byla stočená u stěny baráčku. Zapnul vodu a cíleně mířil tryskou všude tam, kde byli naše stopy.

Stopy na svorku začínali mizet. Brzy vše úplně zmizelo a zůstalo jen bláto, trouchnivějící španělské lípy, uschlé listí a Mike…který vypadal, jako by byl mrtvý, ale nebyl. Viděla jsem, že se mu lehce zvedá a klesá hruď a začal tiše sténat.

„Zmínila jste se předtím, slečno Olivierová, že pokud chci pomoci, mám si nechat své přednášky a raději pomoci,“ řekl pan Smith zatímco rozstřikoval vodu kolem. „Možná, že to je přesně to, co Fúrie dělají.“

Potřásla jsem zmateně hlavou.“ Prosím?“

„Možná, že jsou Fúrie lidé jako my…obyčejné duše, chycené v bitvě mezi dobrem a zlem, které se rozhodli zůstat a pomáhat rozlišit, co je správné.“ Pan Smith už zase přednášel, ale tentokrát to vypadalo, že se to týká i Johna. Nicméně mluvil laskavým tónem. „Možná proto, nejsou Johnovi otisky prstů v databázi místní Isla Huesoské policie a možná proto tu nikdo nenajde ani jeho stopy.

Maličkosti, které zaberou jen chvilku, aby se staly, ale ony se sčítají a na konec z toho všeho bude pro někoho jen obrovská neshoda v názorech. Co na to říkáte slečno Olivierová?“

„Já…já nevím,“ odpověděl jsem. Byla jsem zmatená. I když si myslím, že měl pravdu. Vysvětlovalo by to, jak je možné, že se tu John jen tak potlouká po hřbitově na Isla Huesos – a mých školách – a mizí beze stopy s výjimkou drbů a slabého obrysu na videu a rozbitého zámku a řetězů.

I když mi nebylo jasné, kolik takových drobných maličkostí je potřeba, aby pomohly vyhrát válku proti Fúriím.

Když jsem se podívala na Johna, abych viděla, co si o tom všem myslí, všimla jsem si, že se dívá na starce a mračí se u toho jako by kostelník řekl něco, co se Johnovi nelíbí. Ale co?

„Musíme jít,“ řekl stroze John. Sanitka zněla, jako by byla přímo za rohem.

„Rozhodně,“ řekl pan Smith a pokropil schody u zadních dveří. Potřeboval to k podpoření svého příběhu o tom, že na nich Mike uklouzl.

John mě vzal za paži. Veděla jsem, co bude následovat: John mě vezme zpět do svého světa.

Použít jakéhokoliv argumentu bylo momentálně k ničemu teď, když mě málem zabili… a John málem někoho zabil. Tenhle zablácený dvorek, plný rozbitých andělů a pomníků, bylo to poslední co jsem z Isla Huesos, a ze světa, viděla.

Podívala jsem se na větev, kde předtím seděla Hope a celá ohromená zjistila, že už odletěla pryč, zřejmě zpátky do Podsvětí.

Ne, že by na tom záleželo. Stejně ji během několika sekund zase uvidím. Pohled na prázdnou větev mě rozesmutnil.

I když myšlenka na to, že tu nechávám Alexe samotného mě rozesmutnila ještě víc.

„Johne,“ otočila jsem se k němu plná zoufalství. „Co kdybychom-.“

„Pierce,“ řekl naléhavě. Siréna zmlkla. Slyšela jsem, jak za plotem bouchly dveře, pak mužské hlasy.

„Je příliš pozdě.“

Měl pravdu. Otočila jsem se s těžkým srdcem k panu Smithovi.

„Prosím,“ řekla jsem, „budete dávat na Alexe pozor? A kdybyste viděl mou matku, řekněte jí…řekněte jí-“

Odmlčela jsem se. Jaké slovo byste si vybrali jako poslední, které řeknete své mámě? Pan Smith vypnul vodu.

„Můžete jí to říct sama,“ řekl s úsměvem.

Další věc, kterou jsem si uvědomila, byla ta, že stojím na našem vlastním dvorku.

12. kapitola

Jak pospíchal by, ať se se mnou utká, nes´ hlavu vzhůru, zuřil hladovostí,

až vzduch se třás´, jak když jej bázeň nutká.

Dante Alighieri, Peklo, Zpěv I.

Otočila jsem se kolem dokola a s úžasem se podívala na Johna.

„Co tady děláme?“

John si položil prst na rty a ukázal směrem k francouzským dveřím vedoucích do obývacího pokoje mámina domu.

Byla jsem v šoku, že se nacházím na místě, kde jsem vůbec nečekala, že bych mohla ještě kdy být – což, mimochodem, bylo místo, kde jsme se s Johnem poprvé políbili – že jsem si pro jednou ani nezkontrolovala, zda mám všechny prsty a ani nevěnovala pozornost své žaludeční nevolnosti. Na místo toho jsem jen tak stála a rozhlížela se s úžasem kolem sebe.

Všechno na mámině dvorku vypadalo přesně tak, jako když jsem tu byla naposledy. Strýček Chris uklidil všechen nábytek z terasy i verandy, když to tu připravoval na příchod bouře, ale vodopád byl stále spuštěný.

Zvuk kaskádovitě padající vody byl stejně tak uklidňující jako vůně květů z yang-yang stromů, které se rozkládaly všude kolem ve změti rostlin podél cesty na které jsme stáli.

„Myslela jsem, že se musíme vrátit do Podsvětí,“ zašeptala jsem zatímco mě John táhl hlouběji do stínu tropického porostu. „Potom všem co se stalo-.“

„Řekni, že se chceš vrátit zpátky a tě tam v mžiku vezmu,“ řekl John, svíraje moje ramena. „Prosím, řekni to. Nic by mě neudělalo šťastnějším.“

„Ale co Alex?“ Nemohla jsem si pomoct, ale můj toužebný pohled zalétl zase k francouzským dveřím.

Byla tak blízko…pravděpodobně hned za nimi, telefonovala nebo možná jen tak seděla a plakala na tom hrozném bílém gauči, který jí doporučila koupit její bytová architektka a který se strašně rychle ušpinil a ani nebyl moc pohodlný. „Slyšel jsi, co říkal Mike. Když nebudou moct dostat mě, seženou si někoho, kdo je mi blízký-.“

Jen ne mojí matku, šeptalo moje srdce. Už Alex byl dostatečně špatný, ale prosím, jen ne mou matku.

Johnovi znatelně poklesla ramena. „Myslel jsem si, že tohle řekneš. Pan Smith měl pravdu.“ Zněl rezignovaně…hořce, ale ustoupil. „Řekl mi, že jsem to všechno udělal špatně.“

Věděla jsem o čem to mluví, aniž bych se ho na to musela ptát, protože jsem, samozřejmě, jeho rozhovor v kostelníkově kanceláři vyslechla. Měl na mysli to, jak mě odtáhl. Pan Smith to rozhodně neschvaloval.

Položila jsem ruce na Johnovu hruď, pevnou jako zeď a hledala ta správná slova, kterými bych ho utěšila.

„Udělal jsi to, co jsi v té době cítil, že je správné,“ řekla jsem.

„Je to jen…“

Nechtěla jsem být pesimistická, ale pokud to, co zbylo z Johnovi posádky z Liberty a to co pan Smith označil jako vyšší moc bylo vše, co John měl, pak se nedivím, že Fúrie vyhrávali.

Nicméně mi bylo jasné, že tohle říct nahlas ničemu nepomůže.

„To jen, že jsi až tak strašně moc proti,“ dokončila jsem místo toho. Pak jsem to rychle změnila na,“ My.My jsme až tak moc proti.“

„Nejsme proti ničemu,“ řekl zachmuřeně John.

„To je můj boj, ne tvůj. Pokud hrozí nějaké nebezpečí, nechci tě do toho zapojovat tak, jako u pana Smitha-.“

Vystrčila jsem bradu. „Jo, jasně, protože já v tom ještě zapojená nejsem,“ řekla jsem sarkasticky. „ Měla jsem pocit, že jsem s tím květináčem byla celkem šikovná, děkuji.“

Přimhouřil oči a podíval se na mě, zjevně neoslněn. „Ano, dobrá,“pokračoval,“zatímco jsi mluvila s panem Smithem, měl jsem čas přemýšlet o tom, co mi řekl. A rozhodl jsem se, že má nejspíš pravdu.“

„Pravdu? V čem přesně?“ Vypadal tak tajemně…ale současně i jako by ho nic nedokázalo zastavit od toho, co chce udělat, ať už to mělo být cokoliv.

Takže jsem byla překvapená, když ukázal na přední stranu mých šatů.

„Co?“ Podívala jsem se zmateně dolů. Zip na přední straně byl pevně na svém místě, takže se mi zjevně nesnažil říct, že mi vykukuje kus podprsenky. Věděla jsem, že mě má raději v dámském oblečení z devatenáctého století, ale nebylo mi jasné, co bych proto teď měla udělat. Teď byl sotva čas a místo na něco takového.

„Tvůj náhrdelník,“ řekl. „Je tady někde tvoje babička? Můžeš mi to říct?“

Uvědomila jsem si, že chce vědět, jestli jsou tu v okolí nějaké Fúrie a ne se mi dostat pod šaty. V rozpacích jsem vytáhla diamant za řetízek ven. Byl jasně šedý, jako mraky rychle se nám ženoucí nad hlavou.

„Ne,“ řekla jsem.“Vypadá to čistě.“

Kývl a podíval se směrem k zadní verandě mámina domu. Zbavena nábytku a dlouhých záclon a visacích lamp najednou vypadala zlověstně a nehostinně.

Najednou jsem se nestarala o to, jestli je za francouzskými dveřmi moje máma. Nechtělo se mi jít blíž za nimi.

Protože tenhle pohled už jsem na Johnově tváři předtím viděla.

Protože to byl úplně ten samý jaký měl, když mě vzal a odnesl s sebou do svého světa.

„Johne, proč jsme tady?“ zeptala jsem se s podezřením. Uvědomila jsem si, že jsem sice slyšela většinu toho, co si v té kanceláři povídali, ale ne všechno. „Jdeme se podívat, jestli je Alex zavřený v rakvi v mámině garáži? Nebo jsme tu z jiného důvodu? Jako…“

Můžete jí to říct sama, říkal kostelník, když jsem se snažila vykoktat, co by jí měl říct až ji zase příště uvidí.

Natáhla jsem ruku, chytla Johna za triko a najednou se mi nedostávalo slov.

Ale John už mě vzal za ruku a táhnul mě směrem k verandě, která se táhle podél celé zadní části mámina domu.

„Tohle jsi říkala, že chceš,“ řekl mi tvrdě a vlekl mě za sebou. Srdce se mi zachvělo a vypadalo to, že úplně zastavilo.

Měl pravdu. Kvůli tomuhle jsem křičela a kopala, samozřejmě – přesně o tohle jsem – ještě včera - prosila…jít domů.

Teď když se tak dělo, jsem zjistila, že chci vlastně pravý opak. Přesně tak jako v mé noční můře, cítila jsem, jako by se uvnitř mě otevřela obrovská díra.

Měla bych mít samozřejmě radost. Měla bych myslet jen na to. Ale jediné, nač jsem myslela, bylo to, jak se tohle mohlo stát?

„Myslela jsem, že když jsem tam jedla,“ slyšela jsem sama sebe jak blábolím,“ nemůžu už nikdy opustit Podsvětí, tak jako Persefona.“

„Cože?“ John se na mě podíval s výrazem, který naznačoval, že si o mě myslí, že jsem cvok. A ani nezpomalil.

„Johne,“ řekla jsem. Nechtěla jsem být jednou z těch dívek, které prosí své přítele, aby je neopouštěl. Ale tahle situace byla mnohem vážnější než běžné opouštění z mnoha jiných důvodů. „Zpomal. Měli bychom si o tom možná promluvit.“

Byla jsem tak rozčílená, že moje emoce museli být zaregistrovány i v astrální rovině, neboť kolem nás najednou vybuchla koule peří a objevila se Hope, která nám nad hlavami štěbetala svůj nesouhlas s Johnovou akcí a bila do něj svými tmavými křídly. I přes všechen ten rozruch jsem se i nadále pohybovala vpřed. Nevím, jak je možné, že mě za tak krátkou dobu mohla začít mít ráda.

„Co-“ John mě pustil a rukama si chránil obličej. „Co to s ní je?“

„Možná, že je rozzlobená,“ řekla jsem s nádechem trpkosti v hlase,“ protože posloucháš pana Smitha namísto svého srdce.“

Otočil se, aby se na mě podíval. Stále ještě měl ten pohled plný odhodlání, skoro jako by si dodával odvahu – aby ho někdo, kdokoliv - neodradil ze směru, který si stanovil.

Bylo jasné, že kdokoliv by se o to pokusil, dopadl by mnohem hůř než Mike. I tak se mu v očích objevilo překvapení. „Myslel jsem, že tohle je právě to, co jsi chtěla. Pan Smith mí říkal, abych-.“

„No, a kdo říká, že pan Smith ví úplně všechno?“

„-ti dal šanci rozloučit se s tvou matkou. To je to co jsi říkala, že chceš, ne?“

Vytřeštila jsem na něj oči a krev v žilách se mi opět rozproudila tak jak má a já se uvolnila. „To proto jsme tady? Přivedl jsi mě sem, abych se mohla rozloučit s mou mámou?“

„Ano, samozřejmě,“ řekl. Všimla jsem si, teď už známého, zatínání svalů na čelisti. Vypadal jako by chtěl do něčeho praštit. Myslím, že kdyby tu byla jakákoliv jiná možnost než mě hodit do bazénu, tak by to byl udělal. Naštěstí strýček Chris odvedl velmi dobrou prácí, když tu všechno co bylo možné odnést pečlivě uklidil před blížící se bouří. „Proč bychom tu jinak byli?“ zeptal se. „Kromě hledání tvého příšerného bratrance. Pan Smith říkal, že je to špatné, držet tě od tvé matky a já si myslím, že za normálních okolností by měl i pravdu. Zdá se mi ale, že stále ještě nepochopil, že tohle nejsou normální okolnosti…“

Ne. Protože za normálních okolností bych svou matku mohla vidět kdykoliv bych chtěla. A jít za ní bylo něco, co by normální člověk udělal bez rozmýšlení.

Ale tohle nebyli normální okolnosti. Za současných okolností to, že mě přivedl až sem, abych se viděla se svou matkou, byl od mého přítele, který byl zcela náhodou ovládajícím se mrtvým božstvem, kolosální krok.

Johnovi, který si špatně vyložil slzy, které se mi objevili v očích se v odpověď rozšířili jeho vlastní.

„Ach ne,“ v hlase měl varovný tón. „Nebreč. Tahle návštěva musí být krátká – žádné dlouhé slzavé srazy, jasný? Nemůžeš jí dát úplné sbohem, Pierce. Tvoje máma by tě nikdy nepustila. Třebaže tu Fúrie ještě nejsou, můžeš si být jistá, že vědí, že tu potulujeme kolem a jsou na cestě sem. Musíme odejít, dříve než dorazí. Jen své matce řekni, že jsi v pořádku, zjisti vše o Alexovi a rakvi a pak řekni, že musíš jít. A nebreč.“ Vypadal skoro stejně hrozně trapně jako když jsme tu seděli blízko sebe a říkali si o svých skutečných pocitech navzájem a on nevěděl co dělat se svýma vlastníma nohama. „Víš, co to se mnou dělá, když brečíš.“

Nechápal, že jsem tak dojatá, protože jsem šťastná a ne naštvaná. Předpokládala jsem, že – za normálních okolností – bych tu nestála a netopila se v slzách úlevy jen proto, že mě můj přítel přenesl zpátky domů, abych se setkala se svou matkou a neodnesl mě pryč jen proto, že ho vlezlý kostelník přesvědčil o tom, že je to tak ´správné´.

Obávala jsem se ale, že přesně tohle se tu teď děje.

„Nebudu brečet,“ ujistila jsem ho. „Jen jsem si myslela…já…“

Krev v mých žilách se najednou rozproudila velice prudce. Velká část se mi vlila do tváří. Cítila jsem, jak se červenám…Myslela jsem, že mě vracíš zpátky. Navždy.“

Vypadal zmateně. „Proč bych to dělal, když jsem tě konečně po téměř dvou stoletích našel?“

Během mluvení se natáhl, přitáhl si mě k sobě a pak mě políbil s takovou důkladností, že nebylo pochyb o tom, že neměl jediný úmysl nechávat mě kdekoliv.

„Johne,“řekla jsem trochu zadýchaně ve chvíli, kdy mě nechal se nadechnout. „Možná by bylo lepší, kdybys na mě počkal tady.“

„Ne,“ řekl prostě a vykročil směrem k francouzským dveřím do domu mé matky.

Napadlo mě, že kdyby moje máma slyšela jediné slovo z naší konverzace – nebo stačilo kdyby se podívala ven a viděla, jak se líbáme – zabila by mě dřív než by měla babička vůbec nějakou šanci to zkusit. Stejně tak i můj otec. Být ženou pána Podsvětí nebylo to, co čekali že se svým životem udělám.

I když to rozhodně mělo své výhody.

Bylo poněkud ironické, že zatímco jsem o tomhle přemýšlela, jedny z francouzských dveří se otevřely a můj strýček Chris vyšel ven na verandu a zíral ven na dvorek jako by uviděl ducha. Možná, že svým způsobem i viděl.

Jen v tom případě ale, že bych tím duchem byla já.

„Piercey?“ zavolal do tmy, která se rychle snášela kolem nás. „Jsi to opravdu ty?“

Bylo to těžší než jsem doufala, dodržet slib, že nebudu brečet. Strýček Chris byl jediný, kdo mi říkal Piercey…z dobrého důvodu, protože jinak jako jméno to znělo hrozně. Přesto mi to nikdy nějak nevadilo, když mi tak říkal.

Pustila jsem se Johnovi ruky a pospíchala po schodech na verandu.

„Ach strýčku Chrisi,“ řekla jsem a objala ho. Dokud jsem neucítila jeho teplé, pevně stavěné tělo – rád žertoval, že je jedním z mála propuštěných trestanců, který vyšel z vězení a měl na sobě více tuku než svalů, což bylo výsledkem jeho přílišné lásky k sodovce – nechtělo se mi věřit, že je opravdový.

„Piercey.“ Jednou rukou mě hladil po vlasech jako by se také musel ujišťovat o tom, že jsem opravdová. „Odkud jsi přišla? Tvoje máma je strachy bez sebe.“

Odtáhla jsem se od něj a nenápadně si utřela slzy z očí a doufala, že to nevidí John.

„Byla jsem tady v okolí,“ řekla jsem neurčitě. „Vím, měla jsem zavolat. Je máma hodně naštvaná?“

„Řekl bych, že bude naštvaná. Nespí od té doby, co jsi zmizela.“

Přejel po mě pohledem a pak se zaměřil na Johna, který vyšel po schodech za mnou a stál kousek od nás. Bohužel z Johna na první pohled vyzařovalo nepřátelství, ruce měl obraně sevřené v pěst, ačkoli byli volně spuštěné podél těla, s ostražitým výrazem ve tváři jako by byl okamžitě připraven k boji, pokud by to bylo nutné.

Takhle divoce chovala všechna zatoulaná zvířata z divočiny, aby nepřátelskými gesty zamaskovala strach a svou zranitelnost. Nevěděla jsem jak ostatní, ale já to věděla jako to, že přesně tohle teď dělá John… nebo že skrze tohle mohou vidět i ostatní.

„Kdo je ten chlap?“ tázal se strýc napjatým hlasem stejně jako byla Johnova ramena. „Doufám, že to není ten chlap o kterém babička říkala, že ji zbil.“

John rychle vykročil vpřed a tvář mu ztmavla rozhořčením. „Nebiji ženy.“

„No, určitě jste něco vyvedl s mou neteří,“ řekl strýček Chris a i jeho tvář ztvrdla, „ protože by nikdy nezmizela na tak dlouho aniž by zavolala, dokud ses neobjevil ty.“

Byla jsem pryč jen dva dny a jednu noc, chtělo se mi říct. Nechme to být.

Ale John už se k němu postavil tváří v tvář. Teprve pak jsem si všimla, že strýc zaujímá úplně stejný postoj jako John. Ti dva muži toho mělo vlastně docela dost společného…oba strávili mnoho let uvězněni a byli jim servírovány jen dva diametrálně odlišné druhy vět.

„Kdybych to neudělal, pane,“ řekl John a hlas mu klesl nebezpečně nízko,“ vaše neteř už by byla mrtvá.“

13. kapitola

“Však pohleď do údolí! Tam se valí proud krve, v němž se vaří všichni oni,

kdož na svých bližních křivd se napáchali.” Dante Alighieri, Peklo, Zpěv XII.

Vetřela jsem se mezi svého přítele a strýce dřív, než se stane ještě něco horšího.

„Fajn,“ řekla jsem roztřeseným hlasem. Šokovalo mě, jak rychle se, jinak rozumní muži, dokáží vrátit k chování svých jeskynních předků. „Strýčku Chrisi, nepřišli jsme se sem prát, doopravdy jsme sem přišli jen kvůli tomu, abyste věděli, že jsem v pořádku -.“

Zhluboka se nadechl a chystal se mě přerušit, ale já zvedla ruku na znamení, že jsem ještě neskončila.

„Vím, že vám babička něco říkala, ale přiznejme si, že oba dva víme, jak babička někdy dokáže trochu přehánět…no, někdy i trochu dost.“ Viděla jsem, že nad tím strýček přemýšlí a pozorně mě poslouchá. Byla to pravda a on to věděl. „Můj přítel se jmenuje John a neměl bys ho soudit dřív, než ho poznáš. Myslím, že právě ty to víš ze všech lidí nejlíp, jak nespravedlivé to je, že ano strýčku Chrisi?“

Strýček Chris na to konto několikrát zamrkal, což jsem přesně předpokládala, že se stane. Ještě víc se zamračil.

Jak se ale ukázalo, nebylo to kvůli mé připomínce toho, že ani jeho minulost není zrovna z nejoslnivějších, když strávil většinu dětství svého syna ve vězení za zločin o kterém zásadně odmítal mluvit.

Obrátil svou pozornost k Johnovi.

„Proč?“ Zeptal se strýček Chris. „Proč by měla být mrtvá, kdybyste ji nevzal s sebou? Kdo by chtěl ublížit Pierce?“

Najednou jsem přesně věděla, proč se mě John zdráhal přivést zpátky nebo zachraňovat životy jiných…

Poté, co jsem zemřela a zase byla oživena, chtěl každý strašně moc vědět, jaké to na té druhé straně je.

Ale jen pár lidí, kterým jsem řekla skutečně pravdu se přiznalo, že tohle slyšet nechtěli. Ve skutečnosti jen chtěli slyšet o světle, které viděli i všichni ostatní.

A strýček Chris byl jedním z nich.

Jak chcete někomu vysvětlit, že je jeho matka posedlá Fúriemi a snaží se vás už po léta zabít a že je dost možné, že zabila i jeho otce? Jak můžete říct někomu něco tak strašného, co mu může navždy změnit život?

John tohle všechno po celou tu dobu věděl. Možná, že to nebylo jen tohle, kvůli čemu mě nechtěl vzít zpět, ale možná i proto mi o sobě nechtěl říct pravdu.

I přesto, když se ho strýček Chris zeptal, kdo by mi mohl chtít ublížit, tak nelhal. Řekl jen,“Zlí lidé. Někteří velice zlí lidé.“

Strýček Chris sevřel rty do malé, tenké linky. Pak rázně přikývl. O zlých lidech věděl svoje. John mluvil jazykem, kterému rozuměl.

„Jsou v tom drogy?“ zeptal se klidným hlasem strýček.

Podívala jsem se na Johna v černých džínách a tričku, s dlouhými, tmavými vlasy a koženými náramky s kovovými cvočky. Bylo mi jasné, proč se strýček Chris ptá.

Pro jeho generaci to musely bát buď drogy a nebo…no, rocková kapela.

John mým směrem téměř neznatelně zavrtěl hlavou. Ne, prosil mě očima. Ne.

„Ano,“ řekla jsem a podíval se na strýce. „Jsou v tom drogy.“ John v tom okamžiku zvedl pohled k nebi.

„Piercey,“ řekl strýček Chris, přerývavě vydechl a rukou si prohrábl vlasy. „O tomhle jsme mluvili. Myslel jsem, že se v tomhle o tebe bát nemusím.“

Vzpomněla jsem si, že jsme o něčem mluvili před barákem tu noc předtím, než byla zavražděna Jade. To ale bylo o tom, že mi strýček bude dávat lekce z autoškoly. Nevzpomínala jsem si, že bychom se bavili o drogách.

„No,“ řekla jsem. „Právě teď se to nějak celé zamotalo. Proto jsme tu. Chci se ujistit, že je Alex v pořádku.“

„Alex?“ Styček Chris mě ostražitě sledoval pohledem.

„Neříkej mi, že Alex jede v drogách?“

Už mi bylo jasné, proč byl John proti lhaní o drogách. Myslela jsem si, že by to celou tu věc zjednodušilo. Situaci to ale jen zhoršilo.

„Nejede,“ řekla jsem rychle. Pokud tohle všechno Alex přežije, zabije mě. „To jen někteří lidé se kterými se poflakuje -.“

„Rector,“ řekl bezbarvým hlasem strýček. „je to ten Rectorův chlapec se kterým jsi tehdy byla, ten, který tě přivezl ze školy domů tím náklaďákem -.“

„Co?“ řekla jsem zaraženě. Zvláště proto, že John při vyslovení jména Rector zvedl prudce hlavu

úplně stejně jako tehdy na hřbitově. Co se dělo mezi lidmi na ostrově a jménem Rector? „Ne, nebyl to

Seth…“ Až na to, že pokud je Alex zavřený v rakvi maturitní třídy, pak to Seth pravděpodobně byl.

„Jsou to… není to mládež z ostrova-.“ Strýček Chris potřásl hlavou. Nevěřil mi.

„Já už vím, kdo to je. Proč by jinak byla zabita tvoje poradkyně?“ John zavrtěl hlavou a ve tváři se mu usadil výraz Já-jsem-ti-to-říkal.

„Strýčku Chrisi,“ řekla jsem a začínala se bát, že jsem způsobila zmatek, do kterého by se strýček neměl – nepotřeboval zaplétat. „Nemyslím si, že by byl jakýkoliv důkaz o tom, že by byla Jade zabita kvůli drogám -.“

Strýc Chris už mě ale neposlouchal a mluvil si spíše pro sebe. „Seth se svým otcem tu dnes ráno byli.“

„Byli?“ Nedokázala jsem skrýt překvapení. „Proč?“

„Vzali si s sebou spousty ´Pohřešuje se´letáků, které vyrobila tvoje máma. Říkala, že je chtěli opravdu pomoci roznést kolem a vylepit je. Já si ale i přesto myslím -.“ Strýček Chris se podíval nejprve na mě, pak na Johna a vypadalo to, že se ovládá jen s velkou námahou. „No, myslím, že to nemusíme nadále rozebírat. Přeju si jen, aby si tvůj otec pospíšil a dostal se sem. Je na cestě sem, víš. Jeho letoun namohl přistát na místním letišti, protože je FAA kvůli bouři zavřelo, takže jede autem tam odtud, kde mu povolili přistát. A nebo je spíš vezen, předpokládám, protože si tam odtud pronajal auto i s řidičem. Fort Lauderdale, tak se to tam myslím jmenuje.“

„Ach,“ řekla jsem. Na rozdíl od strýčka Chrise jsem já zas až tak dychtivá nebyla, abych se setkala s mým otcem. Dokázala jsem si představit, co si bude myslet o Johnovi. Měla jsem pocit, že když srovnám setkání se strýčkem Chrisem a Johnovo setkání s mým otcem, bude to druhé o dost horší.

„Kde je Alex teď, pane Cabrero?“ Zeptal se tiše John. Myslím, že John dokázal vycítil, že se teď můj strýček necítí právě nejlíp.

„Alex? Ten je venku s jednou z těch Nových Cest. S tou dívkou, Kaylou.“

Překvapeně jsem vzhlédla. Kaylu jsem měla ráda. Byla jednou z toho mála kamarádů co jsem na Isla Huesoské střední měla. Jedna z…? Byla to jediná kamarádka, kterou jsem měla…

„Alex má o tebe opravdu strach, Piercey-.“

Strýček na mě vrhnul omluvný pohled – „ale byl tu celý den a pak se ptal, jestli by mohl na chvilku ven a já řekl, že ano. Bylo to ode mě hloupé, já vím, ale bylo to předtím, než jsem se dozvěděl o těch drogách-.“

„A Piercina babička?“ Zeptal se John dříve než jsem mohla znova oponovat tím, že Alex není na drogách.

„Šla si domů odpočinout,“ řekl strýček Chris a zvědavě se na něj podíval. „Má za sebou dlouhý den. Proč?“

„Tak tomu věřím,“ řekla jsem a neubránila se hořkému úsměvu.

„Trápí ji tržné rány na obličeji?“

„Hej,“ strýček se zatvářil přísně. Nebo alespoň tak nejpřísněji jak dokázal,což nebylo moc. Sledování televize mu šlo líp. „Je to tvoje babička. Ukaž trochu respektu. Nevím ,co se mezi vámi včera ve škole stalo, ale pravděpodobně se snažila udělat správnou věc. Možná, že si myslela, že je to tvůj přítel, kdo je na drogách.“ Pohledem cuknul směrem k Johnovi. „Není to trestné, ale pokud chcete být s mou neteří, měl byste přemýšlet o ostříhání. Má matka je velmi konzervativní.“

„Beru to bez urážky,“ řekl lehce John. „Co policie? Jsou uvnitř nějací policisté?“

„Hele,“ řekl strýček Chris a přimhouřil obě oči.

„Nač všechny tyhle otázky?“

„Pierce chce vidět svou matku,“ vysvětlil John. „A já bych byl nerad, kdyby narazila na nějaké…nepříjemnosti.“

„Ach,“ řekl strýček Chris a okamžitě zvlídněl. Bylo lehce vidět, že to chápe, po tolika letech ve vězení jako byl on. „Před barákem parkuje policejní auto.

Není mi jasné, jak jste se dokázali dostat dovnitř aniž by vás zastavili. A k telefonu je připojená taková legrační mašinka, kterou bychom zaznamenali, kdyby volal tvůj únosce. I když hádám, že jsi asi unesená nebyla, že? Měli bychom to oznámit tvému otci. Zítra by za ním měl přijet jakýsi agent FBI až z Miami-.“

„Z FBI?“ Překvapovalo mě, že táta také ještě nezavolal svým přátelům ze CIA. „No, to je výborný. Máma je ale uvnitř?“

„Říkala, že se jde nahoru vysprchovat,“ řekl strýček Chris.“Přísahám, že od té doby, co zjistila, že se pohřešuješ tak kromě starostí o tebe vůbec nic jiného nedělá. Chtěl jsem objednat čínu, když jsem se podíval z okna a uviděl vás. Hele vy dva, chcete tu zůstat? Dáme si mo-šu.“

Strýček rychle přešel od chuti zmlátit Johna k pozvání na mo šu, hned poté.

„Uh, možná,“ řekla jsem. Ukázala jsem na francouzské dveře a tázavě se podívala na Johna. Přikývl.

„Pojďme se podívat, jak to tam vypadá, strýčku Chrisi?“

„To by bylo fajn,“řekl strýček Chris. „Můžeme si o tom všem promluvit.“

John mě následoval dovnitř a strýček Chris šel jako poslední, se spíše zvědavým než podezřívavým výrazem ve tváři.

„Nesnáším, když mezi sebou rodina bojuje,“ říkal strýček Chris. „Je to tak nepříjemné…“

Myslím, že bych to měla přičítat svému štěstí, že jsem doma potkala, ze všech dospělých, právě strýčka Chrise. Nevěděla jsem, jestli je to kvůli tomu, že strávil tolik let mimo společnost – do teď neměl ponětí, jak se posílá textovka, či co je to Google – nebo jestli je on sám osobně tak dětinský. Byla jsem ještě dítě, když šel do vězení.

Kromě nás v přízemí nikdo nebyl. Nicméně z patra bylo slyšet tekoucí sprchu z koupelny, která se nacházela hned vedle hlavní ložnice.

Tolik se toho změnilo, od té doby co jsem tu nebyla. Všude se váleli letáky s nápisem ´Pohřešuje se´a na všech byla moje stejně nelichotivá fotka jakou nám ukazoval v novinách pan Smith. V obvykle až úzkostlivě uklizeném obývacím pokoji byl nepořádek. Mámina hospodyně by dostala záchvat, kdyby viděla, jak zmuchlané jsou všechny polštáře na gauči a kolik hrnků a podšálků se válí všude kolem, nejen na konferenčním stolku.

I když největší změna se udála v garáži. Když jsem otevřela dveře, všimla jsem si ,že všechny kusy čtyřikrát osm překližky, které tu nechal tak úhledně naskládané Seth Rector se svými kamarády, jsou pryč. Stejně tak barvy a všechny ostatní věci potřebné k postavení rakve.

„To není dobré,“ řekla jsem a rozhlížela se po všem tom venkovním nábytku nashromážděném v garáži, aby ho přicházející bouře neodnesla, zda jsem něco nepřehlédla. Ale nikde nic nebylo.

„Co není dobré?“ zeptal se strýček Chris. „Piercey, do čeho jsi to namočená?“

Neměla jsem jediný důvod, proč mu to neříct. Oba s mou matkou navštěvovali štřední školu na Isla Huesos. Viděla jsem všechny ty sportovní trofeje, co vyhráli, stále ještě vystavené v administrativní budově.

O Noci Rakví věděl vše, protože to mělo souvislost s fotbalem a on byl v jednom z vyhrávajících týmů v historii Isla Huesoské střední.

Jenže strýček Chris už měl dost starostí s tím, že byl podezřelý ze zabití Jade.

A tak jsem prostě jen řekla. „Ale to nic. Seth Rector s přáteli se mě ptal, jestli si tu mohou uskladnit nějaké věci a teď jsou pryč. Museli tu být a odnést si je. To je všechno.“

Nebylo dobře, že jsem to říkala. Strýček Chris okamžitě zaujal obranný postoj jako medvědice jejíž mláďata provokují turisti.

„Uskladnit nějaké věci?“ opakoval nevěřícně strýček Chris. „Dovolila jsi Sethu Rectorovi, aby si něco uskladnil v domě tvé matky? Co to bylo za věci?“

Polkla jsem. Ještě nikdy se mi na strýce nechtělo tak řvát jako dneska…ve skutečnosti jsem na něj ještě nikdy nezařvala. Strašný.

„Rakev maturantů,“ řekla jsem slabým hlasem.

Chtělo se mi ho ujistit, že jsem pro tuhle hloupost měla velmi dobrý důvod…že jsem se od smrti své dobré kamarádky Hannah pasovala na jakéhosi strážce lidí o které jsem se starala a to včetně jeho syna, Alexe.

Strýček Chris mi ale nedal šanci říct jediné slovo na svou obranu.

„Víš co udělali nižší ročníky s maturitní rakví mámina ročníku, Pierce?“ rozhořčeně se mě otázal.

„Zapálili ji. A dům, který byl poblíž jakbysmet. Vypálili ho do základů.“ Sklopila jsem oči, bylo příliš stydno na to, abych se setkala s jeho pohledem.

Stejně tak jako se John dopustil čehosi nezákonného a byl potrestán tím, že zůstal ochráncem mrtvých na Isla Huesos, i strýc udělal cosi, zač mu byla na dvacet let odňata svoboda a o čem se nikdy

nezmiňoval…alespoň ne v naší rodině. Věděla jsem ale, že to muselo být něco závažnějšího než jen podpálení jakéhosi domu.

„Takže,“ řekl tiše John, který se opíral o zárubeň dveří s rukama založenýma na hrudi, „je možná dobře, že tu rakev přestěhovali.“

Podívala jsem se na něj. Pozvedl jedno své obočí. Nevěděl jsem jestli žertuje a nebo mluví vážně.

„Jo,“ řekl strýček Chris a ani on nevypadal zrovna moc přesvědčeně. Začal prohledávat kapsy u džín.

„No, já o tom nic nevím. Něco mi řekni, Pierce.“ Pierce, už ne ´Piercey´. To zabolelo. „Je v tom zapletený Alex? V Noci Rakví?“

„Ehm.“ Cítila jsem, že nemám na výběr a musím mu říct pravdu. „No, věděl o tom, že tu ta rakev byla. Alex Setha z jakéhosi důvodu fakt neměl rád.“

Nebylo těžké uhodnout, proč; jen jsem to před strýčkem nechtěla říkat nahlas. Seth Rector, skvěle vypadající prezident maturitního ročníku a syn nejbohatšího muže na ostrově Isla Huesos měl vše, včetně nablýskaného, nového náklaďáčku F-150, který dostal k narozeninám. Alex Cabrero, který byl nově zapsán do Nových Cest a byl synem bývalého trestance a neměl vůbec nic. Jeho auto byl starý krám, který jeho fúriemi posedlá babička neustále hrozila, že nechá odvézt, aby už za to nadále nemusela vydávat víc peněz. „Možná, že je všechno pryč právě proto, že to odnesl Alex, aby tím naštval Setha.

