Meg Cabot

V kůži supermodelky 02. Jmenuji se Nikki

Je mi zima.

Teda spíš mrznu.

Vlny mi narážej do lejtek a voda, která byla odpoledne ještě horká a tyrkysová, se změnila v ledovou a černou. Šutry, co se jich držím, se mi zarejvaj do bříšek prstů i zespodu do chodidel. Jsou děsně kluzký, ale nesmím se pustit, jinak bych spadla do ty ledárny, ve který se pod hladinou nekecám proháněj žraloci.

A na sobě nemám nic než miniaturní bílý bikini a stehenní pouzdro na dýku, kterou držím v zubech. Nic, co by mě aspoň trochu ochránilo před jejich ostrejma zubama. Musím se stůj co stůj udržet, jinak mám před sebou vyhlídku na amputaci dolní končetiny nebo aspoň na příšernou bolest, nejhorší muka, jaký jsem kdy zažila. Musím totiž splnit poslání a doručit balíček do sídla, který se vypíná na útesech nade mnou…

Jinak budu poslouchat našeho zatracenýho režiséra Andrého, jak mi v tom celou noc máchá čumák.

„Ne, ne, ne!“ zaječel právě z lodičky, odkud velel záběrům. „Viv, přidej tam trochu gelu… Ne, tam ne! Tam!“

Fakt. Měla bych se nejspíš pustit a sletět do vody. Nechat žraloky, aby si na mně pošmákli. Byla jsem si totálně jistá, že přesně na to čekaj, i když ten chlápek Dom z půjčovny, co si od něj produkce Obchodního řetězce Stark přebírala člun, tvrdil štábu něco jinýho. Povídal, že to jsou písečný žraloci, naprosto neškodný stvořeníčka, a bojej se nás víc než my jich. Že přej je k nám. láká jasný světlo reflektorů,

který všude kolem rozmístil náš fotograf Francesco, ne vyhlídka na to Jak si mě dopřej ou k půlnoční sváče.

Ale fakt jak to může vědět? Ty potvory podle všeho zatím žádnou supermodelku neochutnaly. Vsadím se, že by si chrochtly.

„Nik?” zakřičel ze člunu Brandon Stark. „Jak je?”

Jako by mu na tom záleželo, No, i když… vlastně záleží.

Synáček Velkýho šéfa se k nám přidal jen proto, aby se svez firemním tryskáčem a moh strávit den svištěním na vodním skútru kolem ostrova Saint John. A choval se starostlivě jenom proto, že to od něj ostatní čekali.

Nebo si hejčkal naději, že mu to pomůže dostat se mi pozdějc do kalhotek. Jako kdyby to takhle někdy fungovalo.

Aspoň v poslední době.

„Je mi fajn!” zavolala jsem. Až na to, že stejně nebylo poznat, co říkám, když jsem svírala v zubech tu dýku. A tu jsem si nemohla vyndat, protože jsem se musela držet na skalách, aby se ze mě nestala žraloci jednohubka. Z koutků mi tekly sliny. Super.

„Potřebujeme ještě pár fotek, Nikki!” hulákal André. „Děláš to skvěle!” Pak se ozval něčí další hlas a André dodal: „Mohla by ses přestat kymácet?”

„Já se nekymácím,” opravila jsem ho. „Klepu se. Zimou.”

„Co říká?” zeptal se režisér Brandona. Kvůli tý kudle v puse mi nebylo rozumět jediný slovo.

„Jak to mám vědět?” zavrčel Stark mladší a otočil se ke mně. „Nikki! Cos to povídala?”

„Ze je mi zima!” zaječela jsem. Vlny byly čím dál vyšší, teď už mi smáčely spodek plavek. Zadek jsem měla úplně zmrzlej. Bezva. Ještě mi ochrne.

Proč to vůbec dělám? Kvůli značkovýmu parfému Stark? Nebo kvůli jejich nejnovějšímu mobilu? Už si to ani nevybavuju.

A to mi Lulu tvrdila, jakou mám kliku, že se dostanu na Panenský ostrovy zrovna v prosinci, kdy všem Newvorčanům abych ji teda přesně citovala mrznou půlky.

Kdyby tak věděla, že to budu já, komu nakonec umrzne pozadí. Doslova.

„Já nevím, co říká!” slyšela jsem řvát Brandona na Andrého.

„To je fuk. Prostě foť dál, Francesco,” povzdychnul si režisér. „Nikki, jdeme na další záběr!”

Nevěděla jsem, co se tam dole děje, protože jsem měla jejich loďku za zádama. A pak najednou začaly z nebe šlehat blesky. Natáhla jsem krk a zadívala se nahoru na útes, jako bych tam chtěla vylízt. Snažila jsem se nemyslet na to, že mám na sobě jen mrňavoučký bikini, a místo toho jsem si představila, že mám na těle navlečený brnění. Tohle totiž vůbec nejsem já, Em Wattsová. Jsem valkýra Lenneth, která sbírá duše padlejch vikingů a vyprovází je do Valhally. Tohle zmáknu. Zmáknu úplně všecko.

Až na to, že tam nahoře mě nečeká žádná severská síň slávy. Jen silnice, po který jezděj turisti na letiště a kterou lemuje zakrslý křoví.

A nemám ani žádný brnění. Podle mě postrádalo veškerou logiku, proč by cvičená vražedkyně, kterou jsem zřejmě měla v tyhle slátanině představovat, lezla na útesy bosá a v bikinách bez jediný kapsy, do který by si strčila mobil. Až na to pouzdro na kudlu. A když už teda mám na stehně přivázaný to pouzdro, proč držím dýku v zubech, místo abych ji měla v němV.

Už jsem si všimla, že umělecký režiséři jak se při focení říká těm, co vymejšlej scénáře fotopříběhů při oblíkání postav (čili modelek) nikdy neuvažujou prakticky.

Víte, co by bylo mnohem užitečnější? Kdyby tyhle fotky pořídili v nějakým vytopeným studiu v New Yorku a útes, vlny i měsíční svit kolem mě přidělali počítačem.

Jenže Francesco chtěl svým fotkám dodat punc realismu. Proto si ho Stark najal. Pro Obchodní řetězec Stark jen to nejlepší.

Zato ty žraloci, co kroužili pode mnou a čekali, až spadnu z toho pitomýho útesu a budou se do mě moct zahryznout, byli víc než realistický. Byli surrealistický.

„Děláš to bezvadně, Nikki!“ zaječel Francesco. „Máš ve tváři vepsanou přesně tu správnou zarputilost a odhodlání! “

Přísahám, jestli se někdy dostanu z tohohle útesu, popadnu tu pitomou dýku a vrazím ji tomu chlapovi do voka.

Akorát že ta čepel je z umělý hmoty.

I když se vsadím, že by to šlo i tak.

„ čiré zoufalství dívky, kterou okolnosti donutily, aby si sáhla až na dno sil,“ rozohnil se Francesco, „když bojuje o přežití ve světě, kde jako by se všichni a všechno spiklo proti ní 1

Legrační bylo, že ten magor právě popsal mou každodenní realitu.

„Já myslím, že by se spíš měla “tvářit šťastně” namítnul André, „protože použila deodorant Stark a ten dodává dívkám sebevědomí potřebné k tomu, aby všechno zvládly.”

Aha. Takže tohle má bejt reklama na deodorant.

„Šťastná, Nikki!” zaječel režisér. „Jsi šťastná! Jsme v Karibiku! Měla by sis to báječně užívat!”

Připouštěla jsem si, že na tom něco je. Měla bych si to tady báječně užívat. Proč bych se taky trápila? Mám všechno, o čem může holka v mým věku snít: skvělou kariéru jako Tvář Obchodního řetězce Stark, kterej mi za to královsky platí. Patří mi střešní apartmá se dvěma ložnicema ve věžáku na Manhattanu, kde trávím večery s tím nejrozkošnějším trpasličím pudlem na světě a taky s prominentní (i když pořád úplně přesně nevím, co to znamená), zazoba

nou a zábavnou spolubydlící, která nás dokáže protáhnout na ty nejsuprovější mejdany ve městě.

Jsem bohatá. Moje šatna je narvaná módníma hadříkama od nejprestižnějších návrhářů. Značkový je i povlečení v mý širokánský posteli. Vlastním koupelnu s vířivkou, luxusní kuchyňskou linku s pultem z černý žuly se zabudovanejma spotřebičema pro gurmány. Zaměstnávám hospodyni na plnej úvazek, co umí nejen báječně masírovat, ale navíc (jak jsem zjistila teprve nedávno) provádět skoro bezbolestnou voskovou depilaci.

Dokonce mi to jde slušně taky ve škole (i přes všechno to ponocování a bolestný ranní vstávání, za který může má prominentní a zábavná spolubydlící).

Jenže můj průměrnej prospěch jedna celá nula nula se teď ocitnul v ohrožení jen proto, že mě můj zaměstnavatel vyreklamoval ze školních lavic a odlifroval na tropickej ostrov, kde musím za tmy viset se zadkem těsně nad hejnem žraloků, jen aby si Obchodní řetězec Stark opatřil moje akční snímky.

Pokud budu každou volnou chvilku věnovat učení, snad aspoň postoupím do dalšího ročníku. Což není zase tak špatný na holku, která strávila celou šestinu z pololetí v kómatu.

Tak proč jsem sakra pořád v takový depresi?

„Řekni jí něco, aby z ní vyzařoval šťastný pocit” pobízel André Brandona. Ten okamžitě poslušně zahulákal: „Hej, Nik! Pamatuješ, jak jsme spolu byli vloni na Mustique na Antilách? A tys dělala ty fotky pro britskej Vogue. Jak jsme měli tu soukromou chatku! Tak pamatuješ? Jak jsme přece pili tu skořicovou kořalku… Goídschláger, ne? A pak se koupali bez plavek. Tý jo, jak my si spolu užili…“

Rázem jsem si vzpomněla. Teda proč jsem v takový depresi.

A v tu chvíli jsem se přestala křečovitě držet kamenů a pustila se.

Protože bejt sežraná žralokama mi rázem připadalo jako mnohem příjemnější vyhlídka než poslouchat zbytek Brandonovy historky.

Podobný vzpomínky jsem za poslední měsíce slýchala v jednom kuse nejen od něj, ale taky od kluků po celým Manhattanu a uměla jsem si dost živě představit, jakej tohle vezme konec. Nikki Howardová měla na sedmnáctiletou holku a navíc holku, co údajně chodí se synem svýho zaměstnavatele až moc důvěrnejch přátel mužskýho pohlaví.

Ze člunu se ozvaly zděšený výkřiky. Jenže jistý části mý duše to bylo totálně putna.

Dopadla jsem po zádech do vody. Byla studenější, než bych si dokázala představit. Vyrazila mi vzduch z plic. Ten šok byl tak prudkej, až jsem si začala říkat, jestli už po mně nechňapnul žralok a nepřekousnul mě vejpůl. Z televizního dokumentu, na kterej jsem se jednou koukala s Christopherem, jsem věděla, že žraločí zuby jsou tak ostrý, že jejich oběť nejdřív vůbec nic necejtí. Ani si neuvědomí, že je zraněná dokud nezjistí, že plave v horkým proudu vlastní krve.

Ledový sevření nebylo to jediný, co mě ve vodě čekalo. Taky jsem se ocitla v naprostý tmě. Přinejmenším v první chvíli. Když se moje oči trochu rozkoukaly, všimla jsem si, že světla z našeho člunu ozařujou hladinu nade mnou. Tak jsem poznala, že nejsem překousnutá žralokem. Kolem mě neplavaly ve vodě žádný oblaka krve. Jenom nějaký temný obrysy, který zřejmě patřily písečnejm žralokům, co chudáci horečnatě zabírali ploutvema, aby se urychleně dostali co nejdál od mý maličkosti. Dom z půjčovny měl nejspíš pravdu tyhle stvoření se nás bojej mnohem víc než my jich. Zahlídla jsem i svoje vlasy, který se vznášely kolem mě jako zlatavý mořský řasy. Když mě před tři čtvrtě hodinou vezli na gumovým člunu k útesu, všichni dávali hroznýho bacha, aby se mi nenamoČil účes ani plavky.

A já to teď všechno zničila, Stylistka Vanessa, která na mně dřela skoro hodinu, aby moje blond hříva vypadala dokonale, bude pořádně nakrknutá, až se vynořím jako zmoklej bobtail.

Jestli se vynořím.

Až na to, že… no, je fakt, že tady dole to docela ušlo. Ne že by tady nebyla kosa. Zato je tu klid. A ticho. Fakt nechápu, co mořský panny blbnou. Teda aspoň ty, který jako Malá mořská vila toužej žít na souši.

Na pár vteřin mi to připadalo tak úžasný, že se mi úplně vykouřilo z hlavy, jak je mi zima a jak moc jsem zoufalá a že necejtím svůj zadek. A taky že nemůžu dejchat a že se nejspíš utopím.

Ale pro co mám teda žít? Jistě, je to skvělý, když si člověk může lítat soukromým tryskáčem a nemusí po sobě mejt nádobí a má tolik lesků na rty zadara, kolik si může přát.

Jenže já se o lesk na rty nikdy moc nezajímala.

Pravda je, že jsem nucená pracovat pro zločinnou korporaci, která je zodpovědná za proměnu Ameriky v nekonečnej pás propojenejch obchoďáků.

A kluk, kterýho miluju, vůbec netuší, že jsem naživu. A to doslova.

A kdybych mu prozradila, že nejsem mrtvá, nechá Obchodní řetězec Stark (kterej a tím jsem sí naprosto jistá potajmu sleduje každý moje nadechnutí) nechá mamku s tatkou zavřít do basy.

Jo, abych nezapomněla: taky mi vzali z těla mozek a strčili ho do těla někoho jinýho.

Tak proč by měl člověk chtít na tomhle světě zůstat? Vážně tohle myslím vážně?

Napadlo mě, že už se nevynořím. Vespoustě ohledů to byla mnohem příjemnější vyhlídka než pokračovat v životě tam nahoře. Beze srandy.

Dál si už vybavuju jen mohutný šplouchnutí hned vedle.

Vzápětí jsem zjistila, jak ke mně plave oblečenej Brandon, chňapá po mně a vleče moje kašlající a svíjející se tělo k hladině. A potom mě hází do člunu.

Měla jsem trochu vztek. A hodně jsem se klepala.

No jo. Nechtěla jsem strávit zbytek života na dně oceánu.

Ale taky jsem se neprosila o zachraňování. Nechtěla jsem tam zůstat tak dlouho, až by se mi plíce naplnily vodou a já to zalomila mezi chaluhama.

To ani náhodou.

Když mě Brandon táhnul ke člunu a já vykoukla přes jeho vyboulený svaly, zahlídla jsem asistentku svý agentky Shaunu, jak starostlivě vyhlíží přes okraj přídě.

„Panebože, Nikki, není ti něco?“ vyjekla. Cosabelía, kterou svírala v náručí, se hystericky rozštěkala. Páni. Na tohle ztřeštěný klubíčko jsem úplně zapomněla. Jak jsem mohla bejt tak sobecká? Kdo by se o toho psa postaral? Lulu na to není dost zodpovědná. Zapomíná krmit i sama sebe (když nepočítám popcorn a mojita), a tak by si určitě nepamatovala, že je nutný nakrmit i miniaturního pejska.

Shauna na to kápla. Není mi něco? Tuhle otázku jsem si už sama dlouho kladla.

A občas mě napadalo, jestli vůbec někdy přijde chvíle, kdy na ni budu moct odpovědět ne.

„Nikki,“ slyšela jsem volat Francesca, „díkybohu, je to v suchu! Nafotil jsem to!“

Bezva. Žádný Nikki, díkybohu, ty žiješ, ale Nikki, díkybohu, nafotil jsem to.

A kdyby to Francesco nestih, měla bych babu dál.

V tom případě by Obchodní řetězec Stark nikomu z nás nedovolil odletět domů, dokud by tenhle fotoblábol nebyl kompletní.

V hotelovým pokoji jsem zůstala sama teda až na Cosabellu, která mi nepřestávala olizovat z obličeje slanou vodu a pokoušela se rozmrazit v horký vířivce na soukromý terase. Brandon a zbytek štábu se šli navečeřet do restaurace v přízemí daj si další z těch tisícidolarovejch šášími, který pochopitelně zacvaká jeho táta, miliardář Robert Stark. Já se večeře vzdala ve prospěch horký vody, hamburgeru od hotelovýho poslíčka a pár levelů Poslání ve svým ultratenkým notebooku MacBook Air. Poslouchat bulvární drby o Olsenovejch dvojčatech a pak tancovat technopop (přesně jsem tušila, jak se bude zábava dole vyvíjet) mi po tom všem, co jsem vytrpěla, nepřipadalo vůbec lákavý.

Vlastně mi to nepřipadalo lákavý nikdy… i když Brandon dlouho postával u mejch dveří a žadonil, abych si to rozmyslela, zatímco já se třásla zimou. Teprve když jsem mu slíbila, že přijdu pozdějc (prachsprostá lež), se nechal přesvědčit a sešel po schodech za ostatníma.

A když Nikkin mobil začal vyhrávat první tóny Bairacudy, byla jsem si jistá, že mi odtamtud volá, kde vězím.

Stydím se, že jsem si nechala Barracudu jako zvonění, jenže jsem se nějak nikdy nedostala k tomu, abych to přenastavila. Vlastně jsem’se nikdy tak úplně nezbavila podezření, že Nikkin značkovej mobil Stark je napíchnutej (její počítač pod dozorem byl, tak proč by ve Starku neměli sledovat i její telefonáty?), takže nejčastější operace, kterou jsem s ním prováděla, bylo zmáčknutí červenýhó tlačítka. Prostě jsem ho skoro nepoužívala. Telefonáty jsem si

radši vyřizovala ze svýho iPhonu, kterej jsem si koupila pomocí jedny Nikkiny kreditky.

Podívala jsem se na jméno volajícího na displeji (rozhodně už jsem se naučila nebrat hovory dřív, než zjistím, kdo to je. Jinak bych mohla skončit tak, že budu poslouchat sáhodlouhý výčitky, proč jsem se takovou dobu neozvala, a rozvíeklej popis toho, jak nějakej Eduardo umírá touhou letět se mnou zase do Paříže) a překvapilo mě, že to není Brandon, ale Lulu.

„Co je?“ zeptala jsem se rovnou. Vykašlaly jsme se na zbytečný zdvořilosti tu noc, co mě Lulu s Brandonem po transplantaci mozku unesli z nemocnice s pošahanou představou, že mě „zachraňuj ou“.

„Ehm,“ ozvala se moje spolubydlící. „Hledal tě tady jeden kluk.“

„Lulu.“ Za tu krátkou dobu, co jsme spolu hospodařily ve střešním apartmá, jsem se tu holku naučila milovat jako vlastní ségru. Takže jsem první člověk, kterej je srozuměnej s tím, že Lulu při rozdávání mozkovejch buněk stála někde na konci fronty. „Mě přece pořád hledaj nějaký kluci.“

Což je bohužel hořká pravda. Náš společnej nóbl byt se stal centrálou, kde se slejzaj kluci všeho druhu. Jedinej, kterej se tam za mnou nikdy nestavil, byl bohužel taky jedinej, kterýho bych tam doopravdy toužila vidět.

A ten se zrovna netvářil, že už by se uráčil rozhodnout, jestli se mu líbím, nebo ne. Teda pokud můžu soudit na základě těch divnejch pohledů, co na mě vrhá při hodinách ústního projevu.

I když dřív vrhal v jednom kuse podobně divný pohledy na McKaylu Donofriovou, takže to nemusí nic znamenat.

„Tenhle byl jinej,“ hlásila zatepla Lulu.

Ta informace mě přiměla, abych se ve vířivce narovnala.

„Nekecáš?“ Z toho, jak jsem se dlouho povalovala v horký vodě, jsem už byla pěkně scvrklá. A ruce jsem měla

mokry, takže mi mobil málem vyklouz a utopil se. „A co chtěl?”

„Ééé… Mluvit s tebou.”

„To mi došlo,” pronesla jsem s nucenou trpělivostí. S touhle holkou člověk potřeboval pořádně velký zásoby tolerance. Někdy to bylo jako vybavovat se s pětiletým dítětem. „Ale o čem? Co ti jako řek, že mi chce?”

Lulu mlaskavě převalovala v puse žvejkačku. Hlasitě. Přímo do mýho ucha. „Povídal, že ty už přej budeš vědět. Krákal, že je to důležitý, že tě musí nutně vidět a že se zase ukáže. Ale jméno mi neřek,”

Ramena mi poklesly zklamáním. Takže to nebyl Christopher. Ten by se jí určitě představil. Je prostě takovej.

Takže to byl zase někdo z nich.

Jeden by doufal, že už by to tyhle týpci konečně mohli vzdát. Copak maj podvodníci fakt takovou výdrž? Tak si to vemte: stačí rozhlásit ve zprávách, že bohatá celebrita trpí ztrátou paměti, a nevěřili byste, kolik najednou vyleze z děr na světlo mizerů, co tvrdí, že s ní byli nej lepší kámoši, nebo že jsou dokonce její příbuzný. Je to až neuvěřitelný, kolik se Nikki Howardový urodilo bratránků z prvního kolena.

„Povídal, že ty už budeš vědět, proč přišel,” dodala Lulu.

„Jak to mám asi tak vědět, když ani nevím, jak se jmenuje?” namítla jsem.

„To nevím,” připustila moje spolubydlící. „Ale Karl mi ho ukázal v bezpečnostní kameře a ten kluk fakticky nevypadal jako ty ostatní. Byl mladej. Docela hezkej. A neměl na krku žádný tetování. Aspoň ne takový, co bejvá hned vidět.”

Srdce mi poposkočilo. A neřekla bych, že by to byl důsledek povalování se ve vířivce po dobu delší než dvacet minut, před čímž mě důrazně varovala cedule u hodin na zdi terasy.

„Mladej?“ Nechtěla jsem moc popustit uzdu nadějím, tak jako se mi to stalo už tolikrát při hodině ústního projevu, kdy jsem měla pocit, že se Christopher dívá mým směrem (a pak se ukázalo, že jen civí na hodiny, na bezdomovce za oknem nebo na McKaylu Donofriovou). „Hele, Lulu… byl blonďatej?“

Nastala odmlka, během který se moje spolubydlící zřejmě snažila rozpomenout. „Jo. No… určitě spis světlovlasej.“

Príma. To stačí. „A vysokej?“

„Uhm,“ souhlasila.

Připadalo mi, že jsem snad dostala infarkt, před kterým POKYNY PRO POUŽÍVÁNÍ VÍŘIVKY varovaly, zvlášť „těhotné a starší osoby“. I když jsem nebyla ani jedno, ani druhý.

Jenže před pár měsícema jsem prodělala sakra vážnou operaci, a to pak člověk nikdy neví. Cosabella na vedlejším stolku mi horlivě olízla z obličeje vodu, která na mě z vířivky vycákla. Nechala jsem trysky běžet naplno v přesvědčení, že mě tak přestanou bolet ruce a chodidla poškrábaný od toho, jak jsem se držela útesu. Už jsem se dovtípila, že beji modelkou je bolestivá a někdy i životu nebezpečná dřina.

„Měl svaly?“ pokračovala jsem ve výslechu a vylezla z vody. Nehodlala jsem umřít na zástavu srdce zrovna ve chvíli, kdy se moje naděje začínaj (možná) naplňovat. Aby bylo jasný, já si uvědomuju, že jsem ještě před necelou hodinou uvažovala nad tím, že bych se mohla trvale usalašit na mořským dně. Ale nemyslela jsem to vážně. Byla tam nechutná ledárna.

A taky jsem byla zvědavá, co na mě čeká v Říších, teda pokračování Poslání. Jedinej problém byl v tom, že vzhledem k exkluzivní smlouvě s autorem týhle hry se člověk moh k Říším dostat jedině tak, že si pořídí poslední typ počítače Stark Quark, kterej měl tenhle obchodní řetězec

vrhnout na trh před svátkama. Fanoušci Poslání z toho nebyli zrovna vodvázaný. Většinou. „Teda ne boule jako kulturista, ale prostě… tak akorát?”

„Z bezpečnostní kamery se to moc nepozná,” usoudila Lulu. „Ale dejme tomu, že kdyby přišel za mnou, nevykopla bych ho.”

„Kristova noho.” Stáhla jsem osušku ze zábradlí terasy. Srdce mi bušilo, jako bych zrovna slezla z běžícího pásu (na kterým jsem teď musela cvičit pravidelně, abych se udržela ve formě. Ale nevadilo mi to, protože Nikkino tělo sportovalo rádo, na rozdíl od mýho staiýho těla, co pohyb nesnášelo.) To je teda bomba. Po takový době, po všech těch tejdnech čekání, za mnou Christopher konečně přišel!

A zrovna když dorazí, musím trčet na Panenskejch ostrovech!

„Lulu. Lulu! To byl Christopher. Prostě to musel bejt on!” Mimo vířivku jsem už neměla pocit, že dostanu infarkt. Srdce mi sice pořád prudce naráželo do hrudního koše, ale teď to dělalo tak nějak natěšené. Nedočkavě. Bylo to něco jako Buchbuch, Christopher tě chce vidět! Buchbuch, Christopherovi to konečně docvaklo! V posledních tejdnech mi už docházela inspirace, co bych mohla ještě udělat, abych ho přesvědčila, že i když zvenku vypadám jako dokonalá tvář bezduchý korporace, co se snaží zadusit malý prodejce a obchůdky všude kolem, uvnitř jsem pořád jeho pohodová kámoška Em, co ráda paří hry a nenávidí rozpínavý obchodní řetězce.

Jenže jsem mu to nemohla říct na rovinu, pokud jsem na sebe nechtěla přivolat hněv všemocnýho Roberta Starka a mocný tlupy jeho právníků. Byla jsem si sice naprosto jistá, že Christopherovi bych se mohla svěřit a on by to tajemství nikomu neprozradil pokud by se mi nějak podařilo ho přesvědčit, že nekecám, což je jiná záležitost , ale vůbec jsem si nebyla jistá, že by moje svěřování neodposlouchával

někdo ze Starku. Někdy mi připadalo, jako by nějak věděli í to, co si myslím. Neptejte se mě jak.

Beztak by nebylo jednoduchý Christophera přesvědčit, že za Nikkinejma dokonale modrejma očima jsem to pořád já, Em. Zvlášť když mě MeKayla Donofriová každejch pět vteřin přerušovala (co to do ní vjelo, že po něm tak jede? Stačilo, aby se Christopher nechal ostříhat, a dokonce i předsedkyně Podnikatelskýho klubu Alternativní střední školy Tribeca si začne myslet, že je řízek). Musela jsem v jednom kuse mlít o Poslání, aby mě nepřestal vnímat.

Že by ho k nám do bytu přivedlo zrovna tohle? Určitě. Buď Christopher konečně pochopil, že se v těle Nikki Howardový ukrejvá jeho stará kámoška Em Wattsová, nebo se dovtípil, že za ním pálím. Anebo se možná stavil jen proto, aby mi vysvětlil, že chodí s McKaylou Donofriovou, a jemně mi naznačil, že já bych měla začít chodit na terapii.

Počkat! Ne! Odmítám se poddávat tak negativním emocím.

„Můžeš prosím tě říct vrátnýmu, aby mu pověděl, že už jsem na cestě?“ požádala jsem Lulu. „Teda myslím jako Christopherovi, kdyby zase přišel? Zkrátka že už budu co nevidět zpátky?“

„ Jasně,“ potvrdila moje spolubydlící a zívla. „Asi jo. Ale nechápu, proč mu nezavoláš a neřekneš mu to sama. Pozvi ho na náš vánoční večírek.

Lulu tenhle mejdan plánuje už celou věčnost. Zřejmě tou akcí byly s Nikki proslulý, stejně jako svou nebetyčnou zábavností. Jejich večírky byly pověstný (ty holky toho za dva roky zvládly docela hodně), stahovali se na ně paparazzi a fotky z nich se pak objevovaly v bulváru, na stránkách drbáren v normálních novinách, dokonce i ve Vogue. A. jejich známí tyhle plky milovali. Lulu se už od prvního prosince nebyla schopná soustředit na nic jinýho k velký lítosti jejího agenta a manažera, který se ji snažili dokopat

k dokončení jejího alba. To mělo vyjít už na jaře, teda pokud se moje spolubydlící uráčí a dotočí ho.

S letošním vánočním večírkem byl jen takovej nepatrnej problém, o kterým Lulu ještě neměla ponětí: že já na něm nebudu.

Netušila jsem, jak jí mám tuhle novinku sdělit. Tak především, moje milá kamarádka nemá žádnou rodinu, až na mě (přesnějc řečeno na Nikki), protože její rodiče se rozvedli a očividně se o ni vůbec nezajímaj. Cejtila jsem se hrozně, že ji chci nechat samotnou zrovna na Vánoce a zvlášť na ten její bombastickej mejdan.

Ale co jako? Mám už svoje závazky.

„Nemám přece znát jeho číslo,“ namítla jsem na její upozornění, proč Christopherovi nezavolám sama. „Pamatuješ? Vůbec nechápu, jak vyšťoural, kde bydlím.4’

„To není tak těžký,” prohlásila Lulu. „Stačí, aby okouknul místo, kde stojej ty zástupy zoufalejch pošuků v děsnejch hadrech, co nechápou, proč jim nechceš věnovat trochu svýho času… anebo trochu peněz, který jim podle jejich názoru dlužíš, protože to jsou tvý dávno zapomenutý bratránci, co přišli o práci.”

Vytřela jsem se ručníkem a pokusila se nasoukat do spodního prádla, džínů a topu což není zrovna snadnej úkol, když jednou rukou držíte telefon a snažíte se nezašlápnout rozrušenýho trpasličího pudla.

I když člověk se rychle naučí oblíkat za všech okolností, zvlášť pokud se pohybuje mezi lidma, který ho v jednom kuse nutěj do svlíkání a nedopřávaj mu k tomu absolutně žádný soukromí.

„Lulu,” houkla jsem do telefonu, „musíme se zrovna teď bavit o mejch falešnejch příbuznejch?”

„Náhodou, ten poslední bratránek byl docela fajn,” namítla. „Takovým tím umaštěným způsobem.”

„Byl to falešnej bratránek,” připomněla jsem jí. „Hele,

Lulu, co mám dělat? Brandon chce, abych se s ním zejtra šla projet na vodním skútru”

„Co že to s tebou chce Brandon dělat?” zeptala se zmateně.

„Vzít mě na vodní skútr,” zopákla jsem. „Abych se vzpamatovala.”

„Vzpamatovala z čeho?” zeptala se podezíravě Lulu. „Proč by si měl myslet něco takovýho? Nebo… je v tom zase to stěhování duší?”

„Ehm…” Nechtělo se mi do vysvětlování, jak je to doopravdy že mě Brandon před hodinkou vytáh z mořskýho dna, když jsem si vůbec nesnažila zachránit kejhák. Znělo to až moc ujetě. Navíc jsme spolu mluvily Nikkiným telefonem značky Stark (o kterým jsem si byla jistá, že je napíchnutej), a byla tudíž dost velká šance, že náš hovor šmíruje někdo z kanceláře Brandonova táty. Takže vybavovat se o těchhle záležitostech mimo jiný o stěhování duší nebyl zrovna nejlepší nápad. Prostě jsem jenom přitakala: „Hm, asi jo.”

„Ale nafotili jste to, ne?”

„Jasně že jsme to nafotili.”

„Tak to jo.” Lulu se nadechla. „Hele, ses Nikki Howardová. Zkrátka bude po tvým. Prostě mu oznámíš, že letadlo musí odletět už zejtra nebo tak něco.” Obchodní řetězec Stark dopravuje svý významný zaměstnance včetně mý maličkosti po světě v soukromejch tiyskáčích, což je sice k těm zaměstnancům ohleduplný, ale k životnímu prostředí moc ne. Kvůli mně se už do ovzduší uvolnilo spousta oxidu uhličitého. Budu muset ekologům věnovat fůru Nikkinejch peněz, abych ten prohřešek trochu vykompenzovala.

„Jenže technicky vzato je to Brandonovo letadlo,” namítla jsem. „Nebo spíš jeho táty, ale to je fuk. Jak ho mám přemluvit, abysme letěli okamžitě zpátky?”

„Nepřemlouvej ho,” nařídila mi Lulu. „Prostě ho postav

před hotovou věc. Musíš se vrátit domů, a on ať se kouká postarat, aby bylo letadlo připravený. A potom udělej takový to… víš, jak děláš jazykem

„Panebože!” přerušila jsem ji zděšeně. Tohle rozhodně nebyl hovor určenej uším právníků Starku, nebo kdo vlastně odposlouchává telefon Nikki Howardový. Pokud nás někdo takovej šmíruje. „Lulu!”

„Anebo se s ním dej zase dohromady,” pokračovala nevzrušeně. Budilo to dojem, jako by ji tohle překvapivý řešení napadlo právě teď. „Víš přece, jak po tom prahne. Co jste se vy dva rozešli, je úplně zničenej, I když nevím, jak by to mezi várna mohlo fungovat, když máš ráda jinýho..

„Tak jo, Lulu.” Ta holka se nejspíš zase přecpala popcornem z mikrovlnky. Když jsem nebyla doma, nic jinýho nejedla, protože si nezvládne uvařit ani čaj. „Už budu muset jít…“

„Škoda že se nemůžeš vrátit už dneska večer,” prohodila zklamaně moje spolubydlící. „Ale to bys musela letět linkou“

Pronesla to se stejným opovržením, jako když z mý sestry Fridy vypadne slovní spojení „nosit neznačkový džíny”.

„Jéééé!” zavyla mi Lulu najednou do ucha, jako by si ještě na něco vzpomněla. „Sehnala jsem firmu, která nám doveze ústřice Rockefeller. A víš, k čemu jsou ústřice? Působěj jako afrodisiakum! Až Christopher jednu ochutná, už ti nedokáže odolat!”

Tohle nebyla zrovna vhodná chvíle ani místo na to, abych před ní vybalila, že na svátky doma rozhodně nebudu (a že ústřice si tím pádem nedám), takže jsem jen řekla „no jasně” a hovor típla. Pak jsem popadla klíc od pokoje a s Cosabellou v patách se vydala dolů za Brandonem.

Našla jsem ho nebo ho spíš našla Cosabella jak sedí na vypolstrovaným skládacím lehátku na měsícem zalitý hotelový terase, s obličejem zabořeným do výstřihu jedný z místních hostesek.

„Pardon” omluvila jsem se a zaváhala, jestli se mám cejtit trapně, nebo pobaveně.

Brandon hostesku překvapeně upustil. Spadla z područky lehátka a žuchla na podlahu terasy.

Zalapala jsem po dechu. „Fakt se moc omlouvám.” Cosy na tu holku na visačce měla jméno RHONDA rozrušeně štěkala. Hosteska si mnula naražený pozadí a zezdola se na mě nepřátelsky mračila.

„Nikki.” Brandon vstal a překročil ji, jako by tam vůbec neležela. „Seš v pořádku? Co tady děláš? Myslel jsem, že jdeš rovnou do postele!”

„To taky jo,” potvrdila jsem. „Teda za chvíli. Nestalo se vám něco?” zeptala jsem se Rhondy, protože Stark mladší se tvářil, jako by už její existenci pustil z hlavy.

„Ne, nic” odsekla a věnovala Brandonovi pohled umírajícího holuba, kterej ten nevychovanec vůbec nezaregistroval.

„Děje se něco?” vyzvídal. Jenže na mně ne na tý chudince, který způsobil zhmoždění zadní části těla, když ji tak nešetrně upustil. „Chceš někam zajít? Navečeří? Máš hlad?”

„Ne” povzdychla jsem si. „Jsem v pohodě. Neděje se nic. Jenom jsem se tě přišla na něco zeptat

„Na co chceš” vyhrknul dychtivě Brandon. „Klidně se ptej!”

„Ehm…” Sehnula jsem se a přidržela Cosy, aby odhozená hosteska dokázala vstát, protože můj pudlík se jí celou dobu pokoušel olizovat obličej. „No, to snad může počkat…”

„Ne, vážně.” Brandon pořád budil dojem, že jsou mu Rhonda i její pokusy zvednout se do vertikální polohy ukradený. „Co potřebuješ?”

Dívka se postavila, upravila si krátkou, úzkou černou sukýnku a zvedla tác, ze kterýho Brandonovi servírovala večerní drink, zrovna když se to mezi nima začalo… řekně

me důvěrnějc vyvíjet. Když se otočila k budově, zvedl se teplej tropickej vánek a zanes mi k nosu vůni jejího parfému.

Značka Nikki, momentálně k dostání za speciální vánoční cenu 49,99 dolaru. Výrobní cena pro Stark byla pár babek za lahvičku (vyráběnou v Číně, jak jinak) plus nějaký drobný za dopravu lodí. Voněl tak přeslazeně, že bych si ho na sebe nenastříkala ani za milion.

„Jenom žes říkal, že chceš letět domů pozejtří,” začala jsem. „Ale mě napadlo, jestli bysme se nemohli vrátit trochu dřív.”