Pokud tomu tak je, bude Seth s kamarády pěkně vytočený, až to zjistí-.“

Možná, že bude dostatečně vytočený na to, aby pak Alexe zavřel do náhradní vyrobené rakve. Než jsem stihla dokončit větu, mačkal už strýček Chris tlačítko na telefonu, který vytáhl z kapsy.

„Zavolám Alexovi,“ řekl. Nevypadal ale, že by byl naštvaný. Vypadal spíš odevzdaně, jao někdo, kdo se právě dozvěděl, že má před sebou už jen pár měsíců života. Byl bledý a prsty si pročesával vlasy. Konečky vlasů měl zastřižené velice nepravidelně a to jen proto, že byli nepoddajné a že nechal babičku, aby ho ostříhala ona sama…což bylo samo o sobě velkou chybou.

John se rukou dotkl mého ramena. „Běž za svou matkou,“ zašeptal mi do ucha.

„Chtěla bych se ujistit, že je Alex v pořádku,“ zašeptala jsem mu nazpátek a napjatě strýce sledovala. Na Alexově straně to zjevně nikdo nebral.

„Já to zjistím,“ řekl. „Běž.“

Věděla jsem, že má pravdu. Otočila jsem se a vyšla do druhého patra, v tom okamžiku se ozval strýčkův hlas, „ Alexi? Tady je táta.“

Cítila jsem, jak mi úlevou poklesla ramena. Takže vše bylo v pořádku. Strýček Chris zařídí, aby se Alex vrátil domů a já už se o něj nebudu muset obávat…leda tak o svůj nový život coby královna Podsvětí. No výborně.

Když jsem vyšla nahoru, slyšela jsem, že se máma stále ještě sprchuje. S tátou jsme si vždycky dělali legraci z toho, jak může někdo, kdo se tolik zajímá o životní prostředí, vyplácat tolik horké vody, protože máma byla v naší rodině tou, kdo si dával ty nejdelší sprchy na světě.

Zastavila jsem se přede dveřmi svého pokoje a rozhlížela se po něm, protože to bylo nejspíš naposledy, co ho vidím. Tohle byla jediná příležitost, abych si vzala to, co bych chtěla mít v Podsvětí s sebou.

Co byste si zabalili s sebou na věčnost? Bloudila jsem pohledem po pokoji. Jediný šperk, který pro mě měl sentimentální hodnotu byl ten, který už jsme měla zavěšený kolem krku. Nikdy jsem nesbírala plyšová zvířátka nebo značkové oblečení, či boty, měla jsem jen svůj laptop a knížky vyskládané na poličce. John už mi ale říkal, že mi sežene jakoukoliv knížku jen si budu přát a brouzdat po internetu se v Podsvětí nedalo. Jediný opravdový problém byl s mými písničkami.

Všechny písničky, které jsem měla ráda, jsem měla nahrané ve svém telefonu. Ale co až se mi vybije? A jak si budu stahovat nové písničky?

Nikdy jsem neuvažovala nad tím, jaké to je, žít bez hudby, i když hádám, že třeba neslyšící to bez ní zvládají také. Pokud to pan Graves zvládá bez vidění, pak to určitě zvládnu i já bez iTunes.

Vyšoupla jsem myšlenky na hudbu ven z mé hlavy, přešla k šatní skříni a podívala se do ní. Tam byla jedna věc…bílé šaty, které jsem měla na uvítacím večírku tady na Isla Huesos, který pro mě máma uspořádala. Johnovi se moc líbilo, jak v nich vypadám, ptal se mě, jestli si je vezmu na naši první schůzku…schůzku, která se nikdy neuskutečnila, protože zavraždili Jade a mě se pokusila zabít má vlastní babička.

Vyndala jsem ty šaty ze skříně.

Pak můj pohled padl fotku ve stříbrném rámečku na nočním stolku. Byla jsem tam s oběma rodiči ještě v době, kdy jsme byli všichni šťastní, před rozvodem a před nehodou, která jak se ukázalo vůbec žádnou nehodou nebyla.

Zvedla jsem ji. Šaty a ta fotka jsou jediné věci, které si chci s sebou vzít, rozhodla jsem se. I když… Sedla jsem si na postel a otevřela svůj školní batoh.

Nyní byl čas na to, abych se zbavila¨věcí, které nebudu potřebovat, věcí, které by mě v mém novém životě jen zatěžovali jako třeba učebnice ekonomiky a školní sešity. A nebudu už potřebovat ani svou krabičku s léky. Od všech těch desítek doktorů, se kterými jsem se po své nehodě setkala jsem se dozvěděla, že je údajně musím brát kvůli tomu všemu, čím jsem trpěla potom, co se mi snažila babička provést – prášky na povzbuzení, prášky na spaní a prášky na bolest hlavy, která mě bolela jen díky práškům na povzbuzení a práškům na spaní.

Nicméně od té doby, co jsem se probudila v Podsvětí jsem žádné prášky nebrala a probouzela jsem se i usínala úplně v pohodě.

Možná, že to, co jsem potřebovala – vždycky potřebovala – nebyli prášky ,ale nalezení pro mě toho správného místa na světě….což byl ale úplně jiný svět než tento.

Při hledání ve svém batohu jsem si uvědomila, že mi tam do toho všeho harampádí někdo něco přidal. Což by vysvětlovalo, proč mi přišel najednou těžší, když mi ho pan Smith před svou kanceláří podával.

Celá překvapená jsem vytáhla pytlík ptačího zobu, který jsem našla v kostelníkově kuchyni. Ten jsem si tam nedávala. Musel ho tam dát pan Smith.

To ale nebylo vše. Pod pytlíkem byla ještě kniha. Byla to malá, ale tlustá, hnědá, ručně vázaná kniha na které už stářím olupoval nápis ze zlatých písmen Historie ostrova Isla Huesos. Když jsem ji otevřela, zavoněly sépiově zbarvené stránky podobně jako vanilkové oplatky, které jsem milovala, protože mi to připomínalo chvíle, kdy jsem byla jako dítě přijata do dětského čtecího v knihovně. Byla to vůně knih.

No samozřejmě. Tohle byla ta kniha, o které mluvil pan Smith, že mi ji dá, ta o Liberty. Musel mi ji tam dát společně se zrním ve chvíli, kdy šel dovnitř zavolat sanitku. Předpokládám, že si myslel, že si hraje na ´Osud´ - když něco takového udělá.

Historie ostrova Isla Huesos měla přesně čtyři sta padesát šest stran.

„To myslí vážně?“ zeptala jsem se nevěřícně a úplně zapomněla kde to jsem. „To mi nemohl dát zkrácenou verzi?“

„Pierce?“

Byla to moje máma.

14. kapitola

I dím: „Ó Mistře, pověz, jaká bída

je k pláči nutí, v kterém těžce hynou?”

„To krátce poslyš.” on mně odpovídá.

Dante Alighieri, Peklo, Zpěv III.

Mámin hlas přicházel z druhé strany chodby.

Uvědomila jsem si, že už neslyším zvuk tekoucí vody, vstala jsem z postele a spěchala ven na chodbu. Dveře máminy ložnice byly otevřené tak akorát, abych viděla, že má na sobě měkký, nadýchaný župan , který jsem jí posledně dala ke Dni matek. Ucítila jsem bodnutí u srdce, když jsem to viděla a musela se držet, abych se nerozběhla a nevrhla se jí do náručí.

Protože hned její další slova mě zmrazila na místě.

„Zacku, jak můžeš něco takového říct?“ zeptala se rozrušeně máma a ručníkem si sušila dlouhé konečky tmavých vlasů. „Odmítám uvěřit tomu, že by kdy Pierce utekla a už vůbec ne s chlapcem.“

Telefonovala. Mluvila s mým otcem. Tedy hádala se s ním. O mě.

No, co ještě je nového? Jejich argumenty, které se týkali mě a které začali tou mou nehodou, ze které moje máma, poněkud nesmyslně, vždycky obviňovala tátu – ačkoli to byla moje vina a ne tátova, že jsem umřela. Ach a babiččina – ona byla tou, která ukončila jejich manželství.

Kde ale táta přišel na nápad, že bych mohla utéct?

„Kdy? Kdy se to stalo?“vyptávala se máma a posadila se na postel. Vypadala rozrušeně. „Kdy ti Pierce volala a říkala, že chce odejít z Isla Huesos?“

Schovaná ve stínech na chodbě jsem cítila, jak mi vynechalo srdce. Ach Bože, samozřejmě…ten telefonát tátovi před několika dny, když jsem viděla všechny ty věci v garáži, připravené na Noc Rakví…a dozvěděla se pravdu o svém náhrdelníku.

A Johnovi.

To bylo ale předtím, když jsem byla nešťastná a přemožená tím vším a – možná bych si mohla i přiznat – k smrti vyděšená. Pořád jsem byla vyděšená, samozřejmě, a zahlcená tím vším a rozhodně jsem nebyla navždy šťastná.

Nechtěla jsem už ale nikdy odejít z Isla Huesos…nebo od Johna. I když tohle znělo tak, jako by byla máma na mé straně.

„Zacku, byl to její první den v nové škole,“ říkala máma do telefonu. „Je přirozené, že zavolala a ptala se, jestli se může vrátit domů. Poradci z Nových Cest mi říkali, že se něco takového může stát. Každý student se cítí poprvé ve škole nejistý a nechtěný. To ještě neznamená, že utekla. A co ten chlapec na bezpečnostním videu? Pierce nevypadala, že by s ním šla dobrovolně. A mou matku uhodil, víš.“

Můj otec k tomu musel mít jakousi barvitou poznámku – nikdy se s babičkou neměli nějak zvlášť v lásce – protože jsem slyšela, jak se máma nadechla a sarkasticky odpověděla,“Ano, jistě, chápu Zacku, že jsi mé matce chtěl vždycky vrazit pár facek, ale to neznamená, že by mě napadlo, že se Pierce bude držet ve společnosti tohoto kluka. Viděl jsi ho? Vím, že je ta fotka zrnitá, ale on vypadá jako jeden z těch gothic death metallistů nebo jak se jim to říká.

Všichni oblečení v černém, dlouhé černé vlasy…“

Cítila jsem se dotčená tím, jak moje máma popisovala mého přítele. John byl pánem Podsvětí. Jak jinak by se měl oblékat?

„A proč mi o tom telefonátu říkáš až teď?“ Chtěla vědět moje máma.

Přepnula telefon na reproduktor, pravděpodobně proto, že ji tátova zmínka o babičce rozrušila na tolik, že musela dělat ještě něco jiného, zatímco poslouchala zbytek toho, co jí chtěl říct …což v tomto případě znamenalo, že vstala a rázně si začala ručníkem sušit vlhké vlasy.

I když by si máma ráda myslela, že jsem zdědila svůj nedostatek pozornosti a hyperaktivitu po tátovi, ona byla tou, kdo měl všechny ty trofeje ze závodů, tenisu a akademických desetibojů z vysoké školy.

Poradce mi kdysi řekl, že je na vysokých spousty takových lidí s ADHD ( porucha pozornosti, hyperaktivita). Naučili se zaměřit svou pozornost na to obrovské množství energie, stejně tak jako moje máma.

„- protože jsem tě nechtěl rozčílit.“ Otcův dunivý hlas – silný a hluboký, znějící vyčerpaně – naplnil pokoj. „Vím, jak tvrdě s ní zakoušíš, Deborah. Ale není po nich ani stopy, nikdo je neviděl, žádná žádost o výkupné, nic. Když vezmeme v potaz že mi v noci volala a ptala se, jestli se může vrátit a skutečnost, že v tom případě s panem Millerem stále zůstává mnoho nejasného -.“

Máma užasle vykoukla zpoza ručníku.

„Ten mizerný učitel se kterým měla aférku ta chudák Hannah Changová? Zacku, to už je dávno. Co to s tím má co dělat?“

„Policie nikdy nevěřila tomu příběhu pana Millera o tom, že to byla Pierce, toho dne ve škole, kdo mu zlomil ruku.“ Otcův hlas byl monotónní…ale já v něm zaslechla podtón úzkosti.“ Miller byl šest stop vysoký a vážil dvě stě liber. Jakou výhodu by mohla mít proti třicetiletému muži jeho velikosti průměrně vysoká středoškolačka jako je naše dcera, aby pak dokázala odejít bez jediného škrábnutí? Policisté si vždycky mysleli, že v tom byl zapleten její přítel, Deborah.“

„Přítel?“ zasmála se máma. Její nevěřícný tón poněkud urazil. „Pierce žádného přítele nemá, Zacku.“

„Přirozeně, že by to nikdy nepřiznala,“ řekl táta,“ protože ho chtěla chránit, ale my této skutečnosti musíme čelit. Vždycky tam byl nějaký přítel.“

Jakmile to máma uslyšela, upustila ručník, klesla zpátky na postel a hlavu zabořila do dlaní. „Ach Bože,“řekla s povzdechem.

Zatoužila jsem vpadnout do jejího pokoje a křičet,“Je to pravda! Mám přítele! A není to žádný death metalllový gothik, ať už to znamená cokoliv. Je ochráncem mrtvých, takže jo, má nějaké problémy, ale kdo je dneska nemá? Až ho poznáš, bude se ti líbit.“

Jenže, jak bych mohla? Zvlášťě, když už jsem jim o Johnovi říkala – hned jakmile mě oživili – a ten popis nebyl zrovna lichotivý. Vyprávěla jsem, že tam byl kluk – hrozný kluk, který se mě snažil uvěznit v Podsvětí. Rodiče si samozřejmě mysleli, že jsem blázen a posílali mě k milionu cvokařů, kteří si o mě také mysleli, že jsem blázen…jen to říkali poněkud zdvořileji, že sním za bílého dne.

Co by si pomysleli o tom, kdybych jim teď řekla, že jsem do tohoto kluka zamilovaná? Že jsem ještě větší blázen než kdy jindy? Ach proč jen jsem raději nedržela jazyk za zuby?

Z toho složeného snímku, který udělali z tváře toho chlapce, co uhodil tvou matku,“ pokračoval otec a v jeho hlase byla evidentní skepse,“ Mé kontakty říkají, že ho nikdo nepoznává. Není odnikud z okolí…nebo alespoň nechodí na střední ani obecní školu, není zaevidován v žádném nápravném středisku pro mladistvé a nikdo ho neviděl ani u žádného z místních rybníků.“

„Což znamená?“ Zeptala se máma celá zmatená.

„Což znamená, že to všechno do sebe zapadá,“ řekl táta. „Možná, že ho Pierce potkala v Connecticutu – Bůh ví kde – a on ji následoval dolů na Floridu a když to v té veřejné škole, kam jsi jí

posílala nefungovalo, tak jak mělo – a já tě před tím varoval, Deborah – rozhodla se, že s ním uteče. A teď se skrývají v nějakém levném hotelu a ví, že jsou v pěkném průšvihu. Je to jediný scénář, který v tomhle případě dává smysl.“

Skrývat se s klukem v nějakém levném hotelu? Opravdu si mí rodiče myslí, že bych udělala něco tak nezralého a promiňte, ale naprosto pitomého?

„A něco ti řeknu,“ pokračoval otec.“ Pokud je to pravda, v momentě, kdy se ukáže, jí sbalím a pošlu přímo do internátní školy a je mi jedno co na to říkáš. Do té švýcarské, pamatuješ, jak jsem ti ukazoval tu brožuru? Nic z toho by se nestalo, kdybys mě nechala, abych ji tam poslal, jak jsem chtěl.“

„Teď už si to uvědomuji,“ řekla máma…což byl od ní hodně velký ústupek. Málokdy přiznávala, že by mohl mít táta taky v něčem pravdu. „Kde vlastně jsi?“

Bylo slyšet tlumený pohyb, jako by se někdo snažil vyklonit z okénka auta…nebo limuzíny. Pak táta řekl,“ Na ukazateli je pětadvacet mil. Takže bych tam měl být do půl hodiny.“

„Ach Zacku,“ řekla máma a vypadala sklíčeně.

„Pospěš si. Teď mi nezbývá než doufat, že máš pravdu a opravdu utekla s nějakým chlapcem a neleří tam někde venku mrtvá pod mangovníkem. Kdyby tomu tak bylo…já, nevím jak bych – jak bych-„

„Já vím.“ Tátův hlas se změnil. Mluvil tónem, jakým jsem ho neslyšela mluvitr už hodně, hodně dlouho. Byl téměř…něžný. „Také byl bych mnohem raději aby to bylo tohle a ne jakákoliv jiná alternativa, Debbie.“

Viděla jsem, jak máma překvapeně otáčí hlavu směrem k telefonu. Nikdo mé mámě neříkal Debbie. Nesnášela to. Vždycky buďto Deb a nebo Deborah, nikdy ne Debbie. Jediný, komu to občas povolila byl můj táta, bylo to mazlivé jméno, které používali jen mezi sebou v momentech něhy.

Táta už jí ale Debbie neřekl od…už si ani nevzpomínám kdy naposledy to bylo. Před mou nehodou, která odstartovala všechny ty boje mezi nimi.

V máminých očích se zaleskly slzy, zvedla telefon, vypnula reproduktor a přiložila si telefon k uchu a všechnu svou pozornost nyní upírala jen k jejich konverzaci.

„Ach Zacku,“ řekla a začal mu šeptat něžnosti, které jsem instinktivně věděla, že nejsou určené mým uším. Ne, že bych cokoliv z jejich konverzace bylo určeno mým uším, ale to, co říkala teď bylo soukromé.

Vycouvala jsem pomalu zpátky do svého pokoje a dávala pozor, abych nevydala ani hlásku, vděčná za tlustý koberec – ručně tkaný sdružením žen – mámina bytová architektka ho osobně přivezla až Kábulu.

Bylo to tak, jak to bylo. Mí rodiče byli na dobré cestě k usmíření se, sdíleli společné znepokojení nad mým zmizením. Mohla bych snad teď vpadnout do jejího pokoje a vykřiknout, „Hádej co! Jsem doma!“ a všechno to zničit?

A nebo můžu zůstat pohřešovaná, neboť mí rodiče se mě stejně chystají poslat do švýcarské internátní školy a nechat to, ať se vyvine po svém.

Z těchto dvou možností dávám přednost té druhé.

Strýček Chris mě už viděl. Ale strýček Chris není jako ostatní dospělí. Nevyžadoval ten druh vysvětlení, na kterém by trvali máma s tátou, protože strýček Chris byl příliš pošramocen lety ve vězení než aby přemýšlel stejně jako ostatní rodiče.

Víc než cokoliv jiného jsem toužila jít do máminy ložnice, obejmout ji, aby se uklidnila a říct jí, že to bude všechno v pořádku.

Až na to, že jsem věděla, že přejně jak předpovídal John, bude chtít, abych tu zůstala, což jsme nemohla udělat. A také jsem jí nemohla říct, že bude všechno v pořádku, protože jsem ani pořádně nevěděla, jestli to tak opravdu bude.

Možná, že bude pro všechny lepší – zvlášť, když tu za půl hodiny bude můj otec a vypadá to, že jim je spolu dobře – když zůstanu pohřešovaná.

A tak jsem přešla k posteli, otevřela jeden ze svých školních sešitů a napsala rychlý dopis.

´Milá maminko,´napsala jsem,´za všechno se strašně moc omlouvám. Je příliš komplikované ti to vysvětlit, ale jsem v pořádku a s někým, koho miluju. Pozdrav za mě prosím tátu a že jsem to byla já, kdo babičku uhodil. Ohledně babičky měl pravdu. Měla bys ho poslechnout, je to lhářka a není tak skvělá, jak si myslíš. Oba vás miluju a chybíte mi. Buďte šťastní. S láskou.

Pierce

P.S.: Můj přítel se jmenuje John a je moc hodný.

Vím, že je to hrozné zanechat jen dopis místo osobního rozloučení. Ale tak nějak jsem cítila, že je to laskavější …a rychlejší. Dlouhé vysvětlování – stejně tak jako pravda – by bylo k ničemu. Moje máma byla vědkyně. Věřila ve věci, které mohla prozkoumat, jako bylo páření a migrační návyky ptáků.

Dravý způsob života a soutěživost, ohrožení a zánik, to byli věci, kterým rozuměla. Tohle by nikdy nepochopila.

Položila jsem dopis doprostřed postele, kde jsem ji byla jistá, že ho máma najde a nacpala šaty s fotkou v rámečku do batohu a vyplížila se po schodech dolů, kde jsem narazila na Johna, který šel právě směrem nahoru, aby mě našel.

Položila jsem prst ke rtům a ukázala nahoru ke dveřím máminy ložnice. Dveře byly stále ještě pootevřené. Stmívalo se a první patro bylo plné stínů. Máma v ložnici rozsvítila a přes červený Afgánský koberec se rozlil teplý paprsek světla.

„Jak to šlo?“ zašeptal John.

„Nemluvila jsem s ní,“ zašeptala jsem nazpátek. „Místo toho jsem jí napsala dopis. Myslím, že bude v pořádku.“ Můj táta se o to postará. „Našel strýček Chris Alexe?“

Přikývl a vzal mě za paži, jeho gentlemanské instinkty zafungovali a on mě doprovodil po schodech dolů. Zapomněl, hádám na to, že nemám dlouhé šaty s vlečkou o kterou bych mohla zakopnout.

„Ano,“ řekl. „Stále ještě je venku na verandě a mluví s ním po telefonu. Vypadá to, že ho budeme muset jít najít. Nechce se vrátit domů.“

Zastavila jsem se na schodišti. „Co tím myslíš, že nechce jít Alex domů?“

„Tvůj strýc mu řekl, že jsi se vrátila a chtěl po něm, aby se vrátil domů.“ John se na mě vážně podíval.

„Zmínil se také o tom, že se po půlnoci přižene velmi špatné počasí, nejspíš bouře.“ Musela jsem potlačit úsměv. Strýček Chris byl posedlý počasím.

„Tvůj bratranec ale říkal, že se mu nechce vracet domů,“ pokračoval John, „a strýček mu řekl, že je to v pořádku.“

„V pořádku?“ potřásla jsem hlavou. „Proč by to říkal?“

John pokrčil rameny a stále se na mě díval tím ponurým pohledem. „Tvůj strýc říkal, že nechce, aby se tvůj bratranec zlobil.“

Najednou se mi rozbřesklo. „Strýček Chris byl dlouho ve vězení,“ řekla jsem. „Cítí se velice provinile, že zameškal tolik s Alexova dětství. Nechce být za zlého-.“

„Zajímavý způsob, jak to dát najevo,“ řekl ironicky John. „Každopádně tvůj bratranec říkal, že je v -.“

Právě ten okamžik si vybrala Hope, aby se objevila odnikud s hlučným plácáním křídel a poletovala před námi jako rozzuřený sršeň.

Natáhla jsem se a jemně ji sevřela v dlaních, překvapená, že mi něco takového vůbec dovolí a ještě více překvapená, že se vůbec nebrání. Jen její rychle bušící srdíčko, které mi bušilo pod prsty, dávalo najevo jak moc je vyděšená.

Něco bylo špatně. Velmi špatně. Nevědal jsem co to je, dokud jsem pod schody neuslyšela ten až příliš známý hlas.

„Pierce,“ řekla babička. Její tón byl velmi jedovatý.

Cítila jsem, jak se mi Johnovi prsty zaryli do ramene. Ani jsem se nemusela dívat dolů na svůj náhrdelník, abych věděla, že se zbarvil dočerna, stejně tak jako srdce té boubelaté stařeny stojící u paty schodiště s kabelkou v jedné ruce a s náhradními klíči od domu mé matky v druhé.

„Babi,“ řekla jsem. Cítila jsem, jak se mi Hopino srdíčko plné paniky divoce třepotá v dlaních. Začala zoufale bojovat, celá šílená, aby se dostal pryč od zla, které cítila kolem…

…a nebo možná, že cítila můj strach, který ze mě vyzařoval.

Přední dveře, nacházející se za zády babičky byly dokořán otevřené. Netušila jsem, jak se jí podařilo dostat dovnitř, aniž by jí někdo z nás zaznamenal.

Já ale neměla v úmyslu utíkat.

„Když jsem slyšela, že jsi se vrátila, říkala jsem si, že ani ty nemůžeš být tak hloupá, aby ses vracela na to nejzřejmější místo, kde by nikoho z nás nenapadlo tě hledat,“ řekla babička. „Ty jsi ale nezklamala. Jen jedna dobrá věc je na hloupém vnoučeti. Že je tak předvídatelné.“

„Měla bys raději odejít,“ varoval jsem ji. „Můj táta je na cestě sem a ty víš, jaké pocity vůči tobě chová. Neexistuje žádná věc, z toho, co jsi o mě říkala, které by věřil.“

„Opravdu?“ ústa se jí zkroutila do úsměvu, který by se dal označit za andělský..ale já už věděla své. „A co ten tvůj mladík?“ Hadí pohled jí padl na Johna.

„Má tě omotaného kolem prstu,že? Co udělala, rozbrečela se? Takže jsi jí samozřejmě vyplnil to, co si přála, což bylo…co? Vidět svou maminku.“ Ušklíbla se a sáhla do své obří kabely. „No, tohle vše udělá o dost zábavnější.“

Místo, kde jsem ji zasáhla měla zabandážované. V pološeru foyeru bylo těžké vidět cokoliv, ale kůže kolem bandáže vypadal červenější než na její druhé tváři, vypadalo to ale spíš, jako by si nanesla příliš mnoho zdravíčka na tvář, než že by ji tak moc poranila moje pěst.

Přemýšlela jsem, jestli je to zdravíčko jediná věc, kterou si babička zajistila maličko silněji.

„Drž se zpátky,“varoval ji tvrdým hlasem John a přitáhl si mě úžeji k sobě.

„Pierce,“ řekla mi babička pohoršujíc se. „Copak to s tím tvým mladíkem je? Je tak násilnický! Jediné oč se pokouším je pronést s tebou pár vět…opět.

Ještě že venku sedí ti milí policisté v policejním autě, takže až po mě půjde – tak jako předtím – a já se budu snažit ubránit, uslyší všechen ten křik a přiběhnou a zatknou ho…zatímco ty Pierce – obávám se, že se spletu a ty poneseš následky. Tohle je armádní jakost. Bylo mi řečeno, že pocit pálení zmizí během deseti až čtyřiadvaceti hodin. Ale je to nesnesitelné.“

Vytáhla z kabelky plechovku pepřového spreje a namířila ji přímo do mé tváře.

Než stihla zmáčknout trysku – a než mě stihnul John smést stranou, do bezpečí – překvapil nás všechny strýček Chris, když vešel dovnitř do obýváku a zvolal,“Hele, neviděl jste tu někdo ptáčka? Je to divné, ale když jsem otevřel dveře a chtěl vejít dovnitř, vletěl do domu pták.“ V našem zorném poli se objevila jeho rozměrná silueta. Zmlknul. Když nás uviděl na schodišti.

„Ach, tady je,“ řekl, když mu pohled padl na Hope v mých rukou. „Dobrá práce, Pierce, chytila jsi ji.“ Pak si všimnul i babičky. „Mami, co tady děláš?“ zeptal se zvědavě. „Myslel jsem, že sis šla domů odpočinout.“

„Šla,“ řekla babička a najednou zněla jako slabá stará žena a plechovku s pepřovým spejem upustila nenápadně zpět do kabely. „Ale slyšela jsem, že je Pierce zpátky. Nemůžu uvěřit tomu, že jsi mě hned nezavolal. Není to ta nejradostnější událost? Halelujá.“

Ze shora se ozval mámin hlas. „Christophere. Jsi to ty? S kým to mluvíš? Telefonuju.“

Paprsek světla vycházející z matčiny ložnice se znatelně rozšířil. Mířila chodbou ke schodišti - a k nám

– a její nohy nebyli na silném koberci vůbec slyšet.

To, co se stalo poté by se nejlépe dalo popsat jako exploze … až na to, že se žádný oheň ani horko nekonalo a nikdo nebyl zraněn.

Poté to pravděpodobně svedli na silný příval způsobený úderem blesku. Nicméně, já tam nebyla, takže těžko říct.

Stejně tak jako když babička vykřikla,“Pierce je doma,“ a máma řekla, „Pierce? Kde?“Máma rozsvítila velký, stříbrný lustr z tepaného železa, který visel ve foyer a Johnovi paže se sevřeli kolem mého těla

–

Pak místnost naplnil zářivý výbuch světla, které mě oslnilo a způsobilo, že má matka začala ječet.

15. kapitola

A oním se zas láska zapomíná od přírody i ta, jež s ní se spřádá,

jíž bližší důvěra se započíná. Dante Alighieri, Peklo, Zpěv XI.

Když jsem znovu otevřela oči, stála jsem vedle Johna v temné, tiché uličce.

Po obou stranách uličky se zvedali vysoké dřevěné ploty, které zakrývali výhled na domy za nimi. Přes vrcholky plotů přepadávaly silné provazce popínavých rostlin a tvořili barevnou směsici žlutých, červených a růžových květů po celé ulici. Vůně jasmínu kvetoucího v noci byla téměř tak těžká v teplém, vlhkém vzduchu jako déšť, který se chystal spustit z rychle se pohybujících fialových mraků, které nám viseli nad hlavou až jsem měla pocit, jako bych ji mohla ochutnat. Žáby hlučně kvákaly, skřípaly cikády a z dálky bylo slyšet hudbu.

„Co,“ zeptala jsem se omámeně, „ to bylo?“

Hope, aby ukázala, že se jí také nelíbí co John udělal, vydala pár vzteklých zapískání a zaškrábala pařátky tak, že jsem musela rozevřít dlaně a nechat ji s křikem odletět. Odletěla, ale jen nedaleko. Viděla jsem ji, jak se usadila na vršku jedné z ponticián, které stála v čísi zahradě a jejích větvě se táhly přes uličku. Rozeznat ji bylo jednoduché, protože byla bílá a Ponticiána už přišla téměř o všechny své květy. Válely se po celé uličce jako rozkládající se červený koberec. Celá rozčilená se začala upravovat, aby ukázala, jak je rozhořčená tou cestou na které s ní bylo tak špatně zacházeno.

Johnovo obočí bylo pozvednuté na znamení lítosti…ale v jeho očích nebyl ani náznak výčitek svědomí.

„Omlouvám se,“ řekl klidně. „Připouštím, že to byl levný, kouzelnický trik. Nemohl jsem ale dopustit, aby tě tvá matka viděla se rozpouštět v řídkém vzduchu přímo před jejíma očima. Jsem si jist, že byla dostatečně rozrušená.“

„To my obě,“ řekla jsem a stále ještě se třásla z nečekaného setkání s babičkou a Johnova způsobu, kterým mě tam odsud zachránil. Místo, kde mě Hope podrápala mě začínalo pěkně pálit. Rozhlédla jsem se uličkou a přemýšlela, kde to jsme…a jak dlouho to bude trvat než nás Fúrie tentokrát najdou.

„Pierce,“ Johnův hlas se změnil. Zjemněl. Natáhl se, vzal do svých dlaní můj obličej a intenzivně se na mě zadíval. „Je mi to líto. Nikdy jsem neměl poslechnout radu pana Smitha a vzít tě, aby ses viděla se svou mámou. Myslel to dobře, ale vzhledem k okolnostem, tvoje babička měla pravdu…měl jsem vědět, že tohle bude první místo, kde tě budou Fúrie hledat jakmile uslyší, že jsi zpátky.“

Přemýšlela jsem o tom, jak jsem odposlouchávala mámin hlas, zatímco mluvila s tátou po telefonu a to jak zjemněl, když ho prosila ať spěchá a přijede tam a jak ji on nazýval Debbie. Neměla jsem poslouchat jak vlídně spolu po těch letech hovoří.

„Stálo to za to,“ řekla jsem důrazně.

John spustil ruce a jen tak se na mě díval.

„No,“ řekl. „Pak jsem tedy rád. Přesto mě mrzí, že jsi neměla možnost se s ní pořádně rozloučit. Uvědomuješ si, že tvůj strýček řekne vše o tvé návštěvě babičce…včetně toho, že hledáme Alexe?“

Přikývla jsem a trochu se otřásla a nebylo to kvůli blesku, který rozčísl nebe nad telegrafními dráty.

„Kde to jsme?“ zeptala jsem se a nevědomky zvedla ruku se škrábancem k ústům.

„Festival Rakví,“ řekl. „Koná se v ulici za rohem. Tvůj strýc říkal, že tu je Alex. Doufejme, že ho najdeme a přesvědčíme ho, aby upustil od jakýchkoliv plánů, které s rakví má a dostaneme ho domů dřív než tvoje babička rozšíří, že jsme tady. S tím ale moc nepočítám. Ukaž mi tu ruku.“

„To nic není,“ řekla jsem a vytáhla ruku z pusy.

Na tak malou ránu mi v tom docela tepalo. „Je to jen škrábnutí.“ Jediné, nač jsem dokázala myslet byl Domov. Takhle to nazýval on. To Podsvětí, ve kterém jsem teď žila…s ním. Srdce, ukryté pod šaty se zipem, mi začalo neklidně bušit.

Všechno je v pohodě, říkala jsem si sama sobě. Líbí se mi tam. Nejsou tam bouganvillie (okrasná, popínavá rostlina), ale jsou tam černé lilie a houby. Byla tam sice zima, ale dalo se tam sedět u ohně. Jenže…

Silný poryv větru rozvířil bouganvillii a zašustil mou sukní a hudba z pouličního festivalu zazněla na vteřinu a chlup hlasitěji. Byla to španělská hudba, pulzující životem a energií.

Bylo to natolik rozdílné od toho čekání v jeho hrobce.

„Pierce,“ řekl a zatahal mě za ruku. „Nech mě se podívat.“

Vzdala jsem to. Netušila jsem, jak chce, v té rychle se snášející se tmě najít malinkatý, růžový škrábaneček.

Oba konce uličky sice osvěcovaly pouliční lampy, ale do míst, kde jsme stáli už jejich světlo nedosahovalo.

On ale mé zranění našel a lehce přes něj položil palec. Naplnilo mě zvláštní teplo…nebylo to to nepříjemné, tísnivé teplo z všudypřítomné vlhkosti, ale brnění, které začínalo v mé ruce a pomalu se šířilo po celé mé paži.

Škrábanec nezmizel, ale přestalo to bolet.

„Jak jsi to udělal?“ Vydechla jsem s úžasem.

„Pořád ti říkám,“řekl, zvedl mou ruku a přitiskl ji ke svým rtům.“ Tahle práce s sebou přináší i pár výhod.“

Brnění zesílilo… bylo to ale jen proto, že takový účinek na mě jeho rty mají vždycky.

„Johne,“ řekla jsem. Bušilo mi srdce, ale jestli to bylo z Johnových dotyků, elektrických nábojů ze všech těch blesků, které vířili v mracích na námi nebo z té španělské hudby, jsem nevěděla. Také to mohlo být tím strachem, který se ve mně zvednul poté, co jsem se opět viděla se svou babičkou. „Co by se stalo, kdybychom utekli?“

„Utekli?“ Zopakoval a mírně se zasmál, odtáhl mou ruku a zadíval se na modré žíly, míhajícími se mi za zády. „A kam přesně bychom měli jít?“

„To je jedno,“ řekla jsem bezhlavě. „ Někam daleko odsud, kde by nás nemohli Fúrie najít. Proč bychom se měli vracet? Můžeme jít kamkoliv. Mám spousty kreditních karet. Mí rodiče si myslí, že už to stejně děláme, tak proč to fakt neudělat?“

Ani nezvedl pohled, aby se na mě podíval, jen si i nadále hrál s mými prsty, natahoval je a srovnával s těmi svými, které byli o tolik delší.

„Tak moc nenávidíš to, čím jsem?“ zeptal se a v jeho hlase jsem zaznamenala především zvědavost, jako kdyby na tom co řeknu, ať už to bude cokoliv, vůbec nezáleželo…což jak jsem věděla, bylo právě naopak.

„Ne,“ řekla jsem rychle. „Není pravda, že bych to nenáviděla. To, co děláš je důležité, já to chápu. Jen nerozumím tomu, proč to musíš dělat ty. Nepřipadá mi to správné. Proč to nemůže dělat třeba Frank? Upřímně řečeno, myslím si, že on by si to užíval.“

„Říkala jsi, že zůstaneš,“ připomněl mi John. Všimla jsem si, že jako obvykle ignoruje mou otázku proč musí být strážcem Podsvětí na Isla Huesos právě on.

„Řekla jsem, že zůstanu s tebou,“ podotkla jsem.

„A co Alex?“ zeptal se.

„Taky bude v pořádku,“ řekla jsem. „Pokud je tak starý na to, aby nemusel chodit domů, když ho o to táta požádá, je i dost starý na to, aby se postaral sám o sebe.“

„Nemyslím si, že bys tomu věřila,“ řekl John. Své prsty omotal kolem těch mých. „O nic víc, než, že věříš tomu co naznačuješ. Není to tak?“

„Ne,“ přiznala jsem tiše. Stále ještě se mě drželo zoufalství. „Ale Johne, copak ty někdy nechceš utéct, zapomenout na všechny ty věci, které musíš udělat a pro změnu dělat jen to, co chceš ty sám? A pokud bychom to udělali, co horšího by se ještě mohlo stát? Kromě té zhoubné nákazy o které mluvil pan Graves?“ Myšlenka na to, že se na ostrově Isla Huesos prohánějí oživlé mrtvoly mě zas až tak neděsila jako to, že je můj otec na cestě sem. Postará se o mamku a o Alexe a o strýčka Chrise také…a je mi jedno, co se stane s babičkou.

Nechce se mi přemýšlet o lidech, kteří tu na mě byli po mém příjezdu na Isla Huesos milí a pravděpodobně si nezaslouží být zničeni jakoukoliv zhoubnou nákazou jako například pan Smith a moje kamarádka Kayla. Vytěsnila jsem myšlenky na ně z mé mysli pryč.

John vzhlédl od mé ruky a se zúženýma očima si mě prohlížel. „Ty jsi od snídaně nic nejedla,“ řekl a postrčila mě směrem ze kterého se k nám linula hudby. „Pojďme. Není důvod, proč bychom se nemohli porozhlédnout po tvém bratranci a současně ti sehnat i něco k jídlu, když si pospíšíme.“

Uvědomila jsem si, že mám hlad. Také jsem cítila, že se o mě malinko pokouší závrať. Počkat…

„Ty se pokoušíš změnit téma,“ obvinila jsem ho.

„Říkal jsem ti, že má práce má i své výhody,“ řekl a položil paži kolem mých ramen, protože jsem se zřejmě na jeho vkus nepohybovala dostatečně rychle.

Za chvilku se mé nohy doslova vznášeli nad dlažbou. „No, a také tam existují tresty pro ty, kteří porušují pravidla.“

Už předtím mluvil o trestech. A následcích.

„Pokud bychom ale odešli někam, kde nás Fúrie nenajdou,“ trvala jsem si na svém,“ jak by nás mohli potrestat?“

„Kdykoliv opustí Podsvětí někdo, kdo nemá,“ řekl,“ poruší tak rovnováhu říše. Fúrie nesmí trestat osoby, které odešli, ale mohou si svůj hněv radostně vybít na těch, kteří tam po nich zůstali.“

Pootočila jsem hlavu tak,abych viděla na ruku, kterou měl položenou kolem mých ramen. A byli tam…jizvy, které získal, potom, co jsem udělala, když mi bylo patnáct. Následky mé bezohledné akce.

Zděsila jsem se a zastavila přesně na okraji uličky. Hudby byla hlasitá a slavnostní a já uviděla spousty jasných světel a davy lidí z pouličního festivalu. Cítila jsem závratně opojnou vůni grilovaného masa.

Na ničem z toho už ale nezáleželo.

„Chceš tím říct, že něco provedou chudáku panu Gravesovi a Henrymu, za to, co jsme provedli?“zeptala jsem se a hlas se mi lámal.

John sundal ruku z mého ramene. Teď stál a díval se na mě se zvláštním výrazem ve tváři…vypadalo to skoro jako lítost.

„Ano,“ řekl. „Takže čím dřív se vrátíme, tím bezpečnější to pro nás všechny bude.“

Začínala jsem si uvědomovat obludnost toho, co pro Alexe – a pro mě – obětoval, přikývla jsem a ještě zrychlila své tempo…a zase zpomalila jen proto, že sotva jsme opustili úkryt v uličce, všimla jsem si tyčícího se Isla Huesoského majáku. Tyčil se stovky metrů do výšky a byla to jedna z nejvyšších budov na ostrově…a jedna z těch, kde jsem odmítala jít dovnitř, když mě máma vzala na nezbytnou exkurzi po ostrově a raději zůstala dole a četla si místo toho všechny ty plakety o statečných obyvatelích, kteří v devatenáctém století riskovali své životy, když vyplouvali, aby záchrannými lany vytahovali posádky a náklad z lodí, které ztroskotaly během plavby mělkými vodami mezi Isla Huesos a korálovými útesy, které ho obklopovali.

Nyní byl Isla Huesoský maják prázdný, odstavený poté, co ho v říjnu 1846 téměř zcela zničil hurikán a v podstatě přeskupil celý fyzický ráz ostrova, když přesunul maják o téměř půl kilometru do vnitrozemí.

Z jedné strany majáku tam kdosi vyvěsil oznámení a pak je rozvěsil po celé ulici, kde se konal Festival Rakví. Krvavě rudým písmem tam bylo napsáno:

VÍTEJTE NA FESTIVALU RAKVÍ!

Nabízíme vám Rum Kapitána Roba Ostrov Kostí Radio stanice 95.5

A Rector Reality

Večírek do té doby, dokud neodpadnete!

John si musel všimnout mého výrazu, když jsem si všimla té vývěsky, protože se zeptal,“ Co se děje?“

„Nic,“ řekl jsem. „Jen…že ve škole svolali zvláštní shromáždění a oznámili nám, že Noc Rakví bude zrušená.“

A nejen to, šéf policie Santos, si dal záležet na tom, aby zdůraznil vážnost svého oddělení v úsilí potlačit jakékoliv komunitní nadšení pro tradici a zakázal místnímu železářství prodej velkého množství dřeva dětem a mladistvým,aby je odradil od zakládání ohňů a stavění rakví.

A přesto se to tu slaví jako naprosto veřejná událost – mimo školní pozemky, samozřejmě – a dokonce i s firemními sponzory.

„Policie to tak dělá každý rok,“ řekl John. „ Nikdy to nefungovalo.“

Zjevně ne. Pod vývěskou proudili davy lidí, většina z nich oblečená normálně, ale někteří na sobě měli kostýmy, mnozí převlečení za piráty, jiní za zombie nebo duchy nebo funebráky a nebo sexy kostry.

Téměř všichni si nosili červené plastikové kelímky a to i navzdory skutečnosti, že hned vedle přechodu pro chodce bylo zaparkované policejní auto. Opírali se o něj dva velmi znuděně vypadající policajti, kteří flirtovali s několika sexy pirátkami v těsných korzetech a vysokých podpatcích.

Všichni kolem, které jsem viděla se smáli i přesto, že jim nad hlavami burácel hrom a fakt, že už jsem cítila spadnout pár dešťových kapek.

Podívala jsem se zpátky na Johna. Byla jsem si dost jistá, že on umřel ve vraku lodi a tahle událost byla…no, nechutná. I když se samozřejmě pořadatelé tohoto festivalu neměli jak dozvědět, že důvod kvůli kterému se Noc Rakví pořádá se tu chystá ukázat osobně.

„To je hrozné,“ řekla jsem mu s emocemi a pokývla hlavou směrem k vývěsce. Měla jsem pocit, že písmena vyvedená umělou krví jsou především urážlivá.

Byla to falešná krev mého přítele, kterou používali na propagaci svých produktů a firem.

„Ach, já nevím,“ řekl mi s křivým úsměvem. „Pokud tady má být někde na Isla Huesos schovaná rakev

– mimo hřbitov, samozřejmě – je to na nich, aby nám řekli, kde je to správné místo.“

Jeho důvěru jsem nesdílela. Neslyšel Setha Rectora vypracovávat plán, jak a kam schovají rakev. Ty plány zahrnovali i hangár na letadla. V žádném z nich nebyl zahrnut Festival Rakví.

„No, i tak si pořád myslím, že je to hrozný,“ řekla jsem znovu. „A teď to ví i moje babička, že jsme tady, takže to budou vědět i všechny Fúrie na ostrově, tím jsem si naprosto jistá. A my oba jsme byli v ranních novinách na první stránce. Jak se tu chceš procházet bez toho aniž by nás lidi poznali?“

„Takhle,“ řekl se záhadným úsměvem a vzal mě za ruku.

O sekundu později mě provedl skrze ulici, přeskakujíc smějící se páry a skupinku převlečenou za upíry a dokonce i mladý pár rodičů, kteří před sebou tlačili kočárek s dítětem dokud jsme nezastavili před stánkem, kde prodávali mražené kousky ovoce na tyči.

Prošli jsme přímo před policajty, ale oni se ani neohlédli od dívek oblečených v pirátském převleku. Podívala jsem se na Johna s úžasem. „Jak jsi to udělal?“

„Občas lidé vidí jen to, co chtějí vidět,“ řekl John s pokrčením ramen.

Uvědomila jsem si, že sem přišel fantom z hřbitova na Isla Huesos. Pan Smith mi vyprávěl, že Johnovy příchody a odchody skrze kryptu byli tak časté a děje se to tak dlouho, že už se to stalo pověstným…natolik, že nikdy nebylo třeba na hřbitově instalovat bezpečnostní kamery. Po setmění na hřbitov nikdo nechodil, kromě mě a bohužel i Jade…a jejích vrahů.

I přesto, jen tak pro jistotu, jsem otevřela svůj batoh a našla tam svou gumičku do vlasů. Pokud by to bylo zapotřebí, měla jsem uvnitř i další oblečení na to, abych se mohla převléknout. Mezitím musí narychlo udělaný culík a má džínová bunda muset, coby převlek, stačit.

„Stále je těžké si to představit,“ mumlala jsem, zatímco jsem si zaplétala vlasy a gumičku držela svými ústy, „co jsi kdy udělal, že jsi dokázal tohle všechno stvořit.“ Tím vším jsem měla na mysli to šílenství pouličního Festivalu, hlučnou muziku a ty lidi v kostýmech.

Nikdy bych nečekala, že mi na něco takového odpoví, protože na tu samou otázku jsem se v různých variacích ptala mnohokrát a nikdy mi neodpověděl.

K mému naprostému úžasu to tentokrát udělal, tak rychle a tak tichým hlasem, že bych to přeslechla, kdybych nestála tak blízko.

„Zabil jsem člověka,“ řekl.

16. kapitola

My za té řeči v cestě neustali, však rychleji jsme pokročili spíše

lesem, v němž duchové jak stromy stáli.

Dante Alighieri, Peklo, Zpěv IV.

Gumička mi spadla na chodník. Věděla jsem, že už ji znova nikdy nenajdu. Míjelo nás příliš mnoho lidí, popíjející ze svých červených kelímků, které si koupili u stánku Rum Kapitána Roba, stojícího poblíž.

Samozřejmě jsem si nemyslela, že bych ho špatně slyšela.

Proč by mi něco tak důležitého říkal právě teď, jen tak, uprostřed pouliční slavnosti? Než jsem se stihla zarazit, vyhrkla jsem první věc, která mě napadla.

„Jen jednoho?“

Podíval se na mě zdrcujícím pohledem.

Vzhledem k tomu všemu, co už jsem o něm věděla, jsem očekávala, že někoho zabil.

Ohromila mě skutečnost, že se do věčného vyhnanství v Podsvětí dostal za to, že uzmul pouhý jeden jediný život.

„Netušil jsem,“ řekl mi a vyčerpaně se usmál,“ že jsi tak krvežíznivá, Pierce. Neměli bychom se pokusit pro tebe najít jeden z těch pirátských kostýmů?“

„To ne…nemyslím, jako že by jeden člověk nebyl dost,“zakoktala jsem. Sotva jsem slyšela samu sebe, se vší tou muzikou kolem. Vypadalo to, jako by latinské rytmy pulsovali ve stejném rytmu jako moje srdce bez ohledu na mé necitelné přehmaty. „Já jen, že jsem tě už párkrát musela zastavit od zabíjení mužů v mé přítomnosti. Takže jsem byla překvapená-.“

Všiml si, že mě postrkuje dav proudící ulicí a proto mě vzal za ruku a táhl k sobě na chodník, dokud jsme nestáli pod nízko visícími větvemi gumbo-limbo stromu, daleko od davů a světel, tam, kde bylo větší příšeří a o dost tišeji. Hope nás, samozřejmě, následovala a teď seděla v odtokové strouze u chodníku a spokojeně si vyzobávala upuštěná zrníčka z grilované kukuřice.

„Ten muž, kterého jsem zabil, byl kapitánem lodi,“ řekl John.

Z jeho hlasu se vytratila tvrdost, ale jeho výraz byl vzdálený jako by vyprávěl příběh někoho jiného.

„Byl kapitánem na Liberty. A já byl jeho prvním důstojníkem.“

Tohle byl trošku šok, ale i tak jsem nic neříkala a udržovala svůj pohled na rezavé mourovaté kočce, která se plížila zpoza plotu, u kterého jsme stáli. Kočce zasvítili oči, jakmile jí pohled padl na Hope…pak zachytila můj varovný pohled a rychle se odplížila pryč.

„Plavili jsme se z Havany na Isla Huesos,“ pokračoval John. „A odtamtud jsme měli zamířit zpátky do Anglie. Nedaleko od Isla Huesos jsem si něčeho všimnul…špatného kurzu, který kapitán nastavil.

Pokoušel jsem se s ním o tom v soukromí promluvit, ale on nechtěl poslouchat. Rozvinula se debata o jeho plánu a někteří z posádky se mnou souhlasili. Zdvihla se vzpoura. Jsem si jist, že víš, co znamená vzpoura.“

„Ano,“ odpověděla jsem. Jednou jsem o vzpouře viděla film. Posádka lodi se vzbouřila proti kapitánovi a převzala od něj vedení, protože se jim nelíbilo, jak tvrdě a nesprevadlivě to tam vedl.

„Pak asi i víš, že je vzpoura považována za závažný, trestný čin,“ pokračoval John. Slavnostní hudba a výbuchy smíchu v pozadí byli v rozporu s jeho vážným výrazem. „Na lodích, kde jsou odsouzení shledáni vinnými, to vzbouřenci řeší rychle…běžně pověšením, ale občas zvolí hození do vln.“

V tu chvíli jsem zase byla zpátky na vrzající palubě lodi ze svého snu a sledovala Johna hozeného do masivních vln, neschopna mu jakkoliv pomoct, zatímco na nás oba padali provazy déště.

Měla jsem pocit, jako by mi zmrzlo srdce v hrudi.

I mé ruce najednou zledovatěly, navzdory horku kolem nás.

„V okamžiku, kdy muži kontaktovali kapitána a řekli mu, že s jeho plánem nesouhlasí se všechno zhatilo. Zvláště, když jsem se přiklonil na jejich stranu. Kapitán..no, zuřil. I když on byl ten, kdo udeřil první, Pierce, to mi věř.“ Upíral na mě prosebný pohled. „Nikdy jsem nechtěl, aby ho zabili.“

„Samozřejmě,“ zamumlala jsem. „Chtěl jsi jen ochránit sám sebe.“

Jeho pohled zhořknul.“No, ne všichni to viděli takhle,“ řekl. „Jak se ukázalo, na palubě bylo víc mužů, kteří podporovali kapitánův plán – tak nebezpečný, jak byl – než těch, kteří nesouhlasili. Trval jsem na tom, že tím hlavním strůjcem jsem byl já a že jsem jediný, kdo si tedy zaslouží potrestat-.“

„Takže tě hodili přes palubu,“ řekla jsem potichu, i když odpověď už jsem znala.

Pokrčil rameny, jako by o nic nešlo. Až na to, že já ve svém snu viděla, jak strašné to bylo.

„Vzbouřenci – zvláště ti, kteří zabijí svého kapitána – si nezaslouží rakev, natož řádný pohřeb,“ řekl lehce. „Z nějakého důvodu to ale vypadá, že lidé tady na Isla Huesos si myslí, že to co potřebuji, je klidné odpočinutí. Takže tu každý rok pořádají tohle.“

Zvedl ruku a ukázal na festival.

Dívala jsem se nahoru na jeho tvář a toužila mít po ruce nějaký balzám, který by dokázal zahojit ty rány, které jsem tam viděla. Nebyla to zranění v tom pravém slova smyslu, ale emocionální, ty, které se snažil skrýt.

„Takže jsi se utopil,“ řekla jsem tiše. „Jako já. Což je další věc, kterou máme společnou, kromě příšerných rodinných příslušníků.“

Zacukalo mu v koutcích úst. „Technicky vzato jsi dříve umrzla, než jsi se utopila,“ podotkl. „Ale jinak ano, tohle máme společné.“

Natáhla jsem se a vzala ho za ruku. Byla tak nádherně teplá a silná.

„A kdy jsi se probudil, poté co ses utopil?“Zeptala jsem se.

„Byl jsem v Podsvětí,“ řekl. „V tom, které znáš. Jen jsem byl sám. Nebyla tam žádná příručka nebo průvodce, která by mi řekla, co mám dělat. Všechno jsem se musel naučit zkoušením. Naštěstí se tam zakrátko ukázal i pan Graves, pan Liu, Frank a Henry. Byli mi hodně nápomocní.“

„Oni byli součástí…vzpoury?“ Zeptala jsem se opatrně.

Přikývl. „Přál bych si, aby se do toho nikdy nebyli bývali zapojili. Henry mě ale zaslechl, jak se snažím kapitána přivést zpátky k rozumu. Běžel za Gravesem a Graves bez mého vědomí narukoval pana Liu

a Franka. Takže jsem pro ně nemohl vůbec nic udělat. Jsou to dobří lidé. Zasloužili by si lepší osud než tohle.“

Všimla jsem si, že už když ta slova pronášel přeletěl mu přes tvář mrak černější než ty, které pluly na obloze nad námi. Měla jsem pocit, že vím, co ho trápí a vzala jeho ruku do svých.

„Kapitán Liberty,“ řekla jsem a vzpomínala na to, co mi strýc říkal o Zlých lidech. „Musel být hodně zlý.“

„Byl to nejhorší člověk, jakého jsem kdy poznal,“ řekl bez sebemenšího zaváhání v hlase. Jeho pohled byl stejně tak mrazivý jako jeho hlas…věděla jsem ale, že to nemá co do činění se mnou. Způsobily to ty vzpomínky na muže, kterého zabil.

Projelo mnou další zamrazení.

„Myslela jsem si to,“ řekla jsem. „Protože někdo jako je pan Graves, by se nikdy nedopustil zločinu stejně tak špatného jako je vzpoura. A když jsi umřel, byl jsi poslán někým, jako jsi ty, na místo, kam odcházejí Fúrie…a ony se vrátily proto, protože to tam tak strašně moc nenávidí. Místo toho se z tebe stal vládce Podsvětí. Takže si někdo musel myslet, že to, co jsi udělal bylo dost statečné a chtěl tě odměnit.“

Viděla jsem, jak se ke mně pomalu vrací z toho temného místa, kde byl.

„Většinou mi to přišlo jako trest, než jako odměna…“ řekl hlasem plným hořkosti. Pak se podíval na mě a jeho hlas se změnil.“…alespoň dokud jsem nenašel tebe.“

Teplo, sálající mu z očí nebylo nic ve srovnání s teplem, které mnou proběhlo ve chvíli, kdy se ke mně přiblížil, aby mě políbil. Neodolala jsem, zavřela oči a povolila svému tělu, aby se uvolnilo, poprvé po tolika dnech.

Zabil muže. To je vše, co udělal.

Ne, že by to nic neznamenalo, samozřejmě. Zabít člověka je pořád něco děsivého.

I přesto to nebyl tak odsouzeníhodný zločin, který, jak mě nutil věřit, spáchal a za který bych ho měla navždy nenávidět, pokud se kdy dozvím pravdu. Nehodil pytel s koťaty do ohně, aby pak bezcitně ustoupil a sledoval jak se upalují zaživa. On jen vedl vzpouru na moři a během ní zabil vlastního kapitána…v sebeobraně.

Mám samozřejmě jen Johnovo slovo, že se to tak seběhlo. Uvědomila jsem si, co bych měla udělat, přečíst si tu knihu, kterou mi dal pan Smith.

Ne, že bych Johnovi nevěřila, ale vždycky je dobré-

Otevřela jsem oči a uvědomila si, že je něco špatně. Přestal mě líbat.

„Tady slečno. Tohle vám upadlo,“řekl překvapivě známý, pronikavý hlas u mého lokte a o sekundu později mi do otevřené dlaně spadla má gumička do vlasů, kterou jsem předtím upustila.

Když jsem se podívala dolů, abych viděla, kdo to na mě mluví, udivilo mě, že je to Henry. Malý Henry Day z Podsvětí.

Zmateně jsem na něj zůstala pár sekund koukat a nechtěla věřit vlastním očím, co vidím. Stál přímo vedle mě a na sobě měl přesně ty samé věci ve kterých jsem ho viděla naposledy.

Až na to, že tady, na Festivalu Rakví na Isla Huesos nevypadal, jako by sem nepatřil. Naopak, vypadal jako kterýkoliv jiný kluk tady, oblečený za piráta z devatenáctého století…a pár jich tu bylo. Jen jejich kostýmy nebyli tak moc autentické jako ten Henryho.

„Co…?“ Vykřikla jsem udiveně. „Jak…?“

Frank, jehož přítomnosti jsem si až do teď nevšimla, se za ním ozval.

„Tohle je,“ řekl a ukazoval mi červený kelímek, který držel v ruce,“moc dobrá záležitost. Měli bychom říct panu Gravesovi, aby se naučil, jak se to dělá.“

Pan Liu, který stál vedle něj zrovna moc přesvědčeně nevypadal. Nepil. Kritickým pohledem sledoval dav.

„Příliš mnoho pirátů,“ řekl s nesouhlasem. „Oblékání se do pirátského mi nepřijde zrovna moc přitažlivé. A co to provedli s majákem?“

Otočila jsem se zpátky k Johnovi. „Kde se tu berou?“ zeptala jsem se ohromeně. „Myslela jsem si, že-

.“

„Zdravím,“ řekl John své posádce a pozvedl jedno ze svých obočí. „Bylo by od vás milé, kdybyste nás nechali na chvilku o samotě.“

„Nechtěli jsme vás rušit,“ řekl Frank. Společně s nápojem si koupil smažené krůtí stehno a teď ho ohlodával. „Vypadal jsi dost zaneprázdněn.“

„Henry byl jiného názoru,“ řekl pan Liu svým hlubokým hlasem.

„Je to tvoje, že jo?“Ptal se Henry a strkal mi mou gumičku. „Viděl jsem, jak jsi ji upustila.“

„Ano, je Henry, moc ti děkuji,“řekla jsem a vzala si ji od něj. Otočila jsem se s udiveným pohledem zpátky na Johna.

„Myslel jsem,“ řekl tiše John, „že poté, co se stalo na hřbitově, by nebyl zas až tak špatný nápad mít někoho do zálohy. Neříká se to teď tak?“

„Ano,“ řekla jsem. „Jen jsem si myslela, že oni sem nemohou-.“

„Ne, oni sami, ne,“ řekl John. „Zatímco jsi byla nahoře s mámou a tvůj strýček volal tvému bratranci, šel jsem, vzal je a přivedl sem. Ne, že by mě neohromila tvoje odvaha tam s Mikem,“ dodal s potutelným úsměvem. „Jen by tam příště nemusel být tak příhodný květináč. A pan Liu dokáže být velmi zastrašující, když se mu chce.“

Pan Liu se tvářil skromně, ale Frank měl námitky,“A co já? Taky dokážu být zastrašující. Řekněte mu to slečno Olivierová. Vystrašil jsem vás, když jste mě viděla poprvé nebo ne?“

„Ty ne,“ řekl Henry. „To Typhon.“

Zavrtěla jsem hlavou. Byla jsem příliš ohromená na to, abych mohla mluvit.

„Dívali se po tvém bratranci,“ řekl John a ignoroval je. „Bohužel ale musím říct, že byli neúspěšní. Alex byl v tom videu, které viděli pod nátlakem, takže je docela dost možné, že je tady a oni šli přímo proti němu. Jenže on teď může vypadat úplně jinak.“

Když jsem si vzpomněla na Alexovu špinavou a slzami smáčenou tvář, upřímně jsem doufala, že vypadá úplně jinak … a že ho najdeme dostatečně včas, aby tak i zůstal.

Najednou jsem si uvědomila, že jeden člen Johnovi posádky chybí a zeptala se. „Kde je pan Graves?“

„Někdo tam musel zůstat,“ řekl John, jak jsem si všimla, se starostlivým tónem v hlase. „Pan Graves se dobrovolně nabídl. Nikdy neměl Isla Huesos zrovna v lásce.“

Co John opomněl říct bylo, že tam pan Graves zůstat musel – ne kvůli své nechuti k ostrovu nebo dokonce proto, že byl slepý ( což se nezdálo, že by mu nijak vadilo při jeho činnostech), ale protože se někdo musel v Johnově nepřítomnosti starat o odcházející duše…a čelit následkům, kdybychom se nevrátili dostatečně včas.

Polkla jsem a vzpomněla si, co říkal pan Graves o nákaze.

„Děkuju,“ zamumlala jsem vděčně a vklouzla rukou do té Johnovy.

„Je příliš brzy na to, abys mi děkovala,“ řekl. „Ještě jsme ho nenašli. Pane Liu, nějaké známky po rakvi?“

„Zatím ne,“ řekl pan Liu s tím svým stoickým klidem. „Ale dále po ulici dolů je mnohem více lidí. Tam se nachází ta hudba.“

„A jídlo,“ řekl Frank a pozvedl krůtí stehno. John se na mě tázavě podíval.

Sehnula jsem se a oddělila Hope od kukuřičného klasu – hlasitě protestovala, ale bylo to pro její vlastní dobro. Rezavý mourek se vracel – stáhla jsem vlasy do gumičky a řekla,“ Pojďme.“ Zněla jsem mnohem statečněji než jsem se cítila.

Nicméně jsem si nemusela dělat starosti s tím, že by si Johna a mě někdo všimnul. I když byl, jak zdůraznil pan Liu, překvapivý počet lidí převlečen za piráty, všechny oči se stáčeli k němu, Henrymu a

Frankovi. Zvláště k Frankovi. Se svým autentickým tetováním a jizvami bylo jediné, co mu opravdu scházelo, jen papoušek a páska přes oko.

Což byl možná důvod, proč mě první osoba, která mě znala, nejprve přešla, než si mě konečně všimla…protože byla příliš zaneprázdněná zíráním na Franka.

„Kaylo?“zeptala jsem se opatrně, protože jsem ji ani já skoro nepoznala. Ve škole jsme všichni nosili uniformu. To, co měla Kayla na sobě se jí rozhodně nepodobalo.

Měla na sobě dlouhé, bílé šaty, které lichotili její tmavé pleti, pas měla neuvěřitelně stažený černým, sametovým korzetem, který vytlačoval její velká ňadra do gravitaci vzdorující výšky.

Přes ramena měla přehozený fialový, sametový plášť, který ladil s fialovými pruhy v jejích divoce se kroutících, kudrnatých vlasech a v koutcích dramaticky namalovaných, tmavých očích měla přilepené štrasové hvězdičky.

„Počkej…“Dívka se zastavila a mrkla se na mě zpátky. „To není možné. Pierce? Ach můj Bože, kočko! Obejmi mě!“

Přidržela jsem jí ruce u těla dříve než mě stihla obejmout, abych nepřitahovala více pozornosti než už dokázali její výkřiky a pak ji odtáhla z prostředku ulice do prázdného místa mezi dvěma stánky , jednoho prodávajícího mražené kousky ovoce a druhého prodávajícího trička s nápisem Přežil jsem Festival Rakví na Ostrově Kostí.

„Ach Bože, kočko,“ řekla Kayla a popadla mě za paže. „Kde jsi byla? Máš vůbec představu jak strašně jsem se vyděsila, když jsi se druhý den ve dvě neukázala na parkovišti, tak jak jsi říkala? Říkala jsi, ať zavolám policii, pokud se neukážeš, tak jsem to udělala. A další co vím je, že kolem pobíhala tvoje babička a vykřikovala, že tě unesl nějaký kluk.“

Její tmavé oči zazářily – falešné drahokamy, které si nalepila ve srovnání s tím bledly – když se podívala na Johna, který se zastavil před stánkem s mraženým ovocem, aby na mě počkal. Ze skrytých pohledů, které na mě házel a z toho jak jsem se díky tomu červenala, muselo být naprosto jasné, že

se známe.

„Počkej, to je on?“ Vykřikla Kayla potěšeně. „To je ten kluk? Ach Bože, ten by mě mohl unášet každý den v týdnu. Ty…máš…takové…štěstí.“

Každé slovo zdůraznila tím, že mě praštila do ramene a pak stála a křenila se na Johna a omotávala si pramínek svých kudrnatých vlasů kolem prstu, jež byl, tak jako ty ostatní namalovaný bíločernými pruhy jako zebra.

„Kaylo,“ řekla jsem a masírovala si rameno. Bušila do mě dost tvrdě. „On mě neunesl. On-.“

„Ehm, kdo je ten jeho kamarád?“ Chtěla vědět a dívala se na Franka, který předstíral, že nezaznamenal, jak si ho prohlíží zatímco kupoval mražené kousky ovoce pro Henryho. „Všimla jsem si ho už z dálky a pomyslela si, co je to za zajímavého fešáka s těmi jizvami? Vážně, ani by mi nevadilo, kdyby mě unesl takový kousek jako je on.“

„Kaylo,“ řekla jsem. Nechtělo se mi moknout, zatímco se ona bavila – při pohledu na oblohu se k tomu schylovalo tak jako tak – potřebovala jsem ale, aby se alespoň dvě minuty nevěnovala klukům,

tak abych si mohla vyjasnit nějaké své rodinné záležitosti. „Jak jsi správně odhadla, mám teď, v tomto okamžiku, nějaké… osobní problémy. A opravdu bych potřebovala tvou pomoc.“

„Jo?“ Kayla nepřestávala sledovat Franka.

„No, představ mě támhletěm svým pirátským přátelům a já ti pomůžu.“

„Myslela jsem, že se ti líbí Alex,“ řekla jsem trošku zklamaně.

Odmotala si vlasy s prstu, přestala vrhat sexy pohledy na Franka a otočila se ke mně. „Vážně si myslíš, že máš osobní problémy? Tvůj bratranec se už skoro zbláznil. Požádal se, abychom se tu sešli, což jsem udělala, ale vzal mě snad tančit nebo mi koupil pití? Ne. Ani si nevzal kostým, jak je zvykem na tomhle svátku. Vypadá to, že jen chce sedět s někým, aby sám sobě nepřipadal jako břídil. Každou přestávku na oběd ve škole to je v podstatě pokaždé to samé. Prostě tam jen tak sedí-.“

Vykulila jsem na ní oči. „Počkej. Ty víš, kde je teď Alex?“

„Samozřejmě, že vím, kde je,“ řekla Kayla. „Právě jsem se ho zbavila. Vsadila bych se, že si ani nevšiml, že jsem pryč. Pokud to mělo být rande, tak mě tvůj bratranec Alex dost zklamal -.“

Natáhla jsem se a chytila ji za zápěstí. „Kaylo,“ řekla jsem. „Pokud nás dovedeš za Alexem, představím tě Frankovi. Prosím, je to velmi důležité. Myslím, že je Alex v průšvihu. Dokonce ve větším jak já.“

Kayla si mě prohlédla odshora dolů. „Tak to je dost velký průšvih,“ řekla. „Protože podle novin jsi v průšvihu za milion dolarů. Víš, co všechno bych mohla s jedním milionem dolarů dělat? Ne, že bych tě kdy udala, ale mohla bych si otevřít svůj vlastní salón s kadeřnictvím a manikúrou…no, s tolika penězi

i deset salónů-.“

„Prosím,“ řekla jsem a zoufale jí mačkala zápěstí.

„Dobrá,“ řekla Kayla s pokrčením rameny. „Páni, uklidni se, já to udělám. Coby ne? Nepouštím holky ven zrovna často“- poukazovala tak na svá ňadra, která plánovala, že si nechá chirurgicky zmenšit až jí bude osmnáct, protože, jak říkala, se jí kolena dotýkají bradavek, když jede na motorce – „takže, když už to udělám, měl by to někdo ocenit. Bůh ví, že tvůj bratranec to nebude.“ Znova se ohlédla po Frankovi. Všimla jsem si, že pro zaplacení mraženého ovoce na tyčce pro Henryho, Frank použil stříbrný španělský dolar, který vytáhl z kapsy svých kožených kalhot.

„Samozřejmě, že je pravý, zatracený kreténe,“ říkal Frank mladíkovi stojícím u stánku s ovocem, který zřejmě zpochybňoval platnost měny tohoto druhu. „To je nefalšovaný kus osmičky (zřejmě tím má na mysli karáty). Ten tvůj stánek bych si za to mohl koupit celý.“

No výborně, pomyslela jsem si sarkasticky. John se svou posádkou se umí opravdu výborně vmísit do davu.

Vypadalo to, že Kayla smýšlí úplně stejně, protože se mě zeptala,“ Mimochodem, odkud ti kluci jsou?“

„Odsud,“ ujistila jsem ji.

„Fakt?“ Skepticky se na mě podívala. Prodavač ovoce se zřejmě rozhodl, že ten kus osmičky bude plavý a dal jim víc ovoce na špejli než mohl vůbec Henry pobrat. „Protože bych si ho pamatovala, kdybych ho tu už viděla. A já se nechci dostat do žádného z těch vztahů na dálku. Ty nikdy nefungují.“

Usmála jsem se, když se můj pohled střetl s tím Johnovým.

„Ach,“ řekla jsem, „to nikdy nevíš.“

17. kapitola

Zelené hydry měly kolem pasů,

na zlobných hlavách zmije zlé a chtivé nad čely ježily se místo vlasů.

Dante Alighieri, Peklo, Zpěv IX.

Kayla, jejíž ruka spočívala v ohbí Frankovy paže nás vedla rušnou ulicí.

„Nevím, jestli je tohle nejlepší nápad,“ řekl John, zatímco sledoval Franka, jak zvedá Kayle ruku a tiskne ji ke rtům.

„Jste okouzlující, děvenko,“ řekl Frank.

„Vsadila bych se, že tohle piráti říkají všem dívkám.“ Slyšela jsem jak mu s chichotáním se odpovídá Kayla.

„To je v pohodě,“ ujistila jsem Johna. „Myslím, že Kayla si, co se kluků týče, dokáže poradit sama. Dokonce i s takovými jako je Frank.“

„Ale co Fúrie?“ zeptal se vážným hlasem John. „Dokáže si poradit i s nimi?“

„Ach,“ na to jsem nepomyslela. „Jak ji znám, tak si pravděpodobně opravdu poradí.“

„No, dávej pozor na svůj náhrdelník,“řekl. „Nelíbí se mi, že už jsme tak dlouho na očích a zatím se neukázala jediná. Teď už musí vědět, že jsme tu. Tak kde jsou?“

Rozhlédla jsem se kolem. Všude, kam jsem se podívala byli veselí hýřilové a bavili se, zatímco blesky nad hlavami i nadále prosvěcovali mraky a rachotil hrom.

„Možná, že právě proto,“ odvážila jsem se říct. „Že jsme tak na očích. Fúrie nechtějí riskovat, že by přilákali přílišnou pozornost.“

„Možná,“ připustil John. „A nebo je to možná jen klid před bouří.“

Podívala jsem se na noční oblohu a pak na svůj náhrdelník. Můj diamant byl stejně nafialověle tmavošedý jako mraky nad námi. Možná, že měl pravdu.

„Pierce?“

Před námi stál atraktivní mladý pár, vzájemně se objímajíc pažemi. On měl po tváři rozmazaný morbidně šedý lívanec make-upu a na sobě měl fotbalový dres Isla Huesoských Wreckers ze střední, včetně nárameníků. Ona na sobě měla dres patřící Wreckers roztleskávačkám, v ruce červené a rudé střapce a na krku měla falešnou krví namalované upíří kousnutí.

„Ach můj Bože, Pierce!“ Vykřikla dívka. „To jsem já, Farah. Farah Endicottová a Seth Rector.“ Se smíchem ukázala na svého přítele. „Nevěřila bych, že jsou naše kostýmy až tak dobré! Věřil bys tomu miláčku?“

Usmála se na Setha. „Ani Pierce nás nepoznala. A to ona je tou, která by měla být pohřešovaná!“ Oba je to velice pobavilo.

Oni oba v rukou svírali červené kelímky a i když jsem nevěděla, co v nich mají, měla jsem z jejich skoro-hysterického smíchu pocit, že to bylo něco silnějšího než limonáda.

John a já jsme tam zůstali stát, zatímco Kayla s Frankem zastavili na ulici, kousek před námi a zvědavě na nás koukali. I pak Liu to setkání sledoval a Henryho přesměroval stranou na chodník. Ti dva předstírali, že zkoumají stánek s ručně rytými mušlemi. Ve skutečnosti ale sledovali Farah a Setha.