„Dřív?” opakoval zmateně Brandon. Ať už čekal sebezapeklitější otázku, tahle ho očividně zaskočila. Myslím, že Lulu měla pravdu nejspíš si namlouval, že se ho zeptám, jestli to zase nedáme dohromady. Touhle nadějí se už nějakou dobu utěšoval, nicméně se mu bohužel neměla nikdy naplnit… Brandon byl možná Nikkin typ, ale rozhodně ne můj. Aspoň dokud jsem svý naděje vkládala do Christophera. „A o jak moc dřív?”

„O moc ne,” prohodila jsem. „Dejme tomu zejtra ráno kolem devátý.”

„Ale tak to měl původně naplánovaný táta,” namítnul užasle Brandon. „Strhal jsem si žíly, abych to posunul a moh tě vzít na vodní skútr.”

Jasně. Na projížďku, během který jsem se do něj a na to bych vsadila boty měla zase zamilovat.

„No jo,” kejvla jsem. „To od tebe bylo fakt moc milý, jenže něco se mi vyvrbilo a potřebuju se vrátit do města “

„A zašnorchlovat si,” doplnil Brandon. „Napadlo mě, že zejtra po obědě si můžem zaplavat se šnorchlem.”

Ne že bych mu to měla za zlý. Už jsem nejspíš dala zřetelně najevo, že se mi podvodní svět dost zamlouvá.

„To zní dobře,” ocenila jsem jeho návrh. „Ale já se fakt musím vrátit domů.”

„Proč?” zeptal se Brandon. Tmavý obočí se mu spojilo

způsobem, kterej by na někoho, kdo tohohle kluka nezná, zapůsobil výhružně. Ve skutečnosti ale na Brandonovi nic hrozivýho nebylo.

„Osobní záležitost” Víc jsem to rozmazávat nehodlala, aspoň ne před klukem, co v životě nepřečet jedinou knížku. Když teda nepočítám manuál, jak řídit vodní skútr.

„Ale… já nechci odjet dřív” Brandon znechuceně dopadnul zpátky na lehátko, odkud předtím vystřelil, a natáhnul se po skleničce. Z jeho výrazu bylo jasný, že mi nehodlá ustoupit. A že pokud se nerozhodnu bejt zase jeho holka, nikam se předčasně nepoletí.

Bezva. I když to se dalo čekat.

V žádným případě jsem teď nehodlala provádět tu věc s jazykem. Ať tím Lulu myslela, co chtěla.

Posadila jsem se na vedlejší lehátko a naklonila se k němu, ačkoli jsem věděla, že se mi při tom pohybu odchlípne vepředu tílko. Měla jsem pod ním sice podprsenku, takže stejně nemoh vidět nic jinýho než před hodinou, když jsem visela na útesech v bikinách.

A stejně se nedokázal nedívat. Mocný kouzlo volnejch tílek by se vážně nemělo podceňovat. Frida mi to vtloukala do hlavy už celý léta, jenže já ji nikdy neposlouchala, protože jsem jako feministka nehodlala nosit oblečení, který materializuje moji ženskost. Teprve Lulu mi vysvětlila, že tílko vůbec nematerializuje ženskost, ale podtrhuje ty části těla, na který by každá žena měla bejt hrdá bez ohledu na jejich velikost.

„A ví tvůj táta, že mu budeš zbytečně na dalších čtyřiadvacet hodin blokovat firemní letadlo, Brandone?” vyzvídala jsem sladce.

Dál zíral pod mý tílko.

„Komu záleží na tom, co si myslí táta?” zeptal se vzdorovitě. „Má i jiný letadla, kdyby zrovna potřeboval někam letět..”

„A netrápí tě výčitky svědomí, že to tvýho tátu zbytečně stojí tolik peněz, když už máme nafoceno? Zvlášť když je to jen kvůli ježdění na vodním skútru a šnorchlování?” „Ne,“ ucedil. Díval se, jak mu prstem kreslím na koleni kolečka tenhle trik jsem viděla mockrát provádět Lulu s klukama, co jí objednávali koktejly v nočním klubu Jeskyně. Jestli jsem měla výčitky, že to zkouším na Brandona? Trochu jo. Jestli jsem doufala, že to zabere? Tutově. „Vždyť víš, že se s tátou zrovna nemusíme.”

„Já vím,“ hlesla jsem soucitně.

„A co se máma před pár lety odstěhovala do toho ašramu, skoro ji nevídám,” pokračoval. Slova se mu už trochu pletly na jazyku. Asi zase moc pil. Jako obvykle.

„Já vím,“ opakovala jsem. Ne že bych to ve skutečnosti věděla, jen jsem to jednou četla v magazínu People, co Frida nechala doma někde válet. „Hele, nemůžu mluvit za ostatní, ale já bych byla fakt moc ráda, kdybysme mohli odletět už zejtra ráno, podle původního plánu. Protože jestli ne prudce jsem se odtáhla a zbavila Brandona příjemnýho výhledu do mýho výstřihu, což byla další strategie, kterou mě Lulu naučila: něco málo dát, a pak to zase rychle sebrat, přičemž hlavní je to správně načasovat , „tak odsud letím první linkou, kde budou mít volný místo.”

„Linkou?” Brandon byl tou představou stejně zhrozenej jako Lulu. Tak zhrozenej, že mě chytil za ruku a přitáhnul k sobě. Nesmlouvavě.

„Tak to vyklop!” vybafnul na mě. „Proč musíš bejt tak hrozně nutně zpátky zejtra v New Yorku, Nikki Howardová, že bys kvůli tomu letěla s aerolinkama?”

Ehm. Jejda. Pořád jsem zapomínala nejspíš proto, že Brandon Stark vůbec nebyl můj typ, s tou svou hezoučkou klučicí vizáží a zřejmým nedostatkem zájmu o cokoli kromě Bacardi a posledního hiphopovýho týpka, jehož desku zrovna produkuje že tohle je Nikkin bejvalej přítel. A že

ty dva aspoň podle bulvárních článků, který jsem objevila v Nikkině ložnici (ta holka si vystřihovala z novin každou blbost, která o ní kdy vyšla, a schovávala je v zásuvce nočního stolku) si spolu nejmíň rok pořádně vášnivě užívali. Poslední věc, o kterou bych stála, bylo Brandonovo žárlení, že se potřebuju rychle vrátit na Manhattan kvůli klukovi, kterýho miluju a kterej se snad konečně probral.

„Nic světobornýho,” odpověděla jsem nevinně. „Prostě se musím vrátit do školy. Vzpomínáš? Studuju. A příští tejden máme pololetní testy.”

Brandonův stisk na mý ruce trochu povolil a místo majetnickýho svírání mi začal prstama přejíždět po paži k rameni.

„No jasně. Škola,“ opakoval. „Testy.”

Když jeho ruka vyjela až vzhůru a jeho dlaně se zabořily do mokrejch vln mejch vlasů, došlo mi, že v tomhle bude určitej zádrhel. Nezapírám: jeho prsty ve vlasech mi dělaly moc dobře. A to byl ten problém, protože Brandon to dobře věděl. Tohle byla jedna z nejhnusnějších věcí, který mi proved Obchodní řetězec Stark, když nechal můj mozek transplantovat do těla Nikki Howardový. Brandon Stark se mi totiž nelíbil aspoň ne tímhle způsobem jenže Nikki Howardový se líbil přinejmenším jejímu tělu. Víčka se mi navzdory mýmu sebezapření zavřely, když mi Brandon začal jemně masírovat to místo, kde se mi lebka setkávala s páteří.

Všechno je v háji! On ví, že Nikki je vůči cílený krční masáži bezmocná. Její tělo se promění v bezvládnej kus hadru pokaždý, když jí někdo začne masírovat na šíji jak jsem zjistila, když mi tam poprvý šáhnul vlasovej stylista.

Brandon to určitě věděl taky, a bezostyšně se snažil zneužít situace.

„Vypadá to, že v poslední době myslíš pořád jenom na školu,” zabroukal. „A na ty nesmysly, jak Obchodní řetězec Stark ničí celou zemi.”

„To nejsou blbosti,” zamumlala jsem, zatímco mě jeho prsty dál hnětly. „Společnost tvýho táty se podílí na globálním oteplování a je zodpovědná za zánik malejch měst po celý Americe

„Holka… to je tak sexy, když se rozohníš jako revolucionářka,” zavrněl Brandon.

Jeho hlas zněl tak zblízka, že jsem otevřela oči a užasle zjistila, že se jeho rty nacházej sotva dva centimetry od mejch.

Ale ne. Už je to zase tady. Cejtila jsem, jak se k němu nakláním, jako by mě tím směrem vychylovala nějaká neviditelná síla… i když líbat Brandona Starka byla ta poslední věc na světě, kterou jsem teď chtěla udělat. Čistě rozumově vzato.

Šlo o to, že tohle jsem nebyla já. Nedokázala jsem to nijak ovládat. To všechno Nikki ta byla prostě po klukách jako posedlá.

Ne že bych si myslela něco špatnýho o holce, která se ráda líbá s klukama. Líbání je fantastický. Vlastně se mi ani nechce věřit, že jsem většinu svýho života před Nikki promarnila nelíbáním.

Problém byl v tom, že Nikki trávila většinu svýho života do chvíle, než do jejího těla voperovali můj mozek, líbáním s nesprávnejma klukama. Přesnějc řečeno tomu věnovala tolik času, až se z toho stal zvyk, co je železná košile a kterýho se člověk jen tak nezbaví. Její tělo to už zkrátka vykonávalo bezděčně, aniž jsem byla schopná tomu nějak zabránit.

Jako třeba zrovna v tuhle chvíli. Než jsem stačila něco udělat, přisály se moje rty k Brandonovejm, a za chviličku jsme se dostali přesně do tý fáze, ve který jsem ho vyrušila s hosteskou Rhondou.

A úplně jsem tu holku chápala. Brandonovy rty byly tak měkký, a zatímco se naléhavě vpíjely do mejch, jeho ruka mě pořád něžně hladila po šíji.

A já zase cejtila, že se mi to děje ta věc, která se stávala

pokaždý, když nějakej kluk začal Nikki líbat, ať už se mi líbil, nebo ne. Přesně kvůli tomuhle jsem si před pár měsícema málem zničila vztah s Lulu, když jsem tohle vyváděla s jejím klukem. Hrůza, ale upřímně řečeno jsem se tehdy nedokázala zarazit. Přesnějc řečeno jsem nedokázala zarazit Nikki. Její tělo se začalo prohejbat k Brandonovi, jako by bylo úplně nezávislý na tom, co si myslím. Ruce mi vyjely k jeho svalnatejm pažím, klouzaly po nich vzhůru, až se usadily na jeho krku a přirostly k němu.

A přitom jsem celou dobu věděla, co se tady děje. Ze klesám pod hladinu stejně, jako když jsem navečer spadla z útesu. Věděla jsem, k čemu to spěje…

… ale nedokázala se zarazit. Stejně jako jsem nedokázala ucuknout, když mi někdo zezadu masíroval šíji.

Protože to jsem nebyla já. Přísahám. Tohle nejsem já.

A jak můžu ovládat cizí tělo, když mi ve skutečnosti nepatří? Aspoň prozatím. Aspoň ne úplně.

A pak Brandon posunul ruku a jeho prsty se dotkly jizvy na mým zátylku, která byla ještě citlivá. Tělem mi projely jehličky bolesti. Ucukla jsem.

„Jau!“

„Co je?“ Jeho výraz se proměnil z roztouženýho ve zrnatenej. „Co jsem ti proved? Hele, co to máš na hlavě? To jsou… nastřelený vlasy? “

„Ne, to je… ehm… no, to máš fuk.“ Usadila jsem se zase na svoje lehátko. Rty mě v místech, kde se na ně před chviličkou tiskl pusou Brandon, citelně brněly. Hluboko uvnitř spolu zatím bojovaly myriády pocitů, ale nejsilnější z nich byla úleva. Ještě nikdy jsem za tu jizvu nebyla osudu tak vděčná. Co to dělám? Mučkám se tady se Stárkem mladším? Prokristapána. Lulu mi sice radila, abych udělala ten fígl s jazykem, ale nemínila jsem ji poslechnout. „Tto je jen další ddůvod, proč bude lepší odletět už zejtra… jak bylo původně v plánu “

Hlas mi už nezněl tak sebejistě, jak jsem doufalavzhledem k tomu, že miluju někoho jinýho. A přestože jsem byla Obchodnímu řetězci Stark vděčná za to, že jsem zůstala naživu, občas jsem přemítala nad tím, že mohli můj mozek klidně nacpat do nějakýho jinýho těla. Do nějakýho… co se nevzruší tak snadno jako to Nikkíno.

„Tak jo” souhlasil Brandon a zadíval se na svoje dlaně, jako by čekal, že je uvidí zakrvavený.

Což je směšný. Protože už je to pár tejdnů, co mi vyndali stehy.

Ale tohle přece nemůže vědět.

„Víš, Nik, v poslední době ti moc nerozumím” dodal a upřel na mě tázavej pohled.

„Já vím” přikejvla jsem. „A mrzí mě to. Mám teď… nějaký problémy. A vážně se je snažím vyřešit. Ale tebe mám fakt ráda, Brandone.”

Jedno tmavý obočí mu povyjelo vzhůru. „Vážně? A jak moc?” zajímal se. „Dost na to, abysme se mohli zase dát dohromady? Protože já ti řeknu jedno, Nik” prohlásil odhodlaně. „Udělám pro to všechno.”

Polkla jsem a ucítila, jak ve mně narůstá panika. Tak přesně tohle jsem nepotřebovala… a přesně tohle jsem si za svoje flirtování se šéfovým synem zasloužila. Co jako sleduju tím, že si tady pohrávám s Brandonovejma citama? Ještě jsem nebyla Nikki tak dlouho, abych s ním dokázala provozovat hru, na kterou byla ona očividně zvyklá.

„No, to je od tebe moc hezký, Brandone” vyhrkla jsem, „ale myslím, že teď radši budu nějakej čas sama. Než si vyřeším ty problémy, o kterejch jsem mluvila.”

Jasně. Ale jestli se vrátíme domů a dopadne to tak, jak chci, jestli začnu chodit s Christopherem, Brandon bude pořádně zuřit, že jsem mu tady nabulíkovala, jak chci zůstat sama.

Ale začnu stahovat kalhoty, až k tomu brodu dojdu.

Brandon se zamračil, jako by mi čet myšlenky. „Tys nikdy nebyla sama ani jednu jedinou minutu” zavrčel. „Chci vědět, co je to za chlapa!”

„Žádnej chlap neexistuje,” ujistila jsem ho se zachichotáním. Upřímně jsem doufala, že mu ten smích nezní tak nucené jako mně. „Vážně. Jen potřebuju trochu času sama pro sebe.” Tuhle mantru jsem tuhle slyšela v jedny talk show. Ale skočí mi na to? Možná bych ho měla trochu nahlodat, aby udělal to samý. „Měl bys to taky vyzkoušet. Třeba by se ti mezitím podařilo přesvědčit tátu, že by se jeho společnost měla chovat vůči světu zodpovědnějc.”

„Máme s tátou jistou tichou dohodu,” ucedil suše Brandon.

„Aha. Jasně.” Vzpomněla jsem si, o čem jsme se spolu bavili, když probíhalo focení v kanceláři jeho papínka. Nemluvíš hvězdárnu, řek mi tenkrát Brandon. Ani se mnou.

„Nejspíš bych měl zavolat pilotovi, jestli chceš letět hned ráno,” vzdychnul si a zalovil v kapsách šortek po mobilu. Vypadal trochu,.. těžko to popsat jinak než rozzlobeně.

A proč by se ostatně neměl zlobit? Není lehký vyrůstat ve stínu miliardáře. Ten kluk měl vždycky všechno, co chtěl.

Až na tátovo uznání.

A na Nikkí Howardovou, která s ním teď nechce nic mít.

„Dík, Brané,” odkašlala jsem si. „Seš fakt bezva.”

„Jo.” Těkal očima kolem sebe, ale mně se vyhejbal. „To říkaj všichni.”

To je neuvěřitelný, letělo mi hlavou, když jsem se vracela do svýho apartmá s ňafající Cosabellou pod nohama. Obrovská jizva na mý hlavě mi zabránila udělat obrovskej průšvih. Pravděpodobně. Dost pochybuju, že bysme na to s Brandonem skočili rovnou na terase před hotelovým barem Mořský vánek.

Jenže kdyby nebylo tý operace, tak bych se do takový situace v první řadě vůbec nedostala.

Místo toho bych byla mrtvá.

Možná, pomyslela jsem si při pohledu na měsíc zrcadlící se v temný chladný hladině Karibiku, bych se měla přestat litovat a začít si radši vážit toho, že jsem zůstala naživu. I když můj novej život není bez chybiček.

Ale mění se k lepšímu.

Zvláštní. V tu chvíli jsem tomu vážně věřila.

Brzo se ukázalo, že jsem se nemohla víc splíst.

Na cestování soukromým tryskáčem je super, že nemusíte dodržovat pitomosti typu dostavtesekodbavenídvěhodinypředodletem. Dorazíte prostě pět minut předtím, než má letadlo odletět, a nemusíte ani procházet bezpečnostním rámem. Otevřou vám bránu a nechaj vaši limuzínu projet až k letadlu, takže jednoduše vystoupíte s taškama a se psem (kterej může cestovat v kabině a bez očkovacího průkazu, protože je to vaše letadlo… nebo teda vašeho šéfa, ale to je teď fuk) a jdete si rovnou sednout dovnitř. Nikdo vám nekontroluje letenku, pas ani palubní vstupenku, zkrátka nic. Pronesou jen „Dobrý den, slečno Howardová,” a pak vám nabídnou skleničku šampaňskýho. Případně pomerančovýho džusu, když člověk není pínoletej.

A za pět minut se stroj vznese. Žádný škólení o kyslíkovejch maskách a plovacích vestách. Žádný vřískající děti. Žádný čekání ve frontě před stísněným záchodkem. Nic takovýho.

Místo toho se rozvalujete na luxusním koženým sedadle, u nablejskanýho mahagonovýho stolku. Máte k dispozici wifi (a ty blbosti, jako že se v letadle nesmí používat počítač a mobil, aby se nezbláznily přístroje? Pokud letíte se Stark Air, můžete to pustit z hlavy. Jsou to kraviny.) A před várna stojí váza s čerstvě nařezanejma kytkama. Můžete vyfasovat soukromej přehrávač DVD značky Stark a v něm dlouhej seznam nejnovějších filmů, jestli na ně cestou máte chuť koukat.

Na tenhle životní styl si holka snadno zvykne. Návrat

k iinkovejm letům bude krušnej. A nejsem náhodou největší pokrytec na světě, když nenávidím Obchodní řetězec Stark za to, co mi proved (a co provádí tisícům drobnejch obchodníků, nemluvě o životním prostředí), a stejně letím soukromým tryskáčem Roberta Starka, místo abych si koupila normální letenku?

Jo. Bezpochyby.

Ale jestli to znamená, že se dostanu domů a ke Christopherovi a ke svýmu novýmu, šfastnýmu životu, ve kterým spolu my dva začneme konečně chodit o osm hodin dřív než linkou, je mi to putna.

Dřív, než jsem se vůbec odvážila doufat, se pod náma vynořilo panorama manhattanskejch mrakodrapů, zahalenejch v mlze a naducanejch šedivejch mracích. Ale pohled na tenhle ostrov, trčící jako vztyčenej prostředník mezi řekama Hudson a East River, mě jako vždycky dostal.

Natahovala jsem krk, jestli nezahlídnu Washington Square Park a činžák, kde bydlí naši, když vtom mi na mobil Stark přišla první esemeska.

SOS, psala Frida. HNED VOLEJ!

Vytočila jsem její číslo ještě dřív, než mi došlo, že tohle je Frida zkrátka moje ségra, pro kterou je nouzovka i to, když v Sephoře vyprodaj její typ řasenky. V hlavě mi blikalo jediný: Táta, Infarkt Je koneckonců běloch ve středním věku, kterej se strašně přepíná. Přes tejden bydlí v New Havenu, aby moh přednášet na Yaleu, a tak ho vídáme jenom o víkendech. A já vím úplně přesně, jak se ve všední dny stravuje: spousta koblih zapíjenejch vyčpělým kafem. V životě jsem ho neviděla cvičit. Nebo sníst jedinej kousek ovoce.

„Frido?“ vyjekla jsem, sotva to vzala. Všimla jsem si, že Rrandon, kterej seděl přes uličku vedle mě, otevřel při mým hysterickým výkřiku podrážděně oko. Jinak celoudobu spal nebo to aspoň předstíral. Celý dopoledne se ke mně

choval dost odtažitě. Myslím, že se ještě úplně nepřenes přes to, co se mezi náma stalo včera večer, když jsem odmítla nabídku začít s ním zase chodit.

Ale sotva si uvědomil, že štěkám do telefonu, a ne na něj, jeho krví podlity oko se zase zavřelo.

„Co se děje?” zeptala jsem se naléhavě, ale tiše, abych šéfova synáčka nebudila. „Něco s tátou? Všechno v pořádku?”

„Cože? Ale ne, s tátou nic není.” Fridin hlas zněl na druhým konci dost rozrušeně. „Všechno teda v pořádku rozhodně není. Jde o mamku.”

„Co je s mamkou?!” Máma byla odjakživa ztělesnění železnýho zdraví. Ráno co ráno uplave na univerzitě dvacet bazénů. Nejí nic než saláty a kuřecí maso bez kůže. Je skoro až nechutný, jak je předpisově zdravá. „Stalo se jí něco?”

„Ta je taky v pohodě,” odpověděla Frida. „Teda po fyzický stránce. Zato s duševním stavem je to dost nahnutý. Domákla se, že jsem u roztleskávaček, a teď se snaží, aby mě vykopli z oddílu.”

Opřela jsem se o sedadlo. Ulevilo se mí tolik, že jsem se ani nezmohla na slovo. A taky jsem měla sto chutí Fridu zaškrtit za to, že mě takhle vyděsila.

„Em,” ječela sestra, „musíš okamžitě přijít a přivíst ji k rozumu. Prohlašuje, že nemůžu jet do roztleskávačskýho tábora!”

„Hele, sedím v letadle,” upozornila jsem ji. Vykoukla jsem z okýnka na řeku Hudson, která se klikatila pod náma. „Byla jsem na Panenskejch ostrovech, vzpomínáš si? Takže okamžitě u tebe rozhodně nebudu.” A taky mám na starost něco důležitějšího než řešit hádky mezi mamkou a ségrou.

Šance, že by se Christopher stavil znova, nebyla popravdě řečeno moc velká i když je neděle, takže tolik toho zase na práci nemá. Vím, že jediný, čemu se tenhle den věnuje, je pařbaPoslání. Někdy možná bloumá i po obchodech, kde se prodávaj počítačový hry, aby zjistil, jestli jim v sobotu

nepřišlo nový zboží. Ale stejně jsem hodlala sedět až do večera doma pro případ, že by přece jen dorazil

„A není trochu předčasný hádat se už teď kvůli roztleskávačskýmu táboru?” zeptala jsem se ségry. „Je prosinec. Do léta ti zbejvá ještě pár měsíců, abys ji ukecala.” A taky na to, aby ses přestala zajímat o tyhle pitomosti a začala se věnovat něčemu, co víc podněcuje myšlení. Třeba konstrukci vesmírnejch raket. Jenže to už jsem nahlas nedodala.

„O zimních prázdninách je tejdenní tábor,” spustila Frida, „kde máme zdokonalit svoji koordinaci. Na Floridě. Jedou všechny holky z týmu. Ale máma prohlásila, že její dcera pojede na něco takovýho jen přes její mrtvolu.”

„A my nepojedeme k babičce?” podivila jsem se. Cosabella, která miluje lítání skoro stejně jako jízdu autem, usoudila, že z mýho okýnka není dost žádoucí výhled, a seskočila mi z klína, aby se podívala od Brandona. Probudila ho způsobem, kterej bohužel asi nebyl nejvlídnější. Naznačila jsem mu rty tichou omluvu, ale věnoval mi dost znechucenej pohled.

V telefonu zavládlo podivný ticho, jako kdyby na chvíli výpad signál, a vtom se Frida zase ozvala: „No, jo. Jedeme. Jenže tábor začíná až po svátkách. Ale, Em

„Pak máš po problému,” přerušila jsem ji vesele. „Hele, já mámě brnknu. Měla by bejt ráda, že se tam skamarádíš, zlepšíš si fyzičku a budeš mít mimoškolní činnost, kterou si můžeš zapsat do přihlášky na vejšku. Nejspíš. I když by bylo lepší, kdybys hrála třeba fotbal nebo lakros, ale “

„Zavolat jí nestačí,” přerušila mě ječákem Frida. „Musíš sem přijít! Musíš jito říct osobně! Jinak mi nikdy nedovolí “

„No jo,” povzdychla jsem si. „Tak já teda přijdu, až si vybalím. Stejně mám pro vás dárky.” Vánoční nákupy se teď, když mám dost peněz na utrácení, posunuly do úplně novejch sfér. Obstarávat pro naše dárky, o kterejch vím, že

po nich vždycky toužili, ale nemohli si je dovolit, je úžasnej pocit. Ono je vážně lepší dávat než brát. Nemohla jsem se dočkat, až uvidím Fridin výraz po rozbalení tý černý sametový krabičky, kterou jsem jí chtěla obdarovat.

Ségra neodpověděla, což bylo dost zvláštní, protože ta holka málokdy zavřela pusu.

Možná ji tak umlčela vděčnost za to, že jim přivezu dárky, až dojetím nevěděla, co na to říct.

Jo. Ha ha.

Usoudila jsem, že to dlouhý ticho způsobila nejspíš nějaká další zóna bez mobilního pokrytí, takže jsem zavěsila a šla sundat psa Nikki Howardový z klína jejího expřítele.

Brandon se moc nadšeně netvářil. Ani jsem se mu nedivila. Cosabelía se potřebuje pocvičit v poslušnosti.

Asi jí dělalo potíže bejt tak dlouho v uzavřeným prostoru letadla, což vyjádřila tím, že se hned po vystoupení vyčurala na ranvej. A zopákla si to i ve chvíli, kdy mi vrátnej Karl otevřel dveře limuzíny, která mě přivezla z letiště Teterboro, kde Robert Stark parkuje svý tryskáče. Cosy vyskočila z auta a metelila si to ke květináčům na chodníku před domem číslo 240 na Centre Street. Trochu trapas! Jenže co jinýho jí zbejvaío?

„Vítejte doma, slečno Howardová,“ pozdravil mě Karl, když jsem vystoupila do studenýho mžení, který padalo z ocelový oblohy nad náma. Pořádnej rozdíl oproti vlahýmu vánku na Panenskejch ostrovech. Taky se ke mně nikdo nevrhaí s piha coladou, jako to na Saint Johnu domorodci dělali v jednom kuse. „Doufám, že jste se měla příjemně”

„Bylo to bezva,“ odpověděla jsem bezmyšlenkovitě. Styděla jsem se kvůli Cosy. Karl to na mně asi poznal, protože se vzápětí nabídnul: „Já to uklidím, slečno Howardová. Jen pojďte rychle do tepla. Aha… asi bych vás měl varovat, že na vás v hale čeká návštěva. Nevím jistě, jestli… no, ostatně uvidíte sama.“

Srdce mi zase tak prudce poskočilo, i když jsem si snažila namlouvat, že to nemůže bejt on. Christopher totiž nebyl typ kluka, co by se usadil v hale činžáku a čekal, až se jeho vyvolená uráčí dorazit domů.

Ale když jsem vešla do haly a zahlídla zdálky blond vlasy, v hlavě se mi rozblikal obrovskej neon. Je tady! Panebože, to je on!

A prakticky v tý samy vteřině jsem se roztřásla. Najednou jsem byla děsně nervózní.

Což je směšný. Aby bylo jasný, s tímhle klukem se kamarádím už odnepaměti. Soutěžili jsme v tom, kdo si krkne víc nahlas, proboha! No jo, bylo to sice v sedmý třídě, ale stejně, Proč bych z něj měla bejt nervózní? Teď mám nový tělo, a jemu to zatím pořád nedošlo, i když jsem utrousila už dost výmluvnou narážku. Jenže Christopherovi chybí moje starý já to, kterýho si nikdy nevšim, dokud nebylo moc pozdě. Asi až do týhle chvíle si neuvědomil, že zprávy o mý smrti značně přeháněj.

Tak proč se mi nohy mění v želé?

Nedokázala jsem se na něj ani podívat. Místo toho protože jsem se nedokázala vyrovnat se svejma pocitama a protože mi Lulu jednou radila, že mám budit dojem, jako bych byla nad věcíjsem předstírala, že jsem si ho nevšimla. Namířila jsem si to přes halu rovnou k výtahu a snažila se kráčet vznosnou chůzí jako Nikki, ačkoli jsem věděla, že se spíš nemotorně vleču jako Em Wattsová. Cosabella se mi pletla mezi nohama. Vtom jsem uslyšela, jak na mě volá mužnej hlas: „Nikki!”

Nechtěla jsem vypadat moc dychtivě. Kluci to nenáviděj (podle mý soukromý poradkyně v tomhle oboru, což je moje spolubydlící). Musím ho nechat, aby měl pocit, že se musí snažit. Aby si uvědomil, že přijít sem byl výhradně jeho nápad (což taky byl). Musím „Nikki!”

Počkat. To není on.

Tenhle hlas nepatřil Christopherovi.

Rozhlídla jsem se. V hale stál vysokej blonďák. Svalnatej, jak odhadla Lulu do telefonu, a díval se přímo na mě.

Akorát měl na sobě stejnokroj vojenskýho námořnictva.

Christopher by se nikdy nedal naverbovat do armády, už kvůli svýmu tátovi přezdívanému Velitel, kterej učil na Newyorský univerzitě politický vědy a kterej ve svým synovi probudil hlubokou nechuť ke všem autoritám. A taky je teprve ve třeťáku Alternativní střední školy Tribeca jako já, takže by nemoh narukovat k mariňákům, ani kdyby nakrásně chtěl.

Blonďatej námořník se tvářil hluboce znechuceně.

A to znechucení bylo očividně adresovaný mně. V hale nebyl nikdo jinej, kdo by moh schytat ten načuřenej kukuč.

Bezva. Co jsem tomu Vikingovi udělala? Vždyť jsem ho v životě neviděla.

„Ehm,“ hekla jsem rozpačitě a stiskla tlačítko výtahu se šipkou nahoru. „Pardon. To mluvíte se mnou?“

Výraz opovržení v blonďákově tváři se ještě prohloubil. Vypadal tak na dvacet, možná i maličko starší. Na uniformě měl fůru odznaků, i když mě fascinovalo spíš to čirý znechucení v jeho obličeji, takže jsem se nesoustředila na to, co je na nich napsaný.

„Přestaň s tím divadýlkem, Nik,“ vyzval mě a popošel blíž. Hlas měl hlubokej. Všimla jsem si i stop jižanskýho přízvuku. „Kámoši z módní smetánky ti tu ztrátu paměti možná spolkli, ale mě nenachytáš.“

Zamžikala jsem na něj a pak se otočila ke dveřím haly. Karí stál pořád venku a uklízel nepořádek po Cosabelle. Což byl pech, protože tohle měl normálně v popisu práce teda ne sbírat psí hovínka, ale bránit podobnejm nepříjemnejm setkáním. Uznávám, že ten cizí blonďák nevypadal jako ty vlasatý pošuci, co se sem obvykle stahovali a chtěli

po mně prachy, jinak poběžej do redakce Stáru a prodaj tam historku o naší divoký noci ve Vegas nebo něco na ten způsob.

Ale co by tady jinak pohledával?

„Omlouvám se,” spustila jsem a vybavila si v duchu nacvičenej projev, kterej jsem ze sebe sypala pokaždý, když jsem v posledních tejdnech někde narazila na Nikkiny takzvaný přátele nebo vypečený příbuzný, který se ke mně chovali stejně umanutě jako tenhle chlap, „ale vzhledem k amnézii, která v mém případě rozhodně není žádnou smyšlenkou, si opravdu nepamatuju, kdo jste. Budete se mi muset představit. Jak se jmenujete?”

Blonďákovy modrý oči mi někoho připomínaly ale koho? Zvlášť když na mě dál tak chladně zíral. Chladnějc než předtím.

„Páni,” prohodil. „Takže ty s tou habaďůrou nedáš pokoj? Ty si vážně myslíš, že to na mě zabere? Na mě?!“

Slovo „habaďůra” vyslovil tak odpudivě, jako by to byl nějakej trik, co už na něj Nikki zkoušela dřív. A zdálo se, že už tehdy to nevyšlo.

„Nejde o to, jestli to zabere,” prohlásila jsem a vystrčila bojovně bradu. Jasně, vojáček má recht. Já žádnou amnézií netrpím. Akorát že nejsem Nikki Howardová. Nanejvejs v právním ohledu. „Vážně nemám ponětí, co jste zač. A pokud tomu nehodláte uvěřit, pak vám navrhuju, abyste odešel dřív, než budu muset udělat něco, čeho budeme oba litovat.”

„Jako co?” ušklíbnul se. „Zavoláš poldy?”

Přesně o to jsem chtěla požádat Karla i když mi přišlo, že zachovat se takhle k příslušníkovi americkýho vojenskýho námořnictva je hanebnost. Ale mlčela jsem.

Blonďák na mě dál znechuceně zíral.

„Panebože,” povzdychnul si a jeho hezkej, byť trochu vyčerpanej obličej ovládlo překvapení. „Ty bys to .vážně udělala, viď? Zavolala bys na mě poldy…”

„Už jsem vám to vysvětlila” K mýmu ulehčení právě dorazila kabinka výtahu. „Nemám nejmenší ponětí, kdo jste. A teď, jestli dovolíte, se zrovna vracím z focení, jsem opravdu unavená a potřebovala bych si vybalit

Blonďák k mýmu úžasu vystřelil pravačku a chytil mě za paži. Pořádně neurvale. I kdybych chtěla, nevykroutila bych se mu. A zkoušet jsem to ani nehodlala, protože bych ráda zůstala i po tomhle incidentu vcelku.

To už jsem byla fakt vyděšená. Karl nebyl nikde v dohledu a hala byla liduprázdná což nebylo nic neobvyklýho na nedělní odpoledne, kdy se většina nájemníků našeho přepychovýho činžovního domu (s nájmem cca 10 000 dolarů za byt měsíčně) vydávala do posiloven nebo do Starbucks na svou denní dávku iatté. Tak kdo je ten námořník s ledově modrejma očima, ze kteiýho mi naskakuje husí kůže?

„Povídám, abys nechala toho divadýlka, Nik,” vyzval mě tónem stejně nelítostným jako jeho sevření. Cosabella u mejch nohou zavětřila, že je něco na levačku, a začala nervózně výt. Blonďák šijí nevšímal „Ty se stydíš přiznat, že mě znáš? Fajn. Žádná novinka. Ale jak to můžeš udělat jí? Ona se ztratí, a tobě na tom vůbec nezáleží? Víš, že jsem na ni nemoh dávat bacha, když jsem byl na ponorce a teď je fuč. Nikdo neví, kam se poděla, dokonce ani její nejlepší kámošky Leanne a Mary Beth. Vůbec se jim neozvala. A nedělej, že seš neviňátko!”

Zíral na mě, jako by mě obviňoval z nějakýho zločinu, ale já vážně neměla ponětí, o kom to mele. Všechno mi to znělo jako strašný blábolení. Leanne? Mary Beth? A kdo sakra zmizel? Co to všechno má znamenat?

Ale af už ten blonďák mluvil, o kom chtěl, bylo jasný, že dotyčná osoba je pro něj hrozně důležitá. Tak důležitá, že už mu z očí netrčely rampouchy. Jeho pohled překypoval emocema.

A tou nejviditelnější byla nenávist.

Ke mně.

„Tý jo,“ vyjekla jsem a zvedla ruku tu volnou, ve který mi ještě svým ocelovým stiskem nepřerušil krevní oběh. „Zpomal. Nemám tušení, o kom to mlu víš. Kdo je Leanne? Kdo je Mary Beth? Kdo seš ty? A kdo je ta ztracená ženská, o kteiý mluvíš?”

Při poslední otázce se zatvářil, jako by dostal ránu pěstí. Můj výrok ho šokoval natolik, že mě pustil a ucouvnul. Zíral tak, jako bych byla nějaký podivný, a ne zrovna roztomilý zvíře v kleci zoologický zahrady. Nebo spíš hadí exponát v teráriu.

„Ta ztracená ženská je tvoje máma,” prones po chvíli. Zabodnul si prst na jednu z nášivek na saku uniformy a já si z ní opožděně přečetla, že tam stojí HOWARD. „A já jsem tvůj velkej brácha Steven. Tak teď už si na mě vzpomínáš, Nikki?!?”

Tohle nejspíš vysvětlovalo ty opovržlivý pohledy, kterejma po mně metal.