„Jo,“ řekla jsem a předstírala, že mi ta situace přijde stejně tak vtipná jako Farah. „Celá ta věc s pohřešováním se ukázala být jako jedno velké nedorozumění. Zcela zjevně. Když tady teď před vámi stojím.“

„Ach,“ vykřikla Farah a rozesmála se ještě víc. „To je tak legrační! Jasně, že už se nepohřešuješ. Takže, kdo tvůj přítel?“

„Tohle je John,“ řekla jsem a schválně vynechala jeho příjmení. Z toho, co jsem věděla, mi bylo jasné, že hned po tomto setkání Farah se Sethem zavolají mému tátovi a budou se snažit, aby z něj dostali tu milionovou odměnu, kterou nabízel za můj bezpečný návrat. Čím méně informací jim dám, tím lépe.

„Johne, tohle je pár mých přátel, Farah Endicottová a Seth Rector.“

Johnova tvář se uzavřela, stejně tak jako vždy, když uslyšel jméno Rector. Stál tam a bez úsměvu se na ty dva díval. „Jak se máte?“zeptal se toporně a nepodal jim ani pravou ruku. Měl ji plnou mraženého ovoce od Henryho, protože se nabídl, že mu ho podrží, což mi přišlo hrozně sladké.

Druhou ruku měl omotanou kolem mého pasu.

„No, díky, mám se skvěle,“ odpověděl Seth nadutě britským akcentem, který měl, hádám, napodobovat ten Johnův, což mi zrovna moc legrační nepřišlo. Podle mě John žádný přízvuk neměl a to buď proto, že jsem byla zvyklá na to, jak mluví a nebo proto, že trávil tolik času mezi mrtvými Američany a jeho přízvuk se vytratil se natolik, že byl sotva patrný.

Sethovi se tím ale podařilo rozchechtat Farah tak, že se smáli dobrých třicet vteřin než se Sethovi podařilo natolik uklidnit a získat nad sebou kontrolu, aby mohl Johnovi říct,“Ne, vážně kámo, to je v pohodě. Rád tě poznávám. Nevypadáš jako sériový vrah nebo co se to z tebe snažili v novinách udělat“

Farah ho škádlivě bouchla do hrudi a řekla,“Miláčku! Únosce. Je to únosce!“

„Moje chyba,“ řekl Seth.

„Ach můj Bože,“ řekla Farah a vykulila své modré oči. „Ty vole, ty máš ale nádherný náhrdelník! Odkud ho máš?“ Chystala se zvednout diamant, který se mi houpal na krku, když v tom jsem ucítila, jak John zesílil stisk kolem mých boků. Odtáhl mě o krok zpátky dřív, než se mě stihla dotknout.

Což udělal dobře, protože ten kámen byl opravdu prokletý, přesně tak, jak to Henry říkal. Poslední člověk, který se ho dotknul byl pan Curry, klenotník, který mě obvinil z krádeže a který se mě snažil nechat zabásnout.

Zrovna moc dobře to pro něj, díky Johnovi, nedopadlo, protože John měl námitky k tomu, jak se mnou zacházel a způsobil mu zástavu srdce.

„Ach, já nevím,“ řekla jsem rychle. „Mám ho z obchoďáku, myslím. Je to atrapa.“

„No, dobře,“ řekla se smíchem Farah. „Kdyby to bylo pravé, mělo by to stejnou cenu jako ta odměna, kterou vypsal tvůj otec za zprávu o tobě-“

Podle pana Curryho měl ve skutečnosti Persefonin diamant asi tak pětasedmdesátkrát větší hodnotu. Nahlas jsem to ale neřekla.

„To je fakt srandovní, protože naše parta právě před chvilkou žertovala o tom, že kdybychom tě našli, okamžitě bychom tě za tu odměnu vyměnili,“ pokračovala se smíchem Farah.

„Pak jsme ale zjistili, že tvůj otec tu odměnu stáhnul.“

„To je legrační,“ řekla jsem, ačkoliv mi to tak nepřipadalo. „Kdy jste se o tom doslechli?“

„Ach můj Bože,“řekla Farah, „bylo to na internetu, jako všechno.“

Hádám, že už moje máma objevila můj dopis a řekla to tátovi. Ten se rozhoduje rychle. Dělá to tak nakonec vždycky.

„Fajn,“ řekl John.“No, my právě teď někoho hledáme, takže bychom měli…“

„Počkej-.“Seth si stoupnul před nás. John mě pustil a Henryho mražené ovoce vysypal na zem, ruce v pěst podél těla, připravené k boji.

Seth ale nevypadal, že by nás chtěl zdržovat od hledání Alexe.

„Farah si dělala srandu, ohledně té odměny,“ řekl.

„Tohle bychom nikdy neudělali. Doufám, že z toho nebylo zle, že jsme přišli k vám domů a odnesli si pryč tu rakev?“ Dodal a poněkud nezřetelnou výslovností. „Ale, jako, nevěděli jsme, kdy se vrátíš a tvoje máma…vypadala, že je trochu mimo. A víš, i když to vypadá, že bude ta hra kvůli bouři zrušená, pořád ještě tu rakev musíme vyrobit. Je to něco jako tradice.“

S úžasem jsem na něj zůstala koukat. „Počkej,“ řekla jsem. „To ty jsi odnesl všechny ty věci a dřevo z máminy garáže?“ Po celou dobu jsem si byla jistá tím, že to byl Alex, kdo to udělal, a poté, co tahle parta zjistila, že to byl on, tak ho do té rakve za trest zavřela.

Sethova další slova mě ale přesvědčila o opaku.“Jo,“ řekl Seth. „No, já a můj táta. Dneska ráno jsme tam byli a odnesli to. Tvoje máma to naprosto chápe.“

No jasně. Strýček Chris se zmiňoval o tom, že se tam Seth a jeho táta, stavovali během dne…

„Ach můj Bože,“ Farah zatřásla se Sethem a znovu ho objala. „Řekni Pierce o tvém otci a její matce. Počkej Pierce, tohle si musíš poslechnout. Řekni jí to zlato.“

„Zlato, teď ne,“ podíval se na ni mrzutě Seth. Vypadalo to, že se pod Johnovým pohledem cítí čím dál tím víc nepohodlněji. Vypadal mužně, navíc s těmi ramenními vycpávkami.

Ale tak velký jako John nebyl.

„Fajn,“ řekla Farah a nespokojeně zamlaskala. „Tak jí to řeknu já. Tvoje máma chodila na střední se Sethovým otcem. Byli zvoleni králem a královnou maturitního plesu. Všichni si mysleli, že se vezmou. Věděla jsi to?“

Hodila jsem rychlý pohled na Setha a pak zase zpátky na ní. Zdálo se, jako by hluk festivalu kolem nás utichl. Sotva jsem cítila stisk Johnovi ruky, tak pevné a podpírající.

Jediné, nač jsem dokázala myslet, byla konverzace mámy a táty, kterou jsem zaslechla – ne tu poslední, za dveřmi máminy ložnice, ale tu, po mé poslední soudně nařízené návštěvě mého otce předtím, než jsem se odstěhovala na Floridu. Táta dával mámě dost zabrat kvůli jejímu rozhodnutí přestěhovat se zpátky do rodného města a popichoval ji, že je to kvůli tomu, že je ´on´ zase volný.

„Myslím, že bys právě teď měl mít na práci důležitější věci, než je sledování manželských stavů na internetu mých bývalých,“ odpověděla mu na to kousavě máma.

„Baví mě sledovat jejich zvyky v páření,“ ušklíbl se táta. Do teď jsem nevěděla o kom to mluvili.

Najednou to bylo naprosto jasné: Sethův táta.

Farah si všimla mého ohromeného výrazu a znovu plácla svého přítele do hrudi.

„Vidíš miláčku,“ řekla. „Říkala jsem ti, že to neví. Není to šílený? Najednou se ukazuje, jak naši rodiče trávili čas. Tvoje máma a Sethův táta a můj táta a také tvůj strýček Chris. Moje máma - šla taky na IHHS, ale byla o pár ročníků níž – říká, že byli jako čtyři mušketýři nebo tak nějak. Není to ta nejroztomilejší věc, jakou jsi kdy slyšela? No, myslím, že to bylo hezké až do…“ Odmlčela se a zvedla ruku ve snaze ukázat, jak byla taktní. „No, vždyť víš. Co se stalo s tvým strýcem.“

Nechtělo se mi přiznávat, že mám jen mlhavou představu o tom, co se stalo s mým strýcem, kromě faktu, že se jednalo o oblast kolem drog a že byl ve vezení prakticky po celý Alexův život.

Farah pokrčila rameny. „Myslím, že to bylo v době, kdy se tvoje máma nevrátila zpátky z vysoké sem na Isla Huesos a ona a Sethův otec se rozešli. Ale hele, to je v pohodě, protože potkala tvého tátu a měli tebe, viď?

I když jsem tak trochu doufala, že se dají se Sethovým tátou zase dohromady, když jsou teď oba dva rozvedení.“

Přesně v tohle, jak předpokládal táta, že doufá i moje máma.

Skupina lidí, procházející kolem, která byla oblečená ve stejných červenobílých barvách Isla Huesoské střední, si všimla Setha a Farah a zakřičela: „Wreckers vládnou!“ Několik z nich natáhlo ruce sevřené v pěst Sethovým směrem. Ten pozvedl svou pěst směrem k nim a zařval,“Jo!“Pak do sebe začali vzájemně narážet hrudníky a nadšeně se bavili o jakémsi vyhlášeném večírku.

Znenadání jsem pochopila, proč se strýčkovi Chrisovi ulevilo, když slyšel, že do města přijíždí můj táta. Nikdy předtím neprojevoval nějakou zvláštní zálibu ohledně mého otce, ale to, že se pan Rector poflakuje tak často okolo mámina domu se mu líbilo ještě méně.

Teď teprve mi mámina podivná reakce na mé posměšky, ohledně okázalého Rectorovic mauzolea, začala dávat smysl. Moje máma byla málem Rectorová – no, vzala si sice jiného, ale i tak. A já tam stála a dělala si legraci z toho, kolik peněz mají někteří lidé na vyhazovaní.

Jasně. Stejně tak jako její bývalý přítel ze střední.

Proč něco neřekla? Nedivila bych se tomu, kdyby mi řekla,“ Pierce, když jsem ještě byla na střední škole a měla hrozně špatný odhad, chodila jsem s neskutečným debilem.“

Tajila něco? Nebo to bylo něco, co chtěla, aby bylo, od jejích středoškolských let a jejího nového já, co nejvzdálenější?

„Jsi v pořádku?“ Zeptal se John a jeho hlas ke mně proniknul skrze zvířený oblak zmatku v mé mysli.

„Ano,“ odpověděla jsem. „To jen,že … některé věci mi začínají dávat smysl tak, jako nikdy předtím.“

„Jaké věci?“ zeptal se zvědavě.

„Myslím, že žádné, na kterých by mělo záležet,“ řekla jsem a potřásla hlavou. „Jen něco ohledně mojí mámy.“ Natáhla jsem se a oběma rukama se Johnovi pověsila na rameno. „ Slib mi, že nikdy nebudeme jako oni, jo?“ zeptala jsem se, otřásla se a hlavou ukázala směrem k Sethovi a Farah.

„Nepřijde ti, že říkat jeden druhému ´zlato´ je poněkud nechutné?“

„My bychom nikdy nemohli být jako tihle dva,“ řekl John a odváděl mě pryč poté, co Setha počastoval posledním kamenným pohledem.

„Proč ho tak nenávidíš?“ pobaveně jsem se zeptala.

„Nenávidět ho?“ John vypadal překvapeně. „Právě jsem ho potkal. A ani ty sama nevypadáš, že by jsi se o něj nějak zvlášť zajímala.“

„nezajímám, ale pokaždé, když se kolem tebe ozve jméno Rector, nasadíš na své tváři tenhle výraz.“ Předvedla jsem mu to a strašlivě se zamračila.

Zasmál se. „Opravdu? O tom jsem neměl tušení.“

„Alex dělá úplně to samé, když Setha zahlédne,“ vzpomínala jsem.

„No, pak mám pocit, že budu mít tvého bratrance rád,“ řekl John,“ pokud ho někdy najdeme.“

„Taky si myslím, že budeš,“ řekla jsem. „Ale proč-?“

Za námi se ozvali lehké kroky a přerušili mě. Otočili jsme se a uviděli Farah, jak za námi utíká sotva dech popadá. Tváře celé zarudlé.

„Já jsem tak pitomá,“ řekla. „Málem bych zapomněla. Zítra večer pořádáme večírek na počest Noci Rakví. A vy všichni jste samozřejmě zváni.“

„Páni,“ řekla jsem. „Díky Farah. To je prima. Ale my pravděpodobně nebudeme mít-.“

„Ale no tak,“ Farah vypadala zklamaně.

„Zkuste dorazit. Jsou pozvaní všichni z maturitního ročníku…ale neříkejte to prvákům. My se budeme snažit dodělat tu rakev, aby byla hotová a mohla tam být. Chceme, aby se tam všichni podepsali. Víte, něco jako vzpomínka na tenhle rok.“

„Ta rakev tam bude?“ Najednou to pozvání znělo mnohem lákavěji. „Kde se ten večírek má konat?“

„V nové zástavbě, kterou staví naši tátové na Reef Key. Pamatuješ se Pierce, vzali jsme tě tam, abys to viděla.“

Pamatovala jsem se. Pan Rector a pan Endicott v podstatě vzali kus nádherného ostrovního ráje a vybagrovali ho a rozparcelovali na pozemky, včetně tenisových kurtů a Tiki baru.

„Tohle si nemůžete nechat ujít,“ řekla Farah. „ Bude to v domě, který byl postaven speciálně kvůli tomu. Fakt doufám, že ten hurikán nepřijde, tak jak pořád dokolečka říkají, jinak bychom museli, samozřejmě, celou akci zrušit. Odpoledne to snížili na druhou kategorii, ale právě teď jsem někde zaslechla, že už to zase vrátili na trojku. Takže i kdyby se to o nás jen otřelo, nikdo by -.“

Někdo zakřičel, „Farah!“ a ona se ohlédla po skupině, kterou před chvilkou sama opustila, jen proto, aby za námi přiběhla a pozvala nás.

„Ach,“ řekla a kousla se do svých třešňově červených rtů. „Už musím jít. Ale pokuste se přijít, jo? Bude to epické!“

Pak se rozeběhla zpátky k Sethovi a nám nadšeně zamávala.

Na okamžik jsem tam jen tak stála a cítila se omámeně. Není to tak dávno, co mi kdosi říkal, že to bude epické a týkalo se to mě.

Byla to Jade.

Ten znepokojivý pocit ve mně se najednou jako by zhoršil…a nejen proto, že jsem se dozvěděla o mámině chození s panem Rectorem na střední. Jedna z dešťových kapek mi dopadla přímo na tvář. Natáhla jsem ruku. Další kapka dopadla přímo do středu mé dlaně.

Skupinky lidí kolem nás se začali pohybovat rychleji ve snaze najít si úkryt. Henry začal ukusovat ze své cukrové vaty mimořádně velká sousta ve strachu, aby mu ji déšť nerozpustil dřív než si jí stačí užít.

“Není to tak zlé, jak to vypadá,“ řekl s úsměvem John, když si všiml mého výrazu. „Je to jen déšť. A alespoň teď víme, kde ta rakev je.“

„Kde bude zítra,“ řekla jsem. Nedokázala jsem zamaskovat úzkost v mém hlase. „Ještě není ani postavená. Co když máš pravdu ohledně toho, co jsme viděli v mém telefonu? Co když je to budoucnost…vzdálená budoucnost? Nemůžeme takhle Alexe nahánět každou noc.“

Vzpomněla jsem si, jak jsem se ráno ptala Johna, jestli bych mohla dostat také takový jako nosí on ve své kapse a jeho odpověď byla – Rozhodně ne. Teď už jsem chápala, proč byl tak strohý.

„Pokud všechna ta vaše zrcadla ukazují jen trpící lidi, ale vy nemůžete udělat nic, co by jim mohlo pomoct, jaký to má smysl je vlastnit?“ zeptala jsem se ho s hořkostí v hlase.

„To není všechno, co ukazují,“ řekl John. „Ukazují, po čem tvé srdce touží…to, co chceš vidět nejvíc – nebo koho – v okamžiku, kdy se díváš.“

„Pak musí být to moje rozbité,“ řekla jsem. To by dávalo smysl. Proč by to moje nemohlo být rozbité? Já byla taky porouchaná. Nebo jsem se alespoň normálně necítila už dost dlouho.

„Není rozbité,“ řekl John. „Vzhledem k tomu, že je to mobilní zařízení ze země a v Podsvětí dosud žádné jiné mobilní zařízení vyrobené na zemi nefungovalo, tak mu moc nerozumím…zatím.“ Zkoumavě se na mě díval. „Funguje ale přesně jako ta naše. Dělala jsi si starosti o svou rodinu, takže ti ukázalo to, po čem tvé srdce toužilo: jednoho člena tvé rodiny, který je v bezprostředním ohrožení a potřebuje tvou -.“

„Počkej,“ přerušila jsem ho. Něco mě napadlo. „To proto jsi vždycky věděl, že jsem v nesnázích a potřebuji tvou pomoc? Jako tenkrát ve škole s panem Millerem? A tehdy u toho zlatníka? Protože jsem to byla já, koho jsi chtěl ze všeho nejvíc vidět ve svém -.“

„Ach podívej,“ řekl John a vypadal, že je neskonale vděčný za přerušení. „Jde sem Frank.“ Přišoural se k nám Frank. „Našel jsem ho,“ řekl s ležérní nedbalostí.

Poskočilo mi srdce. Jen něco tak obrovského jako bylo nalezení mého bratrance mě mohlo rozptýlit od toho objevu, že mě můj přítel zachraňoval od smrtelných nebezpečí jen proto, že mě špehoval prostřednictvím kapesního zařízení z Podsvětí, zjevně ovládaného vyšší mocí. „Kde?“

„Přesně tam, kde ho slečna Kayla zanechala.“ Frank nás zavedl o několik stánků dál do temného průchodu vedoucího zpět na ulici. Průchod byl vyroben z tepaných, železných oblouků, které byli omotány blikajícími pohádkovými světly a přes které se proplétala vinná réva s jasně žlutou bouganvillií.

Na jednom z oblouků seděla Hope a sama pro sebe si vrkala.

V okamžiku, kdy si mě všimla, zamávala křídly a odletěla se schovat pod oblouk.

Klenuté oblouky vedli k velkému venkovnímu nádvoří nad nímž se klenul hustý baldachýn z větví stromů na nichž byla rozvěšena spousta světýlek a barevných luceren a které tomuto místu dodávaly obrovský romantický náboj.

Uvědomila jsem si, že to bylo z tohoto nádvoří, odkud jsme po celou tu dobu slyšeli hrát tu živou španělskou hudbu. Všimla jsem si malého jevišťátka osvíceného reflektory, na němž postávalo několik hudebníků, včetně pár kytaristů a nádherné zpěvačky oblečené do přiléhavých, červených

šatů, s květem ibišku ve vlasech. Před pódiem tančili páry všech věkových skupin. Po celém nádvoří byla roztroušena spousta malých stolků, většinou prázdných. Nejspíš proto, že většina lidí dala přednost živému ruchu venku na ulici.

Nicméně tady se nabízelo jídlo. Na dlouhém stole postaveném podél jedné strany nádvoří se nabízelo občerstvení.

Hope se usadila právě před tímto stolem v očekávání toho, že cokoliv z něj spadne, to sezobne. Neměla jsem jí to za zlé. I já jsem cítila lahodné aroma marinovaného kuřete a mořských plodů a uvědomila si, jaký velký mám už zase hlad. Mražené ovoce, které jsem předtím snědla mi rozhodně k uspokojení hladu nestačilo.

„Madam,“ vylekala mě Kayla, která se přede mnou najednou vynořila z temného stínu podloubí a dramaticky rozvířila svůj sametový, fialový plášť. „Váš bratranec vás očekává.“ Ukázala na jeden z bílých, plastikových stolků ukrytý ve stínu velkého stromu.

Nebylo pochyb o tom, kdo je ta postava, která tam seděla a tvář jí osvětloval jen svit z displeje mobilu. Byl to Alex a byl v pořádku. Prsty se mu rychlým tempem míhali po klávesnici telefonu.

„Díky Kaylo,“ řekla jsem. Ignorovala jsem signály z mého žaludku, že mám hlad a řekla Johnovi, „Hned se vrátím,“ a vykročila směrem k bratrancovu stolu.

„Doprovodím tě,“ řekl John a srovnal svůj krok s mým. „Pokud ti to nevadí.“

Zastavila jsem se.“Johne,“ řekla jsem. Byla jsem nervózní ze všeho toho jídla co tu tak vonělo a z faktu, že jsem došla tak daleko jen proto, abych tu našla Alexe, jak si posílá smsky – smskuje – na tak nádherném nádvoří, kde se všichni ostatní kolem něj baví a tančí, i když tím oslavují něco tak děsivého jako je úmrtí a pohřeb mého přítele. Alespoň na mě ale, pod hustým baldachýnem z listí, nepadaly těžké dešťové kapky. „Uvědomuji si, že tady na zemi zřejmě tvé magické zrcadlo nefunguje, ale jak se můžeš sám na vlastní oči přesvědčit, právě teď mi tu žádné bezprostřední nebezpečí nehrozí.“

Obočí mu vyjelo nahoru.“ Promiň?“

„Právě teď tvou pomoc nepotřebuji,“ vysvětlovala jsem.

„Vlastně teď spíš překážíš. Neznáš Alexe. A on nezná tebe. Všechno, co o tobě ví je to, co mu napovídala babička …a já velmi pochybuji o tom, že by to bylo něco dobrého. Před tebou mluvit nebude.“

„Možná, že ne,“ usmál se zdvořile John. „Mýlíš se ale, když říkáš, že právě teď ti nic nehrozí.“ Pokývl hlavou směrem k mé hrudi.

Podívala jsem se dolů. V narůžovělé záři lucerny jsem uviděla, co tím myslel. Barva diamantu na mém náhrdelníku se změnila na bouřkově černou, jako ty mraky, co se nad námi celý večer kupili.

Někde poblíž číhaly Fúrie.

18. kapitola

A řek´ jsem:“Mistře, kdo jsou ti v tom davu, ti duchové, jež černý vzduch tak moří?” Dante Alighieri, Peklo, Zpěv V.

„Neboj se,“ řekl John. „Postaráme se o to…aniž bychom ti překáželi.“

Pan Liu a Frank se už rozptýlili po okolí a sledovali lidi u okolních stolků, Frank s Kaylou zamířil na taneční parket, aby tak měl možnost být ve středu mezi všemi tančícími páry, které se tam houfovali. Dokonce i Henry odložil cukrovou vatu a pití na jeden z prázdných stolečků a vylezl na strom, aby měl lepší rozhled.

„Co budete dělat, až ty Fúrie objevíte?“vyhrkla jsem. „Zabijete je?“

Svých slov jsem litovala ještě dřív jsem je vypustila z pusy. Přes obličej mu přešel mrak černý jako barva mého diamantu a John se odvrátil a řekl,“Ne. Jak už jsi mi dříve říkala ty, zabíjení Fúrie nezastaví…bohužel. Bolest ale dokáže být občas mimořádně účinný odstrašující prostředek.“

Skousla jsem si ret. Mluvil sice lehkovážně, ale já za tím jeho tónem slyšela uraženou pýchu.

Položila jsem mu ruku na rameno a řekla,“Johne, promiň. Určitě najdeme jiný způsob, jak je porazit.“ Zavrtěl hlavou a pobaveně se na mě podíval.

„Jdi a promluv si se svým bratrancem,“ řekl. „Já budu dávat pozor.“

Šla jsem k místu, kde seděl Alex se sevřenými rty. Myslím, že to chápu. Nakonec, John už tohle dělá skoro dvě stě let. Kdo jsem, abych si po méně než týdnu mohla myslet, že jsem expert?

„Alexi?“řekla jsem a posunula si křeslo blíž k němu. Nevzal mě na vědomí a stále veškerou svou pozornost věnoval svému telefonu. Trvalo mi několik vteřin než jsem si uvědomila, že má na uších nasazená sluchátka. Sedět na nádvoří, kde hraje fantastická živá hudba a mít na uších sluchátka. Neuvěřitelné.

Natáhla jsem se a jedno z nich mu vytáhla ven. „Alexi.“

Odtrhl tvář od displeje, otočil se a podíval se na mě. Jakmile si uvědomil, kdo jsem, tak se namísto úsměvu zamračil.

„Eh, čau Pierce,“ řekl. „Táta říkal, že jsi se vrátila. Vlastně mi právě volal a říkal, že jsi jen tak ze srandy odešla a domů se vrátila se svým novým přítelem a zanechala tam jakýsi dopis o tom, že s ním odcházíš a že se budete brát nebo tak něco. Gratuluju. Takže, co děláš tady?“

Brát se? O vdávání se jsem nikomu nic neříkala. Proč jsou všichni v mé rodině tak melodramatičtí?

„A co tu děláš ty?“ vystřelila jsem zpátky. „Neříkal ti strýček Chris, aby ses vrátil domů?“

„Ty jsi teď něco jako rodičovská policie?“ zeptal se Alex se smíchem. „To ty mi řekni, kde jsi poslední dva dny byla? Někde s tím klukem? A kdo to vlastně je? Víš, že tě hledají policajti? Tvůj táta je na cestě sem a slyšel jsem, že z tebe není zrovna u vytržení. Raději si dej pozor, aby ti neuťal ten tvůj příspěvek, tisíc dolarů na týden.“

„Není to tisíc dolarů na týden,“ řekla jsem ještě víc naštvaná než předtím. „Komu to píšeš?“ Ukázal mi displej. „War of Warcraft.“

„No, Alexi, polož to na chvilku,“ řekla jsem. „Musím s tebou mluvit.“

„O čem?“ zeptal se, aniž by odložil telefon.

„Jak tvůj nový přítel praštil babičku do tváře? To bylo vzorový, mimochodem.“ Uchechtl se. „Přál bych si ho potkat.“

O sekundu později mu z ruky zmizel telefon. Ne, že by se rozhodl ho odložit a dospěle si se mnou promluvit, ale proto, že mu ho John vyrval z jeho sevření.

„Vypadá to, že se ti splnilo přání,“ řekl a přitáhl si prázdnou židli vedle Alexe.

„Ty vole,“ řekl zároveň rozhořčeně i ohromeně Alex. „To je můj osobní majetek. Co s tím chceš dělat?“

Mobil se rozplynul ve vzduchu. Nebyl ani v jedné z Johnových rukou.

„Tvá sestřenice tě požádala, abys ho odložil,“ vysvětlil mu mile John. „A mé jméno není ty vole, ale John. Pierce už tvým hledáním strávila dost času a měla s tím dost potíží. Tak bys jí teď mohl prokázat malou laskavost a věnovat jí tvou plnou pozornost.“

Alex se na něj zaškaredil. I v růžové záři lucerny jsem postřehla, že zčervenal, ale jestli to bylo rozpaky a nebo vzteky, jsem nevěděla.

Možná, že to bylo údivem. Protože chvíli na to se uprostřed stolu objevila široká, plochá mísa, obložená humřími ocásky, krevetami, kuřecím masem, chorizem, zeleninou a paellou, spolu se džbánem ledové vody a talířem nakrájeného, ještě teplého, mexického chleba a s dostatečným množstvím talířů, skla a příborů pro každého.

A po žádném číšníkovi, který by tohle všechno přinesl, nebylo ani vidu, ani slechu. V jednu chvíli byl prostě stůl prázdný a za okamžik byl najednou plný jídla.

„Nyní,“ řekl John a natáhnul se pro ubrousek, „si vychutnáme toto jídlo. Budu rád, když se k nám připojíš. Až skončíme, dostaneš svůj telefon nazpátek. Pochopil´s, Alexandře?“

Teď už se Alex nedivil. Teď už zíral, s očima navrch hlavy.

Byla jsem na tom podobně. Jak tohle všechno John dokázal? Myslela jsem, že vyšší moc funguje jen v Podsvětí.

Pak jsem si vzpomněla, jak tehdy na hřbitově vrátil ptáčkovi život a na ten výbuch světel v mámině domě. Nazýval to levnými, kouzelnickými triky…

Na tomhle není nic levného, pomyslela jsem si.

Rozhodla jsem se, že jsem tak hladová, že je mi jedno, jak to provedl a natáhla se pro vlastní ubrousek, rozprostřela ho na klín a pak si od Johna nechala naservírovat obří lžíci paelly z mísy, která stála uprostřed stolu.

„Jak…jak to děláš?“ divil se Alex a pohledem podezřívavě těkal z Johna na mě a zpátky. Znělo to dost nervózně. Hlas se mu mírně chvěl. „Co ode mě chceš? To je nějaký druh televizní reality show?“ Rozhlédl se po nádvoří ve snaze najít někde schovanou skrytou kameru. „Já svá práva znám, víš.

Nemůžeš nikde použít záznam, kde jsem, dokud ti nepodepíšu souhlas. A protože mi ještě nebylo osmnáct, musel by můj táta vyplnit formulář o tom, že s tím souhlasí.“

„Alexi,“ řekla jsem mu. „Tohle není žádná televizní show. Jen s tebou chci mluvit.“

„Proč?“ nedůvěřivě si mě prohlížel přimhouřenýma očima. „Nic jsem neprovedl. Ať už jsi s tímhle chlápkem provedla cokoliv, Pierce, nechci, abyste mě do toho tahali.“ Podíval se na všechno to jídlo. Bylo jasné, že si myslí, že je to všechno kradené… a nebo možná vyčarované. Z toho, co jsem věděla, tak by to tak i klidně mohlo být. „Mám dost vlastních problémů k vyřešení.“

„O tom s tebou chci právě mluvit, Alexi,“ řekla jsem. Poté co jsem snědla pár soust rýže a krevet mi bylo hned líp. Na jídlo, které bylo nejspíš vykouzleno z říše temna to chutnalo vážně božsky. „Vím, jak jsi byl rozčilený, když tvého tátu neustále tahali k výslechu kvůli tomu Jadeinu vrahovi -.“

Alexův výraz přešel do obranného. „Byl se mnou doma, v době, kdy byla zavražděná,“ řekl.

„Celá ta věc byla narafičená. Víš koho by se měli spíš ptát na vraždu Jade? Tohohle chlápka.“ Prstem s okousaným nehtem ukázal na Johna. “Kdo to, sakra, je? Nikdy předtím jsem ho tu neviděl.”

„Oukej,“ řekla jsem uklidňujícím hlasem. Alex by to asi nerad slyšel, ale měl toho s Johnem dost společného. Jakmile Alex cítil, že je zahnaný do kouta, vždycky na lidi, kteří mu chtěli pomoct, vyletěl. Protože za ta léta byl jediný druh zacházení, který znal jen lhostejnost a krutost. Nakonec, vychovávala ho moje babička.

„Jenže John byl se mnou, když zavraždili Jade,“ vysvětlila jsem mu. „Takže to nespáchal ani on. Byl to někdo jiný, tady z ostrova. Jenže zatím nevíme kdo. Takže si svou frustraci kvůli tátovi přestaň vylévat na Sethovi a celém A-křídle, nejsou-.“

Teď Alex místo červenání se, zbledl. Vypadal překvapeně…a možná i trochu provinile.

„Cože?“

„Vím, že je to pravda,“ řekla jsem a věnovala mu svůj nejlepší nesouhlasný pohled starší sestřenice. Byla jsem starší jen o pár měsíců, ale i to se počítá. „Vím, že se pokusíš něco udělat s tou rakví.“

Alexův šok se jen prohloubil. „S rakví?“

„Nehraj tady na mě jako bys nevěděl o čem to mluvím,“ řekla jsem. Voda, kterou mi John nalil do sklenice byla příjemně chladivá, zvláště po té pikantní paelle.“Ty sám jsi mi říkal, jak je to prima, že jsem v třídním výboru, co se rakve týče. To proto, abys věděl, kde bude celou tu dobu schovaná.

Alespoň jsi to tak říkal. Je jasné, že se chystáš tu rakev maturantům zničit, aby ses tak pomstil Sethovi Rectorovi za něco, co ti provedl.“

Alex zavrtěl hlavou. Těch šoků už bylo moc. „Jo, Pierce,“ řekl sarkasticky. „To je ono. To je přesně ten důvod proč jsem byl tak nadšený z toho, že jsi ve výboru, který rozhoduje o rakvi, jen proto, abych díky tomu mohl zničit všechny sny Setha Rectora, stejně tak jako on zničil ty moje šikanou už ve školce.

To myslíš vážně? Ale no tak.“

Nejistě jsem se podívala na Johna. Ten svou pozornost zaměřil na Alexe. Všimla jsem si, jak neklidné jsou jeho prsty, i když jimi svíral vidličku. Byl připraven na jakýkoliv druh útoku.

Ohlédla jsem se. Frank stále ještě kroužil s Kaylou kolem dokola parketem. Ta vypadala jako by byla v sedmém nebi, na tváři se jí usadil obrovský úsměv, hlavu měla zvrácenou dozadu a divoce vlající kudrny kolem ní vypadali jako hnědofialová svatozář. Vůbec neměla tušení o tom, že zatímco tančí, tak Frank, stejně jako John, sleduje zbytek nádvoří, zvláště ten tmavý kout, kde se nacházel náš stůl. Ne, že by záleželo na tom, že si nevšímá… nebo, že se já dívám jejím směrem. Stejně by mi nikdy nebyla schopna říct, proč Alex tak moc nenávidí Setha Rectora.

Podívala jsem se zpátky na Alexe.

„Vlastně,“ řekla jsem. „Mluvím naprosto vážně, Alexi. Vím, že se chystáš udělat něco, co tě může dostat do problémů se Sethem Rectorem. A já ti to nedovolím.“

Alex se ošklivě zašklebil. „Aha, a proč?“zeptal se. „To tě tolik vytáčí to, že už nejsi mezi nejoblíbenějšími? Nechceš už být spojována s námi, nízkými Cabreros? No, dovol mi něco říct, Pierce. Způsobem jakým rozkazuješ, je tu šance, že by ses mohla tahat s A-křídlem s tím svým namakaným exotem-.“

Alex, aby svá slova zdůraznil, vyskočil a převrhnul stůl, takže paella létala všude kolem a pak se vrhnul na Johna.

Nevím, co si asi tak mohl Alex myslet.

John byl téměř o hlavu vyšší než on, o něco těžší a svalnatější. A pak tu ještě byla ta maličkost, že je John dozorcem nad mrtvými a vládcem Podsvětí…ačkoli tohle Alex neměl jak zjistit.

Alex byl v mžiku hozen zpátky na svou plastovou židli. John stál nad ním a jednou rukou ho přidržoval na místě, zatímco Alex supěl a snažil se bojovat.

Vypadal přitom jako červí návnada na háčku.

„Zbláznil ses?“ zeptala jsem se nevěřícně Alexe a smetala si zrnka rýže ze sukně. „Co je to s tebou?“

John se na mě podíval a zeptal se,“ Jsi v pořádku?“

„Samozřejmě, že jsem v pořádku,“ řekla jsem. „Ale tvoje báječná večeře…“ dívala jsem se na ten nepořádek na zemi.

„Je zničená.“

„To nevadí,“ řekl John a otočil svou pozornost zase k Alexovi.

Jak jsem měla asi tak dělat, že to nevadí? Cítila jsem, jak se všechny pohledy upírají naším směrem – i když hudba naštěstí nepřestala s hraním. Rozbité kousky talířů byli rozházené po dlažbě společně se sklem z rozbitého džbánu na vodu. Rýže s humří ocásky se povalovala všude kolem.

Pan Liu se před nás odvážně postavil, tak jako by mu to tady patřilo. „Nic se neděje,“řekl autoritativním hlasem, postavil se před Johna s Alexem a zablokoval na ně tak pohled většině přihlížejících. „Všechno je v pořádku.“

Zvědavci se začali vzdalovat a Henry sešplhal dolů ze stromu a Frank s Kaylou se vraceli zpátky k nám přes taneční parket.

„Jen jsme se ti snažili pomoct,“ řekla jsem Alexovi. „Nezajímám se ani o popularitu ani o tu stupidní rakev. Záleží mi na tobě. Snažím se, aby ti neublížili.“

„Pokud ti na mě opravdu záleží,“ řekl mi Alex rozzlobeně a nepřestával se vzpouzet proti ruce, která ho držela v křesle,“necháš mě být. Nemáš ani představu, čím jsem si prošel.“

„Ne,“ sklonil se k němu John, šeptaje mu tichým, nebezpečným hlasem a mně bylo jasné, že to není určeno mým uším. „To ty nemáš tušení, čím si musela projít ona, aby se sem k tobě dostala a mohla si s tebou promluvit. Jediný důvod, proč právě teď ještě dýcháš je ten, že nemá ráda, když ubližuju lidem.“

Alex na něj vrhnul vzdorovitý pohled , ale vypadalo to, že mu věří, protože sevřel rty. Kayla k nám pospíchala s plnou hrstí ubrousků.