A nepřestával v tom, ani když jsem ho vzala nahoru do bytu. Ne že bych mu to měla za zlý. Nevěděla jsem, jak se k němu mám chovat, a tak jsem jen nervózně pobíhala kolem něj. Pustila jsem se do přípravy espressa z luxusního kávovaru, se kterým mě Lulu teprve nedávno naučila zacházet. Dál jsem si rady nevěděla teda kromě toho, že mu nabídnu kafe. Do týhle chvíle jsem staršího bráchu neměla. A už vůbec ne staršího bráchu , co na mě děsně zuří, protože můžu za zmizení jeho mámy za kterou byla zřejmě Nikki odpovědná, zatímco on sloužil vlasti.

Espresso ho moc nenadchlo, ale aspoň konečně uvěřil, že trpím ztrátou paměti. Tak trochu. Lulu mi v ‘tom dost pomohla. Vypotácela se ze svýho pokoje (neměla na sobě nic než průsvitný broskvový tílečko a stejný šortky, a vlasy jí zvláštně trčely kolem hlavy, protože se očividně zrovna probudila, i když už byly dvě odpoledne ale to je na tuhle holku fakt nechutně brzo) a okamžitě upřela pohled na mladýho námořníka, kterej zabíral v obejváku tolik prostoru. (Ne že by byl tlustej. Jen byl vysokej a svalnatej; a… no prostě patřil k těm chlapům, co zabíraj hodně místa.) V tu chvíli se mý spolubydlící na tváři rozsvítil tisíciwattovej úsměv. „Jééé… ahóóój “

Chtěla jsem na ni syknout: Teď ne, Lulu, protože mi bylo úplně jasný, k čemu se ta holka chystá. Hodlala se postarat o to, aby se do ní Steven zamiloval, tak jako to dělala s kaž

dým hezkým klukem. Přimět pohledný týpky k tomu, aby se do ní zamilovávali, je totiž její koníček vedle nakupování, popíjení mojita a občasný nazpívání písničky na album, který nejspíš nikdy nedotočí.

Naštěstí jsem si s tím nemusela lámat hlavu, protože Nikkin bratr Steven po ní jen loupnul pohledem a naprosto lhostejně odpověděl: „Ahoj.“ Pak navázal na to, co jsme spolu probírali od chvíle, kdy jsme spolu nastoupili do výtahu. „Ztráta paměti? Ta nemoc, kterou trpí postavy v telenovelách?“

„To zrovna ne,“ namítla jsem. Ne že bych se v tom nějak zvlášť vyznala, ale tohle nebyl zrovna ten případ, kterej údajně postihnul Nikki Howardovou. Nestává se, že se lidi praští do hlavy, a když se proberou, zapomenou jen něco. To pak zapomenou úplně všechno i to, jak se jmenujou nebo v jaký zemi žijou. A dokonce i to, jak se zavazujou tkaničky.

„A ty mi tvrdíš, že si nepamatuješ ani to,“ pokračoval Steven a přehlížel Lulu, která si k broskvovýmu pyžamu obula pantoflíčky s labutěnkou ve stejným odstínu, „žes mi slíbila dohlížet na mámu, až budu pryč? Na to, aby platila včas nájem a aby s tím psím salonem všechno šlapalo?”

Psí salon? Máma Nikki Howardový provozuje psí salon? Tuhle informaci mi asi měl někdo poskytnout trochu dřív než teď teda kromě sdělení, že má staršího bratra. Doteď mi totiž všichni tvrdili, že Nikki je samostatná dívka, která se s rodinou přestala stýkat.

Proto jsem na Lulu která se vyhoupla na stoličku u kuchyňskýho pultu a dala si záležet na správným překřížení nohou postříkanejch samoopalovací emulzí, aby z nich Steven viděl co nejvíc vrhla naštvanej pohled. Nevšímala si mě. Momentálně ji zajímal jedině vysokej blonďák v námořnický uniformě, kterej se tyčil uprostřed našeho obejváku.

„Uhni,” zabručela jsem a zahejbala páčkou kávovaru. Radši jsem se soustředila na přípravu kafe než na to, k čemu se schylovalo za mnou a co se dalo vyjádřit jediným slovem: malér. Nikki byla vážně neskutečná: šuplík má plnej výstřižků o sobě, ale nikde ani jediná rodinná fotka. „Nežs mi to řek, tak jsem si ani nepamatovala, že mám bratra. Takže odpověď je ne. Fakt si nevybavuju, že jsem ti to slíbila. Nevím ani nic o mámě a o jejím psím salonu.”

„A jakou máš hodnost?” zajímala se Lulu, která hltala pohledem Stevenovu postavu. Stál s rukama založenejma na prsou, takže mu svaly pod uniformou dělaly takový malý boule. Moje spolubydlící budila dojem, jako by nedokázala zabránit svý horní noze v pohupování, takže labutěnka na její pantofli poletovala vzduchem a nutila obecenstvo, aby se na ni zaměřilo. Což byl přesně důvod, proč to dělala: aby přiměla Stevena zaregistrovat její pečlivě depilovaný nohy.

Jenže ten ji dál totálně ignoroval.

„A co všechny ty zprávy, co jsem ti nechal?” vybafnul na mě. „To ses prostě rozhodla, že se na to radši vykašleš?”

„Měla jsem ve schránce tuny vzkazů od lidí, který neznám,” odsekla jsem. Tohle je šílený. „A všichni tvrděj, že jsou mí příbuzný a že jim dlužím peníze. Takže jsem ty Nikkiny… chci říct svoje vzkazy už dávno přestala poslouchat.”

„Bezva.” Steven se ode mě odvrátil a prohrábnul si rukou vlasy… vlasy, který měly stejnej odstín i hustotu jako hříva na mý hlavě, jak mi vzápětí došlo. Ty jeho neměly jen tak medově zlatej lesk. „To je neskutečný. Nesmazalas je? Myslím ty vzkazy. Třeba ti volala máma a nechala ti aspoň zprávu o tom, kam má namířeno.”

„Ty seš jako důstojník?” zašvitořila Lulu a její noha se dál usilovně pohupovala. Všimla jsem si, že byla na pedikúře. Nehty měla natřený růžovým lakem v odstínu Baletní piškot. Neptejte se mě, jak tohle poznám. Ještě před čtvrt

rokem bych nedokázala rozlišit odstíny laku, ani kdyby mi někdo držel hlaveň u spánku. „To celej den dáváš lidem rozkazy? Já miluju, když mi chlap rozkazuje. Je to tak .sexy.”

„Promiň,” omluvila jsem se Stevenovi jedním dechem za svou spolubydlící i za to, co jsem mu chtěla říct. Protože mě to vážně mrzelo. Obojí. „Všechny Nikkiny… teda svoje vzkazy jsem vymazala. Ale postavila jsem hrníček na kovovou mřížku a stiskla tlačítko s miniaturním šálkem „ona se určitě zase ozve, ne?”

Zavrtěl hlavou. Vypadal teď ještě vyčerpanějc než předtím. Sesul se na jednu barovou stoličku, jako by už neunes svou váhu. Lulu to potěšilo, protože teď už mezi nima byly jen dvě židle. Zřejmě jí nedošel ten nenápadnej signál, kterej k ní Nikkin brácha vyslal tím, že si vybral sezení co nejdál od ní. Okamžitě se napřímila, aby mu poskytla lepší výhled na svůj hrudník, a připojila k tý přehlídce okouzlující úsměv, kterej Steven ignoroval.

„Tys fakt musela ztratit paměť,” poznamenal směrem ke mně. Tvářil se jako ztělesněný zoufalství. Bylo mi ho vážně hrozně líto. Srdce se mi sevřelo. „Máma nikdy nevolá podruhý. Je prostě taková jednou a dost. Proč myslíš, že jsem tady a vyzvídám, jestli se ti neozvala, místo abych čekal na její telefon v Gasperu?”

Lulu v tu chvíli zapomněla, že chtěla našeho hosta přimět, aby se do ní zamiloval, a zakuckala se vlastníma slinama. „Říkals GGasper?” opakovala mezi kašláním.

Steven se na ni asi na půl minuty zkoumavě zadíval, než se obrátil zpátky ke mně. „Tys jí to nikdy neřekla.” Bylo to spíš konstatování než otázka, takže když jsem před něj postavila espresso s předpisově napěněnou čepičkou, na chvíli jsem se zarazila.

„Ehm… asi ne,” připustila jsem. Ne že bych měla tušení, o čem ten kluk mluví, když, no víte když nejsem doopravdy jeho sestra. Ta je totiž mrtvá. Přesnějc řečeno, její mozek

je naloženej ve sklenici s formaldehydem někde ve Stárkově Institutu neurologie a neurochirurgie, zatímco zbytek těla pochoduje po světě s mým mozkem uvnitř, platí jejíma kreditkama a vaří espresso jejímu bráchovi.

Prostě je mrtvá ažaž.

Ale to jsem jejímu bratrovi vykládat nemohla.

Steven mě sledoval přes hladinu kouřícího šálku, jako by nemoh uvěřit tomu, co si tu musí vyslechnout.

„Počkej” vypravil ze sebe nevěřícně. „Ty se vážně nepamatuješ ani na nás domov?“

Váhavě jsem zavrtěla hlavou. Nechtěla jsem mu ublížit. Popravdě řečeno vypadal, jako by to už od někoho pořádně slíznul.

Ale nemohla jsem mu ani do očí lhát, i kdyby to ode mě Obchodní řetězec Stark vymáhal sebevíc.

Teď už mi taky došlo, kde jsem viděla ty jeho oči: pokazdý když jsem se podívala do zrcadla. Byly to Nikkíny oči.

Akorát bez nánosu řasenky Chanel Inimitable Noir, Black XXL.

Steven si znova založil ruce na prsou, zaklonil se na stoličce a zvednul obličej ke stropu. Napadlo mě, jestli si náhodou nevšimnul tý samy věci co já, když jsem tuhle přišla domů, zvedla hlavu a uviděla dvě dírky o velikosti centu, po obou stranách zapuštěný do rampy halogenovýho osvětlení. Dírky, který tam předtím nebyly a který někdo; narychlo a nešikovně zaplácnul barvou, jako by zvenku zrovna dostal hlášku, že se jeden z obyvatelů tohohle bytu vrací domů dřív.

Co to bylo? Strop byl moc vysoko, abych tam dokázala vylízt a prohlídnout si to lip. Tahle místnost měla na vejšku dobře šest metrů.

Ale očividně tyhle dírky nemohly sloužit jinýmu účelu než nějakýmu hanebnýmu šmírování v režii Starku. Možná jsem paranoidní. Když jsem se na to ptala Karla, prošel

tabulky se záznamama oprav a prohlásil, že to bude nejspíš pozůstatek po pravidelný kontrole elektroinstalace.

Elektroinstalace. Jak jinak.

Možná že tahle „pravidelná kontrola” mohla taky za to, že se můj radiofrekvenční vysílač neboli detektor štěnic, kterej jsem si obstarala v jednom obchodě s bezpečnostním vybavením ve městě krátce potom, co jsem si těch děr všimla a moje stihomamy nabraly grády začal šílet pokaždý, když jsem ho v bytě zapnula. Buď byl náš bejvák přecpanej odposlouchávací technikou, nebo je ten detektor totální krám (ale když si vemu, na kolik mě přišel, měl by šlapat). A kromě toho jinde tak nejančí. Třeba ve škole ani nemukne.

Jenže jak se ukázalo, Steven se nezaměřil na ty podezřelý dírky. Spíš to vypadalo, že civí na strop, protože se snaží zadržet slzy. Slzy nad tím, že se mu ztratila máma a že já si ani nedokážu vybavit městečko, kde jsme prožili společný dětství.

Zděšeně jsem se podívala na Lulu, která se na milisekundu přestala chovat jako ženavamp a zatvářila se stejně bezradně jako já. Co budeme dělat? ptaly se naše pohledy, zatímco jsme na sebe zíraly. Máme v bytě velkýho siínýho drsnýho vojáka… a brečí. Brečí kvůli mamince!

To je hrůza. Jak mě moh Obchodní řetězec Stark uvrhnout do týhle nesnesitelný situace? Jedna věc je oblbovat mejkapový stylisty a Nikkiny většinou odporný bejvalý kluky a předstírat, že já jsem ona. Ale tohle! Chudák kluk. Panebože, proč jsem taková nána? Jo, dokážu vytáhnout na jedničky známky ve všech předmětech na jedný z nejlepších středních škol na Manhattanu. Dokážu zacházet s detektorem štěnic. Dokážu rozebrat složitý souvětí. Dokonce dokážu udělat špičky Manolo (což je termín z modelingu a znamená to stát při focení na pláži ve vodě na špičkách, aby se nohy opticky prodloužily). Dokážu taky napsat

jednoduchej počítačové] algoritmus rychlejc než všichni na ASŠT.

Ale dokážu pomoct Nikkinýmu bráchovi najít mámu? Mám svázaný ruce kvůli tý klauzuli, kterou Stark donutil naše podepsat. Nemůžu mu naznačit ani slovo. Zvlášť ne v tomhle bytě.

Najednou jsem zaslechla, jak ze Stevenovejch rtů vyšel nějakej zvuk. Na kratičkej okamžik jsem byla přesvědčená, že to musí bejt vzlyk. A pohled na Lulu mi potvrdil, že si myslí totéž: náš host brečí. Bylo to fakt dojemný: velikej tvrdej chlap bulí kvůli ztracený mámě.

Asi tak za dvě vteřiny nám došlo, že nebrečí. Smál se.

I když ne tak, jako kdyby mu něco připadalo neodolatelně zábavný.

„Ty seš teda dílo, Nik,” vypravil ze sebe konečně a odtrhnul oči od stropu. V očích měl slzy, fakt že jo ale slzy smíchu. „To se tolik stydíš za to, odkud pocházíš, že nikomu neprozradíš ani jméno města, kdes vyrostla? Dokonce ani svý nejlepší kámošce?”

Zmateně jsem na něj zamrkala. Počkat. On se směje?

„Počkat,” ozvala se Lulu a naklonila se na stoličce dopředu. „Ty se směješ?”

„No jo,” přikejvnul Steven. „Copak se můžu nesmát? Řekla bys, že když jsme byli malí, tahle holka všem okolo tvrdila, že je z New Yorku prostě z New Yorku? Tak strašně se styděla za to, že pochází z Gasperu. Ani mě nepřekvapuje, že se ti s tím nikdy nesvěřila.”

Lulu se podívala na mě. „Fakt, Nikki? Tys vykládala lidem, že seš z New Yorku?”

„Jak to mám vědět?” namítla jsem. Tohle je fakt k neuvěření. Myslela jsem, že Nikkin brácha brečí, a on se mi přitom směje. Nebo spíš vysmívá. Mně. „Trpím ztrátou paměti, nevzpomínáš si?”

„Jo, to mi už vykládala,” potvrdil Steven svý spolubydlí

cí. Teď začal pro změnu ignorovat mě. „A nikdy se ti nesvěřila ani s tím, že má bratra?”

Lulu zavrtěla hlavou. Těšilo ji, že ji náš host konečně začal vnímat. Hnědý oči měla v tu chvíli jako tenisáky, protože se jí kolem očí rozmazal včerejší mejkap. Vypadalo to sexy. Působila jako vždycky rozkošně. Jako panenka.

„Neeee,” zavrněla. Opřela se loktem o kuchyňskou linku a podepřela si bradu dlaní, aby mohla zírat přímo na něj. „Kdyby se mi zmínila, že strávila dětství s někým, jako seš ty, určitě bych si to pamatovala,”

Steven si odfrknul a loupnul po mně znechuceným pohledem, kterej jako by hlásal, že tohle je pro mě naprosto typický.

Bezva. Teď se proti mně můj bratr spikne s mou spolubydlící.

Což je děsně nespravedlivý. Nemůžou mi přece dávat za vinu něco, za co nemůžu. Tohle má na svědomí Nikki!

Nebo ne?

„Hele, nechci bejt nezdvořilá…” začala jsem rozpačitě, což je teda dost hroznej začátek věty, protože když člověk spustí takhle, je jasný, že z něj nakonec vyleze něco odpornýho. Tenhle obrat používaj Chodící mrtvoly z naší školy a zvlášť Whitney Robertsonová. Naučila jsem se to od ní: pokaždý když vypleskne něco naprosto netaktního, uvede to formulkou, že nechce bejt nezdvořilá, jenže…

Nechci bejt nezdvořilá, Em, ale napadlo tě někdy, že bys mohla začít držet dietu ? Máš tak obrovskéj zadek, že se kolem tebe skoro nedá projít. Možná by sis na něj měla pověsit značku POZOR, ROZMĚRNÝ NÁKLAD!

Nechci bejt nezdvořilá, Em, ale napadlo tě někdy, že bys mohla na tělocvik nosit podprsenku? Ty tvoje prsa tak Utaj, že s nima za chvíli někomu vyrazíš voko.

Nechci bejt nezdvořilá, Em, ale napadlo tě někdy, že ty tvoje stížnosti, proč se tak málo žen věnuje přírodním vědám,

můžou bejt důvod, proč o to nikdo nestojí? Protože nechceme bejt ve třídě s holkama, jako seš ty.

A přestože mé Whitneyino Nechci bejt nezdvořilá tolikrát bodlo jako vosí žihadlo, najednou jsem tenhle obrat použila sama. Přesně její slova a namířený proti vlastnímu bráchovi. Nebo spíš Nikkinu bráchovi.

„… ale jak si mám bejt jistá, že seš fakt ten, za koho se vydáváš?” zeptala jsem se.

Jedinej rozdíl mezi Whitney a mnou byl v tom, že já se po prohlášení Nechci bejt nezdvořilá cejtila fakt hrozně.

I když jak mám vědět, jestli je Steven vážně Nikkin bratr? Na jednu stranu působí dost věrohodně a taky dost připomíná obraz, kterej vídám každý ráno v zrcadle (a taky v časopisech, na billboardech, na boku autobusů a prostě všude možně).

Na druhou stranu hala v přízemí byla v posledních tejdnech plná lidí obojího pohlaví, který vykřikovali, že jsou mí příbuzní. Jak si mám bejt jistá, že tenhle kluk nic nepředstírá?

Z toho, jak se ke mně všichni (až na Brandona) chovaj, se dá vyčíst, že Nikki bejvala asi pěkně drsná.

A stejně jsem nemohla uvěřit tomu, že by se tak nenávratně odstřihla od svýho bráchy… a nezmínila se o něm ani svý nejlepší kámošce. Kámošce, která na mě po formulce Nechci bejt nezdvořilá vrhla užasíej pohled.

„Nikki!“ vykřikla Luíu. „Jasně že se Steven za nikoho nevydává! Jak o tom vůbec můžeš pochybovat?”

„No jo,“ zamumlala jsem rozpačitě. Styděla jsem se, že jsem s tím začala. Fakt. Kdyby Nikki měla místo svejch výstřižků aspoň jednu rodinnou fotku, nemusela bych bejt tak ostražitá. I když já tohle nezavinila. „Mrzí mě to, Lulu, ale musíš přiznat, že tady byla v poslední době spousta obejdů, co vykládali podobný historky, a já se jen snažím…”

Hlas se mi zadrhnul v krku. Protože Steven mezitím

hrábnul do zadní kapsy pro peněženku, vytáhnul ji, otevřel a ukázal mi školní fotku rozesmátý blonďatý holky v rovnátkách, se dvouma culíkama. Pak rozevřenou peněženku i s fotkou podržel přede mnou, abych si ji mohla dobře prohlídnout.

Počkat. Co je zas tohle?

Ukázalo se, že je to fotka Nikki Howardový. A dost výjimečná fotka. Protože všude kolem nás byly rozesetý stovky ne, tisíce fotek týhle celebrity.

Jenže tahle ji zachycovala v příšerný životní etapě, kterou si všechny projdeme, když je nám třináct nebo čtrnáct. Jak zpívá Britney Spears: „Už ne dítě, ještě ne žena.“

Nikdy bych nevěřila, že si touhle fází prošla i Nikki Howardová… že by se někdy byť jen vzdáleně přiblížila stavu označovanýmu jako ošklivka… a už vůbec ne, že by v tomhle životním období strpěla, aby ji někdo fotil. Protože pokud přej někdo udělal fotku, na který by Nikki nevypadala naprosto dokonale, dokázala nelítostně zakročit.

Jenže tenhle snímek zřejmě prošel.

,,Ááááách,“ vyjekla Lulu, když se naklonila ze stoličky tak, aby na něj dobře viděla. „Koukni se na sebe, Nik! Tys nosila rovnátka! A na těch vlasech máš zesvětlující šampon? Panebože, to je div, že ti na hlavě vůbec ňáký zbyly!“

„Otoč na další fotku,“ vyzval mě Steven.

Poslušně jsem otočila fólii.

Další snímek zachycoval další Nikki s rovnátkama a stejným účesem. Tentokrát stála vedle mladší verze Stevena a oplachovali spolu sprchou pudla, kterej se trochu podobal Cosabelle, až na to, že měl černou srst. Zřejmě někde v tom psím salonu. Oba sourozenci z fotky bylo naprosto jasný, že jsou to brácha a ségra se křenili, i když Nikkin úsměv byl trochu nucenej, protože v jejích gestech se už trochu vyznám. Mám za sebou koneckonců nekonečnýho prohíí

žení jejích polaroidů. Jako by chtěla říct takdělejavyfoťměprotožetohoužmámplnýzuby.

„Takhle” prohlásil Steven a ukázal na naši společnou fotku, „jsme žili asi rok předtím, než jsi usoudila, že se se mnou nechceš nechat vidět, protože se za mě stydíš. A za mámu taky. Než se tý agentce rozbilo auto u nás na předměstí, ona tě zahlídla v sámošce a zeptala se tě, jestlis někdy uvažovala o kariéře v modelingu. A než jsme se stačili vzpamatovat, najednou jsi podepisovala smlouvu na to, že budeš novou TVáří Starku. Když jsem tě viděl příště, bylo to už na obálce časáku.”

Přikejvla jsem. Tohle znělo věrohodně. Tohle fakt sedělo na tu Nikki, o který jsem toho tolik slyšela na Nikki, která si schovávala jen svoje fotky a výstřižky o sobě. Sedělo to tolik, že to musela bejt pravda.

„Dobře” hlesla jsem a vrátila peněženku Stevenovi. „Promiň. Jasně že ses můj brácha. Neříkám, že ti nevěřím.” Ale nevěřila jsem mu. „Jenom jsem… no, musela jsem si tě zkontrolovat. Kolem mě se objevila spousta pošuků, co mi tvrdili samy šílenosti. Tak… cos zatím zjistil? O… ehm… mámě?”

„Nikdo o ní neslyšel a neviděl ji už hezky dlouho od tý doby, cos měla tu nehodu “ Prones to slovo, jako by k němu přidával zpochybňující uvozovky… jako by tomu sám úplně nevěřil. „Od tý doby neplatila žádnou svou kreditkou. A neuhradila žádnej účet.”

Moje spolubydlící zalapala po dechu. „Kristepane!” vyjekla. „Viděla jsem to v televizi v seriálu Zákon a pořádekl Volal už někdo policii?”

Střelila jsem po ní varovným pohledem. Teď tady přece nemluvíme o nějakým televizním pořadu, ale o mámě tohohle kluka. Nechtěla jsem ho rozčílit víc, než už beztak je.

„No jo,” pokračovala Lulu, která sice můj pohled zachytila,

ale očividně nechápala, jak by její slova mohly někoho rozrušit. „Co když je za tíná nějakej zločin? V jednom díle Zákonu a pořádku ženská zmizela a všichni si mysleli, že utekla se svým milencem, ale ve skutečnosti byla celou dobu zastrčená v gauči. Ten parchant ji praštil po hlavě a pak tam schoval její mrtvolu! Tvoje mamka může beji v gauči! Dívali jste se tam?“

JLulu!” napomenula jsem ji přísně.

„Když jsem přijel domů a zjistil, že máma je pryč, oznámil jsem to u nás na policii,” ozval se Sleven. Došlo mi, proč ho výplody mý spolubydlící nerozhodily: znova ji přestal vnímat. „Snažil jsem se ti dovolat, abych zjistil, jestli se ti neozvala. Ale tys mi nebrala telefon. A tak jsem za tebou přijel osobně, jestli něco nevíš.”

Kousla jsem se do rtu. Co mu mám vykládat? Jeho telefonáty patřily k těm tisícům dalších, na který jsem dlabala. Steven naštěstí nečekal na vysvětlení, protože hned pokračoval: „Policajti prohlásili, že s tím nic nezmůžou. Když dospělá ženská opustí svůj byt i práci, nezvedá telefony a neplatí kreditkama, není to trestný. Spíš to vypadá, že si udělala volno a nepovažovala za nutný to někorriu hlásit. A psy si vzala s sebou.”

„No,” pokrčila jsem nadějně ramenama, „třeba to tak je.”

„Ty myslíš, že máma prostě odjela na dovolenou, a neřekla svejm zákaznicím, že jede na vejlet?” vyhrknul Steven. „Dyť nezrušila žádný domluvený termíny v psím salonu. Nezaplatila nájem za byt ani za podnik. Vážně si myslíš, že člověk tak zapálenej do práce jako naše máma by proved něco takovýho? Že by si někde užívala na dovolený, a nezajistila si nikoho, kdo se mezitím postará o klienty?”

„Takže ty myslíš..zhrozila se Lulu a vykulila oči, „vážně si myslíš, že… tvoje mamka zmizela? Vůbec nikdo neví, kde může bejt?”

„Nikdo, s kým jsem mluvil,” potvrdil Steven. „Nikki byla

moje poslední naděje. Ale zadíval se do šálku espressa, který už úplně vychladlo „asi tady jen ztrácím čas.”

„Možná by se dal nějak sehnat seznam příchozích hovorů,” navrhla jsem. Zoufale jsem chtěla udělat něco cokoli abych mu pomohla. Byl tak unavenej a smutnej. „Jestli některý nebyly od tvý… od naší mamky. A z těch záznamů by třeba telefonní operátor dokázal určit, odkud mi… máma… volala.”

„Mohli by taky zaměřit její pozici prostřednictvím mobilních vysílačů,” prohlásila Lulu. Když jsme se na ni překvapeně podívali, pokračovala: „To jsem taky viděla v jednom díle Zákonu a pořádku. No, a ty bys mohla najmout soukromýho detektiva, Nikki! Můj táta si ho vždycky najímal, když si myslel, že mu zahejbá.” Obdařila Stevena zářivým úsměvem. „Pocházím totiž z rozvrácený rodiny.”

Vsadím se, že pokud tenhle kluk viděl aspoň jeden díl VIP Magazínu, musel to vědět. Ale byla mu buřt.

„Nechci, aby Nikki dělala něco, do čeho se jí nechce,” prones škrobeně.

„To nebude problém,” ujistila jsem ho. „Najmu soukromýho detektiva, aby… mamku… vystopoval. Třeba bys mi mohla nějakýho dobrýho doporučit, Lulu, když s nima máš svý zkušenosti.”

„To se ví,” souhlasila spolubydlící a rozzářila se. Nekecám. Vypadala v tu chvíli jak nějaká podělaná víla Zvoněnka. „Ale není to levná sranda.”

„To nevadí,” prohlásil Steven a usmál se na mě. „Nikki si to může dovolit.”

Usmála jsem se na něj, i když jsem dokázala myslet jen na to, že tohle bude moje smrt. A to doslova. Nemůžu si najmout detektiva, protože by vyčenichal tu šarádu s transplantací mozku a roznes milej Stark na kopytech.A pak bych najednou koukala na svůj obličej v CNN a vzápětí zdrhala před ozbrojeným komandem Brandonova táty.

A nechtějte mi namluvit, že si Robert Stark žádný komando nevydržuje.

Tak dost. To chce klid. Mile jsem se na toho hezkýho mariňáka usmála a prohodila: „Tak platí. Hned zejtra ráno volám detektivní kanceláři Jo. To už odteďka bude můj život pořád takovej? A proč ne? Beztak mám transplantovanej mozek a musím si každej den nanášet řasenku. Proč k tomu nepřidat i tohle?

„A zatím,“ rozhorlila se Lulu směrem ke Stevenovi, „zůstaneš tady s náma. Brzo vypukne vánoční večírek a já chci, abys byl náš čestnej host.“

Slehla jsem po ní dalším výhrůžným pohledem, protože nechat Nikkina bráchu v našem bytě mi zrovna nepřipadalo jako nejlepší nápad. Tak zaprvý: máme jen dvě ložnice, tak kde by spal? Na pohovce? A zadruhý: jak dlouho by mu trvalo, než by zjistil, že jsem nezavolala soukromý detektivy, jak jsem slíbila… a taky že nejsem jeho sestra, ale úplně jiná holka, která si kliďánko žije v Nikkině těle? A Lulu si ho pozve jako čestnýho hosta na vánoční večírek, na kterej já vůbec nemíním jít, akorát že jsem zatím nesebrala odvahu a nesdělila to hlavní pořadatelce…

A co teprve ta věc, že náš byt je možná no dobře, skoro určitě prolezlej štěnicema neznámýho původu, o kterejch jsem. si ale naprosto jistá, kdo je sem nastrkal?

„Ehm,“ Steven zrozpačitěl. Kdo by mu to moh mít za zlý? Já pro něj byla skoro cizí osoba (ve víc ohledech, než chudák sám tušil). „Díky za pozvání, ale zamluvil jsem si ve městě ho tel… “

Lulu se zatvářila zděšeně.

„Hotelovej pokoj!“ vyjekla. „To teda v žádným případě! Seš člen rodiny! Zůstaň tady. Aspoň budete mít s Nikki šanci se zase sblížit. Že jo, Nikki?“

„Jasně,“ odpověděla jsem a doufala, že Steven přeslechne mou zdráhavost. „I když máme jen dvě ložnice

„Může spát u mě,“ vyhrkla Lulu. Pak znejistěla asi poprvé v životě a vysvětlila: „Chci tím říct, že Nikki má u sebe tu velikou postel, takže já můžu spát u ní a ty, Stevene, si vemeš můj pokoj “

„Ne,“ odmítl, i když to znělo docela mile. V jeho hlase zazněla větší srdečnost a v jeho tváři byla patrná vřelost. Opravdová lidská vřelost… první, jakou jsem na něm viděla od chvíle, kdy jsme se potkali dole v hale. Hryzalo mě svědomí, že mu vůbec nechci pomáhat hledat mámu. Počkat! Ale já mu ji přece chci pomoct najít. Jenom na to prostě nemůžu najmout soukromý detektivy.

Ale jak člověk na vlastní pěst vypátrá pohřešovanou ženskou?

„Díky, je to od tebe fakt moc milý,“ pokračoval Steven, „ale nerad bych tě připravil o pokoj

„Zůstaň,“ uslyšela jsem se jako z velký dálky.

Nevím, co to do mě vjelo. To, aby brácha Nikki Howardový čenichal v jejím bytě, jsem potřebovala asi tak jako (další) díru do hlavy.

Jenže z tý fotky, kde dva sourozenci umejvaj pod sprchou psa, jsem poznala jednu věc. Steven Howard miluje svou mámu. Určitě to byla ona, kdo nafotil všechny ty snímky, co teď nosí v peněžence. A v jeho pohledu upřeným na osobu, která držela prst na spoušti, byl výraz jasný byť trochu netrpělivý náklonnosti.

Věděla jsem, jak se musím zachovat. Udělám všechno, co budu moct, abych mu pomohla mámu najít. To je to nejmenší, čím můžu aspoň trošku napravit, že Nikki Howardová byla tak příšerná sestra a dcera. Taková nána, která dokonce ani neměla v peněžence nebo v ložnici jedinou fotku svejch bíízkejch.

„Vážně,“ dodala jsem, když se ke mně Steven užasle otočil, „musíš tady zůstat. Já na tom trvám.“

„Trváš?“ Věnoval mi zvláštní pohled. Nevím, jestli to

bylo proto, že Nikki tenhle slovní obrat nikdy nepoužívala, nebo že Steven byl starší brácha a nebyl zvyklej na to, aby ho ségra komandovala.

Ale ať už se mu honilo hlavou cokoli, moje žádost zabrala. Pokrčil ramenama a prohlásil: „No, když na tom teda trváš… Skočím si do města pro věci.“

Mlčky sklouznul z barový stoličky a zamířil k na chodbu k výtahu.

Od chvíle, co jsme vyjeli nahoru, se nejspíš nikdo nevrátil domů z posilovny ani od Starbucks, protože kabinka zůstala na našem patře a okamžitě se rozevřela. Steven nastoupil dovnitř a chvíli se na mě i na Lulu díval, než se dveře zase secvakly.

„Tak zatím,“ prohodil. Pak se výtah zavřel a kabinka se rozjela dolů.

No jo. Tak to bylo špatný. Ale nebylo to zase až tak špatný. Stěhoval se k nám brácha Nikki Howardový, jeho máma se ztratila a já zřejmě zodpovídám za to, že se zase najde.

No aspoň že Nikki měla mámu a bráchu. Ještě před pár hodinama jsem ji pokládala za sirotka bez příbuzenstva. V praktickým ohledu. Sebepodivnější rodina je lepší než žádná, ne?

Pochopitelně mi k tomu všemu lezlo na nervy, když se moje spolubydlící každejch pět vteřin zeptala: „Myslíš, že se mu líbím?“

To je prostě celá Lulu. Nic jinýho v hlavě nenosí.

Jen ty svoje věčný otázky.

A další otázky.

Ještě jsem nezažila, aby po nějakým klukovi takhle šílela. Jenže pravda je, že se zase neznáme tak dlouho.

Ale kdybych Lulu vůbec neznala, jedno by se dalo uhodnout lehce: zabouchla se do bráchy Nikki Howardový, když to vyjádřím hodně jemně.

Což je tragédie. Byla jsem si jistá, že tyhle city nebudou vyslyšený.

Vlastně jsem si jistá i tím, že právě proto moje spolubydlící po Stevenovi šílí. Protože je to první chlap, kterýmu není sto a kterej nevypadá jako gay (vím skoro tutově, že Nikkin brácha není teplej, ale v tomhle člověk nikdy nemůže mít úplně jasno, zvlášť u chlapů v uniformách s tím jejich tajnůstkařením), a přitom po ní nevyjel.

„Přece se mu musím aspoň trošičku líbit,“ zaúpěla

a rozvalila se v broskvovým pyžamku na mý posteli. „Jsem přece hezká, ne?*5

„Se ví, že seš,5* ujistila jsem ji a nacpala svoje nohy do starkovský imitace válenek Ugg. Dřív bych radši umřela (ha ha), než bych se v nich nechala přistihnout, protože je nosí každá holka z ASŠT včetně mý ségry. A ani bych je nenosila, kdyby mě o to výslovně nepožádal můj zaměstnavatel. Válenky Stark byly hitem letošní zimní sezóny… a stály jen polovinu toho, co pravý boty Ugg. A věřte nevěřte, byly to nejpohodlnější boty pro někoho, kdo si předtím odíral konečky prstů na nohou lezením po útesu v Karibiku. A taky pro toho, kdo musel strávit hodinu pochodováním po bytě sem tam a dohadováním se s call centrem svýho telefonního operátora, aby se domoh seznamu nepřijatejch hovorů na jeho mobil za uplynulý dva měsíce.

„Jsem hezká,“ prohlásila neochvějně Lulu, zatímco drbala Cosabellu za ušima. Přerušila tak moje soustředění. „Rozhodně jsem hezká! Prostě mě zatím vnímal jen povrchně. To říkaj všichni kluci, co mě znaj. Každej přece potvrdí, že Lulu Collinsová je hezká! Steven je prostě v depresi z toho, jak ses k němu celý ty léta chovala. Není divu, že je tak utrápenej a náladovej. A našponovanej.5*

„Hele,55 zarazila jsem ji. Sama jsem byla dost v depresi z toho, že jsem nepoznala vlastního bratra. Teda Nikkina bratra. A navíc z toho, že se musím dostat na kloub zmizení jeho mámy a taky ji najít, i kdyby to měla bejt poslední věc, co na tomhle světě zvládnu. Přestože jsem vůbec nevěděla jak.

„Promiň” hlesla Lulu. „To bylo tvoje starý já, co se ke Stevenovi chovalo hnusně. Omlouvám se. Ale stejně jaks na něj mohla bejt taková? Tak úžasnýho kluka jsem ještě nepotkala. Vidělas ty jeho ramena?*5 Nacpala si pod hlavu jeden z mejch polštářů, natáhla se na záda a toužebně se zadívala na strop mý ložnice. „Bude to asi silák. Kdyby mě

chtěl zvednout, stačila by mu na to jedna ruka. Všimla sis toho?”

„Ehm.“ Natáhla jsem si koženou bundičku a luskla prstama na Cosabellu, aby přiběhla blíž. „Je to můj bratr, Lulu. Nezkoumala jsem, jaký má ramena, protože… fuj. Hele, kdyby mě tady někdo sháněl, šla jsem vyvenčit psa a budu venku asi hodinu, jo?“

„Choť kapitána Stevena Howarda,” pronesla okouzleně Lulu ke stropu. „Ne majora Stevena Howarda!”