„Ach Bože,“ řekla a začala lehce ometat předek mých šatů. „Kočko, ty jsi ale zaprasená! Alexi, co je to s tebou? Všechno jsem to viděla, takže se nepokoušej zapírat, vím, že jsi to začal. Ať už se stalo cokoliv, nech to být, přesně tak, jak nás to učili v programu.“

Alex se na ni zamračil. Zjevně se mu právě teď nechtělo poslouchat fráze z Nových Cest.

„Kayla má pravdu,“ řekla jsem. „Nevím, proč Setha Rectora tak strašně moc nenávidíš, ale musíš toho nechat. Jen se tím dostaneš do potíží.“

„Mu to ukažte, slečno“řekl vážně Henry a ukázal na můj batoh. „Mu ukažte v magickým zrcadle, jak velký problémy to sou. Pak vám uvěří.“

Všimla jsem si, jak po mě John blýsknul svýma stříbrnýma očima, zachytávajíc v nich odlesky z okolních luceren. Nebyla jsem si jistá, jestli by s Henryho nápadem souhlasil nebo ne, usoudila jsem ale, že tak jako tak nemám co ztratit, teď, když mí rodiče už ví, že mě nikdo nedrží proti mé vůli. Jak rychle je FBI schopné zachytit signál, když už ho nadále nehlídají?

Sáhla jsem do batohu pro mobil a poté ho aktivovala. Jenže můj telefon se choval přesně tak, jak měl, ukazoval jen mé zprávy – bylo jich přes stovku a většina jich byla od mé mámy – namísto strašidelného videa s Alexem. To nebylo nikde k nalezení.

„Moje, ehm, magické zrcadlo tady nefunguje stejně tak jako když jsme doma, Henry,“ řekla jsem. Henry vypadal zklamaně. „No, i tak byste měl udělat to, co vám říká,“ řekl Alexovi. „Věřte mi.“ Alex vypadal, že už nadále nevydrží sedět potichu.

Podíval se z Henryho, oblečeného v děsném oblečení na mě a vybuchl,“ Ježíši Pierce, o co tady jde? Kdo jsou tihle lidi? Chápu, že je tvůj táta nejbohatší muž v Americe, ale co jsi to provedla, šla ven a koupila si vlastní cirkus?“

Podívala jsem se na Johna a pana Liu, kteří tu, pravda, před ním stáli poněkud hrozivě. Byl to ale Alex, kdo se jako první vrhl Johna. On byl tím, kdo nejvíc útočil.

„Tohle jsou mí přátelé,“ odpověděla řekla jsem mu rozhořčeně. „A přišli sem se mnou, aby mi pomohli tě najít, protože jsem se o tebe bála.“

Alexův hlas zaskřípal. „Ty si zmizíš, aniž bys komukoliv řekla jediné slovo a pak se vrátíš, protože máš o mě strach? Proč?“

„Jsi můj bratranec,“ řekla jsem a jeho nedůvěřivý tón mě zabolel. Jsi ten, na kom mi hodně záleží. A mám pocit, že jsi v průšvihu. Tvůj táta ti řekne, že jsem doma, aby ses vrátil, ale ty raději zůstáváš sedět tady v tmavém koutě a hraješ sám se sebou War of Warcraft. Nemyslíš, že je to poněkud znepokojivé, Alexi? Nemyslíš si, že to znamená, že se děje cosi divného?“

„Bože, ty jsi tak sobecká,“ zasmál se Alex. Johnovi oči nebyli jediné, které tu tak jasně zářily.

I Alexovi byli nezvykle lesklé. Jen je měl hnědé. „Takže si na chvilku zmizíš a pak se zase vrátíš a já mám pospíchat domů jen proto, abych tě viděl? A když to neudělám, seženeš si tuhle bandu šílenců a vydáš se mě hledat, jen proto, že mám nějaké potíže?“

„To ještě neznamená, že je sobecká,“ řekl ledovým hlasem John. „Naopak to z ní dělá pravděpodobně jednu z mála osob v tvém životě, které na tobě záleží.“

„S ní to nemá co do činění,“ řekl s úšklebkem Alex. „To už se stalo před dvaceti lety a zaplatil za to můj táta – a platí za to i nadále den co den. Je to od tebe hezký, že chceš pomoct všem najednou, Pierce – a tvoje máma taky, přestěhovala se sem a hraje si na to, jak je všechno prima. Obě dvě jste ale přišli trošičku pozdě.“

Až když skončil jsem si uvědomila, proč tak Alexovi září oči. Byli plné slz.

On brečel.

19. kapitola

Neviděl´s nikde věc tak neslýchanou, jako je říčka tato, která hasí

nad sebou ohně, jež k ní dolů kanou…

Dante Alighieri, Peklo, Zpěv XIV.

John Alexe, se šokem v očích, pustil. Místo toho, aby Alex utekl, zhroutil se zpátky na židli, zabořil obličej do dlaní a tiše plakal.

Vyměnily jsme si s Kaylou užaslé pohledy a ani jedna z nás nevěděla, co dělat. Doufala jsem, že když s ním strávila delší dobu, bude mi umět poradit, co s ním.

Ačkoli z jejího divokého pohledu jsem usuzovala, že ani ona nemá tušení…soudě podle těch pohledů, které na mě vrhala a stejně tak i všichni ostatní.

Až na Johna, který promluvil mnohem laskavějším tónem, než jaký jsem u něj kdy slyšela předtím, když mluvil o a nebo s Alexem,“ Má dost. Někdo by ho měl odvést domů.“ Myslím, že tím chtěl říct, že Alex byl zraněn mnohem hlouběji, než bych si kdy pomyslela, protože se vždycky choval tak, jako by mu na ničem – na nikom – nezáleželo.

Evidentně mu ale na něčem záleželo, protože na Johnovu pobídku zasténal.“Ne. Prosím.“ Aniž by zvedl hlavu z dlaní. „Nechci jít domů.“

„Počkej,“ řekla jsem Johnovi a postavila jednu z židlí, které se převrátily poté, co Alex zvrhnul stůl. Pak jsem si na ni sedla a položila Alexovi ruku na záda.

„Proč se nechceš vrátit domů, Alexi?“

„Chtělo by se ti?“ zeptal se tlumeným hlasem, protože měl stále ještě schovanou hlavu v dlaních.

„Kdybys musela žít s ní?“

Věděla jsem přesně, koho tím myslí, když jsem si představila, jak stála na úpatí schodiště u posledního sloupku zábradlí a sahala do kabelky pro pepřový sprej.

Pokud vím, tak pepřový sprej na Alexe nikdy nepoužila, ale moc ráda ho poučovala o tom, co podle ní všechno bylo jeho chybou.

„Ne,“ řekla jsem. „Teď tu máš svého tátu. A jakmile si najde práci, můžete se odstěhovat-.“

„Ale on žádnou práci nesežene,“ zasténal Alex. „Nikdo ho nezaměstná, když má záznam v trestním rejstříku -.“

Je pravda, že jsem už přistihla mou mámu se strejdou u rozhovoru na stejné téma. Máma mu nabízela půjčku – dokonce se nabídla, že mu koupí člun, aby ji mohl začít on sám pronajímat k rybolovu – ale on odmítl. Ocenil to, ale prohlásil, že žádnou pomocnou ruku nepotřebuje. Říkal, že se zařídí po svém.

„- a pravděpodobně měl co do činění s Jadeiným vrahem.“ Plna beznaděje jsem si uvědomila, že má Alex pravdu.

„Pracujeme na tom,“ ujistila jsem ho.

To je tím důvodem, proč se po nich neptá, ne proto, že by byl příliš hrdý. Věř mi.“

Nebyla jsem jediná, kdo se na Johna díval s překvapením. I Alex a Kayla se tak dívali. Mluvil s takovým důrezem….jako by s tím měl osobní zkušenosti.

Co věděl John o Rectorových a jejich penězích?

„Peníze jsou prostě peníze,“ řekl rozhodně Alex. „Zvlášť, když vám je někdo dluží.“

„Mýlíš se, chlapče.“ Teď to byl Frank, kdo mu skočil do řeči.

„Slečna Kayla má pravdu. Měl bys to nechat plavat.“

Slečna Kayla vypadala dost potěšeně, když slyšela Franka, jak o ní říká, že má taky v něčem pravdu. Nadzvedla okraje svého pláště a načepýřila se, stejně tak jako dělala Hope.

„To je pravda,“ řekla Alexovi.

Alex vstal ze židle, na což Hope zareagovala rozhořčeným zamáváním křídel a odhopkala o pár kroků dál. „Nikdo z vás neví, o čem mluvíte,“řekl hořce. „Především ty, Pierce. Vždycky jsi měla peníze. A nemusela žít s babičkou.“

V tom měl pravdu. Jenže teď jsem žila v Podsvětí s mrtvými lidmi. Nebyla jsem si jistá, co z toho je horší.

„Pokud jsou peníze, všechno, co chce…“

Dívala jsem se na Franka, jak se hrabe v kapse. Okamžitě jsem věděla, co se bude dít dál: chystal se dát Alexovi hrst španělských mincí, které už nebyly více jak sto padesát let v oběhu…

a podle toho, jak vypadaly, bylo jasné, že je Alex nemohl najít na nějakém vraku, který se tu roztříštil o útesy.

„Franku, ne.“ Rychle jsem si před něj stoupla. „Je to od tebe velmi laskavé, ale ne.“

Frank se podíval na Kaylu, která si ho se zájmem prohlížela. „Proč ne?“ Zeptal se. Chtěl se před ní předvést, jak je bohatý.

„Protože lidi kolem by měli příliš mnoho otázek, jak k nim přišel,“ odpověděl John, který situaci dokonale pochopil.“ A jeho rodina je už tak po drobnohledem.“

Frank pokrčil rameny a vrátil peníze zpátky do kapsy.

„Počkejte.“ Kayla sledovala celý ten výstup s velkým zájmem a tmavé oči se jí už zase třytily víc jak falešné drahokamy, kterými je měla olepené. „Vy jste, kluci, vážně piráti?“

„Ne,“ odpověděla jsem jí rychle. „Nejsou. Jsi tu autem?“

Vypadala celá zmatená, jak rychle jsem změnila téma, ale pak přikývla. „Máma mi dovolila, abych si půjčila její.“

„Dobrá,“ řekla jsem. „Odvezeš ho domů?“Ukázala jsem pohledem na Alexe.

„Cože?“ zeptal se překvapeně Alex. „Já mám své vlastní auto.“

„Vemte mu kláče,“ řekla jsem Johnovi, který přikývl a začal s panem Liu prohledávat prostestujícího Alexe.

„Zajistíš, aby Kayla odvezla Alexe v pořádku do mů a pak i samu sebe?“ Zeptala jsem se Franka.

„Nic by mi neudělalo větší radost,“ odpověděl Frank a usmál se na Kaylu, která po něm hodila koketním úsměvem nazpátek.

Trošičku mě to znervóznilo, ale myslím, že jsem neměla moc na výběr, pokud jsem nechtěla, aby ho odvážel John. Mohlo by to ještě víc rozhodit Alexovi, už tak napjaté nervy z toho, jak se před námi nečekaně objevila ta paella a přiblížit ho to ještě o kousíček blíž šílenství.

„To je strašně nespravedlivé,“ řekl Alex poté, co John našel jeho klíčky a schoval je k sobě do kapsy.

„Pierce, pokud to vážně uděláš, zavolám policajty. Řeknu jim všechno o tobě a tom tvém malém gangu a pak půjdu a vyzvednu si tu odměnu, kterou nabízí tvůj otec-.“

„Tak to ti přeju hodně štěstí,“ řekla jsem nekompromisně. „Táta už tu odměnu stáhnul. A myslím, že teď už mě nikdo nehledá. Kdybys dělal taky něco jiného kromě hraní Warcraftu, tak bys to věděl.“

„A tvůj telefon mám já,“ řekl John, svou tvář jen několik centimetrů od Alexova. „Vzpomínáš si? Ty nikoho volat nebudeš.“

Alex zbledl a otočil se ke mně. „Pierce,“řekl prosebným hlasem. „Vážně. Nechám tu věc se Sethovým tátou být. Přísahám, že ano. Jen mu řekni, ať mi vrátí ty klíče. A můj telefon. Prosím.“

„Budu o tom přemýšlet,“ řekla jsem. „I když se o tebe stále ještě bojím.“Prosebně jsem se na něj podívala. „Nechci, aby se ti něco stalo. Slib mi, že zapomeneš na celý ten tvůj pomstychtivý plán, který sis vymyslel na Rectorovi za to, co provedli tvému tátovi. Nestojí to za to, abys zemřel.

Opravdu ne. Jsem si jistá, že by s tím tvůj táta souhlasil. On tě miluje. Stejně tak jako já, víš.“

Vypadal překvapeně. Naše rodina nebyla zrovna vřelá a nepřeháněla to se slovy mám tě rád. Až na strýčka Chrise, který toho přišel z vězení plný. Ten vyprávěl dokonce i poštovnímu doručovateli, jak moc ho má rád.

„Já…slibuji,“řekl Alex celý nesvůj.

A ještě hůř se cítil – a zůstal stát jako sloup – když jsem ho o sekundu později přišla obejmout. I když částí to mohlo být i tím, že přední část mých šatů byla mokrá a páchla po paelle a ne proto, že Alexe za celý život moc lidí neobjímalo.

„Ach,“zasmála jsem se, jakmile jsem ho pustila. „Jo, omlouvám se. Smrdím trochu rybinou. Jsou tady někde poblíž toalety?“

„Jasně,“ usmála se Kayla. „Tohle je vlastně zadní dvůr, který patří k hotelu. Na dámské toalety se dostaneš tady tudy přes zadní verandu. Už jsem tam předtím byla. Nejsou špatné. Ale je tam jen jedna kabinka, takže si asi počkáš, pokud tam bude fronta. Alespoň, že jsou v hale židle, kde můžeš při tom čekání sedět -.“

„Pierce,“ ucítila jsem najednou, jak mě někdo chytá za rameno, o které se mi neopírala Kayla. Otočila jsem se a uviděla Johna, jak se na mě s nečitelným výrazem ve tváři dívá. „Kam jdeš?“

Najednou mi došlo, že vlastně nejsem normální středoškolačka, která je venku se svým klukem a drbe s ostatními středoškoláky. Ne, že bych kdy taková byla.

Byl tu jen jeden jediný kluk, který se o mě kdy zajímal. A ten byl dozorcem nad mrtvými. Díval se na mě a jeho oči byla plné nevyslovených otázek…a žáru.

Kayla si toho žáru nevšimla.

„Chlape,“ řekla Kayla se smíchem, který se nepřirozeně rozléhal po nádvoří. Hudebníci už opustili jeviště, i když ještě neměli zabalené nástroje na noc. Zřejmě měli přestávku.“Klídek. Jdeme jen tamhle do hotelu, aby se mohla na toaletách dát do pořádku.“

Kayla ukázala na širokou verandu, ke které jsme byli otočeni čelem. Hope, která této situaci zjevně rozuměla lépe než John, už si našla bidýlko uprostřed starodávné formy na perník, kam nepršelo.

„Chceš jít s námi a zkontrolovat, jestli ve vstupní hale nestojí pan Oliviera se zbraní v ruce a nechce si vzít Pierce zpět?“Zeptala se Kayla pobaveně.

Kayle se možná mohl zdát Johnův smích přirozený a lehký. Já bych ale řekla, že byl spíše nucený.

„Výborný nápad,“ řekl a objal mě kolem krku.

Podívala jsem se směrem, kam upíral svůj pohled i on…nebyl to hotel ale diamant na mém krku, kam se díval. Zbarvil se do ebenova. V záři party luceren byl téměř k nerozeznání od barvy mých šatů tam, kde zrovna nebyli skrvny od jídla.

„Neboj,“ řekla Kayla sebevědomě zatímco jsme odcházely. „Umím se o lidi postarat, kapitáne. O svou mámu se starám už dlouho, od té doby, co táta odešel. Zbyly jsme jen ona a já…no, a ještě můj bratr, ale to je asociál. Dostanu ti Alexe domů živého a zdravého, kotě. Bez starosti.“

Žár v Johnových očích to neuhasilo, ale zazubil se na ni, když ho potitulovala ´kapitáne´.

Než ale stihl kdokoliv z nás cokoliv říct, ozářilo nás bílé světlo, jakoby odnikud a oslepilo mě.

Když zhaslo, vůbec nic jsem neviděla…nic, jen velké fialové skvrny všude kolem. Na zlomek sekundy jsem nevěděla, co se děje, jestli to byl záblesk po výstřelu z pistole nebo se zablýsklo nebo mě John někam teleportoval nebo tak něco…jediné, co jsem vnímala byl John, který mě okamžitě chytil za rameno.

V tu chvíli jsem uslyšela mužský hlas, který šeptal mé jméno – jako každý šepot se neslo mnohem dále, než osoba, která šeptala měla v úmyslu – což jsem věděla. „Co? Jeden obrázek. Komu by to ublížilo? Podívej se, jak jsou roztomilí.“

Fotografický blesk. Tak to bylo to světlo, blesk z fotoaparátu. Není divu, že jsem nic neviděla.

„Dej tu zatracenou věc pryč,“ slyšela jsem otřeseně říkat jiného muže. John mě pustil. Pak jsem jeho ruku ucítila v prostředku svých zad.

„Jděte,“ řekl naléhavě a odtlačil mě, s klopýtnutím, dál do temnoty.

20. kapitola

To tím, že smrti marně vyčkávají, však žití jejich slepé je, že stále

v závisti osud jiných tvorů mají. Dante Alighieri, Peklo, Zpěv III.

„Panebože,“ řekla Kayla a zhroutila se do jednoho z vypolstrovaných křesel v hotelové hale, kam mě ona dotáhla – a John dotlačil.

„Tvůj přítel už by fakt nemohl být starostlivější. Ten chlap tam venku si tě chtěl jen vyfotit, protože teď jsi děsně slavná oběť, kterou unesly. No, teď už myslím, že nejsi. Ale ještě před pár hodinami jsi byla.“

„John nechce, aby kdejaký chlápek rozvěšoval mou fotku po internetu,“ bránila jsem se.

„No jo, myslím, že to dal dost jasně najevo,“ odpověděla Kayla a kývla směrem ke dveřím na verandu, odkud bylo slyšet majitele fotoaparátu, jak se Johnovi překotně, pořád dokolečka omlouvá, až to bylo trapné.

Naštěstí kolem nás nebyl nikdo, kdo by nás slyšel, kromě divně vyhlížejícího zaměstnance, který měl noční a který zvedl pohled jen jednou a to, když mě Kayla vlekla kolem jeho přepážky ke dveřím označeným nápisem Dámy. Bylo zamčeno. Někdo tam byl.

„Kaylo,“ řekla jsem jí, jakmile mě stála na pohovku, která byla přímo naproti dveřím na dámské toalety. „Jsem si jistá, že tahle toaleta je jen pro hotelové hosty.“

!No a tady žádní hosté nejsou, protože byli nuceni se evakuovat kvůli bouři, takže nevím, co má ten chlap za problém. Nikoho tady nerušíme.“ Z malé kabelky, která jí visela přes rameno vytáhla malé zrcátko a zkontrolovala si oční linky. „Takže, jak se to má Frankem? Má nějakou přítelkyni?“

Zaváhala jsem. I když byl recepční za rohem a tedy mimo dohled a tohle místo vypadalo jako to poslední na světě, kde by se mohli ukázat Fúrie – amatérské obrázky pobřeží namalované zřejmě zdejšími hosty lemovali zdi a celé hala byla převoněná potpourri – nemohla jsem se zbavit pocitu, že nás někdo sleduje.

Možná to bylo tím, že velká francouzská okna vedoucí na zadní verandu byla otevřena dokořán a dovnitř proudil noční vzduch, který nám nad hlavami otáčel velkými stropními větráky. Díky tomu, že bylo v hotelu všude rozsvíceno, nebylo vidět, co se děje venku na nádvoří. Vše, co se nacházelo mimo verandu, bylo ponořené do tmy navzdory všem těm rozsvíceným party lucernám.

I přesto, že jsem se celé nervózní snažila zahlédnout Johna, jediné, co jsem viděla, byl občasný záblesk něčeho, co jsem se mohla pouze domnívat, že by mohlo být Henryho kdysi bílé tričko. Nicméně bylo slyšet chlapecký smích, který se nesl až k nám.

To mě trochu uklidnilo. Pokud se Henry směje, znamená to, že John pravděpodobně nikoho nevraždí. Můj diamant nyní zářil jasně fialovou barvou, stejnou, jakou měli i pruhy v Kayliných vlasech.

„Kámo,“ řekla Kayla a praštila mě do ramene. „Frank?“

„Au,“ promnula jsem si rameno. „To bolí.“

„Promiň,“ řekla Kayla. Ale lítostivě nevypadala.

„To je záležitost kontroly impulsivity. Proč si jako myslíš, že jsem v Nových Cestách? Buď ráda, že jsem tě neflákla hasícím přístrojem po hlavě. Tak má holku nebo ne? Neumím si představit, že by žádnou neměl, takový štramák jako on.“

„Frank rozhodně žádnou přítelkyni nemá,“řekla jsem. „Proč bych měla být ráda, že jsi mě nepraštila hasícím přístrojem? To jsi někomu fakt udělala?“

Kayla, kterou zjevně tahle informace o Frankovi potěšila, vytáhla z kabelky lesk na rty.

„Jo, udělala,“ řekla jakoby nic. „Svému staršímu bratrovi. Je to narkoman.“

„Kaylo,“ řekla jsem a překvapeně se na ni podívala.

Pokrčila rameny na svůj vlastní obraz v zrcátku. „Bil mámu, když mu nechtěla dát peníze na drogy. To proto rozumím tomu, co tam Alex říkal…rozhodně jeho vzteku nad tím, co provádí Rectorovi, tedy, pokud je to pravda. Moje máma už s Juliánem zkusila úplně všechno. Odvykání, kempy daleko od civilizace, terapie. Občas jsem si přála, aby ho zavřeli a on už mámu nechal být. Jediná věc, která nakonec fungovala byla ta, že jsem ho praštila hasičákem po hlavě, protože jsem jednou přišla domů a našla ho, jak mámu škrtí v kuchyni na podlaze.“ Křivě se pousmála. „Takže jsem dostala nálepku přílišné impulsivity. Tak to vyhodnotili.“

„Ach Bože,“ řekla jsem a bylo mi jí ze srdce líto. „To jsem netušila Kaylo.“

„To je v pohodě,“ řekla bezstarostně, ale já měla pocit, že to zrovna moc v pohodě není. „Julián se odstěhoval do Wyomingu, aby tam našel sám sebe. A máma se zasnoubila s jedním z EMT, který tam té noci byl. Je to dobrý chlap.“Kayla se na mě velmi vážně podívala.“Já bych ale chtěla, abys věděla, že ty věci, víš ty, co říkal Alex o Sethově tátovi? Myslím si, že by to mohlo být pravdivé. A nejen před dvaceti lety, ale i teď. Moje máma tady pracuje jako sestra na pohotovosti – to byl ten důvod, proč jsme se přestěhovaly sem do Keys, bylo to první místo, kde jí nabídli místo – a ona je neustále plná

přesčasů, což už o něčem svědčí. Proč tolik lidí, na tak malém ostrově, chodí tak často na pohotovost? S tímhle místem tady je něco špatně – opravdu hodně, hodně špatně. A nemluvím teď o téhle Noci Rakví. Moje máma říká, že se to šéf policie Santos snaží udržet mimo papíry, aby to turisti neviděli, protože to oni jsou hlavním zdrojem příjmů na tomto ostrově. To ale ještě neznamená, že se to neděje.“

Věděla jsem, že má Kayla pravdu.

A také jsem věděla, že to, co se děje na ostrově, nemá nic do činění s možnými kriminálními činy Sethova otce. Mělo to co do činění s tím, že tohle místo bylo obsazené Fúriemi a sedělo na vrcholku velkého, obřího Podsvětí.

Nic z toho jsem ale nemohla zmiňovat nahlas, protože by mi nikdo – ani Kayla – nevěřil.

Místo toho jsem řekla,“ Děkuji, že jsi mi to řekla, Kaylo. Moc to pro mě znamená. A i když to vypadá, že si toho neváží, má Alex štěstí, že jsi jeho kamarádka právě ty.“

„No, ani já nechci, aby vyvedl něco hloupého, co by ho doslalo do potíží, jako …“ podívala se na mě.

„No, bez urážky kotě, ale jaké máš právě teď ty.“

„Dík,“ řekla jsem a suše se zasmála.

„Protože Seth a jeho přátelé…no, nejsou to zrovna andílci, Pierce.“ Kaylin hlas zdrsněl. „ Máš vůbec ponětí, jakými výrazy po mě házeli po chodbách právě kvůli tomuhle?“ Ukázala na svou hruď.

Najednou jsem si uvědomila, že všechno to Kaylino sebevědomí je jen…hrané, jako kostým, který si navlékla na Festival Rakví. Jenže ona měla mnohem větší důvod si věřit než kdokoliv z toho hloupého A-křídla.

„Kaylo,“ řekla jsem. „Doufám, že víš, jak krásná jsi jak na povrchu, tak i uvnitř. A ten, kdo to nevidí, si nezaslouží, abys s ním ztrácela čas.“

„Doufám, že jsi tím nemyslela Franka,“ řekla.

Zvedla zrcátko a naposledy si prohrábla rukou vlasy. „Doufám, že pro něj jsem krásná. A nejen uvnitř.“ Pak se na mě podívala a usmála se. „Dělám si srandu. Ale vážně by mi nevadilo, kdyby se Sethovi a té jeho bandě něco stalo. A už vůbec by mi nevadilo, kdyby se něco stalo Sethovu tátovi, pokud se ukáže, že je všechno, co o něm Alex říkal, pravda.“ Zvážněla. „Nechtěla bych ale, aby se Alexovi něco stalo. Takže jen řekni kotě, a já udělám, co budeš potřebovat. Je to ňouma, ale je roztomilý. Myslím, že je k sežrání.“

Usmála jsem se na ni. „Souhlasím,“ řekla jsem. „Děkuji Kay -.“

Dveře dámských toalet se konečně otevřely a osoba, která byla tak dlouho uvnitř, vyšla ven. Byla to ta zpěvačka, co vystupovala venku s kapelou. Zblízka byla dokonce ještě krásnější než předtím zdálky…

„Ahoj drahouškové,“ řekla a laskavě se na nás usmála. „Moc se omlouvám.“ Pak proklouzla kolem nás, provokativně kroutila boky v šatech, které jí seděli jako druhá kůže a zanechávala kolem sebe těžký oblak vůně ze svého parfému.

„Páni,“ řekla Kayla, když zpěvačka odešla.

„To je slabé slovo,“ řekla jsem s úsměvem. Popadla jsem svůj batoh. „Hned jsem zpátky.“

Pospíšila jsem si na toaletu a zamkla za sebou dveře. Stejně tak jako v hale i tady byl kladený důraz na antické dřevo a vše tu bylo stejně tak laděné do starodávna. Dokonce tam bylo i malé, vitrážové

okénko – s obrázkem skákajícího delfína – nacházelo se asi tak osm stop od stropu a i ono bylo pootevřené.

Hned jak jsem si je sundala, nacpala jsem je do umyvadla a pustila na ně vodu z kohoutku. Tak strašně moc jsem ze sebe chtěla dostat ten pach z paelly. Pak mi došlo, že je to nesmysl. Tak moc jsem spěchala, abych byla zpátky u Johna, že jsem vlastně ani nepřemýšlela nad tím, co dělám.

No dobře. V batohu mám ty bílé šaty, které jsem si vzala ze skříně. Doufala jsem, že nebudou moc zmačkané.

Klekla jsem si na studenou, vydlaždičkovanou podlahu a začala se prohrabovat věcmi v batohu tak rychle, že se mi některé z nich vysypaly ven. Šaty sice byly pomačkané, ale nebylo to tak strašné. Natáhla jsem si je a pak sáhla po hřebenu.

A pak jsem ji uviděla…tu knihu o historii Isla Huesos, kterou mi půjčil pan Smith. Vypadla z batohu a rozevřela se stránce s ilustracemi. Na jedné z nich byl portrét muže s vysokým límcem a licousy a tučným písmem pod tím byl popisek se jménem William Rector.

Rector? Copak se před touhle rodinou nedá utéct?

Položila jsem hřeben a zvedla knihu, abych si prohlédla protější stránku té, na které byl vyobrazen William Rector.

A bylo to tam. William Rector – stoprocentně Sethův pra – pra - pra-pradědeček, protože ta podoba byla nepřehlédnutelná – podle Dějin ostrova Isla Huesos měl v roce 1830 založit nejúspěšnější firmu na zachraňování ztroskotaných lodí a vedl ji po celou tu dobu až do 11. října 1846, kdy za Velkého Hurikánu zemřel.

Nelze dostatečně vyzdvihnout jak důležité bylo zachraňování materiálu z vraků lodí coby hospodářské odvětví v rané historii ostrova Isla Huesos (proto je na Isla Huesoské střední za maskota wrecker(ten, kdo vyprošťuje něco odněkud) a ne rakev ), vysvětlovala kniha.

Dle námořního práva, dostal polovinu ceny zboží, které dokázala posádka zachránit, první kapitán, který se vyhoupl na ztroskotanou loď. Přesně tohle dělalo ze záchranářství velmi výnosné podnikání, zejména proto, že průliv mezi Isla Huesos a Kubou byl velice frekventovaným místem – částečně i díky tomu, že byl objeven Golfský proud, což byl silný vítr, který cokoliv plovoucího ze špice Floridy zachytil a hnal až ke Španělsku jako by to bylo vystřelené z praku – a skutečnost, že tyto vody byli tak zrádné a obtížně překonatelné právě díky skrytým korálovým útesům a nepředvídatelným bouřím.

Častokrát bylo u pobřeží Isla Huesos i několik vraků týdně … i když někteří kapitáni z uvízlých lodí si stěžovali, že najeli na mělčinu právě kvůli záchranářům ( známých také pod názvem škůdci), kteří na ně používali všechny možné triky.

Nic takového se samozřejmě u soudu na Isla Huesos nikdy neprokázalo. Uměla jsem si představit, že to bylo hlavně proto, že všichni soudci a porotci byli ve spojení se škůdci, zatímco kapitáni a společnosti, pro které pracovali, byli z pevniny. Nikdy se jim nedostalo spravedlivého procesu, zvláště tady na místě posazeném na vrcholku Podsvětí.

A stalo se to právě toho dne, 11. října 1846. William Rector umřel dne 11. října 1846, právě v tom hurikánu, který poničil valnou část Isla Huesos.

A 11. říjen roku 1846 byl, podle pana Smitha, také posledním dnem, kdy byl ten náhrdelník na mém krku zapsán a viděn na seznamu nákladu jedné obchodní lodi, která toho dne kotvila v Isla Huesos…a která se i s nákladem a celou posádkou ztratila v hurikánu.

Včetně Johna.

Třesoucími se prsty jsem nalistovala zadní část knihy, kterou mi dal pan Smith…dal mi ji, protože, jak jsem si vzpomněla, zmínila jsem se o jménu lodi, na které John pracoval v době své smrti: Liberty (Svoboda).

A bylo to tam, v obsahu knihy. Liberty. Nalistovala jsem stránku, na kterou odkazoval obsah knihy.

Liberty byla jednou z více než dvou desítek lodí, které v přístavu Isla Huesos potopil prudký vítr a povodeň toho dne v říjnu roku 1846, kdy řádil hurikán ve kterém bylo ztraceno více než tisíc lidských životů. Liberty převážela drahé zboží, tabák, kávu, cukr a bavlnu z Havany do Portsmouthu. Loď byla prohlášena za zcela ztracenou.

Žádna známka toho, že by se kdy někde objevila. Kapitán lodi: Robert Hayden, Hayden a synové.

Trvalo mi několik vteřin, než mi došlo, co vidím…alespoň ta část, ve které se mluvilo o kapitánovi: Robert Hayden. Zbytek už mě moc nezajímal.

Robert Hayden? Kapitán lodi – ten muž, kterého John říkal, že zabil – měl stejné příjmení jako on? A ta společnost, pro kterou pracovali…Hayden a synové? Co to má znamenat?

Snažila jsem se vymyslet spousty jiných scénářů – cokoliv, kromě toho, co jsem věděla naprosto přesně, že to značí.

„Ten kapitán Liberty,“ pamatuji si, že jsem říkala Johnovi.“ Ten musel být hrozně zlý.“

„Byl to ten nejhorší člověk, jakého jsem kdy poznal,“odvětil John ledovým hlasem.

Ach Bože. Zavřela jsem knížku a cítila, jak se o mě pokouší závrať a měla pocit, že omdlím. Jak jsem mohla být tak hloupá? Cítila jsem úlevu – ulevilo se mi – že jediné, co John udělal bylo, že zabil člověka. Myslela jsem si, že to také mohlo být o hodně horší.

Může být něco horšího, než je zabití vlastního otce?

Řekla bych, že možná ještě zabití vlastní vnučky. To by mohlo být horší.

Klepala jsem se a bylo mi zle, i když jsem si neustále opakovala, jak moc jsem směšná. Nic se přece nezměnilo. Je to pořád ten samý John.

Byl to někdo, kdo možná – pravděpodobně – zavraždil svého otce. Nic víc. Někdo zaklepal na dveře. „Pierce?“ Byl to Kaylin hlas

„Promiň,“ zavolala jsem třesoucím se hlasem. „Dej mi ještě chvilku.“

„To je v pohodě,“ řekla Kayla. „Nepospíchej. Chci jen, abys věděla, že s Frankem odcházíme a bereme Alexe domů. Ale venku tady na tebe čeká John.“

Skvěle.

„Dobře, díky, „řekla jsem. „Ahoj.“

Nejspíš bych měla otevřít dveře a obejmout ji. Kdo ví kdy – a pokud vůbec – se zase uvidíme.

Jenže já nebyla ve stavu, abych dokázala logicky uvažovat. A rozhodně jsem nebyla připravená na to, vidět Johna.

Musel mít dobrý důvod. Říkal, že měl dobrý důvod. Co, že to bylo? Ach ano. Nesouhlasil s kurzem, který zadal kapitán.

„On byl tím, kdo poprvé uhodil, Pierce,“říkal. „Musíš mi věřit. Nikdy jsem ho nechtěl zabít.“

„Samozřejmě,“ zamumlala jsem. „Musel jsi se jen bránit.“ Před svým vlastním otcem. A dopadlo to tak, jak to dopadlo.

Zírala jsem na svůj odraz v zrcadle nad umyvadlem. Když už tu mluvíme o vracích, vypadala jsem jako jeden z nich, kruhy pod očima a vysušené rty. A ani ta gumička, kterou jsem se pokoušela použít jako maskování, tomu moc nepřidávala.

Opláchla jsem si obličej a pak se v batohu snažila najít svou kosmetickou taštičku, kterou jsem u sebe vždycky nosila, pro případ, kdyby se zase táta ukázal ve škole a rozhodl se, že mě vezme na večeři do luxusní restaurace. Už to jednou nebo dvakrát udělal.

Co jsem nemohla pochopit byl fakt, proč byl Robert Hayden zapsán v knize jako kapitán lodi Liberty, když mi John tvrdil, že byl mrtvý dřív, než loď dorazila na Isla Huesos. Zcela zjevně tu nebyl žádný zápis o vraždě…nebo vzpouře. Možná, že historik, který psal tuto knihu, jen opsal to, co se dočetl v lodním deníku.

Je docela dost možné, že Liberty dorazila do přístavu na Isla Huesos těsně před vypuknutím hurikánu a nebyl tak nikdo, kdo by hledal kapitána, který byl zabit na moři…svým vlastním synem.

Skrze okno jsem uslyšela rozhořčeně stoupající ženský hlas, pak plesknutí a zvuky rvačky.

Běžné zvuky během pouličních slavností, kdy někdo požil příliš mnoho alkoholu, přemítala jsem otupěle.

Poté, co jsem si nanesla lesk na rty a oční stíny, jsem zase začala vypadat trochu jako člověk…a také se tak cítit. Je to úžasné jak trocha make-upu dokáže pozvednout sebevědomí. Kayla měla fakt pravdu. Sundala jsem si gumičku z vlasů a pročesala si je prsty, přesně tak, jak jsem viděla, že to dělá ona.

Vypadala jsem tisíckrát lépe. Možná, že měl John s těmi bílými šaty pravdu. Pravda, zabil svého otce, takže jeho úsudek asi nebyl jedním z těch nejlepších.

Jenže ten jeho byl. Věděla jsem, že je. Proč by mu jinak byl udělen titul dozorce nad mrtvými? Proč bych se jinak vždycky – tedy téměř vždycky - když byl poblíž, cítila tak bezpečně?

Říkal mi, že mám štěstí, že je má babička posedlá Fúriemi. Alespoň vím, proč mě tak nenávidí. Říkal, že pro jeho rodinu žádné takové vysvětlení neexistuje, proč byli všichni taková monstra.