Byla úplně mimo. Je fakt k pláči, co s holkou dokáže udělat uniforma. Doufala jsem, že než se vrátím domů, trochu se z toho vzpamatuje. Nebo si aspoň stihne vyčistit zuby.

Prozatím jsem měla co dělat. Vyšla jsem z pokoje a natáhla si šálu, rukavice, vlněnou čepici a sluneční brejle, i když bylo zataženo. To všechno proto, aby mě nikdo na ulici nepoznal. Dokud jsem nezačala světem kráčet v těle celebrity, neměla jsem ponětí, čím ty chudáci musej procházet jak je každej hned chytá za šaty, vříská při tom a chce, aby promluvili do mobilu na nějaký známý v Pasadeně, který by tomu nenadálýmu setkání jinak neuvěřili. Vzala jsem taky vodítko, obleček pro Cosabellu (protože psí můžou nastydnout stejně jako lidi a chuděra Cosy se klepe zimou úplně jako člověk) a taky náklad darů pro naše. Pak jsem konečně vyšla z domu a zamířila k parku na Washingtonově náměstí.

Právě tam, kde jsem neměla co pohledávat. „Kontroloři” ze Starku mi nenápadně naznačujou, že bych za našima neměla chodit, a to už od chvíle, kdy jsem ve svým novým těle navštívila rodiče a sestru poprvý (a vzala s sebou Lulu). Dovedu si představit, jak se domákli, že jsem tam šla… aspoň od chvíle, kdy jsem našla v bytě ty podezřelý díry ve stropě. Snažila jsem se aspoň kontrolovat, aby nikdo z našich nenatahal domů nějakou elektroniku značky Stark, kterou by jim zmíněnej obchodní řetězec bezplatně poskytnul.

Jenže proti neustálýmu sledování svý maličkosti jsem nic účínnýho podniknout nemohla… aspoň pokud šlo o paparazzi. Dneska jsem naštěstí tyhle slídily v patách neměla. Venku bylo příšerný počasí z nebe padaly ledový krystalky, který mě bodaly do kůže na všech místech, kde jsem ji měla odhalenou. Teplota se usadila na nule, takže každej příčetnej člověk se držel tam, kde je teplo a sucho.

I když… odkdy jsou paparazzi příčetný?

Neřekla bych, že mě k těm úvahám vedou jen stihomamy. Koneckonců pořád na mě odněkud vykukujou moje fotky, pořízený na těch nejnevinnějších místech. Třeba v jedenáct večer kupuju toaletní papír v sámošce na rohu a druhej den se moje fotky objevěj na stránce novinovejch drbů ze společnosti, a vypadám na nich bledá a ztrhaná (protože to bylo po focení reklamy, byla jsem unavená, nenamalovaná, a navíc to bylo v jedenáct večer a já šla pro toaleťák, kterej měla obstarat Lulu, ale jako obvykle to pustila z hlavy). A pod fotkou je popisek: Co to Nikki Howardová hulila? Taky bychom si dali!, i když jsem ve skutečnosti nic nehulila, protože nekouřím.

Jak mě dokázali vyfotit? Neviděla jsem žádnej blesk. V obchodě kromě mě nebyl nikdo jinej než prodavač. Je to vážně trochu strašidelný, jestli chcete něco vědět.

Protože hned potom se tahle nelichotivá fotka, na který vypadám zfetovaná nebo nalitá nebo bůhvíco, objevila na každým internetovým fóru, který kdy vzniklo, a byly k ní připojený mnohem drsnější komentáře než dotaz: Co to Nikki Howardová hulila?

A vzápětí žhavila telefon máma s dotazem, jestli si opravdu musíme „promluvit” o mým vztahu k lehkým drogám. Moje máma! Jako by nestačilo, že tý feťácký bulvární báchorce věří i Gabriel Luna, vycházející britská písničkářská hvězda a hispánskej řízek k tomu, se kterým mě neustále dávaj dohromady, protože jeho alba vydává Stark, a se kte

rým na sebe vždycky narazíme v klubu, zrovna když jsem tam s Brandonem a Lulu (a kde nikdy nepiju nic silnějšího než vodu, díky). Gabriel si myslí, že se léčím z drogový závislosti (vydedukoval si to z toho, že jsem byla před pár měsícema v nemocnici… a právej důvod mý hospitalizace pochopitelně znát nemůže). Ale moje vlastní máma?!

Jo. Někdo mě sleduje. A co já vím možná mě šmíruje i teď, když stojím na rohu Houstonský a Broadwaye a nadávám si za to, že mě nenapadlo vzít si deštník, abych se ubránila před tou plískanicí. Jenže kdybych ho měla, stejně bych nejspíš nedokázala nýst deštník a Cosyino vodítko a náklad dárků a mobil Nikki Howardový, kterej se zničehonic rozezvonil. A místo abych si toho nevšímala jako obvykle, musela jsem ho začít lovit v kapsách, protože to klidně mohla bejt Nikkina máma. A já bych ji mohla prošvihnout a pak bych se cejtila ještě provinilejc než teď.

„Haló?”

Nebyla to Nikkina máma. Byla to agentka Rebeka, která se chová přesně jako máma, jestli chcete něco vědět. Teda máma, která hulí jako fabrika a nosí deseticentimetrový jehly a trousí věty jako: „Za deset litrů? To spadli z jahody naznak?” Nebo která se ptá, jestli jsem se nezapomněla objednat na tu elektrolýzu v oblasti bikin. (Jo. Nikki je tam dole úplně holá. Až na takovej úzkej proužek. A pak co je na světě strašidelný… Ale když se to veme kolem a kolem, naší hospodyni Kateřině zase netrvá tak dlouho, než mě dodepiluje horkým voskem.)

„Proč mi voláš v neděli?” vyhrkla jsem zároveň s jejím ulehčeným povzdechem, že už jsem konečně zpátky.

„Víš přece, že pracuj u sedm dní v týdnu,” připomněla mi Rebeka zastřeným kuřáckým hlasem.

„Aspoň jeden bys měla odpočívat,” doporučila jsem jí. „Tak to dělal i Bůh.”

„No, kdyby si nehodil nohy na stůl, možná by svět

vypadal lip,” utrousila Rebeka. „Jak šlo focení na Saint Johnu?”

„Dobře,” odpověděla jsem. „až na to, že jsem si skoro sedřela většinu kůže na prstech, když jsem se musela držet toho útesu. Jo, a Brandon Stark tam chtěl zůstat ještě další den, aby mě vzal na projížďku na vodním skútru. Mám pocit, že mu ta sláva a peníze lezou do hlavy.”

Přešla jsem Houstonskou a zrovna jsem pochodovala kolem obchodního domu Stark, kde pro mě ironií osudu celá tahle magořina začala.

„Brandon Stark má cenu tak třiceti milionů.” Rebeka sípala, jako by si musela před chvilkou stříknout inhalátor. „Nejmíň. A až jeho táta natáhne brka, tak zdědí miliardu. A možná i víc. Rozejít se s ním byla velká chyba.”

„Promyslím si to.” Beru to zpátky: tahle agentka není jako máma, protože takovýhle rady by dceři žádná máma neudělovala. Což mi něco připomnělo. „Rebeko, neozvala se ti náhodou Nik.,. totiž, moje máma?”

„Proč by mě ta ženská měla shánět?” podivila se. Nikkina agentka vždycky o její mámě říkala „ta ženská”, jako by tu osobu nesnášela.

„Protože se zřejmě ztratila,” odpověděla jsem. „Už tři měsíce o ní nikdo neslyšel, a lidi v… ehm… Gasperu si dělají starosti, jestli se jí něco nestalo.”

„Abych pravdu řekla, tvoje máma nikdy nebyla zrovna myslitelka,” nechala se slyšet Rebeka. „Věřila bych tomu, že jela do Atlantic City’ hrát kostky a zabloudila.”

„Aha. To mě nenapadlo,” hlesla jsem. O Stevenově návštěvě jsem neřekla ani slovo. Nevím proč. Prostě neřekla.

Jenže na tom stejně nezáleželo, protože Rebeka už začala o něčem jiným, „Ale proč ti vlastně volám. Dobře poslouchej. Sedíš?”

„Ne. Věnčím Cosabellu.” Nesvěřila jsem se jí, že jdu zrovna navštívit naše. To bylo to poslední, co bych chtěla

tyhle ženský vykládat. Protože ona netuší, že mám nějakou opravdovou rodinu. Nebo nějaký pravý já.

„Právě mi volal osobně Robert Stark… Módní přehlídka kolekce spodního prádla Stark Angels, kterou přenáší televize, se bude natáčet v nových hudebních ateliérech Studio Stark a živě přenášet na Silvestra večer… a chtějí, abys ty byla ten anděl s diamantovou podprsenkou za deset melounů. Zřejmě je to právě tvoje velikost. Giselle to odmítla, protože už má smlouvu ňa jinej kšeft. No neumřela bys? Nikki?… Nik?”

Zakopla jsem o kanál na chodníku a skoro upustila mobil. Dvojice, která spěchala proti mně, aby se co nejdřív dostala někam do sucha, mi sotva věnovala pohled, i když moje snímky jinak vyplňovaly každou výlohu kolem nás v nadživotní velikosti. Třímetrová Nikki Howardová v kabátku, Nikki Howardová v bikinách, Nikki Howardová ve večerní róbě, Nikki Howardová v letních šatech, Nikki Howardová v lyžařský kombinéze, Nikki Howardová v jezdeckejch rajtkách, Nikki Howardová v kimonu. Tak proč ne Nikki Howardová v podprsence a kalhotkách z kolekce Stark Angels? Sluneční brejle a pletená čepice rozhodně splnily účel.

„To snad ne…” vydechla jsem do telefonu. Srdce mi bušilo, jako by přeřadilo na čtyřku. Chtělo se mi zvracet. Kosti v mým těle ztuhly v rampouchy.

Protože spodní prádlo Stark Angels bylo fakt tím nejžalostnějším ze všeho příšernýho. Byl to ubohej pokus Starku nahradit v prádelnících americkejch žen prádlo Victoria’s Secret. Až na to, že spoďáry Stark stály o dvacet procent míň, ale svědily a zařezávaly se o padesát procent víc. Stark Angels byla navíc prachsprostá kopie andělský přehlídky prádla Victoria’s Secret, až na to, že andělé Stárku měli kratší a lacinější křídla. Jedinou dražší věcí na přehlídce byla diamantová podprsenka z týhíe kolekce za deset

milionů, kdežto Victoria’s Secret prodávali tu nejluxusnější za ubohej milion.

„To snad ne?” Rebečin hlas zněl stejně šokované jako prve ten můj. „Co tím chceš říct, to snad neV”

„Chci tím říct, že chodím každej den do školy,“ připomněla jsem jí odhodlanějším tónem. Odtáhla jsem Cosabellu od preclíku pohozenýho u chodníku, kterej měl ten pes očividně v úmyslu prozkoumat a spořádat, i když byl studenej a rozmočenej. Nehledě na to, že ji doma svědomitě krmím přepychovým psím žrádlem. „Nebudu vystupovat v silvestrovským pořadu s křídlama a jenom v podprsence… i kdyby byla z diamantů!”

„Budeš mít i kalhotky,” ujistila mě Rebeka. Pronesla to překvapeně, jako by mi to přece mělo dojít.

„Jo, v tom případě je to něco úplně jinýho,” ucedila jsem jízlivě.

„Bude to velice decentní,” prohlásila moje agentka. „Nebude tam vidět nic víc, než už jsi před týdnem ukázala v plavkách při focení na obálku Sport Illustrated“

„Ale tohle je spodní prádlo!” vyhrkla jsem. „A co hůř spodní prádlo Starku!“

„To mluvíš moc hezky o svém zaměstnavateli,” vyštěkla Rebeka.

Jako by věděla, že ten telefon je napíchnutej. A že můj počítač Stark někdo sleduje. A že v našem bytě jsou poschovávaný štěnice (aspoň pokud se nemejlím). A taky o tý transplantaci mozku, která mi zachránila život ale stejně.

„To bylo jen focení,” pokračovala jsem v námitkách. „J enže tohle je televize.”

„Přímý přenos má sedmivteřinové zpoždění,” připomněla mi Rebeka. „Takže kdyby ti něco… no, dejme tomu vyklouzlo, upravíš si to, než… víš co.”

„To mě fakt uklidňuje,” zamumlala jsem.

„Nikki, zlatíčko,” vydechla moje agentka, „já ti nevolám,

abych tě žádala o souhlas. Robert Stark mi telefonoval, že už je to naplánované. Prostě to uděláš. Myslela jsem, že budeš nadšená. Budeš první anděl na molu. Máš ty vůbec představu, co to znamená?”

Jo. Měla jsem jistou představu. Docela výstižnou.

„Už musím jít,” oznámila jsem Rebece. Jestli jsem si myslela, že odteď už bude všechno jen lepší a lepší…. pořádně jsem se sekla.

„Počkej,” zarazila mě agentka. „Nechceš vědět, kolik ti za to zaplatí? Protože nebudeš věřit, co se mi podařilo dojednat

Ale já už zavěsila, protože na tom mi houby záleželo. Ať to bylo, kolik chtělo nebude to dost. Ne za veřejný pokoření přede všema lidma, který znám. Zvlášť před Christopherem.

1 když ten asi nebude tušit, že jsem to ve skutečnosti já jeho stará kámoška Em Watísová.

Vybavilo se mí, jak jsme rok co rok sledovali v televizi silvestrovskou přehlídku Stark Angels spolu a dělali si z modelek nehoráznou srandu. Zvlášť z těch blbek s andělskejma křídlama. A taky jsme počítali, kolik hladovějících Afričanů by se mohlo za tu diamantovou podprdu nakrmit.

A já mám teď bejt to nebeský stvoření, který jí bude mít na sobě.

Bezvadný. Fakt bezvadný.

Třeba bych ten honorář mohla poslat do Afriky.

I když ty prachy budu nejspíš potřebovat sama. Na cvokaře.

Cvokaře budu potřebovat určitě. Už jen proto, jakej výraz se objeví na mamčině tváři vždycky, když vejdu k našim do bytu.

Jako teď, když jsem nejdřív musela lhát vrátnýmu, kdo vlastně jsem, a pak jsem ve dveřích zavolala: „Ahoj, mami, to jsem jáá!“

Byla to jen chvilička zlomek vteřiny kdy se v jejím pohledu mihlo vzrušení, následovaný zklamáním a pak rezignací. Čekala svou starou Em, a místo ní přišla… Nikki. Aspoň zvenčí. Viditelněji to zklamalo, ale rychle ten výraz nahradila obvyklou maskou noovšemžejsitoty.

Jenže tohle se dělo pokaždý, když mě uviděla. Pokaždý byla zklamaná. Protože popravdě řečeno… já jsem nebyla její dcera. Ne doopravdy. Teď už ne.

Možná uvnitř. Ale ne navenek.

A máma se s mým novým já nesmířila. Zatím ne úplně. A nějaká část ve mně tušila, že se s tím nesmíří nikdy.

Asi jsem jí to nemohla mít za zlý.

„Em, zlato,“ vyhrkla a náhlej zmatek z jejího pohledu vymizel. Poznala mě naprostou cizinku, vysokou blondýnu v nepromokavým kabátku s trpasličím pudlem, kterej se jí vzpouzí v náručí. Napadlo mě, že mě v týhle podobě asi nikdy nepřijme doopravdy, dokud se nezbavím toho pudla, nepřestanu si mejt vlasy, nepřiberu dvacet kilo a nezačnu nosit jen beztvarý mikiny. Dokud zkrátka nebudu jako dřív. Lidi jsou legrační. „Ty ses sem vydala takovou dálku v tomhle počasí! Nemělas dneska být na Arubě nebo kde?“

„Na ostrově Saint John” odpověděla jsem a sklonila se k ní, abych ji políbila. Před tou nehodou byla mamka vyšší než já. Teď jsem přerostla i tátu. Přestože mám obutou jen starkovskou imitaci válenek Ugg bez podpatků. „Přiletěli jsme dneska dopoledne. Vyrazila jsem za várna hned, jak to š!o.“ Nechtěla jsem jí vykládat o dávno ztraceným bratrovi, na kterýho jsem narazila v hale. Nevím proč. Nejspíš proto, že máma má už tolik starostí, že na ni nechci navalovat i ty svoje. Místo toho jsem si sundala kabát a čepici, ze kterejch mi v teple bytu začala kapat voda. „Co je to za pozdvižení kolem tábora roztleskávaček?” zeptala jsem se na rovinu.

Mamka protočila panenky a varovala mě: „Radši ani nechtěj, abych o tom začínala.” V tu chvíli vyrazila ze svýho pokoje Frida, která slyšela vrznout dveře.

„Ty seš tady!” Oči jí svítily vzrušením. „Em, ty seš ta nejsuprovější ségra! Máš sebou Lulu?”

Na Fridině stupnicí suprovosti stála Lulu Collinsová vždycky jen o stupínek níž než Nikki Howardová. Zjištění, že obě se teď staly přirozenou součástí jejího života, uvrhnul mou ségru do stavu setrvalýho rajskýho vytržení. Děsím se toho, že se z něj neprobere nejmíň do vysoký.

„Ehm, Lulu dneska nemohla.” Nedodala jsem, že nemohla jít se mnou, protože musí zírat do stropu a plánovat svatbu s Nikkiným znovunalezenýmbráchou. „Táta je doma?”

„Už odjel do New Havenu,” hlásila Frida. „Povídal, že to dohadování nehodlá poslouchat.”

„O žádné dohadování nejde,” opravila ji mamka. „Dohadování znamená, že proběhne proces vyjednávání, kdežto tohle je uzavřená záležitost.”

Frida po mně loupla zoufalým pohledem. „Vidíš?”

Mamka se na mě zamračila. „A nechce se mi uvěřit,” prohlásila a usadila se zpátky na pohovku mezi rozložený nedělní Timesy, jak to o víkendech vždycky dělávala, „žes o tom celou dobu věděla, a neřekías mi to.”

„No jo,“ zamumlala jsem chabě. Kdyby jen mamka tušila, co všechno jsem jí ještě zatajila. „I když pořád nechápu, co je na tom tak špatnýho. Je to koneckonců sport.4’

Máma ani nezvedla pohled od přílohy s literárníma recenzenta. „Jmenuj mi nějaké další sporty, které se provozují v minisukni,“ zabručela.

Málem jsem se rozesmála, protože to byla přesně ta námitka, kterou jsem vznesla já, když jsem poprvé uslyšela o Fridině úmyslu přihlásit se do roztleskávačskýho družstva.