Zjištění, že je váš otec takový netvor, bylo asi dobrým důvodem k tomu ho zabít. Možná, kdybych využila příležitosti, mohla bych i já zabít svou babičku.

Rozhodla jsem se, že vyjdu ven a zeptám se ho. Proč jsi zabil svého otce?

V tom jsem uslyšela známé vrkání a podívala se nahoru. Hope seděla na parapetu otevřeného okénka a netrpělivě roztahovala křídla, až jí tmavé peří prosvítalo tím bílým navrchu.

„Už jdu,“ řekla jsem jí roztržitě. „Jasný?“

Rozhlédla jsem se, jestli jsem tu něco nenechala. Černé šaty. Už jsem je nechtěla. Vím, že je to plýtvání, vyhazovat šaty, ale v těchto šatech se mě nejprve pokoušela babička zabít a pak na mě použít pepřový sprej. A tyto šaty jsem měla na sobě v tu chvíli, kdy John mlžil o tom, kdo byl ten muž, kterého zavraždil.

Rozhodla jsem se, že ty šaty nosí smůlu a že už je nechci ani vidět.

Vytáhla jsem je z umyvadla, vyždímala je a pak je nacpala do odpadkového koše. Pak jsem na ně naházela pár papírových kapesníků, aby na první pohled nebyli vidět.

Otočila jsem se a chtěla otevřít dveře, když v tom jsem si všimla svého odrazu v zrcadle. Diamant na konci náhrdelníku byl černý jako uhel.

Černější než uniforma policistky, která o sekundu později rozrazila dveře, které se rozlétli tak prudce, až narazili do umyvadla , díky čemuž Hope zmizela v oblaku z bílého a černého peří.

21. kapitola

Když rozvášněná duše vyjde z těla, od něhož samovolně odtrhla se, Minos jí v sedmém jícnu místo dělá.

Dante Alighieri, Peklo, Zpěv XIII.

Policistka neměla vytaženou zbraň.

Místo toho vytáhla elektrický paralyzér. Viděla jsem mezi oběma konci přebíhat elektrické jiskry, takže mi bylo jasné, že je nabitý…a připraven k použití.

„Pierce Olivierová,“ zeptala se policistka. „Je to tak?“

Bez přemýšlení jsem zavrtěla hlavou a popřela tak, kdo jsem. Ne. Nebyla jsem Pierce Olivierovou.

Vlastně jsem ani nelhala. Nevěděla jsem už, kdo byla Pierce Olivierová. Už nějakou dobu jsem si nemyslela, že bych byla touhle holkou…každopádně ne od té doby, co jsem začala s tím svým ne-sebezničením. A už vůbec ne od té doby, co jsem začala bydlet v Podsvětí.

Tak nějak mi to množství času stráveného mezi mrtvými nijak neubralo na sebevědomí. Naopak mi to ukázalo, o kolik víc se hodím tam do toho jejich světa a jak málo jsem byla vítaná – jako zrovna teď – v tom svém vlastním.

Legrační bylo, že jsem znala jméno té policistky. Byla u toho, když se mě před pár dny policejní šéf Santos ve škole vyptával na Jadeinu smrt, protože našli mé kolo připoutané k plotu u hřbitova.

Jmenovala se seržantka Hernandezová. Byla to malinkatá bruneta, která vypadala, že mě chce paralyzovat už jen proto, že žiju.

A právě se na mě chystala použít paralyzér…proč vlastně?

Podívala se na zmačkaný kousek papíru, který držela v ruce. Zděsila jsem se, když jsem si všimla, že je to jeden z těch máminých letáků s nápisem ´pohřešovaná´, kde bylo mé jméno a fotka, kterých měla ve svém obýváku celé stohy.

„Jo,“ řekla seržantka Hernandezová. „Jasně, že jsi to ty.“

Pak zvedla paralyzér jako by to byl nůž, který zamýšlí ponořit do mé hrudi.

Byla jsem příliš vyděšená na to, abych dokázala přemýšlet. Viděla jsem, co z ní teď je – už to nebyla čestná členka Isla Huesos, která jen dělala svou práci ( každopádně jsem pochybovala o tom ,že by vrchní policista Santos řekl svým podřízeným, aby na mě šli s paralyzérem ), ale Fúrie.

Měla bych křičet. Kdybych to udělala, bylo mi jasné že by se John – ať už zmizel kamkoliv – okamžitě objevil.

Místo toho jsem udělala tu nehloupější možnou věc. Zůstala jsem stát a zeptala se,“Proč?“

„Můj otec,“ řekla mi a zavrtěla hlavou, jako bych byla slaboduchá. „Řekl mi, co mu provedl tvůj přítel

-.“

Cože? Po tomhle prohlášení jsem byla zmatená na to, abych dokázala přemýšlet a nebo začít křičet. Mé oči jen ohromeně sledovaly modrý plamen, který se ke mně přibližoval blíž a blíž.

Docvaklo mi, co by se dělo, kdyby se mě ten plamen opravdu dotknul a kopla ji tak tvrdě, jak jsem jen dokázala – naslepo, protože jsem nedokázala odtrhnout pohled od těch skákajících elektrických jisker.

Podrážky mých balerín se dotkli čehosi měkkého. Uslyšela jsem bolestné zasténání a pak ránu.

Když jsem otevřela oči, viděla jsem, že můj kop seržantku Hernandezovou neposlal nijak zvlášť daleko. Aspoň, že upustila ten paralyzér. Ten odletěl několik stop od nás, až pod jednu z židlí.

„Bránit se zatčení,“ zasyčela mezi zuby. “To není moc chytré.“

Pak se na mě vrhla. Byla v lepší formě než já a taky byla silnější. S žuchnutím jsme spadly na koberec ve vstupní hale a mně to vyrazilo dech. Jak jsem tak pod ní omráčeně ležela, všimla jsem si, jak zpoza rohu vykoukla tvář recepčního, a pak už jak jen rychle pádí pryč. Nehodlal se zaplést do hádky mezi obhájkyní práva a někým ,kdo si tu ani nepronajal pokoj.

Ne, že bych potřebovala přítele, aby za mě válčil v mých bojích, nicméně v tomto případě bych malou pomoc docela uvítala. Kde je John?

Tyto myšlenky získaly v mžiku na naléhavosti, když jednou rukou sevřela můj diamant.

„Pořád jsi to nepochopila, viď?“ zeptala se mě téměř s lítostivě, zatímco se mi snažila strhnout z krku řetízek na kterém diamant visel. „Možná, že tohle ti osvěží paměť. Můj otec už se ti jednou ten diamant pokusil vzít, věděl, že je příliš cenný – a nebezpečný – pro holčičky jako jsi ty, aby si s ním hrály. Tohle se ale tvému příteli příliš nelíbilo,že?“

Díky tomu všemu jsem si vzpomněla.

„Pan Curry,“ zalapala jsem po dechu. To, jak se mi řetízek zařezával do krku, mi připomnělo chvíli, kdy jsem, tehdy ještě v Connecticutu, pošetile ukázala svůj Persefonin diamant místnímu klenotníkovi. I on mi ho utáhl tak nepříjemně těsně kolem krku. Naštěstí se tam právě včas ukázal John a začal protestovat.

Johnovi námitky bohužel znamenali zástavu klenotníkova srdce.

„Počkejte,“ zaprosila jsem a snažila se vecpat prsty mezi řetízek a můj krk, abych tak alespoň trochu zmírnila tlak na průdušnici. „Já vašeho otce zachránila. Zabránila jsem Johnovi v tom ,aby ho zabil. Uzdravil se…holka z vedlejšího obchodu … řekla mi, že odešel do důchodu a přestěhoval se s … se svou dcerou…na Floridu…“

Ten řetízek musel být mnohem pevnější, než vypadal. Hádes musel jednotlivé články nechat vykovat z jakési nezničitelné slitiny zlata, protože to vypadalo, že dřív přijdu o krk, než aby se roztrhl ten

řetízek.

Nechtělo se mi věřit tomu, že se udusím něčím, co jsem už před strašně dlouhou dobou dostala od Johna z lásky.

„To jsem já,“ řekla chladně seržantka Hernandezová. „Já jsem ta, se kterou se přestěhoval. A nyní mám pro tvého přítele zprávu…řekni mu, že je to k ničemu. Pro tebe žádné bezpečné místo neexistuje, ani v Podsvětí. My si tě vždycky najdeme-.“

Amatérské západy slunce na stěnách začínali pohasínat, jak se mi stmívalo před očima.

V uších mi zvláštně bušilo. Předpokládala jsem, že je to tím, jak se mi odkrvuje hlava. Brzy mi úplně dojde vzduch a mně odumře mozek.

Naslepo jsem se snažila vypíchnout prsty policistce oči, dokud jsem ještě měla cit v rukou. A pak se stal zázrak…vlastně hned několik zázraků najednou.

Tím prvním bylo Johnovo zavrčení,“Proč mi tu zprávu nepředáš osobně?“

Pak seržantka Hernandezová vykřikla bolestí. Nechápala jsem, jak je to možné, protože mé prsty se jí jen letmo dotkli, ale každopádně pustila můj náhrdelník a tlak na mém krku ustal.

Chňapla jsem po řetízku, odtáhla ho pryč z krku a vděčně lokala doušky čerstvého vzduchu jeden po druhém, snad poprvé ve svém životě vděčná za vůni potpourri, protože to, že ji cítím znamenalo, že žiju.

Po chvíli se mi opět vrátil zrak natolik, abych viděla Johna stojícího nade mnou, střídavě rozněžnělého a vzteky bez sebe.

„Pierce,“ přišlo mi jakoby ke mně jeho hlas přicházel hrozně z daleka. Pažemi se mě pokoušel jemně zvednout. „Jsi v pořádku?“

„Panebože, tvůj krk…jsi v pořádku?“

„Jsem v pohodě,“ odpověděla jsem. Otočila jsem hlavu a všimla si seržantky Hernandezové, momentálně zhroucené vedle mě na podlaze. Měla zavřené oči. A vypadala jako mrtvá. „Co jsi jí udělal?“

John se na ní ani nepodíval. „Nic jsem jí neudělal,“ řekl. „Zatím. Pierce, moc se ti omlouvám.

Celou dobu jsem tu na tebe čekal, dokud se na nádvoří nestrhla ta výtržnost…to ta zpěvačka, ta z pódia. Flirtovala z panem Liu. A pak ho napadla.“

Tohle mě vrátilo do reality rychleji než cokoliv jiného. Vzpomněla jsem si na ten ženský hlas, který jsem slyšela skrze okénko na toaletě a ty zvuky rvačky poté. Myslela jsem si, že jsou to jen zvuky ze slavnosti na ulici. „Pan Liu?“ Zeptala jsem se poplašeně.“Je v pořádku?“

„Ano, je,“ odpověděl mi John zachmuřeně.

„Spíš se cítí trapně. Měl jsem to tušit, že to byla jen záminka k odvedení mě od tebe. Neměl jsem ani ponětí, v jakém nebezpečí se nacházíš, dokud se přede mnou z ničeho nic neobjevila vřískající Hope. Ani jsem netušil, že holubice dokáže tak vřískat.“

Hope. Otočila jsem se a našla ji, jak sedí na krbové římse a ustaraně na mě kouká.

„Je v pořádku?“ uslyšela jsem zaburácet známý hlas.

„Je-?“

„Žije,“ řekl John panu Liu, který vrazil dovnitř jedním z francouzských oken z verandy a prodíral se k nám nedbaje na starožitný nábytek stojící mu v cestě. Na tváři měl čerstvé, krvavé škrábance od nehtů – zjevně ženských – ale nevypadalo to, že by si toho všiml. „Jen taktak,“ řekl mým směrem John. „Můžeš se zvednout?“

„Samozřejmě, že se můžu zvednout -.“

Jenže to nešlo. Třásly se mi ruce a nohy jsem měla jak z rosolu. Kdyby mě nechytil kolem pasu a ramen a neposadil mě na jednu z vypolstrovaných židlí poblíž, asi bych to nezvládla.

Teprve pak jsem si začal všímat dalších věcí kolem…

Hotelový recepční, který to všechno sledoval zpoza svého pultu za rohem, vypadal velmi rozčileně nad tím, co se to děje ve vstupní hale hotelu. Henry, který přišel francouským oknem zároveň s panem Liu na mě shlížel a pan Liu tlačil Henryho pryč a mumlal,“ Opatrně!“ Henry protestoval a křičel,“ Ale já chci taky vidět Fúrie!“ To, že bubnování ,které jsem pokládala za odkrvování mého mozku, ve skutečnosti přichází z venku….

Začalo lít jako z konve. Bouřka, která se hodiny chystala, konečně dorazila.

Nejvíc ze všeho mě ale překvapil pohled na pana Smitha, který stál jedním z namalovaných západů slunce s obličejem zakrytým rukama.

„Ach, díky Bohu, že je v pořádku,“ řekl. „Je něco s čím bych mohl pomoci, abych byl užitečný?“

Johnovi ztuhla čelist. „Ano,“ řekl se zvláštní nelibostí v hlase. „Můžete jít. Způsobil jste už dost problémů na jeden -.“

„Johne,“ řekla jsem tiše.

Nevěděla jsem, proč se John na správce hřbitova tak zlobí a bylo mi to v ten moment jedno, protože jsem si všimla, že se s tělem seržantky Hernandezové děje cosi podivného:

Kouřilo se z něj.

Policistka si nesedla a nezapálila si a přesto z ní stoupal dým z jakýchsi ran, které měla na dlaních…přesně v těch místech, kde se jí dotýkal můj diamant, když se mě snažila uškrtit řetízkem. Podobalo se to proužku černého dýmu, skoro jako by byla seržantka Hernandezová zastřelena…nebo jako by její duše opouštěla tělo.

Až na to, že jsem si byla naprosto jistá, že zastřelená není – rozhodně nikým z tohoto shromáždění tady v hale – a byla jsem dostatečně blízko ní, abych viděla, že ačkoli leží na zemi, na starodávném koberci, tak stále dýchá. Rozhodně není mrtvá.

Pak jsem uslyšela, přes neustálé šumění deště z verandy, něco jako výkřik, tak vysoko položený, že ho bylo sotva slyšet … rozčilený, nenávistný křik, který, jak to vypadalo, vycházel z kouře stoupajícího z ženiných dlaní.

Co já vím, tak ani kouř a ani duše nemají schopnost křičet.

Hope to musela také slyšet, protože naklonila hlavu směrem ke zvuku a s úlekem uhnula bledému stvoření, které se začalo pohybovat směrem k široce otevřenému francouzskému oknu.

Položila jsem Johnovi ruku na paži, stále ještě mě držel kolem pasu, od té doby, kdy si ke mně kleknul a ukázala.

„Vidíš to Johne?“zeptala jsem se. „Myslíš, že to je -?“

Namísto odpovědi vyskočil. Chvilku to vypadalo, že se to pokusí chytit, ale to mi přišlo jako nesmyslné

– jak by mohl chytit čisté zlo, zvláště když je to něco tak nehmotného jako kouř.

Když jsem ho pak ale viděla, jak ze svých prstů hází koule světelné energie – přesně tak, jako to udělal v mámině domě – na to černé cosi, které, jak jsem viděla, se snaží uniknout otevřenými dveřmi ven

na verandu. Jenže tentokrát byla ta energie zaměřena na jediný cíl, Fúrii, která ovládala seržantku Hernandezovou.

Všude kolem nás se zajiskřilo, zazněl mnohem hlasitější výkřik než předtím – a pak ten hlas najednou odumřel. Jakmile jsem si sundala ruce z očí, kterými jsem si je chránila před obrovským výbuchem světla , viděla jsem, že vše co zůstalo po černém proužku dýmu, byla jen tmavá šmouha na dřevem obložené stěně.

Fúrie byla pryč.

22. kapitola

Ta voda potom v temný nach se mění a ve vln jejích tmavém doprovodu jsme drsnou cestou sešli bez prodlení.

Dante Alighieri, Peklo, Zpěv VII.

Otočila jsem se a nevěřícně se podívala na Johna.

Byl celý udýchaný, hruď se mu zvedala a klesala, jako by uběhl maratón, černé vlasy měl přilepené k čelu, ruce zaťaté v pěst…když se ale naše pohledy střetli, rozlil se mu na tváři ten nejširší úsměv, jaký jsem u něj kdy viděla.

Nemohla jsem mu to mít za zlé. Bylo zcela evidentní, že jsme právě společně zničili jednu z Fůrií.

„Ještě jednou,“ řekl Henry a jal se radostně tleskat.

„Dnes už ne, prosím,“ řekl pan Smith. Zhroutil se na koberec a snažil se, aby to vypadalo, že si jen klekl, aby vzal seržantku Hernandezovou za zápěstí a zkontroloval jí puls. Já bych ale spíš řekla, že ho zradili nohy poté, co tu John předvedl to ohňostrojové představení vlastními prsty.

„Mějte na paměti, že jsou tu i civilisté. Předtím Mike a teď tohle tady, myslím, že pro dnešek už mám vzrušení ažaž. Předpokládám, že tohle byla Fůrie.“ Kývl směrem ke tmavé šmouze na zdi.

„Byla to Fúrie,“ potvrdil John. Pak se otočil zpátky ke mně. „Co jsi udělala, že opustila její tělo?“

Zavrtěla jsem hlavou.“ To já ne,“řekla jsem. „myslím, že to udělal ten náhrdelník, když se ho dotkla. Podívej se na tu její ruku.“

Pan Smith roztáhl ženě v bezvědomí prsty. A tam, přesně uprostřed dlaně, jsem uviděla vypálenou značku. Měla přesně ten samý tvar jako můj diamant.

„No, pak je to přesně ono, kapitáne,“řekl uctivě pan Liu. „Po skoro dvě stě letech, konečně víme, jak se jich zbavit.“

„To je fascinující,“ zamumlal pan Smith. „Diamant nejen, že reaguje na přítomnost Fúrií, ale dokáže je zároveň vypudit z těla hostitele, když se ho dotknou.“

„Jasně,“ řekl Henry a podíval se na mě. „Prostě je necháme, aby ji škrtili a pak je sejmem, kapitáne.“

„Ne, Henry,“ řekl suše John. „Nemyslím si, že bychom to dělali takto. V poněkud jiné formě bychom ale mohli.“

„Ehm, promiňte,“ zavolal rozechvělým hlasem recepční. Nervózně zamával, když jsem se k němu všichni otočili. „Ale nepotřebuje ta policistka pomoc? Například záchranku nebo tak něco? Protože já bych ji mohl zavolat. Můj šéf jinak dost nesnáší, když mu lidi přespávají v hale.“

Pan Smith pozvedl obočí. „To je výborný nápad, mladý muži,“ řekl recepčnímu. „Rozhodně volejte záchranku, okamžitě.“

„Dobře,“ řekl recepční a jeho tvář zase zmizela za rohem.

Seržantka Hernandezová se pohnula. Vypadala zmateně a začala cosi hledat u opasku a když to nenašla, začala se rozhlížet po podlaze kolem sebe.

„Co se děje?“ ptala se zmateně, aniž by ten dotaz někomu směřovala. Z hlasu už jí nezněla nenávist, tak jako předtím. Vlastně zněla jako docela milá osoba. Když došla pohledem až ke mně, nepoznávala mě.

„Co se stalo?“

Pan Smith vykulil oči za těmi svými brýličkami a zeptal se jí,“ Chcete říct, že si vůbec nic nepamatujete?“

„Ne,“ řekla seržantka Hernandezová a sáhla si rukou na čelo, když v tom si všimla svého poranění.

„Popálila jsem se?“

„Ano,“ řekl jí jemně pan Smith. „Myslím, že ano. Chviličku vydržte, seržantko Hernandezová, ambulance už je na cestě.“

„Ach,“ řekla s úsměvem. „Jste milí. Říkejte mi Deanno.“

„Určitě budeme,“ řekl.

Bůhvíproč jsem si vzpomněla na něco, co říkal pan Smith předtím, totiž, že lidé jsou v jádru všichni dobří a dokážou být milosrdní, což je práce Vyšší moci, ale že pod nadvládou Fúrií se mění v čiročiré zlo.

„Myslel jsem si, že by vás mohlo zajímat, slečno Olivierová,“ řekl mi tiše, tak, aby to nemohla zaslechnout seržantka, „že můj hlavní správce Mike podal návrh na pracovní odškodnění, poté co si dnes na hřbitově ublížil.“

„Vážně?“ Vykulila jsem na něj oči. Tohle byla jedna z možností, které pan Smith navrhoval, že by mohl Mike přijmout.

„V nemocnici ho ošetřili a poté propustili,“ pokračoval pan Smith, „s otřesem mozku poté, co pozpátku spadl ze schodů. Myslím, že nebylo nutné, uhodit ho tak tvrdě, Pierce. Do konce týdne zůstane na nemocenské, ubožák.“

„Omluvte mě, že ho nelituji o nic víc, než její babičku,“ vložil se do toho rezolutně John. „Pierce, jak se cítíš, můžeme jít?“

Přikývla jsem. Henry zatím našel paralyzér, zakutálený pod židlí. Během mého malého výstupu s Deannou Hernandezovou se vypnul, ale Henrymu trvalo jen několik sekund přijít na to, jak se zapíná. Na tváři se mu objevil úsměv od ucha k uchu, když to zajiskřilo.

„Skvělý,“ řekl. „Kapitáne, mohl bych si to nechat?“

„Ne,“ řekl rozhodně John. „Nemůžeš. Pane Liu?“

Pan Liu rychle odzbrojit Henryho, zatímco mi John pomáhal vstát. Cítila jsem se už o dost jistější…zvláště, když vsunul ruku pod moje vlasy a položil mi ji na šíji, zatímco mě doprovázel ke dveřím. Najednou jsem cítila, jak mě zalévají stejné vlny tepla jako když mi uklidňoval místo na ruce, kde mě poškrábala Hope. Teprve nyní se to uklidňující teplo rozlilo po celém mém krku, všude tam, kde můj řetízek zanechal zářezy na kůži.

Podíval se na mě, obočí stažené starostí o mě. „Lepší?“ Zeptal se mě.

„Lepší,“ řekla jsem a usmála se.

Ale navzdory tomu všemu jsem ve své hlavě slyšela malý hlásek. Hayden a synové, Hayden a synové, šeptal.

„Pierce, kdyby si ti cokoliv stalo -.“odmlčel se a nebyl schopen na mě pohlédnout.

Řekni mu, že to nemá smysl, říkala seržantka Hernandezová. Pro tebe nikde žádné bezpečné místo není, ani v Podsvětí. Vždycky si tě najdeme. Zamrazilo mě.

„To je v pořádku,“ řekla jsem Johnovi.

Podíval se na mě. „Není,“řekl jako by mohl číst mé myšlenky.

„Obávám se, že to je moje chyba,“ Hlas pana Smitha zněl podivně dutě, což mě vyděsilo. Uvědomila jsem si, že nás následoval ven skrze dveře na verandu.

Zůstala jsem na něj koukat. „Vaše vina? Jak to?“

Byla jsem překvapená, když jsem si všimla, že venku už všichni zmizeli. Ani ta klenba z listí nedokázala poskytnout ochranu před tak silným deštěm, který se snášel z nebe v nepřetržitém proudu. Dokonce i hudebníci už si odešli najít úkryt jinam…možná je k tomu donutilo i to, co se stalo mezi jejich zpěvačkou, Johnem a jeho posádkou.

Takže mě skutečně překvapilo, když se ze stínů ozval známě znějící hlas. „Ne, to já jsem odvedl vaši pozornost.“

Myslela jsem si, že tu jsme sami, ale najednou se před námi objevil muž, kterého jsem nikdy neviděla a který se do teď choulil v rohu.

„Patriku,“ řekl pan Smith a znělo to podrážděně. „Říkal jsem ti, abys počkal v autě.“

„Já vím,“ odpověděl muž a zněl – i vypadal – podivně rozpačitě. Měl na sobě růžovou košili s krátkým rukávem, khaki šortky, žluté ponožky i motýlka, vše důkladně promáčené deštěm. „Jen jsem chtěl ještě jednou říct, jak moc je mi to líto.“ A mně řekl,“Ahoj, my jsme se nikdy neviděli, ale já jsem

Richardův kamarád, Patrick Reynolds. To já jsem ten, kdo tě vyfotil a je mi to moc líto, od té doby co jsem si uvědomil jak hloupé to bylo.“

„Ach,“ řekla jsem a uvědomila si, proč mi ten jeho hlas zněl tak povědomě. Byl to ten muž, kterého jsem slyšela, jak se venku za dveřmi na verandu omlouvá Johnovi.“ Těší mě.“

Vzpomněla jsem si, že se pan Smith zmiňoval o svém partnerovi Patrickovi. Jediné, co jsem o něm věděla bylo to, že nerozumí páně Smithově fascinaci mrtvými a že rád plete. Vypadal asi tak o deset let mladší než kastelán. Napadlo mě, jestli má vůbec tušení, do čeho je jeho partner zapletený.

Zjevně ne, protože hned jeho další slova byla,“ Byl jsem tak nadšený, že jsem váš případ postoupil novinám a televizi. Neumíte si představit, jak nudné je tohle město. Nikdy bych si nepomyslel, že vás kdy uvidím takhle zblízka, takže když jste procházela kolem, neodolal jsem a ačkoli mi Richard říkal, abych ne -.“

Pomalu mi to docházelo. Teď už jsem věděla nejen to, kdo mě vyfotil, ale i proč je Johnova čelist tak nebezpečně napjatá a proč se mu tak blýská v očích.

Vzhledem k Johnově historii, bylo s podivem, že Patrick zůstává i nadále jen mokrý a není už fyzicky zmrzačen nebo se mu dosud nezastavilo srdce nebo tak něco. Co se Johna týče, přišlo mi to jako velký posun vpřed. I když jsem samozřejmě cítila, jak vzadu na mé šíjí zatíná prsty.

„Myslím tím, že jsem doslova vrazil do dcery Zacka Oliveiry, zatímco jsem sledoval Busty Bayamos – což je naše nejoblíbenější místní kapela a my prostě milujeme tu jejich zpěvačku Angeliku“ – Patrick ani na vteřinu nepřestával hovořit, jak moc se snažil před námi ospravedlnit i když už déšť stékající po šikmé střeše začal dopadat i na nás – „Myslel jsem si, že to nikomu neublíží, když si cvaknu jednu fotku i když Richarda se to dotklo a už vůbec netuším co se to stalo s Angelikou, ona je normálně -.“

„Všem budiž odpuštěno,“ řekl bez úsměvu John. „A my musíme jít.“

Přítel pana Smitha, celý nesvůj, řekl,“ Ach Panebože, já už to udělal zase,že ano? Omlouvám se. Richard říká, že moc mluvím. Ale když já si myslím, že je to tak romantické, když dcera magnáta a -.“ Podíval se na Johna a zazubil se. „No, co, jen doufám, že to všechno vyjde. Richarde, už jsi jim řekl ty novinky?“

Pan Liu a Henry šli za námi a teď, stejně tak jako my, stáli na zadní verandě. Všimla jsem si, že Henry našel můj batoh a přehodil si ho přes rameno.

„Jaké novinky?“ Zeptala jsem se. Nedokázala jsem si představit, jaké novinky by to mohly být, kromě toho, že jsme přišli na způsob, jak zařídit, aby Fúrie opustili tělo oběti a pak je zničit. Ačkoli tohle nebylo zrovna moc praktické řešení problému, protože jsem se musela dostat s každou Fúrií do kontaktu a donutit ji, aby se dotkla mého diamantu, což znamenalo, že se k nim musím osobně přiblížit víc, než je záhodno.

„Už jsem to Johnovi řekl, Patriku,“ řekl pan Smith.

„Upřímně řečeno, už by měli jít, ta ubohá dívka -.“

„Řekl jste Johnovi, co?“Zeptala jsem se. „Je Alex v pořádku?“ Po tom mém posledním úleku – nebo spíše řadě z nich – jsem už byla super opatrná.

John mě pohladil po paži. „Ten je v pořádku,“ řekl mi něžně. „Nedělej si s ničím starosti. Frank se šel ujistit, že se Alex dostane v pořádku domů. Dal jsem mu telefon a klíče tvého bratrance a řekl mu, že jakmile bude Alex bezpečně doma, může mu to vše vrátit. Frank našel jeho auto – Kayla mu řekla, kde ho má – a zařídil, aby s ním Alex nemohl nikam odjet. Pak Franka vyzvednu a vezmu ho domů.“

Zamrkala jsem na něj. „To…to je perfektní. Děkuji ti.“ Usmál se na mě. „Vezmi Henryho za ruku.“

„Cože?“ Udělala jsem, co řekl. „Dobře. Ale proč?“

Pak jsem si uvědomila, co hodlá John udělat a pustil Henryho ruku, která byla celá stále ještě upatlaná a lepkavá od cukrové vaty, kterou celou snědl s takovou chutí.

„Johne,“ řekla jsem a podezíravě na něj pohlédla. „Ne.“

Pak jsem se otočila k Patrikovi. „O jakých novinkách jsi to mluvil?“

„Ach,“ řekl Patrick a vypadal zmateně. Pozorně sledoval náš rozhovor až to vypadalo, že si v duchu dělá poznámky. Doufala jsem, že to nepoužije do blogu nebo tak. „Teď si nevzpomenu. O čem že to bylo? Cosi o granátových jablkách?“ Podíval se na pana Smitha, který vypadal, že se mu chce umřít.

„Přísahám, že nevím, o čem to po většinu času Richard mluvil, ale dnes odpoledne telefonoval s jakýmsi profesorem z Kalifornie a poté neustále mluvil o granátových jablkách a že jsou jen čistě symbolické a že můžete sníst můžete sníst cokoliv a nemusíte se bát. Je to nějaká nová dieta s granátovými jablky, kdy můžete jíst cokoliv a nepřiberete? Protože pak bych rozhodně -.“

„Henry,“ řekl stroze John. „Vezmi slečnu Olivierovou za ruku.“ Henry se natáhl a vzal mě za prsty jedné ruky a druhou uchopil ruku pana Liu.

„Nashledanou,“ řekl John panu Smithovi.

Pak sešel z terasy dolů na nádvoří a mě do toho deště táhl s sebou.

„Ale já -,“začal jsem říkat a otočila hlavu, abych se podívala zpět na kastelána a jeho partnera.Jeho partner vypadal naším náhlým odchodem velmi překvapen. Nicméně pan Smith vypadal, že je rád, že nás vidí odcházet. Zvedl ruku, aby zamával a zatímco na mě dopadali kapky deště a bodaly jako jehličky, rychle mě pohladil po šatech a vlasech. Pak jsem zamrkala, abych dostala vodu z očí a všechno – pan Smith, Patrick, hotel, nádvoří, déšť, celý ostrov Isla Huesos – zmizelo.

23. kapitola

(Když četli jsme, jak úsvěv milostnice)

..z úst sladkých slíbal ve vášnivém chvění, on, jenž se ode mne teď nehne více,

rty políbil mi v němém rozechvění. Dante Alighieri, Peklo, Zpěv V.

Jakmile jsem opět otevřela oči, nacházeli jsme se na úplně jiném nádvoří…na tom, kde jsem našla schovávajícího se Henryho, a přišlo mi, jako by to byla věčnost, kdy se tak stalo.

Zatímco na zemi uběhlo tolik času, v říši mrtvých to vypadalo, jako by se vůbec nic nezměnilo. Vypadalo to, že čas v Podsvětí neběží stejně rychle jako ten na zemi. Našedlé, růžové světlo, ve kterém se koupal Johnův svět koupal, se mírně změnilo na levandulovou. Obrysy dívky z mramoru, která se nacházela ve středu fontány na nádvoří, byli stále stejně dobře viditelné.

Oheň, jasně hořící v krbu, který se nacházel v Johnově ložnici, vyzařoval stále stejně teplé, žluté světlo, které se stále stejně odráželo od běloskvoucích záclon, povlávajících v obloucích přesně tak, jako když jsme odsud odcházeli. Vypadalo to, jako by se tu vůbec nic nezměnilo.

Dokud jsem koutkem oka nezahlédla jakýsi pohyb a když jsem vzhlédla, spatřila jsem ptáky.

Byli jich tam desítky – možná stovky – kroužíc stále kolem a kolem dokola a jejich křídla zářila na pozadí stropu jeskyně nelítostnou černí. Nelétali v útvaru, jen tak kroužili, způsobem, jako krouží supi, když zahlédnou svou umírající kořist.

Jenže tihle ptáci nevydávali jediný zvuk. Vypadalo to, že krouží kolem ostrova, přes jezero a dolů na pláž, kde byli tříděni mrtví.

Jak jsem se uviděla, zalapala jsem po dechu i přesto jak moc jsem ještě byla zmatená z toho, jak rychle jsme se přesunuli z toho mého světa do toho Johnova. Zapomněla jsem i na své rozhořčení na Johna za to, že tak učinil uprostřed docela zajímavého rozhovoru.

„Podívej,“ vykřikla jsem a ukázala na ptáky. Hope byla jediným ptákem jakého jsem kdy v Podsvětí viděla.

K mé velké ůlevě jsem si všimla, že těm zlověstným ptákům Hope nestojí ani za pohled. Ona sama se usadila na vrcholku fontány a byla zaneprázdněna péčí o sebe po tak dlouhé cestě.

Proč to dělají?“ Zeptala jsem se na to jejich kroužení.“Co to znamená?“

„Že jsme byli pryč příliš dlouho,“ řekl pan Liu a vykročil s nepřátelským výrazem opačným směrem od oblouků k velké, dřevěné bráně. „Henry, pojď. Máme tu práci, která je třeba udělat.“

„Deky,“ řekl s povzdechem Henry. „Budu muset říct o Fúriích a cukrové vatě panu Gravesovi později.“ Zřejmě mu to, že poprvé ochutnal cukrovou vatu a to, že viděl odtržení Fúrie od jejího živého hostitele a poté její zničení, obojí přišlo stejně vzrušující. Bez okolků mi hodil batoh k nohám a pak se rozběhl za panem Liu s voláním,“ Mohli bychom si s sebou vzít alespoň Typhona? Přísahám, že tentokrát ho uhlídám,aby nikoho nepokousal.“

Pak se brána s bouchnutím uzavřela a my po dlouhé době, která vypadala, že trvala věky – s Johnem zůstali poprvé úplně sami.

Bylo to jediné vysvětlení, které mě napadlo v tom tichu mezi námi, kdy vrkání Hope a zvuk zurčící vody ve fontáně najednou znělo až absurdně hlasitě…a proč se mi zdálo, že je elektrický náboj ve vzduchu tak silný, že mi až vstávají chloupky na rukou.

Snažila jsem se vymyslet něco, čím bych rozbila to příšerné ticho mezi námi, když to zjevně neměl v úmyslu udělat on. Jen tam tak stál a díval se na mě se zvláštním výrazem ve tváři, s výrazem, který jsem si myslela, že už znám: Vypadal úplně stejně jeko ten, který měl u mámina bazénu tehdy v noci, když si myslel, že jsem se o něm dozvěděla od pana Smitha něco hrozného a že ho za to nenávidím.

Částečně měl pravdu…objevila jsem o něm něco příšerného. Jen mi nebylo jasné, jak by na to mohl přijít. Řekl mu pan Smith, že mi půjčil tu knihu? Pochybovala jsem o tom, protože jinak by tam pan Smith stál stejně promočený na kost, stejně tak jako jeho partner.

Přesto tam John stál a díval se jako by se bránil a styděl najednou, bradu vystrčenou vpřed a ve tváři mu cukal sval…ale jeho oči zářili jako hvězdy.

Problém s očima zářícíma jasně jako hvězdy byl ten, že byly stejně tak jako hvězdy nečitelné. Stejně tak byste se mohli podívat do slunce a říct, co si myslí.

Měla jsem spoustu otázek, na které jsem se ho chtěla zeptat – potřebovala se zeptal. Jenže jsem dost dobře nevěděla, jak začít. Řekla bych, podle toho, jak se na mě díval – studoval mě, jako by na něco ode mě čekal, na signál nebo nějaké znamení – že věděl, na jaký druh otázek se chci ptát a děsil se toho.

Samozřejmě, že jsem nemohla rovnou přijít a zeptat se, Proč jsi zavraždil svého otce? A nebo o čem to Patrick mluvil, že můžu jíst a nedělat si starosti? Proč jsi mi potom říkal, že nesmím?

Abych získala čas, natáhla jsem se, abych si dala si vlasy za ucho a očekávala, že budou mokré – museli jsme nakonec projít skrze liják, abychom se sem dostali – zjistila jsem ale, že jsou úplně suché.

Podívala jsem se dolů. Pokaždé, když mě odvlekl s sebou do svého světa, považoval za vhodné, vnutit mi módu devatenáctého století.

Tentokrát tomu tak ale nebylo. Překvapeně jsem zjistila, že mám své vlastní bílé šaty, které jsem si vzala doma ze skříně. Vypadaly svěže a jako by byly čerstvě vyžehlené, i přesto, že jsem v nich nedávno zápasila na podlaze hotelové haly s vybranou členkou Isla Huesoské společnosti.

Potěšena jsem zvedla hlavu a usmála se na něj.

„Tohle je,“ řekla jsem a vzala do prstů cípek šatů,“ trochu víc do mého stylu. Kdybych měla skříň plnou podobných šatů, vypořádávala bych se s životem tady dole mnohem lépe -.“

Třemi dlouhými kroky ke mně přiskočil, chytil mě kolem pasu a přitáhl k sobě tak hrubým způsobem, že celým mým tělem projel šok, jak tvrdý byl náraz mého měkkého těla do toho jeho tvrdého.

„Johne.“překvapeně jsem k němu vzhlédla. Tohle nebyla odpověď, kterou jsem očekávala na mé, v podstatě neškodné, prohlášení. Vypadalo to, jako by se v něm cosi zlomilo. Neměla jsem tušení co a nebo proč. Nevydal ani hlásku a ani výraz jeho obličeje se nezměnil.

„Co je to s te -.“

Tu otázku jsem už nikdy nedokončila. Namísto toho se jeho rty dotkli těch mých, jeho ústa a jazyk byla tak dominantní, že jakýkoliv projev odporu, kdybych o něm vůbec zauvažovala, by byl okamžitě zapomenut…nejen proto, že by to bylo nesmyslné, ale proto, že jsem si uvědomila pravdu:

Chtěla jsem ho každým svým kouskem těla, stejně tak jako on mě.

A když sklouzl rty z mých úst a přesunul je na můj krk, kde zlíbal každý kousek kůže, který byl zarudlý od škrcení náhrdelníkem, věděla jsem, že jsem ztracená. Musela jsem se chytit jeho ramen, abych se vůbec udržela na nohou. Skrze jeho svalnatou hruď jsem cítila, jak prudce mu buší srdce.

Mé vlastní srdce bilo jak zběsilé a nutilo mě dělat věci, o kterých jsem velmi dobře věděla, že bych je dělat neměla. Neměl, kdo mě zastavit. A jeho určitě také ne.

Cítila jsem tu jeho zoufalou potřebu v každém polibku, v každém pohledu i pohlazení. Nebyla jsem si jistá, odkud se to tu tak náhle vzalo nebo co to vyvolalo. Z jeho počínání bylo cítit naléhavost a já neměla ponětí, proč tak spěchá, když ani nebylo slyšet zvuk lodního zvonu.

Tentokrát ale, když jsem ucítila dotyk jeho prstů na knoflíčkách přední části mých šatů, jsem jeho ruku pryč neodtlačila. Zapletla jsem prsty do jeho hustých, tmavých vlasů a šeptala jeho jméno.

Nevím, proč právě tohle způsobilo, že mě zvedl ze země a přenesl skrze jeden z oblouků do svého pokoje, poté co netrpělivě odkopl jednu z bílých průsvitných záclon z cesty. Další věc, kterou si pamatuji, bylo, že jsem se zabořila do neuvěřitelně měkoučké přikrývky, která pokrývala velkou, bílou postel. Nemohla jsem se zbavit myšlenky, Ach, tohle je nejspíš chyba.

Jenže, jsem si neuměla ani představit, že by to mohla být chyba nebo že by na tom mělo být něco špatného, když jsem o vteřinu později ucítila tu nádherně úžasnou tíhu jeho mužného těla na svém a když mi jeho mozolnaté ruce vklouzly pod šaty. Jeho prsty se mě brzy dotýkaly na takových místech, kde se mě nikdy nikdo ještě nedotýkal, každé jeho pohlazení ve mně zanechávalo pocit mravenčení, jako by se mé kůže dotkla létavice a zanechala ji zářící, jako novou, právě stvořenou galaxii.

Tohle přece nemohlo být nic špatného, ne?

I když, na druhou stranu i on na okamžik vypadal, že váhá. Jeho tělo bylo, ve světle plamenů, i navzdory jizvám, nádherné. Kdyby mě nechal, pohladila bych každou tu jizvu prstem a políbila ji.

Nicméně, když jsem se o to pokusila, chytil mě za zápěstí, přitiskl mi je na postel a hlasem plným emocí mi řekl,“Přestaň.“

Shlížel na mě a jeho oči ztratily svůj lesk, místo toho je naplnila nečitelná čerň.

„Říkala jsi, že chceš, abychom na to šli pomaleji,“ připomněl mi drsně.

Vážně? Má mysl se vracela jen velmi pomalu po všech těch mini explozích, které mi způsobil svými prsty, takže mi chvilku trvalo než jsem si vzpomněla, který rozhovor měl na mysli. Zdálo se mi, jako by proběhl před miliony let.

„Ach, tohle,“ řekla jsem. „To je v pořádku.“

„Vážně?“ Zeptal se, podivně nervózní. „Jsi si jistá? I přes…následky?“ Následky? Nesnesu už znova slyšet slovo následky. A rozhodně ne nyní.

„Ano,“ řekla jsem. „Je to naprosto v pořá -.“

Jeho ústa se snesla na ta má dříve než jsem stihla dokončit to, co jsem chtěla říct a líbal mě s takovou vášní, až jsem měla pocit, jako bychom on a já byli jednou jedinou bytostí.

Jediná věc, na kterou zřejmě čekal, bylo mé svolení. Jakmile se mu ho dostalo, začal si počínat velice podnikavě. A zanedlouho se vrátily létavice a tentokrát to byli celé galaxie zářivých sluncí a planet, které se rozšiřovaly a roztahovaly až se nakonec rozprskly a zasypaly nás malými kousky hvězd, měsíců a vesmírů.

Když poté usnul…měl pro změnu on hlavu na mém rameni. Žasla jsem nad tím, jak vypadal klidně…snad poprvé od té doby, co ho znám. Bylo mi jasné, že takhle přesně musel vypadat jako malý kluk.

Pak se mi vybavilo Hayden a synové a já se rozhodla raději nepřemýšlet nad jeho dětstvím.

Přes to přese všechno jsme my dva vždycky chtěli být spolu. Museli jsme, stejně tak jako jiné páry samozřejmě, na pár věcech zapracovat. No, možná na pár poněkud obtížnějších věcech, než většina jiných párů.

Bouřka byla ale konečně zažehnána.

Měla jsem tušit, že tohle byl teprve začátek.

24. kapitola

Já s ním šel. Jen jsme vykročili znova, už zazněl vody hukot rozpoutaný,

že nebylo tam rozuměti slova. Dante Alighieri, Peklo, Zpěv XVI.

Otevřela jsem oči. Stejně jako předtím mi trvalo několik sekund, než jsem si uvědomila, proč je to světlo, pronikající skrze záclony ke mně do pokoje, tak neznámé. Bylo to tím, že tohle nebyl můj pokoj.

Pro tentokrát, když jsem otočila hlavu a uviděla, v posteli, vedle sebe kluka, jsem nezačala vyšilovat…tedy alespoň do té doby, dokud jsem si nevšimla, co to čte za knihu.

Posadila jsem se…příliš rychle. Znova jsem si lehla na polštář a položila si ruku přes oči.

„Bolí tě hlava?“ Zeptal se John. Znělo to starostlivě, nicméně z tónu jeho hlasu zaznívalo ještě cosi… jiného. Nedokázala jsem určit, co to je.

Přikývla jsem. Nebolela mě přímo hlava. Vlastně jsem se vyspala beze snů a překvapivě dobře.

Měla jsem ale pocit, že mě hlava začne bolet poměrně brzo, hned jak se začneme bavit o té knize, kterou držel v rukou.

„Tady,“řekl a já se mezi prsty podívala, co mi to nabízí. Šálek s podšálkem. Posadila jsem se, tentokrát pomaleji.

V šálku byl horký čaj s mlékem. Vzala jsem si jej od něj, napila se a obezřetně ho pozorovala.

„Jak ti je?“ Zeptal se mě.

„Prima,“ odpověděla jsem. Všimla jsem si, že už se stačil i osporchovat. Měl vlhké vlasy. Měl na sobě čisté tričko a džíny. Dokonce se už i obul.

Já, naopak, stále ještě trčela ve svých bílých šatech, které rozhodně nebyly určené ke spaní a teď byli řádně pomačkané. Každopádně měl přede mnou výrazný náskok.

Doufaje, že změním téma z knihy, o které bylo jasné, že bude chtít hovořit – a bylo mi jasné, že k tomuto rozhovoru bude muset dojít. Jen jsem nebyla připravená ho absolvovat ještě před snídaní – zeptala jsem se tedy až příliš veselým hlasem, „Vyrážíš třídit mrtvé?“

„Jde tam Frank,“ řekl.

„Ach,“ řekla jsem. Na Franka jsem úplně zapomněla.“No, pozdravuj ho ode mě. Doufám, že se s Kaylou dobře bavil.“

Zvedl knihu. Sakryš.

„Odkud to máš?“ zeptal se mě hlasem tvrdým jako skála.

„Odkud to mám?“ odpověděla jsem. Vždycky bylo lepší přejít do útoku než se bránit. „Myslím, že byla v mém batohu, což jhe můj osobní majetek a ty jsi ji tam odsud vyndal. Měl bys vědět mnohem lépe než -.“

„Předpokládám, že společné soužití znamená, že co je mé je tvé a naopak, podle toho, jak jsi mi včera ty prohrabala veškerý můj osobní majetek, zatímco jsem pracoval. A nebo to v první řadě neznamená to, že jsi právě díky tomu našla svůj batoh?“ zeptal se mě.

Upila jsem z šálku, zatímco jsem uvažovala, jak odpovědět. Tímhle mě dostal.

„Dal mi ji pan Smith,“ řekla jsem poté, co jsem se rozhodla, že bude nejlepší jít s pravdou ven.

„Pan Smith,“ řekl a zamračil se. „Mohlo mi to dojít.“

„Ano,“ řekla jsem.“To mohlo. Co to mělo včera znamenat s tím Patrickem a granátovými jablky?“ Pobledl. „Myslel jsem, že to víš,“ řekl.

„Samozřejmě, že ne,“ řekla jsem. „Přemístil jsi nás dřív, než jsem to stačila zjistit.“

„Včera v noci jsi říkala“ - vzal si ode mne šálek čaje, vypil celý obsah jedním hltem jako by se potřeboval posilnit a pak ho odložil stranou - „že rozumíš tomu, jaké to může mít následky.“

„Z minulé noci žádné následky být nemohou,“ řekla jsem. „Na místě, kde přežívá smrt se nic živého narodit nemůže. Bavila jsem se o tom s panem Smithem.“

„Ty jsi měla na mysli tohle?“ Ještě více zbledl.

„No, jasně. Co sis myslel?“

Otevřel ústa, ale žádný zvuk z nich nevyšel. Pohledem stále ještě ulpíval na knize. Vypadal jako by mu dal někdo pěstí do břicha.

„Johne.“ Zmocnila se mě úzkost z toho, jak se tvářil i jak mlčel, poklekla jsem k němu. „Jaké následky jsi tím myslel ty? A co tím měl Patrick na mysli, když říkal, že můžu jíst, co se mi zlíbí? Když jsem ti včera říkala úplně to samé, říkal jsi, že jsem byla -.“

Všimla jsem si, že se mu do tváře vrátilo trochu barvy a uvědomila jsem si něco úžasného: On se červenal. „Já vím,“ přerušil mě. „Já vím, co jsem včera říkal. Nechtěl jsem ale, aby sis myslela, že budeš moci odejít, když…no, když to s námi nedopadne dobře. Jediné, co jsem od tebe chtěl bylo, abys mi dala šanci. Myslel jsem si, že když budeš mít pocit, že tu musíš zůstat, protože tomu tak chce Vyšší moc, pak mi ji dáš. Tak strašně moc jsem chtěl, abys tu zůstala. Lhal jsem.“ Podíval se na knihu, kterou držel v rukou. „Až teď si uvědomuji, jak špatné to bylo. Jenže ještě neuběhlo ani čtyřiadvacet hodin a ty už jsi chtěla odejít -“

„Chtěla jsem, aby to všechno šlo mým vlastním tempem,“připomněla jsem mu.“Nechtěla jsem odejít. To není to samé, Johne.“

„Pochopil jsem to,“ řekl. Zvedl ke mně zmučený pohled. „Teď. A omlouvám se. Pokud to něco znamená, vážně jsem si myslel, že to víš. A cítil jsem se zle, kvůli tomu, že jsem ti lhal. Tolikrát jsem ti to chtěl říct. Ale já jen…nemohl jsem. A když jsme pak přišli k vám domů a já viděl, jak moc ti máma chybí a jak moc bys tam chtěla zůstat, já téměř…já…když k tomu ale už mělo dojít, nedokázal jsem tě nechat jít. Byl jsem skoro rád, že se tam ukázala tvoje babička,“ dodal s náznakem té jeho staré, divoké zuřivosti. „Dalo mi to dobrý důvod k tomu, abych tě vzal zase tam odsud pryč.“

Věděla jsem, že bych teď na něj měla být naštvaná…a částečně jsem i byla.

Jenže na druhou stranu se mi strašně moc chtělo začít smát té jeho mužské zabedněnosti a měla jsem co dělat, abych se udržela, protože smích mi nepřišel jako odpovídající reakce.

„Odpouštím ti,“ řekla jsem vážně. „Pro tentokrát. Nemůžu ale uvěřit tomu, že jsi mohl udělat něco tak hrozného. Už to nikdy nedělej. Upřímně řečeno, čekala bych lepší chování od Vládce mrtvých. Zvláště, když už jsem ti tolikrát říkala, že jsi to ty, koho chci a nezáleží na tom, kde jsi.“

Z tváře se mu pomalu vytrácel výraz zbitého štěněte. Nyní se mu tvář rozsvítila nadějí.

„Johne,“ řekla jsem a pohladila ho po tváři. „Nepotřebuji žádná hloupá pravidla na to, abych s tebou zůstávala a zkoušela, jak nám to spolu bude klapat. Vždycky jsem to všechno dělala jen proto, že tě miluji.“

Docela mě rozesmutnilo, když se zatvářil, jako by pro něj tohle prohlášení byla nějaká novinka.

„To myslíš vážně?“zeptal se a chytil mě za ruku s dychtivě rozzářenýma očima.

„Samozřejmě, že ano,“ usmála jsem se.

„Dobře.“ Pozvedl Historii Ostrova Kostí.

„Takže, četla jsi to?“

Spustila jsem ruku, položenou na jeho tváři. Ačkoli jsme právě sdíleli významný okamžik našeho vztahu, nebylo mi zjevně přáno uniknout před konfrontací s tou hloupou knihou.

„Jen část,“ přiznala jsem. „Tu část o Liberty.“

Trhl sebou jako bych mu dala ránu. Světýlka v jeho očích odumřela.

„Takže,“ řekl. „Už znáš pravdu o tom muži, kterého jsem zabil. Byl to můj otec.“

Opět mu z tváří zmizela veškerá barva. Pod jeho očima byli temné stíny, kterých jsem si předtím nevšimla a měl pevně sevřené rty.

„Ano,“ řekla jsem a musela to slovo ze sebe doslova vymáčknout.

„Myslím, že chápeš, proč jsem o tom nechtěl mluvit,“ řekl se sklopenýma očima. „Je to zavrženíhodné. Ty jsi to celou tu dobu věděla?“

Pokrčila jsem rameny. „Že to byl tvůj otec? To vím od včerejška. Vždycky jsem ale věděla, že jsi k tomu musel mít nějaký důvod. Říkal jsi, že to bylo monstrum. Říkal jsi to o celé své rodině.“ Dívala jsem se na titulní stránku knihy. „Kromě své matky.“

„Nenáviděl jsem ho za to, jak se k ní choval,“řekl John. „Pamatuji si, že byla šťastná jen ve chvíli, kdy byl on na moři a to jsem byl ještě velmi malý. Když jsem vyrostl, zničil i tohle tím, že mě tahal s sebou na ty svoje výpravy, takže jsem ji skoro neviděl. Byla jeho druhou manželkou. Tu první přivedl brzy do hrobu tím svým“- s rozpaky se na mě podíval a řekl - „záletnictvím a opilstvím.“

Myslím, že by vybral mnohem méně zdvořilá slova, kdyby mluvil s mužem.

„Ach,“ řekla jsem tiše. Věděla jsem, že moje rodina není dokonalá, ale až teď jsem si uvědomila, jaké mám štěstí, že je mám…. bez ohledu na babičku.

„Synové, které měl e svou první ženou,“ pokračoval John, „nebyli o nic lepší než on. Byl jsem jediným synem, který pracoval ve firmě Hayden a synové, ačkoliv jsem měl tři starší bratry. Můj otec jim nikdy nedovolil pracovat v rodinné firmě. Ukázalo se, že příliš vynikají v utrácení všeho co vlastnili – za ženy a karban. Uvědomil jsem si, že se o mou mámu musí někdo postarat, pokud nechci, aby skončila v chudobinci. Nevypadalo to tam jako teď, byla to příšerná místa, kam se posílali lidé, především ženy a děti, které se samy nedokázaly o sebe postarat. Liberty zůstala jedinou lodí, kterou se mému otci podařilo zachránit před věřiteli mých bratří. Pochopila jsi z toho alespoň něco, Pierce?“

Přikývla jsem a ztěžka polkla tu hroudu, která se mi začala tvořit v krku. Když on vypadal tak zahanben.

„Ani jsem si neuvědomil, že převážíme Persefonin diamant“ - pohladil ho prstem a já se zachvěla, když je jeho kůže setkala s tou mou - „dokud mi ho otec neukázal, když už jsme mířili do Havany. Jeden z mých bratří ho vyhrál v kartách a našel pro něj kupce na Isla Huesos. Velmi pohodlné, když jsme to mohli sfouknout rovnou cestou zpátky do Anglie. Ten plán se mi nelíbil, ale nemohl jsem s tím už nic dělat, když jsme byli na moři. Věděl jsem, že je ten náhrdelník nejspíš kradený, ale neměl jsem tušení odkud a ani jakou by mohl mít hodnotu. Rozhodně jsem nevěděl, že byl…“ Odmlčel se.

„Prokletý?“ Pomohla jsem mu chraplavým hlasem, plným zadržovaných slz.

„Není prokletý,“ řekl rozvážně John a upravil mi řetízek kolem krku. „Dokud ho máš na krku. Je požehnaný. Nebyl, dokud jsem na na půli cesty mezi Havanou a Isla Huesos nezjistil, že můj otec vymyslel svůj vlastní malý plán s Williamem Rectorem -“

Vykulila jsem při vyslovení toho jména oči překvapením.

„Ano,“ řekl zachmuřeně John. „Ze známé Rectorovic rodiny. Můj otec se obrátil na Rectora a souhlasil s tím, že záměrně zničí Liberty na útesech -“

To jsem nepochopila. „Zničit svou vlastní loď? Proč?“

„Stávalo se to,“ řekl John hořce. „Nebylo to časté, ale kolovaly pověsti. Kapitáni zničili svou vlastní loď a pak předstírali, že to byla nehoda, poté si rozdělili odměnu za záchranu – mohli si tak za jedinou noc vydělat tisíckrát více než za dlouhá léta na moři. Zinscenovali tzv. nehodu s předem dohodnutými

´záchranáři´. Velice často na to nikdy nikdo nepřišel.“

„Něco jako pojišťovací podvod,“řekla jsem.

John přikývl. „Můj otec byl až po uši v dluzích. Liberty byla nová a dobrá loď. Mohla dobře narazit trupem a přežila by to. Jenže nejdůležitější bylo, aby mohl shrábnout Persefonin diamant a prohlásit, že se ztratil na moři. Nikdo by nepoznal rozdíl, ani můj bratr a ani kupující.“

„Ukradl ho vlastnímu synovi? Ach Johne.“Srdce mi zběsile tlouklo.

„Zavrtěl hlavou.“Ne, Pierce,“ řekl.“Ten náhrdelník nebyl důvod, kvůli kterému jsme se bili…nebo proč zemřel. Nic z toho mě nezajímalo. Můj otec mohl vzít náhrdelník a zmizet a já bych bych mu ještě popřál hodně štěstí. Důvodem byla ta skutečnost, že chtěl ohrozit loď i s její celou posádkou jen kvůli několika extra pytlům s tisíci dolarů…a to jsem nemohl dovolit. Na té lodi byl i Henry, Pierce. Malý Henry a tři desítky dalších mužů, včetně Franka a pana Gravese a pana Liu. Co kdyby se jim něco stalo? Co kdyby se něco zvrtlo? Snažit se nacpat loď mezi skály nebyl nikdy dobrý nápad, ale byl říjen

… a říjen není dobrý měsíc na průjezd tímhle průlivem. Tyhle vody jsou zrádné, neustále se měnící díky dlouhému, horkému létu. Bouřky se tu objevují znenadání a jako by odnikud.“

Vzpomněla jsem si na svůj sen. Bouře přišla z ničeho nic …a John se v ní navždy ztratil.

„Prosil jsem svého otce, aby to nedělal. Znal jsem Rectora. Jednou z mála povinností záchranářů bylo, že musí nejprve zachránit posádku a až potom náklad. Ale Rector by raději nechal celou posádku utopit než aby přišel o jediný balík bavlny a to zvláště v případě, když byla jejich cena hodně vysoko. Nezáleželo mu na tom, co by se mohlo stát, kdyby se u soudu prokázalo, že se s Hayden a synové domluvil na tom, že potopí svůj vlastní náklad. Že by totiž tohle podnikání mohlo být navždy zničeno. V otcových očích jsem ale spatřil jen záblesk.“

Johnův vlastní pohled ztvrdl při vzpomínání na minulost.“A tak jsme bojovali. Došlo k násilí, tak jako vždycky, protože to byl opilec. Ale tentokrát, poprvé, jsem se bránil…a on prohrál. Ukázalo se ale, že většina posádky byla stejně chamtivá jako můj otec – což dávalo smysl, když si je najal on – a chtěli pokračovat v té záchranářské akci. A zbytek už znáš.“

„Liberty ale nebyla zničena,“ řekla jsem. „Dostala se do přístavu.“

„Protože když se rozpoutala bouře, byl na palubě jen jediný muž, který byl dostatečně dobrý navigátor, aby ji dokázal dostat do přístavu, aniž by byla zabita více jak polovina mužů na palubě.“ Smutně se usmál.“A oni ho hodili přes palubu. Muži, kteří se i přes to rozhodli pro zachraňovací akci.“

„Johne, je mi to moc líto,“ řekla jsem. „Nedivím se, že tak nenávidíš Rectorovi.“

„Jsou jako supi,“ řekl a z tváře mu zmizel úsměv. „Vždycky se přiživují na těch slabších a bezmocných, a využívají tak toho, že oni sami si pomoci nemohou. Můj otec a William Rector byli nenávistní muži, kteří byli slepí vůči potřebám jiných, ale jejich vlastní -.“

Byl přerušen tlumením vyzváněním. Znělo to jako zvonění mobilního telefonu.

„Co to bylo?“Zeptala jsem se.

„Nevím,“řekl John a vypadal stejně zmatený jako já. Zvonění se ozvalo znovu, stejně naléhavě.

„Vypadá to, jako by to vycházelo z…“

Sklonil se a našel na podlaze můj batoh. Zvedl ho na postel. Znovu se ozvalo zazvonění, tentokrát mnohem blíže.

„To je můj mobil,“ řekla jsem konečně, když jsem rozpoznala to zvonění. Popadla jsem batoh a začala se v něm hrabat.

„Pierce,“ řekl John. „Není mož-.“

Telefon jsem vytáhla ve chvíli, kdy zazvonil počtvrté. „Ano,“ řekla jsem podrážděně. „Je to možné, pokud jsi královnou Podsvětí. Mám zvláštní výhody. Do teď sis nevšiml?“ Na displeji bylo napsáno neznámý volající. Zmáčkla jsem zelené tlačítko OK. „Halo?“

Ten volající nebyl neznámý. Alespoň ne pro mě. Byl to můj bratranec Alex. Okamžitě jsem poznala jeho hlas.

„Pierce,“řekl.“Pierce?“

Nebylo nic divného na tom, že bylo spojení tak strašné…plné statické elektřiny a tak vzdálené, že bylo sotva co slyšet.

Jen mi nebylo jasné, proč zní, jako by nemohl popadnout dech.

„Alexi?“Ucpala jsem si druhé ucho prstem, abych ho vůbec slyšela. Hope si právě tento okamžik vybrala k tomu, aby přelétla místnost a dosedla na posteli, přes kterou se pak dokolébala až k mým bosým nohám, kde se usadila a začala velmi hlasitě vrkat. Ignorovala jsem ji.

„Alexi, hrozně špatně tě slyším. Můžeš mluvit víc nahlas? Kde jsi?“

„Pierce,“ řekl Alex tím samým strašidelným hlasem jako by mluvil z hrobu. „Já-“ Slyšela jsem jen praskání statické elektřiny. „- něco tak hloupého. Nevím, jak dlouho to ještě vydržím.“

„Počkej,“ řekla jsem. Zpanikařeně jsem se podívala na Johna. „Kde jsi? Zníš strašně. Myslela jsem, že tě Frank s Kaylou vzali domů.“

John už držel v ruce svůj tablet, který vylovil z kapsy. Prsty mu nad ním přímo létali. Neměla jsem ponětí, co to dělá. Byla jsem si jistá, že ho používá jen k hledání jmen mrtvých nebo v Johnově případě, kontrola mé maličkosti na zemi. Ale možná, že psal Frankovi.

„Není tu vzduch Pierce,“řekl Alex. Řekla bych, že brečel. „Musíš přijít, rychle…nevolej policajty, protože si myslím, že jsou v tom namočení a pokud zavoláš mému tátovi, jen se zase dostane do …“

Cítila jsem, jak mi naskakuje husí kůže.

„Alexi,“ řekla jsem a už slézala z postele a rozhlížela se po botách. „Musíš se dostat ven. Co se stalo? Ty jsi šel znovu ven? Šel jsi hledat tu rakev? Protože oni ji stále ještě nedokončili.“

„Tuhle rakev ne,“ řekl Alex. Jeho hlas zněl stále tišeji. Další slova zněla jako by mluvil ze záhrobí…až na to, že to já byla ta, kdo byl na druhé straně. „Já na to přišel…vím, kde to všechno skrývají.“

A pak všechno ztichlo. Volání se přerušilo.

„Skrývají co? Alexi?“ Vykřikla jsem a tiskla si telefon k uchu tak, až to bolelo. „Alexi?“ Otočila jsem se k Johnovi a v panice mu podávala telefon. „Je pryč. Má potíže a je pryč.“

John ke mně mlčky otočil svůj tablet. Na displeji byl ten samý obrázek jaký byl na mém telefonu předtím: Alex, uzavřený uvnitř něčeho, co vypadalo jako rakev.

„Proč tam vidíš tohle?“Zeptala jsem se a uklouzla po botách.

„Pierce,“ řekl zasmušile. „Ty víš, proč to vidím. Vzpomeň si, kdo jsem.“

Sevřela mě chladná hrůza. „Je mrtvý? Nemůže být. Myslela jsem, že jsme ho zachránili.“

„To já taky,“ řekl John a mračil se tak až mi srdce udělalo dvakrát salto vzad. „Ale teď mi to říká, že je na hřbitově.“

„Na hřbitově?“Vybuchla jsem. „Co by dělal na hřbitově? Myslela jsem, že ho Frank s Kaylou vzali domů.“

„To udělali,“ řekl a sledoval displej.

„Musel jít znovu ven, Pierce-.“

„Cože?“ Srdce se mi rozběhlo dvou násobnou rychlostí. „No tak Johne, musíme jít. Kde přesně je?“ John vypnul tablet, schoval ho, ale stále ještě se na mě nepodíval. „Je uvnitř Rectorova mauzolea.“

„Uvnitř?“ Nic z toho mi nedávalo smysl. „To je nesmysl. Co by tam dělal?“

„Nevím,“ řekl John. Nakonec se na mě podíval a já v jeho očích zahlédla lítost. „Ale Pierce. Obávám se, že už je příliš pozdě. Už je mrtvý.“

25. kapitola

Pak připluli jsme před vysoké valy, jež obklopují město beznaděje,

a jejich hradby z ocele se zdály. Dante Alighieri, Peklo, Zpěv VIII.

„Nemůže být mrtvý.“ To jsem si opakovala stále dokola.

„Prostě nemůže. Mýlíš se. Jen proto, že jsi vládce Podsvětí neznamená, že víš úplně všechno. Mýlil jsi se, když jsi tvrdil, že jsou Fúrie nesmrtelné. Takže se můžeš mýlit i co se Alexe týče.“

„Fajn,“ řekl John a vypadal, jako by toužil do něčeho praštit. „Půjdeme dolů na pláž, najdeme ho a uvidíš, že mám pravdu ohledně -.“

„Ne.“ Nejspíš jsem začínala být hysterická. Nevím. Jen jsem měla pocit, že to nemůže být pravda. Když viděla Alexe na posledy, byl naživu. Stál tam jako solný sloup, protože jsem ho objala a řekla mu, jak moc ho mám ráda, příliš hrdý – nebo rozrušený – na to, aby mi řekl, že mě má taky rád.

Ale byl naživu. Nic z toho mi nedávalo smysl. Jak by mohl být mrtvý?

To, co mi John neustále opakoval – že jsme se neměli vracet zpátky na zem a hledat Alexe – byl ještě větší nesmysl.

John přestal trvat na tom, že pokud se někdo vrátí zpět na Isla Huesos hledat Alexe, rozhodně to nebudu já. Vzdal i to věčné připomínání mi toho, co se stalo, když jsem se naposledy vrátila na Isla Huesos – totiž, že kamkoliv jsem se vrtla, tam se objevili Fúrie, které se mi snažily různými způsoby ublížit. V podstatě se vzdal říkání mi čehokoliv jiného, kromě přesvědčování o tom, že je Alex mrtvý.

„On mi volal. Ze všech lidí na světě volal mně, Johne. Já mu musím jít pomoct.“

„Pierce,“ řekl mi soucitně, ale v očích se mu odrážela tvrdá realita. „To nemá smysl. Je mrtvý.“

Zlostně jsem se na něj otočila. „Stejně tak jako jsem byla já. Ale moje máma mě z toho bazénu vytáhla a dala mi dýchání z úst do úst a záchranáři mi dali masáž srdce a já se vrátila zpět do života. Pamatuješ? Takže se se mnou přestaň hádat a vem mě za ním, dokud je čas.“

John se přestal hádat, vzal mě za ruku a jedna…dvě…tři…mrknutí. Ocitli jsme se z jeho kryptě. Jenže jsme tam nebyli sami.

V tlumeném světle svítání se stěží daly rozeznat dvě siluety mužů, navlečených v čemsi, co vypadalo jako pirátské oblečení, kteří se krčili na podlaze krypty. Byli napůl v bezvědomí a svázáni čísi, co

vypadalo jako zbytky jejich oblečení. Frank seděl vedle nich, natažené nohy zkřížené u kotníků, zády ke zdi a v rukou svíral poloprázdnou lahev rumu Kapitána Roba.

„Oh, ahoj,“ řekl a zamával nám, když nás uviděl.

„Vítejte na večírku.“

„Co se stalo?“ zeptal se John. Nezněl moc potěšeně.

„Přišel jsem sem, abych tu na vás počkal, jak jsme se domluvili a našel jsem je tady, jak na něco čekají.“ Frank vzal lahev šikovně za hrdlo, vyhodil ji do vzduchu, znovu ji chytil a opět hodil.

„Vypadalo to, že se vás chystají přepadnout až se s Pierce zase ukážete. I když najmout svalovce se neukázalo zrovna jako dobrá volba. Obvykle není zrovna nejlepším nápadem pít v práci…ale předpokládám, že už začali na festivalu a zjevně neviděli žádný důvod, proč v tom nepokračovat. Tak jsem jen nechal věcem volný průběh. Že jo, vy moji milí kamarádi?“ Frank do jednoho z chlapů v bezvědomí žďuchnul špičkou boty.

„Di pryč,“zamumlal muž a převrátil se na svém pohodlném lůžku z květů ponticiany a červených kelímků. „Na někoho tu čekáme.“

„Najdi si svou vlastní hrobku,“ řekl druhý. „My si už zabrali tuhle. Krásně s-suchá.“

„Podle mé zkušenosti, zkoušet soutěžit v pití s někým úplně cizím nikdy nedopadá dobře,“pokračoval Frank a mrkl na mě, „zvláště, když zmiňované popíjení tohohle bylo za bývalého kapitána běžnou denní rutinou, do které nás nutil. Pamatujete Kapitáne? Ach vzpomínky.“

Frank zvedl lahev. Teprve teď jsem si všimla, že na lahvi rumu Kapitána Roba je etiketa s obrázkem kapitána. Mírně se podobal Johnovi…tedy kdyby byl John starší, měl dlouhý knír a licousy a odporný škleb na tváři.

Až pak mě napadlo že: Kapitán Rob na etiketě rumu Kapitána Roba byl kapitán Robert Hayden.

Zajímalo by mě, který z Johnových předků obrátil tragédii otcova alkoholizmu na tak lukrativní byznys. John to zjevně nebyl.

Všimla jsem si, jak znechuceně se zatvářil.

„Pravděpodobně známí našeho starého kamaráda Mikea,“ řekl a podíval se dolů na ty dva opilce.

!Pochybuji, že by dokázali přelézt hřbitovní zeď, v jejich stavu.“

Frank přikývl. „S těmi hroty nahoře určitě ne. Někdo je musel pustit dovnitř branou.“

„Stejně tak jako tu noc, kdy zavraždili Jade,“ řekl zamyšleně John. „Mike, pravděpodobně.“ Frank se rozzářil. „O tom jsem nepřemýšlel. Mohli bychom je pomučit, abychom to zjistili.“ John se na mě znepokojeně podíval. „Myslím, že bychom je tu měli prozatím nechat a jít…“

Ve skutečnosti jsem ho moc nevnímala. V prvé řadě jsem měla takový strach o Alexe, že jsem se v Johnově hrobce necítila nejlíp – jednomu a nebo dokonce oběma mužům zjevně nebylo špatně samo od sebe.

„Správně,“ řekl Frank, který mě pozoroval. „Jsou dobře a pevně spoutaní. Tedy, ne že by tedy jako mohli jít…“

Ulevilo se mi, když jsem viděla, že řetězy kolem mříže na Johnově hrobce zůstali stále ještě rozbité. Bylo jasné, že právě díky tomu se tito dva chlápci, posedlí Fúriemi dostaly dovnitř.Aniž bych tentokrát čekala na Johna, až mi otevře, zatlačila jsem na branku, vyšla ven z hrobky na cestu vinoucí se hřbitovem a ulevilo se mi, hned jak jsem se zase nadechla čerstvého vzduchu.

Přestalo pršet. Vycházející slunce si statečně propalovalo cestu rychle se ženoucími mraky a barvilo východní oblohu do úžasných oranžových, rudých a levandulových pruhů. Což bylo fajn, protože to znamenalo, že si nebudeme muset svítit, abychom viděli – ve městě a kolem hřbitova začali zhasínat pouliční lampy, ve snaze bojovat proti, jak to pro noviny nazval policejní inspektor, „teenagerskému vandalizmu“.

Někteří z nás ale věděli, že vandalové s tímhle nemají co do činění a zhasnutí světel na ulicích situaci rozhodně nezlepší.

„- celou cestu ke dveřím,“slyšela jsem, jak za mnou říká Frank, zatímco jsem se rychle rozeběhla po štěrkové cestě. „Vrátil jsem mu telefon a klíče, přesně tak, jak jste mi řekl a pak jsme počkali, dokud nezašel dovnitř. Sledovali jsme ho.“

„Já ti věřím,“odpověděl klidně John.“Co to jeho auto?“

Věděla jsem, o čem to mluví. O Alexovi. Frank se bránil, že splnil úkol, který mu byl svěřen a odvedl Alexe v pořádku domů.

Byla jsem si naprosto jistá, že se dostal bezpečně domů, ale pak se zase vyplížil ven. Proč? Proč mě neposlechl? Proč neposlechl Kaylu?

Srdce mi prudce tlouklo, jako králíkovi, zatímco jsme se přibližovali k Rectorovic hrobce, která byla snadno viditelná uprostřed všech těch hrobů kolem nás, protože byla tou největší na celém hřbitově. Měla dvě patra do výšky a celá byla vyrobena výhradně z leštěného mramoru a kolem ní byl malý plůtek z řetězu zavěšeného v kruzích, stejně tak jako to bývá v muzeích a který varuje návštěvníky, aby se nedotýkali vystavených exponátů.

Za řetězem byl zastřižený trávník, který byl pravděpodobně jediným takovým trávníkem na celém Isla Huesos. Tropické podnebí, jak mojí mámě vysvětlil zahradní architekt, je pro udržovaný trávník naprosto nevhodné. Rectorovi museli podplatit štěstěnu, aby jim takový trávník vydržel.

„- ať už se sem dostal jakkoliv, určitě sem nedojel,“ říkal Frank. „Vrazil jsem mu do každé z pneumatik nůž, který mám schovaný v botě-“

Jenže Alex nepotřeboval auto k tomu, aby se dostal na hřbitov. Dům mé matky byl odsud vzdálený jen pár bloků a babiččin dům, kde bydlel Alex, byl ještě blíž. Nejspíš to vzal pěšky.

„- nechtěla jít domů.“ Frankův hlas ke mně přinesl silný poryv větru, který mával korunami palem na námi a v pravidelných intervalech se proháněl mezi hroby a plačícími anděly.

„Cože?“ zeptal se ostře John.

„Ona nechtěla,“ řekl Frank. Znělo to jako by se bránil. „Vždyť víte, jaké dneska holky jsou. Dělají si, co se jim zlíbí. Nechtělo se jí domů. Říkala, že ještě není tak pozdě a že chce být ještě venku.“

„Tak kde tedy je?“ zeptal se zděšeně John.

„To já nevím. Jen mě tady vysadila. Nevím, kam šla potom -.“

„Vysadila tě tady?“

Uvědomila jsem si, že to mluví o Kayle. To mě zas tak moc neděsilo. Jestli se o sebe někdo umí postarat, tak je to Kayla. To Alex byl tím, o koho jsem se bála.

Neříkal mi strýček Chris právě tohle? Oči se mi zalily slzami, když jsem si vzpomněla na rozhovor, který jsme spolu vedli na příjezdové cestě. Říkal, že o mě strach nikdy neměl.

Měla jsem se postarat o Alexe, protože on byl tím, o koho se strýček Chris vždycky tak bál. A teď jsem ho nechala ve štychu.

Dříve než dveře hrobky jsem si všimla těch ptáků.

Byli to přesně ti samí, které jsem viděla kroužit v Podsvětí, černí, desítky jich kroužilo vysoko ve vzduchu přímo nad Rectorovic hrobkou. Byli tišší jako smrt.

„Ach Bože,“ rozeběhla jsem se.

John se dostal ke dveřím jako první. Byla tam branka, stejně tak jako na té jako hrobce. Ale ta Rectorovic nebyla z krouceného, tepaného železa, ozdobná a celá zrezivělá a nebyla uzamčená zámkem na kolo. Ta jejich byla z těžké, černé oceli, moderní a nová jako dveře do vězeňské cely, se zámkem zabudovaným uvnitř.

Vrhla jsem se na ni, uchopila ji oběma rukama a v panice s ní začala cloumat. Ani se nehnula, samozřejmě.

„To je v pohodě,“ řekl mi konejšivě John. „Pierce, to je dobré, otevřu ji.“

„Jak?“ v mém hlase zazněl hysterický podtón.

„Jak?“

„Ustup,“ řekl a odtáhl mě směrem k Frankovi, který mi položil konejšivě ruce na ramena a odvedl mě kousek stranou.

Pak John udělal něco, co mě naprosto ohromilo…i když by vlastně ani nemělo, po tom všem, co už jsem zažila od té doby co jsem s ním a co jsem ho už viděla dělat. Otočil se a pak rozkopl, stejně tak jako tu hřbitovní bránu, tehdy té příšerné noci, kdy jsme se spolu nepohodli a on zahodil můj diamant

pryč, tu silnou, železnou branku, což způsobilo takový hluk, že jsem si musela zakrýt uši a rozhlížela se ustaraně všude kolem, abych se přesvědčila, že to nikoho neprobudilo.

Samozřejmě, že nikoho nevzbudil. Nacházeli jsme se uprostřed devatenácti akrů pokrytých hroby. Nebyl tu nikdo, kdo by se mohl probudit…kromě mrtvých.

Brána se rozlétla.

John vešel dovnitř a já ho následovala s divoce bušícím srdcem. Stěny hrobky byli vystavěny do pohřebních oblouků, poskládaných jeden na druhém a pod každým byl lesklý, mosazný štítek počínaje od shora Williamem Rectorem a jeho ženou, pak jejich synové s manželkami, pak jejich děti a vnoučata a tak dále, navršené na sobě po šesti. Rectorovi byli zjevně velmi zruční, co se výroby potomstva týče, stejně tak jako v zakládání úspěšných podniků. Čím více se klenby blížily k úrovni očí, tím byla data čerstvější, až nakonec přišel poslední tucet, kde byli štítky prázdné.

Ve středu hrobky bylo propracované, velké ohniště, ve kterém hořel věčný oheň, napájený čerstvým vzduchem…tahle stavba neměla střechu. Před živly chránila tančící plameny měděná stříška. Na ní byla příšerně ošklivá, bronzová socha v moderním stylu. Socha znázorňovala pár, oblečený v tógách, držící se v objetí. V rukou drželi jeden kousek ovoce. Nebyla jsem si moc jistá, protože realizmus zjevně nebyl autorova specializace, ale připomínalo mi to granátové jablko.

„Dobrý Bože,“ řekl Frank, který vešel až po nás, když spatřil sochu.“Rectorovi jsou na tom ještě hůř, než jsme si vůbec mysleli. Nikdy předtím jsem si nepřál být slepý jako Graves, ale teď bych si to snad i přál, protože pak už bych se na tohle nikdy víc nemusel dívat.“

„Franku,“ řekl John a pohledem ulpíval na mě. „Buď zticha.“

„Co to tu ale dělají?“ Chtěl vědět Frank. „Pořádají pikniky s mrtvými příbuznými a obdivují své příšerné umění?“

Ignorovala jsem Franka a zůstala stát před všemi těmi klenbami, ruce sevřené v pěst. Měla jsem potíže s dýcháním. Cítila jsem jako by se na mě ty sochy dívali … usmívali se na mě. „Ve které z nich je Alex?“ Zeptala jsem se.

„Jak bychom to asi tak mohli vědět?“

John stál po mém boku a společně se mnou pročítal štítky. „Bude v jedné z těch prázdných.“

Srdce mi poskočilo v hrudi. „Jasně, že jo.“ Kdyby ho nacpali do rakve s mrtvolou – nechtělo se mi o tom ani přemýšlet. „Je jich tu ale tolik prázdných…“

Rozčilovalo mě, jak Hope klovala do čehosi na kamenné podlaze…čehosi, co zjevně nebylo jedlé, protože to mělo nepřirozený odstín červené a ani to nemělo tvar květu z poinciany.

„Hope,“ okřikla jsem jí. „Nech toho.“

Samozřejmě, že toho nenechala. Vzhlédla, když jsem se přiblížila, abych jí to vzala, ať už to bylo cokoliv, jako by byla rozzlobená, že ji ruším od jídla a začala klovat jinde. Sklonila jsem se,abych prozkoumala, co se to snažila sezobnout.

Byla to dlouhá, tenká, červená stužka…přesně taková, která by mohla spadnout z pom-pomu někoho, oblečeného jako roztleskávačka a pak se mohla přilepit na podrážku boty jejího přítele.

Přímo před stužkou byla přízemní klenba. A měla prázdný štítek.

„Tahle,“ řekla jsem Johnovi a ukázala na ni.“Tahle to je.“

Bez zaváhání otevřel dveře podzemní hrobky i když byly zavřené.

Uvnitř byla rakev. Proč by měla být rakev v hrobce s prázdným štítkem?

Stála jsem tam se srdcem v krku a John s Frankem přispěchali, aby ji vytáhli ven. Nebyla to žádná podomácku vyrobená, čtyři krát osm dlouhá rakev z překližky pomalovaná školními barvami IHHS. Byla to skutečná rakev, etue, opravdová, z lesklého, černého laku, ve velikosti muže…a neprodyšně uzavřená.

Zalapala jsem po dechu. Nebyl nedávno v Sethově rodině pohřben nějaký příbuzný? Možná, že ještě nestihli vyrobit štítek. Nemýlíme se? Nerušíme teď poslední místo odpočinku dědečka Setha Rectora?

Ale na to už bylo příliš pozdě. Protože když už se jim konečně podařilo vytáhnout rakev z hrobky, Frankovi jeho konec omylem vyklouzl z rukou. Rakev spadla a víko odskočilo. Ozval se syčivý zvuk dekomprese…

Ach ne, šeptal ve mně můj vnitřní hlas. Ach ne, ach ne.

Pak ten někdo, kdo se pokoušel posadit se uvnitř, aby se tak mohl opřít o víko a sát čerstvý vzduch kolem rakve, přistál na zádech na tvrdé, kamenné zemi hrobky, tmavé vlasy mu trčely na hlavě do všech stran ve zpocených trsech. Oči měl zavřeně.

Byl to Alex.

A byl mrtvý.

26. kapitola

Do lesa někam padne v krátkém čase, kam slepá náhoda ji právě hodí,

a k růstu tam jak zrnko špaldy má se.

Dante Alighieri, Peklo, Zpěv XIII.

Rozbrečela jsem se a padla na kolena po jeho boku.

Narazila jsem si koleno o tvrdou zem, ale sotva jsem to postřehla. Alexova tvář byla celá rudá a na dotek přímo hořela.

Není tu vzduch, Pierce, říkal. Musíš přijít, rychle…

Alex byl otravný, to je fakt. Odmítal mou pomoc v tom, co se snažil provést – ať už to bylo cokoliv - panu Rectorovi, chtěl se mu pomstít za to, co měl podle něj udělat jeho otci – dokud nebylo příliš pozdě.

To je ale stále ještě neomlouvalo za to, co udělali oni jemu.

Frank říkal, že jsou na tom Rectorovi zdravotně špatně. Ale jak špatně na tom museli být, když dokázali udělat něco takového?

„Alexi.“ Popadla jsem ho za ramena a zatřásla s ním.

„Alexi!“

Ani se nehnul.

Uvědomila jsem si, že jsem přišla příliš pozdě a moje srdce najednou jakoby přestalo bít. Přišla jsem příliš pozdě.

„Kde mám telefon?“ Zeptala jsem se a připadala si jako ve snu. „Musíme…musíme zavolat záchranku.“

„Pierce,“ řekl John. Měl ten nejsmutnější hlas, jaký jsem kdy slyšela. „Je mi to moc líto, ale je příliš-“ Bylo příliš pozdě.

„Zavolej 9-1-1!“ Křičela jsem na něj.

John pokrčil rameny a pak sáhl do kapsy pro telefon, který jsem si tam u něj nechala. Na šatech jsem neměla kapsy a nechtělo se mi tahat s batohem během mé záchranné mise.

Až na to, že to žádná záchrana nebyla. Protože jsem přišla příliš pozdě.

Alex byl mrtvý.

Obrátila jsem svou pozornost zase k Alexovi a začala mu stlačovat hruď. Samozřejmě, že jsem uměla masáž srdce. Nemůžete jen tak umřít a pak se vrátit díky masáži srdce, aniž byste naučili alespoň základy toho, jak ji provádět. Absolvovala jsem kurz první pomoci.

Jenže všechno, co jsem se v kurzu naučila už jsem zase zapomněla.

Sklonila jsem se, abych Alexovi vdechla vzduch do plic, mé slzy mu smáčely tvář a dělaly mu tam nové cestičky v rozšmudlané špíně. Ani jsem si do té chvíle neuvědomila, že brečím.

Klečela jsem tam a přemýšlela, jak tohle všechno vysvětlím strýci a mojí mámě a samozřejmě mé babičce (i když té jsem nic nedlužila a rozhodně ne vysvětlení).

Myslela jsem na Alexe a na to, jak je to nespravedlivé, že umřel tak brzy, zvláště, když byl tak dlouho nešťastný. Zasloužil si něco lepšího než tohle. Tohle nebyl ten správný způsob, jak by to mělo celé skončit.

Namísto toho jsem přemýšlela o tom, jak mi ani neřekl, že mě taky má rád. Vím, že mě měl rád. Snad. Věděl jsem také, že na tom nezáleží. Nezasloužila jsem si, aby mě měl rád, protože jsem přišla pozdě. A ať se propadnu – ano, propadnu – jestli dovolím komukoliv dalšímu, koho mám ráda, zemřít jen proto, že bych měla přijít pozdě.

A pak mě napadlo, že vlastně nebudu muset, protože je tu někdo, kdo ho dokáže zachránit aniž by bylo potřeba počítat u dýchání z úst do úst nebo u masáže srdce…někdo, kdo to dokáže udělat mnohem lépe, pouhým mávnutím ruky.

Proč mě to nenapadlo dřív?

Zvedla jsem tvář od Alexe, otočila se na Johna a s překvapením zjistila, že klečí hned vedle mě. Měl na sobě džíny, takže jeho žádné kamení do kolen neřezalo.

„Zavolal jsem jim,“ řekl mi a obličej měl v ranním svítání bledý a napjatý.“Jsou na cestě. Pokud nechceme, aby nás tady u něj chytili, budeme muset brzy odejít, Pierce.“

„Ne,“ řekla jsem a chytila ho za ruku. Usmála jsem se na něj skrze slzy a najednou se cítila celá rozradostněná. Bude to v pořádku. Všechno to zase bude v pořádku. „Johne…mám nápad. Ty ho můžeš uzdravit. Tak jako jsi uzdravil mou pořezanou ruku a šrámy na krku. Ty o dokážeš vrátit zpátky mezi živé, stejně tak jako toho ptáka tehdy.“

Díval se na mě jako by to nepochopil.

„Cože?“

Jak by mohl nevědět, co tím myslím?

„Ten den, kdy jsem tě potkala,“připomněla jsem mu. Utřela jsem si z tváří slzy. Už jsem nemusela brečet. Bylo to celé jako zázrak. „Pamatuješ? Bylo to právě tady, na hřbitově. Ten ptáček, kterého jsem našla v den dědečkova pohřbu, když mi bylo sedm a který se tolik podobal Hope. Byl mrtvý, a já jsem tolik brečela a ty, abych se cítila líp, jsi ho přivedl opět k životu. To samé můžeš udělat s

Alexem.“ Vzala jsem ho za ruce a položila je na Alexovo neživé tělo a usmála se na něj. „Udělej to. Udělej to hned a pak můžeme jít. Všichni se můžeme vrátit domů.“

John nechal ruce tam, kam jsem je dala, ale zavrtěl hlavou a podíval se na mě, jako bych se zbláznila. I když, to nebylo nic neobvyklého. Každý se na mě tak díval. Byla jsem na to zvyklá.

„Pierce,“ řekl John aniž by ze mě spustil oči.“Říkal jsem ti to toho dne, kdy jsi mě žádala, abych znovu probudil tvého dědečka, pamatuješ? Ptáci nemají duši. Lidé ano. To není totéž. Tohle nemůžu udělat.“

To byla vlastně pravda. Až teď jsem si vzpomněla, že mi to říkal. Nechtěla jsem ale, aby nám tyhle malé detaily stáli v cestě, když jsem věděla, že něco takového dokáže. Dokázal cokoliv.

„A jak to víš? Zkoušel jsi to někdy?“

„Pokud na tom záleží,“ řekl Frank, který se opíral o protější zeď,“tak to zkoušel.“ Překvapeně jsem se na něj podívala. „Opravdu?“

Frank přikývl a zkoumal svou kůžičku kolem nehtů.“Docela úspěšně. Jen tak z hlavy si vzpomínám , že to udělal přinejmenším čtyřikrát.“

John prudce otočil hlavu a přísně Frankovi řekl,“ Franku, buď zticha.“V dálce zaburácel hrom.

Zmateně jsem se podívala zpátky na Johna. „No, když už jsi to udělal předtím, proč to nechceš udělat teď, pro mě?“Zeptala jsem se. „Vím, že to dokážeš.“ Sebejistě jsem se na něj usmála.

„Protože to není správné,“ odpověděl John. V hlase měl něhu, ale v očích mu zuřila bouře. Rozhodl se se mnou na toto téma bojovat. Nevěděla jsem proč, ale bylo to tak. „Bylo to na začátku, když jsem začínal a neuvědomoval si, jaké to může mít následky.“

Už zase následky. Pitomé následky.

Pokud by to ale znamenalo, že by Alex nemusel zemřít…

„Jaké byli ty“ - polkla jsem a pak se usmála. Nechtěla jsem,aby viděl, že mám vůči tomu nějaké výhrady. Protože jsem žádné neměla - „následky?“

Znovu zahřmělo, tentokrát hlasitěji. Podívala jsem se nahoru a všimla si, že všichni ptáci už odletěli. Kam se ztratili? Zůstala tu jen Hope, která přelétla nad groteskní sochou a usadila se na granátovém jablku.

„Následky, které za to nestojí,“ odpověděl John pevně.

„To,“ řekl Frank,“je věc názoru. Já jsem dost vděčný za to, že jsem stále naživu a myslím, že kdyby ses zeptal ostatních, souhlasili by se mnou.“

Podívala jsem se na Franka a pak zase zpátky na Johna.

„Chceš tím říct-.“

„Je to tak,“řekl Frank.“Kapitán našel pana Gravese, pana Liu, Henryho a mě, mrtvé jak zákon káže, po té říjnové bouřce. A myslím, že se kvůli tomu cítil špatně, protože nás zase oživil -.“

„A byli odsouzeni k tomu, aby strávili zbytek věčnosti se mnou v Podsvětí.“ Johnův hlas byl jako bič a jeho oči se podobaly dvěma zuřícím bouřím, tak byly temné a rozzuřené.“takže jak vidíš Pierce. To je ta cena, která se platí. Mohu přivést tvého bratrance zpátky, ale ne k tomu životu, který znal. Nech ho jít za tím, co ho čeká na druhé straně. Jsem si jist, že bude šťastnější a bude mu tam lépe.“

Kousla jsem se do rtu. „To není na tobě, abys rozhodoval.“

„Vlastně,“ řekl tiše John,“je.“

Opět jsem měla oči plné slz. Nemohla jsem uvěřit tomu, co se to tu děje. Z hlubin zoufalství jsem vylétla do výšin naděje, jen proto, aby on tu naději odmrštil vzápětí pryč…no, stejně tak jako já mu mrštila tím šálkem s horkým čajem do obličeje ten den, kdy jsem od něj utekla.

„Pierce,“ řekl mi John zoufalým hlasem, který zněl tak odhodlaně. „Neplač. Myslím to vážně. Nic to nezmění. Nezměním svoje rozhodnutí. Kdybych tehdy věděl, že to, že přivedu Franka a všechny ostatní zpátky k životu bude znamenat, že je tím odsoudím k věčnosti v Podsvětí, myslíš, že bych to udělal?“

„Proč by ne?“ zeptala jsem se a z očí mi vytryskly slzy. Bylo tak snadné se rozbrečet. Jediné, co jsem musela udělat bylo, podívat se na Alexovo bezvládné tělo a slzy mi vytryskly samy od sebe.

„Byl jsi šťastný, když jsi to mohl udělat mně.“ Jeden úder srdce. Pak se John opatrně zeptal.

„Co tím myslíš?“

„Následky Johne?“ Hořce jsem se usmála.

„Persefona nebyla odsouzena k pobytu v Podsvětí, protože snědla granátové jablko. Byla odsouzena k tomu tam zůstat, protože s Hádem dělala to, co my včera. To je to, co symbolizuje to granátové jablko,že ano?“

John jen beze slov zíral. Řekla bych ale, že jsem měla pravdu, podle toho, jak se mu začaly barvit tváře…a faktu, že mi ani neodporoval.

A samozřejmě té skutečnosti, že přesně to znázorňovalo to sousoší, na kterém seděla Hope.

Nechápala jsem, proč byli Rectorovi tak posedlí bájí o Persefoně, že si její sochu dali i do vlastní hrobky, ale bylo mi jasné, že ať už tak či tak, nějakým způsobem měli co do činění s Podsvětím.

„Neboj,“ řekla jsem a ztišila hlas, protože jsem nechtěla, aby to zaslechl Frank. „Nedivím se ti. Ptal ses mě, jestli jsem si tím jistá navzdory následkům. A já odpověděla, že jsem. Jenže já si myslela, že těmi následky myslíš dítě a to už jsem věděla, že se nestane. Hádám, že ti včera pan Smith řekl, že granátové jablko symbolizuje něco úplně jiného než jsou děti nebo smrt -.“

„Pierce.“ John mě chytil za ruku. Měl ledové prsty, ale v jeho hlase a pohledu byla naléhavost, i když z nich sálal mráz. „Kvůli tomu jsem to neudělal. Miluji tě. Vždycky jsem tě miloval, protože jsi

hodná…jsi tak hodná a nutíš mě k tomu, abych byl i já. To je ale ten problém, Pierce. Já nejsem hodný. A vždycky jsem se bál, že až se o mě dozvíš pravdu, tak znova utečeš -“

Nadechla jsem se, abych mu po milionté mohla zopakovat, že to není pravda, ale on mě přerušil a nedovolil mi, abych ho přerušila, dokud mluvil on.

„Pak jsi včera málem umřela,“ pokračoval,“a byla to moje chyba. Chtěl jsem ti ukázat, jak moc tě miluji a věci…věci zašly dále než jsem očekával. Jenže ty jsi mě nezastavila“ - stříbrné oči mu zářily jako by mě vyzývaly, abych popřela to, co říká - „i když jsem ti říkal, že můžu zpomalit, tak jak jsi chtěla.“

„Já vím“řekla jsem tiše a pohledem sjela na naše spojené prsty. Oba jsme měli položenou ruku na Alexovi.“Vím, že jsi mohl.“

„Nechci tě ztratit znova,“ řekl ostře.“Už jednou jsem tě ztratil a nedalo se to vydržet. Nechci tím projít znova. Já…já vím, že jsem provedl něco špatného. Časem to ale zase tak špatně nevypadá.“

Podíval jsem se mu do očí. „Alespoň v tom máš pravdu,“ řekla jsem.

„Takže je mi odpuštěno?“Zeptal se.

Zaváhala jsem, zmatená tolika emocemi, které mě najednou zahltily. John to věděl. Věděl to po celou tu dobu, když jsme spolu včera byli, že navždy spojuje můj osud s tím jeho.

Jasně, myslel si, že já to taky vím. Ptal se mě, jestli jsem si jistá, že to tak chci, bez ohledu na následky. Možná, že jsem dost dobře nevěděla, jaké že to jsou následky, ve své odpovědi jsem ale byla velmi neústupná.Řekla jsem ano. A myslela jsem to tak.

„Promiňte,“ ozval se od protější zdi Frank. „Ale možná, že byste se měli podívat na toho hocha.“ John i já jsme se podívali dolů. Alex pod našima rukama najednou ožil.

27. kapitola

Ne bez oklik, jak při plavbě se děje, došli jsme tam, kde lodník ochraptěle

zakřičel na nás:“Vystupte, vchod zde je!” Dante Alighieri, Peklo, Zpěv VIII.

Bylo to neskutečné.

„Hej,“ zamumlal Alex. Víčka se mu začínala mírně chvět. Zvedl ruku, jako by bojoval s nějakým neviditelným nepřítelem. „Slez ze mě. Řekl jsem slez.“

„Ne,“ vydechla jsem a rychle z něj sundala ruce. „Ne,“ upřela jsem na Johna překvapený pohled.

„To jsi udělal ty?“

Naše pohledy se setkali a oba dva byli stejně nevěřícné. „Já ne. A ani jsem to tak nechtěl.“

John nevypadal moc šťastně. Cokoliv, jen ne šťastný. Husté tmavé obočí se mu spojilo do písmene V, když se zadíval dolů na Alexe, který zamumlal,“Přestaň s tím!“ještě dříve, než vůbec otevřel oči.

„Ach Pierce,“ vydechl, když mě poznal. „Zdál se mi hrozný sen. Co…co se stalo?“

„Jsi idiot,“ Frank přešel k nám, jen aby ho o tom poinformoval.

„A někdo tě kvůli tomu zabil. To je to, co se stalo.“

„Franku,“ řekl podrážděně John. Znova se podíval na Alexe. „Jak se cítíš? Myslíš, že budeš moct jít?“

Přemýšlela jsem, proč se na to John ptá, dokud jsem z dálky nezaslechla… zvuk sirén. Záchranka, kterou jsem po něm chtěla, aby zavolal, byla na cestě sem. Bylo jasné, že už ji nadále nebudeme potřebovat.

Zajímalo by mě, jak se chtějí dostat dovnitř, když obě hřbitovní brány jsou zamčené a záchranáři nemají klíč.

Pokud se tedy nevrátil Mike, aby své přátele pustil zase ven…

„Já…já nevím,“ řekl Alex. „Cítím se hrozně.“ Zahleděl se do dálky. „To svítá?“Zeptal se. „Nebo to je západ slunce?“

Frank se podíval, kam kouká. „Svítá,“řekl.

„To je nádhera,“řekl Alex udiveným hlasem.

„Tak rudé.“

Překvapilo mě to. Alex nikdy předtím nebyl náchylný k tomu, aby komentoval krásu věcí kolem sebe jako byl třeba východ slunce. Možná, že mu umírání poskytlo nový pohled na život.

Uvědomila jsem si, že je to tak. Měl teď blízkou zkušenost se smrtí, stejně tak jako já.

„Na té obloze není nic krásného,“ odfrkl si Frank. „Rudá na nebi v noci, rozkoš pro námořníka značí. Rudá na nebi zrána, námořníkovi varování dává. To znamená, že se blíží bouřka, kluku. Mnohem větší než ta, kterou jsme dosud prošli.“

John střelil po Frankovi podrážděným pohledem. Alex mezitím vedle sebe zaregistroval rakev s otevřeným víkem. Soudě podle jeho výrazu, pomalu se mu začala vracet paměť.“Ach Bože,“ přidušeně vydechl.

„Alexi,“ natáhla jsem se, vzala ho za ruku a srdce mě bolelo kvůli němu … a strýci Chrisovi.

Ani jeden z nich neměl tušení v čem jsou zapletení. „Vím, že to, čím jsi si právě prošel pro tebe muselo být hrozné. Snažila jsem se přijít jak nejdříve to šlo. Ale -“

„To byli oni, Pierce,“ řekl Alex. Zvedl ke mně svůj tmavý pohled a mě došlo, že vůbec není naplněn bolestí. Hořel v nich vztek… a touha po něčem, co jsem mohla jen hádat, že je pomsta.“Já to věděl. Vrátil jsem se tam a sledoval je. Přišli sem. Hádej proč?“

„Alexi,“ řekla jsem. Teď už jsem lítost necítila. „Na ničem z toho už nezáleží. Musím ti říct něco důležitého.“ Protože jsem si uvědomila, že to neví. Nevěděl, co se mu stalo nebo si to nepamatoval -

„Ne, na tom záleží,“ odsekl mi divoce Alex a zvedl se na lokty. „Seth a ti kluci se chovají, jako by jim ten ostrov patřil. Jenže, víš co? Teď je máme právě tam, kde jsme je chtěli mít. Proklouzl jsem ven, sledoval je a viděl jsem, kde mají v současnosti skrýš. Tady.“ Ukázal na rakev.

„Ale…“ Zamrkala jsem.“Vždyť je prázdná.“

„Ano, teď už je,“ řekl podrážděně Alex. „Protože když mě chytli při tom, jak je špehuju, vybrali to a nacpali tam místo toho mě. Není to ale geniální? Nikdo na tenhle hřbitov nechodí, „protože tady straší nebo co a nejsou tu ani kamery, světla, nic. Vsadím se, že právě proto zabili Jade. Viděla je, jak se tu plíží a proto ji sejmuli.“

Uvědomila jsem si, že by mohl mít Alex pravdu.

„Oni si teď myslí, že mě umlčeli, když mě nacpali sem,“ řekl Alex a posadil se. Neposlouchal mě.

„No, a hádej, kdo má teď navrch? Zblázní se! Myslí si, že jsem mrtvý.“ Zasmál se. „Ale my jim ukážem.“

„Ehm, Alexi,“ řekla jsem a podívala se na Johna. Ústa měl sevřená do tak pevné linky, že jeho rty v podstatě neexistovali. „Musím ti něco říct-“

Přerušil mě ženský vzlykot. Všechny pohledy se upřeli na mě.

I když mi samozřejmě bylo do breku, nevzlykala jsem. Otočila jsem se a šokovalo mě, že u ohniště vidím sedět Kaylu, které po tváři stékaly slzy. Stále ještě se nepřevlékla z té své festivalové nádhery, i když už ztratila jeden z umělých drahokamů, které měla přilepené v koutcích oka a chyběla jí i pelerína.

„Je…je mi to líto,“ řekla a natáhla k nám ruce dlaněmi nahoru. „jen, že … někdo už by mu měl konečně říct pravdu.“

John se prudce otočil a zabodl oči do Franka. „Co ta tu dělá?“ procedil skrze zuby.

„Nevím,“ zamumlal Frank a pospíchal za Kaylou. „Kaylo, jak dlouho už jsi tady, drahá?“

„Dost dlouho na to, abych pochopila, o co tady s vámi jde,“ odpověděla hlasitě.

„Kaylo,“ postavila jsem se na nohy. Sirény už zněly docela blizoučko.

Ignorovala mě, vytrhla se Frankovi, který se ji pokoušel vzít za ruce se slovy,“Nech mě ti to vysvětlit.“

„Nepotřebuji tvoje vysvětlení,“ řekla Kayla a její hruď se v ranních červáncích dramaticky zvedala.

„Říkal jsem si, že je na vás něco divného, ale nemohla jsem přijít na to, co to je. Ale teď už je mi to jasné. A všechno mi to začíná dávat smysl.“ Její zářící, tmavé, slzami naplněné oči cestovaly od jednoho k druhému a vrhaly na na nás obviňující pohledy.“Řekla bych, že bojujete na straně dobra a chtěla bych se k vám připojit.“ Otočila se k Frankovi, nadzvedla své kudrnaté vlasy, aby tak odhalila krk a zavřela oči. „Tak jen do toho. Udělej to.“

Nastalo dlouhé ticho, ve kterém všichni zírali na Kaylin krásně klenutý krk. Pak se Frank bezmocně podíval na Johna.

„To je k ničemu,“ řekl. „Musíme ji vzít s sebou. Když už stejně všechno ví.“

„Ne,“ řekl John a najednou zahřmělo přímo nad našimi hlavami, tak, že to přehlušilo i zvuk sirény.

„Kaylo,“ řekla jsem, přešla k ní a zatřásla jejími rameny. „Nikdo se tě nechystá kousnout.“

Otevřela oči a zmateně se rozhlédla. „Potom co…jak se vám podařilo oživit Alexe? A jak dokázal rozbít John tu branku? Jak dokázal John oživit Franka? A co tady skrývají Rectorovi v rakvích? O čem jste to tu teda lidi mluvili?“

Došlo mi, že měl Frank pravdu. Opravdu věděla všechno. Nebo skoro všechno.

„Ježíši Kriste,“ řekl Alex a vykulil oči, které byli najednou plny strachu. „O čem to mluví? Ujíždí na něčem? Protože, já přece nevstal z mrtvých. Málem jsem umřel, ale ne úplně. Ne, tak jako Pierce.“

Soucitně jsem se na něj podívala. Zjevně byl mimo mísu.

„Promluví a oni ji zabijí,“ řekl Johnovi Frank.

„Už zabili jeho,“ ukázal na Alexe.“Proč myslíte, že neudělají to samé s ní?“

Alex vypadal ještě vyděšeněji. „Proč o mě lidi pořád mluvíte jako o mrtvém? Já nejsem mrtvý.“

John strčil do Franka a zasyčel,“ Je to říše mrtvých a ne žádný dům pro dívky v nesnázích.“

„Proč ne?“ Zeptal se Frank, aniž by mrknul.

„Vždyť vy toho tak využíváte…Kapitáne.“

Rozšířily se mi oči. Tak napůl jsem očekávala, že ho John uhodí. Ten starý John by to udělal.

Ale i když jsem viděla, že John zaťal ruce v pěst, nezvedl je. Zhluboka a soustředěně dýchal.

Tohle nebyl ten starý, divoký John. Tohle byl ten nový John… stále naprosto nepředvídatelný, ale přemýšlel nad tím, co dělá více než předtím, než jsem se k němu v Podsvětí připojila já.

Přešla jsem k němu, sklouzla mu dlaní po paži a zašeptala,“ Frank má pravdu. Nemůžeme ji tu jen tak nechat. Zabili Jade a teď Alexe.

Možná, že by s námi mohla chvilku zůstat. Jen než se to všechno uklidní.“ Sklouzla jsem nervozním pohledem na Franka. „Můžeme to zkusit je udržet každého v jiné části hradu.“

John se ke mně otočil se směsí nedůvěry a skepse v očích. „A jak přesně si myslíš, že to uděláme?“zeptal se mě.

„Stejně tak, jako jsme vrátili život Alexovi,“řekla jsem.

„A zbavili jsme se Fúrie. A stejně tak se zbavíme i ostatních. A nakonec i Rectorů.“ Zvedla jsem náhrdelník a ukázala mu ho. „Týmová práce.“

Svaly v obličeji se mu napjali. „Pierce,“ řekl a podíval se na mě.“To je -“

„Špatné.“ Přesně takhle by tu větu dokončil. Kdybych nebyla tak moc zaujatá tím, co se dělo, podívala bych se dolů a všimla bych si nebo viděla, že se Hope zvedla a létala vysoko nad námi v úzkých

kruzích s varovnými výkřiky, z čehosi vyděšená k smrti.

Ale pak už bylo příliš pozdě. Ve chvíli, kdy jsme si všimli, že nám hrozí nebezpečí, už stálo ve dveřích.

Odněkud hodně zblízka se s praskáním ozval povědomý hlas, tak hlasitě, až jsem se přikrčila. A stejně tak v prvním okamžiku i John. Přehodil mi přes ramena svou ruku, aby mě ochránil.

„Pierce Olivierová,“ zařval šéf policie Santos.

„Víme, že jste tam. Neoprávněně jste vnikla na soukromý pozemek. Vyjděte prosím ven a vám a ani vašim společníkům se nic nestane.“

John byl první, kdo na to přišel.

„Megafon,“ řekl a narovnal se. „Musí být přímo před hrobkou.“

Frank se běžel podívat, přitiskl ke zdi, kde byli pohřbeni předkové rodiny Rectorů. Přikývl a pak se rychle vrátil k nám.

„Policie,“ řekl. „Vjeli svými auty až na hřbitov.“ Ztišil hlas tak, aby ho Kayla ani Alex nemohli zaslechnout. „Vypadá to, že jsou velmi dobře ozbrojení.“

Uvědomila jsem si, že ty sirény, které jsme slyšeli, nebyla žádná záchranná služba.

„To je moje chyba,“ zamumlala jsem. „Zaslechli to volání 9-1-1. Nemůžu tomu uvěřit. Já jsem tak pitomá.“

John si mě konejšivě přitáhl k sobě. „To není tvoje chyba,“ řekl a ukázal. „Podívej.“

Podívala jsem se, kam ukazuje. Předtím jsem jsem si toho nevšimla, ale ve všech rozích otevřeného prostoru s ohništěm uprostřed byli nainstalované bezpečnostní kamery. A všechny mířily přímo na nás. Natáčely každý náš pohyb.

„Opakuji,“ zaduněl hlas policejního šéfa Santose,“neoprávněně jste vstoupila na soukromý pozemek. Budu odpočítávat. Pokud nevyjdete ven, než napočítám do jedné, vyvedeme vás násilím.

„ Pět -“

Kayla ke mně přistoupila s doširoka otevřenýma, vyděšenýma očima. „To je šéf policie,“ řekla mi ustaraně.“Pamatuješ, ten z toho univerzitního shromáždění. Ten jeho hlas poznám všude.“

John položil druhou ruku na Kaylinu paži, aby ji utěšil. Frank ji vzal za ruku.

V tom momentě jsem pochopila, že je John rozhodnutý…nebo si uvědomil, že Fúrie to rozhodnutí udělaly za něj. Nebylo cesty zpět.

Vzpomněla jsem si na rým, který před chvilkou zmínil Frank. Rudá na nebi v noci, rozkoš pro námořníka značí. Rudá na nebi zrána, námořníkovi varování dává.

Všimla jsem si, že nebe se na východě zbarvilo do krvavě rudé. Kayla se zmateně podívala na dolů na Frankovu ruku.

„Počkat,“ řekla. „Co se děje?“

„Čtyři,“ zaburácel šéf policie do megafonu.

„Rector nás obviní z ničení jeho soukromého majetku, “řekl Alex a škrábal se na nohy.“ Já to vím. A nikdo mi nebude věřit, ať řeknu cokoliv, kvůli mému tátovi.“

„Asi máš pravdu,“ řekla jsem a stejně tak jako John ho vzala za ruku.

„Nepůjdu do vězení za to, co mi ti kluci provedli,“ prohlásil Alex.

„Tři.“

„Neboj,“ řekla jsem. „To nebude nutné.“

„Moment.“ Alex se na mě zmateně podíval. „Jak to víš?“

„Dva.“

Podívala jsem se na Johna. On se podíval na mě a pak si mě přitiskl k hrudi.

„Odpuštěno?“ zeptal se mě s rozzářenýma očima. Usmála jsem se. „Uvidíme,“ odpověděla jsem.

„Jedna.“

Mrknutí.