„Třeba krasobruslení,” nadhodila jsem. „Krasobruslařky nosej ještě kratší sukýnky, a je to olympijskej sport. Stejně jako gymnastika a roztleskávačky přece vycházej z gymnastickejch cviků”

Mamka mlčky zašustila novinama. V přehrávači tiše hrála vážná hudba. Náš byt vypadal tak útulně a teploučce, že jsem se z toho div nerozbrečela. Věděla jsem, že někde v kuchyni čekaj bagely, pro který táta ráno skočil do pekárny. Se zeleninovou tvarohovou náplní. (Bagely jsem už jíst nemohla, protože z nich Nikkino tělo hrozně pálila žáha. Vlastně j sem nemohla jíst žádný těsto.)

Jenže zdání klame, to dá rozum. I když náš byt vypadal tak mile domácky, nedokázala jsem potlačit podezření, že je prolezlej štěniceraa stejně jako moje nóbl apartmá. Nevěděla jsem sice, kam je všude nastrkali, zato jsem si byla naprosto jistá, že ty potvory někde jsou a že Stark naslouchá. Copak se mě doktor Holcombe při poslední kontrole v nemocnici nevyptával, jestli si myslím, že bylo prozřetelné představit Lulu rodičům… A odkud by se to domáknul, kdyby někdo ze Starku neseděl u odposlouchávacího zařízení, když jsme s Lulu a pizzou dorazily na návštěvu k našim?

A nedaroval nám snad Obchodní řetězec Stark nový mobily vlastní značky, abysme si mohli navzájem volat?

Mobily, ve kterejch statická elektřina praskala mnohem hlasitějc než v každým jiným telefonu, kterej jsem kdy měla což je pro mě jasnej důkaz, že jsou napíchnutý.

Bylo dost těžký nevšimnout si, že nás sledujou, zvlášť když můj kapesní detektor (už je to tak: zašla jsem až tak daleko, že jsem začala skupovat všechny přístroje na obranu proti špionáži, na který jsem narazila) začal pískat jako splašenej pokaždý, když jsem vešla do dveří našeho starýho bytu. Takže jsem sice nevěděla, kde jsou u mejch rodičů schovaný štěnice, ale byla jsem si tutově jistá, že tady dělaj neplechu. Proto jsem taky naše přesvědčila, aby používali neznačkový telefony bez statický elektřiny, který jsem jim sama koupila. A proto jsem se taky na návštěvách doma zdržovala jen krátce.

„Jde o tootočila se Frida na mamku, „že já na ten zimní tábor musím! Budeme tam nacvičovat sestavy a já jsem ta nejdůležitější osoba. Stojím v základně pyramidy, a beze mě se celá formace zhroutí, takže nemůžeme nacvičovat lítání a akrobatický kousky a vlastně nic. A jestli to pořádně nenatrénuju, můžu pak způsobit, že se někdo vážně zraní. Třeba i já. Ne že by naše trenérka. nebyla skvělá a neporadila si, tohle má zmáknutý, ale na tomhle zimním táboře se máme mimo jiný naučit, jak předejít poranění. A taky akrobatický kousky, kterejma rozneseme soupeřky na kopytech. A kromě toho je roztleskávačství vážně významná mimoškolní činnost. Na přihlášce na vysokou se to vyjímá fakt dobře. Přece nechceš, abych byla takovéj zoufalec jako Em, která si nepřibrala vůbec žádnou mimoškolní aktivitu?4’

„Hele,” ozvala jsem se varovně.

„Promiň,” špitla Frida a loupla po mně omluvným pohledem, „ale je to tak. Tys až do tý operace nikdy nic mimo školu nepodnikala. Pořád jste jen s Christopherem pařili ty nudný hry. Teď aspoň lítáš na tropický ostrovy fotit kolekce, plavek a tak.”

„Tón, který tenhle rozhovor nabral,“ prohlásila mamka a konečně odložila noviny, „se mi vůbec nelíbí. N echci, aby mimoškolní činnosti mých dcer spočívaly v tom, že se jedna nechá fotit v plavkách a druhá bude tvořit základnu lidské pyramidy”

„Mami,” začala se k ní lísat Frida a dychtivě si přisedla na pohovku, „nejde přece jen o tohle. Naučím se tam pracovat v týmu a zlepším si fyzičku a budu zdravá a “

Tohle handrkování mi trochu zvedlo náladu. Popravdě řečeno jsem se od chvíle, kdy jsem se vrátila z focení a objevila v hale Slevena Howarda, ne Christophera, cejtila trochu sklíčeně. A ty zprávy o Nikkině ztracený mámě mi nepřidaly. Natož informace, že mám bejt anděl Starku. Po pobytu na dně oceánu jsem vážně lepší povzbuzení nepotřebovala.

„A proto je tak důležitý, abys mě pustila na ten tábor,” pokračovala Frida. „Přísahám, že neudělám nic, proč bys toho musela litovat, mami. Protože ten tábor je v Miami, jenom kousek od Boča Raton, kde bydlí babička. Stejně tam na Vánoce letíme. A tak můžu přespávat u babičky a večer bejt s várna, a jen přes den dojíždět na tréninky do tábora. Nemusím ani bydlet s ostatníma holkama v hotelu.”

Vidíte? I Frida už se učí, jak se dělaj kompromisy a jak je dobrý podívat se na věc taky očima někoho jinýho. Tohle jí dřív moc nešlo. Nemůžu uvěřit tomu, jak moje malá sestřička vyspěla! Vlastně je z ní skoro mladá žena. I když nosí kalhotky, co maj na zadku napsáno K nakousnutí.

„To zní rozumně,” ozvala jsem se. „Můžeme letět k babičce společně a Frida bude prostě ráno dojíždět do tábora. A my zatím budeme s babičkou. Užijeme si to, nebo ne?”

Ale ještě než jsem to dořekla, všimla jsem si, že na mě máma i Frida divně zíraj. Nechápala jsem proč. Každý Vánoce jsme přece jezdili za babičkou do Bocy. Mamka je židovka, ale táta ne, takže u nás doma se odjakživa slavily

oboje svátky: křesťanský (nebo spíš jejich santovská zpotvořenina) i cbanuka. Babičce to nevadilo, a já si vždycky bezvadně užila s tátou na pláži, kde jsem se na sluníčku vzpamatovávala z útoku newyorský zimy.

Tak proč by to letos mělo bejt jinak? Jenže mamka a Frida se tvářily, jako by mi právě tohle chtěly naznačit.

„Em, miláčku” osmělila se po chvíli napjatýho mlčení mamka, „nemyslíš snad… já vím, že jsme o tom nikdy nemluvili, ale předpokládala jsem… totiž, chápeš přece, že letos nemůžeš jet k babičce s námi. Ani nikdy potom. To by Síark nikdy nedovolil. Víš, že tě s námi nikdo nesmí vidět. Co by asi následovalo, kdyby tě paparazzi vyfotili na pláži na Floridě?“

Zamžourala jsem na ni.

Jo. Jasně. Stark. Můj zaměstnavatel, se kterým jsem musela podepsat smlouvu. Ty lidi, co mi nastrkali do všeho štěnice a sledujou mě… asi. Nejspíš.

Určitě.

„A kromě toho,“ pokračovala mamka, „víš přece, co jsme babičce řekli. Vlastně i všem v rodině. Že jsi… umřela. Jak bychom jí vysvětlili, že s námi přijela na Vánoce Nikki Howardová? Před ní bys samozřejmě nemohla přiznat, že jsi ve skutečnosti Em…“

Aha. No jo. Moje kremace. Zádušní mše. A záběry CNN , který proslavily mou příšernou smrt v důsledku pádu plazmový obrazovky. Všichni to viděli. I lidi od nás ze školy.

„No jo,“ pronesla jsem nahlas. Kosti mi už zase tuhly v kusy ledu, tak jako předtím u obchoďáku Stark, kterej se stal dějištěm tý tragédie a kterej to všechno spískal. Až na to, že teď jsem nebyla venku, obklopená plakátama s Nikki Howardovou v nadživotní velikosti, která se na mě culila ze všech stran. Vlastně nebylo po ruce žádný racionální vysvětlení, proč bych najednou měla umrzat zevnitř. „Babička si myslí, že jsem mrtvá”

Jak jsem mohla bejt tak hloupá a představoval: si, že si vyrazím na prázdniny do jejího floridskýho bytu? Jak jsem mohla bejt tak hloupá a přitáhnout s sebou všechny ty zabalený dárky, který si naši měli rozbalovat u babičky pod stromečkem?

Všichni si přece myslej, že jsem mrtvá.

Teď se jmenuju Nikki Howardová.

„To je fuk,” prohodila jsem a nenuceně se zasmála nebo jsem aspoň doufala, že to zní nenuceně. Ve skutečnosti to znělo spíš přecitlivěle. Najednou jsem cejtila, jak se mi do očí derou slzy prokrista, proč?! Snad si jich mamka s Fridou nevšimly. „Jsem pitomá. Úplně jsem zapomněla na Stark. A na smlouvu. A na všechno. Jéžiši. Jsem fakt blbá.“

„Miláčku.” Mamka odložila noviny a vstala, aby mě mohla obejmout, jenže já jsem najednou o krok ucouvla. „Není ti nic? Asi jsme to všechno měli probrat předem, ale já si myslela, že budeš stejně v jednom kole, a tak

„Já jsem v pohodě,” ujistila jsem ji a ucouvla od ní ještě dál. Nechtěla jsem, aby si všimla, že je mi do breku. A že kecám. Vůbec jsem nebyla v pohodě. Bála jsem se, že bych se v jejím objetí mohla sesypat. „Vlastně je to takhle lepší, protože Lulu plánuje velkej mejdan, a já se jí celou dobu bála říct, že na něj nemůžu přijít. Tak teď už jí nic vysvětlovat nemusím. Takže je to vlastně bezva!”

Mamka o tom nebyla moc přesvědčená.

„Víš ty co?” ozvala se. „Tohle je hloupost. Prostě pro letošek zůstaneme na svátky tady ve městě. Já babičce zavolám. Určitě vymyslíme něco

Frida podle všeho mamku vůbec neposlouchala, protože ji rozrušilo úplně jiný sdělení. „Lulu pořádá večírek?” vyhrkla. „Vánoční večírek? A jsem pozvaná?”

Jo. Zapomeňte na to, že jsem tvrdila, jak Frida poslední dobou dospěla.

„Ne,“ odsekla jsem. Začala jsem sbírat věci, který jsem

sotva před chvilkou odhodila svůj kabát a čepici, Cosyino vodítko a její kabátek, svoje rukavice a všechny zbylý krámy. „Vlastně jsem zapomněla, že jsem slíbila Lulu něco na ten mejdan nakoupit. Už je skoro pět a v sámošce v neděli zavíraj dřív, takže já už poběžím

„Em!“ Mamka se po mně znova natáhla a zatvářila se, jako by jí nade mnou mělo puknout srdce.

Ale já byla rychlejší. Vyhnula jsem se jí, a než si ty dvě vůbec uvědomily, co se děje, už jsem byla ve dveřích a uháněla chodbou pryč.

„Zavolám!” houkla jsem přes rameno, když jsem slyšela, jak na mě máma ze dveří volá.

A metelila jsem si to k výtahu, abych do něj naskočila dřív, než mi začnou týct slzy proudem. Nebo než mě ty dvě dohoní.

A povedlo se mi to. Skoro. Fakt jsem proběhla kolem vrátnýho na chodník pod markýzu, která mě chránila před deštěm. A tam jsem se naplno rozbrečela.

Připadalo mi, jako by se mi obličej změnil v tvaroh. Slzy mi vytryskly z očí a kapaly mi po tvářích na krk. Vůbec jsem neviděla před sebe, protože svět se rázem proměnil v chaos rozmazanejch teček a šmouh, jako na impresionistickejch plátnech v tom křídle Metropolitního muzea, kde vystavujou obrazy z devatenáctýho století. Všude jsem měla slzy. A mám pocit, že i nudle.

Ale i když jsem do toho byla zabraná jako do toho breku , uvědomovala jsem si, že je to směšný. Nikdy jsem Vánoce u babičky nijak zvlášť nemilovala, až na tu pláž a bazén. Babiččin byt je dost mrňavej, pokud se tam maj vměstnat čtyři další lidi. Pokaždý jsem musela spát na rozkládacím lehátku, který na mě bylo moc krátký. A k snídani jsme měli jen mražený bagely ne čerstvý a ještě horký z pece, jaký jsou k sehnání v New Yorku, křupavý zvenčí a nádherně teplý a mazlavý uvnitř.

Ale když jsem uslyšela,, že tam nemůžu jet, protože jsem mrtvá…

To mě jen přimělo litovat, že jsem včera nezůstala ležet na dně oceánu. Fakt tam bylo krásně, klid a mír… a taky pěkná ledárna, ale stejně. Nikdo po mně nic nechtěl. Nikdo na mě neštěkal povely jako Vylez na ten útes, Najdi mou ztracenou mámu, Oblíkni si diamantovou podprdu nebo Nejezdi s námi na Floridu, když jsi přece mrtvá, copak si to nepamatuješ?

A tak jsem tam svým způsobem pořád vězela. Na dně moře. Byla mi stejná zima a cejtila jsem se stejně osamělá až na Cosy. Za chvíli budu muset vyjít do deště, a pak budu i stejně mokrá, protože jsem si nevzala deštník.

A najednou jsem pochopila, že to nezvládnu. Prostě to nezvládnu! Věděla jsem, že musím vypadat jako idiot, i když na to jsem v tu chvíli kašlala. Stejně kolem nebyla ani noha, protože jen idiot by lez ven v takovýmhle marastu. Rozhodla jsem se, že zůstanu na chodníku a budu dál brečet. Aspoň do doby, než přijede nějakej taxík, do kterýho bych mohla naskočit.

Protože v tomhle příšerným počasí prostě domů pěšky nejdu.

Stála jsem před činžákem, kde bydlí naši, bulila a litovala se, a pak mi najednou na rameni přistála něčí ruka. Myslela jsem, že je to zdejší vrátnej Eddie a že se chce zeptat, jestli mi nemá zavolat taxík v tomhle počasí by byl fakt zázrak, kdyby tudy nějakej projížděl , a tak jsem popotáhla a otočila se. Pořád jsem neviděla zřetelně, všechno bylo dál rozmazaný, ale začínala jsem za sebou aspoň rozeznávat mužskou postavu.

„Co je?“ vzlykla jsem.

„Nikki?“ ozval se hrozně povědomej hlas. Hlas, kterej bych poznala stejně dobře jako ten vlastní myslím ten původní, kterej jsem mívala, než mi hrtan rozdrtila stopadesátikilová plazmová obrazovka.

Nebyl to Eddie. Byl to někdo, kdo bydlel v tomhle domě. Na koho jsem v tom návalu sebelítosti úplně zapomněla. Na chvilku jsem měla pocit, že se utopím vlastníma slzama.

Protože to byl Christopher.

Bezvadný. Nic nepotřebuje holka víc, než aby na ni; kluk, do kterýho je zamilovaná tak od šestý třídy nebo nějak podobně, narazil v deštivým nedělním odpoledni před svým barákem a zjistil, že brečí jako želva.

Nenapadnul mě absolutně žádnej způsob, jak z toho ven až na ten, co je vždycky na ráně: spáchat sebevraždu. Napadlo mě, že bych se od něj mohla co nejrychlejc rozběhnout pryč a vrhnout se pod kola prvního taxíku, kterej bych uviděla svištět po Bleecker Street, Akorát jsem si nebyla jistá, jestli bych ho vůbec uviděla, kvůli tomu dešti a slunečním brejlím a vůbec. Klidně bych mohla skončit tak, že skočím pod zaparkovaný auto.

A taky jsem u sebe měla Cosábellu. Nechtěla jsem, aby se jí přihodilo něco zlýho.

Rychle jsem si otřela mokrej obličej pravačkou v rukavici. Doufala jsem, že semiš do sebe vsákne aspoň tolik slz, abych na svýho starýho kámoše pořádně viděla.

Ale ukázalo se, že je to velká chyba. Protože jsem uviděla Christophera v kožený bundě (odkdy tohle nosí?), jak se na mě dívá (seshora, protože Christopher na rozdíl od mýho táty není menší než Nikki Howardová) a v očích má naprosto neodolatelnou směs zmatku a starostlivosti. Nejspíš se odněkud vracel domů a jako typickej chlap si nevzal ani čepici, ani šálu. Déšť mu jeho blonďatý vlasy přilepil k hlavě a uši i tváře mu zimou zrudly.

Přesto vypadal ještě hezčí, pokud něco takovýho bylo vůbec myslitelný. I rty měl červenější než obvykle, i když

chápu, že je ujetý myslet u kluka zrovna na něco takovýho. Nebo na to, jak hrozně je hezkej.

Ale co. Mně vytáhli mozek z těla a našili ho do hlavy někomu jinýmu. Teď se můžu chovat tak ujeté, jak budu chtít.

„Hej, co ty tady?” zeptal se Christopher. Od chvíle, kdy jsem mu ve školní počítačový laborce věnovala samolepky dinosaurů, co ve tmě svítěj, na mě skoro nepromluvil. Chtěla jsem mu tehdy naznačit, že v těle supermodelky vězí jeho stará kámoška Em, ale nedošlo mu to. Stejně jako mu očividně nedocházelo, proč stojím před jeho barákem ve slunečních brejlích Gucci a bulím. „To je kosa, co?”

„Uhm,“ zahuhňala jsem. Snažila jsem se nekoukat na jeho rty. Místo toho jsem zvedla oči k markýze, která chránila kus chodníku před mrznoucíma kapkama. Ošklivá šedivá fasáda se na pár místech odlupovala.

„Ses tady na nákupech nebo tak něco?“ vypadlo z něj. Zádnej jinej důvod, co bych dělala u tohohle domu, ho zřejmě nenapadal. Ani si nepřipustil myšlenku, že bych ho mohla sledovat, anebo tady jen tak stát a přemítat nad tím, jak hrozně moc bych se s ním chtěla líbat. Christopher nepatřil ke klukům, který by měli tušení, že holky někdy fantazírujou právě o takovejch věcech. Aspoň ne ve spojitosti s ním.

A to byl jeden z důvodů, proč jsem ho tak milovala. Kromě těch chvil, kdy jsem měla sto chutí uškrtit ho za to, že je tak natvrdlej a nedochází mu, že jsem to já, Em Wattsová. Jen v cizím těle.

„Jo,” vypravila jsem ze sebe, právě když se nad náma uloupnul pořádnej kus omítky. „Byla jsem, ale teď… tak hrozně leje a tady… nejezdě) žádný taxíky.” Znělo to rozumně? Uvěří tomu?

Zřejmě jo.

„A tebe nenapadlo vzít si deštník,” prohodil s pousmáním Christopher. „Vidíš, mě taky ne.”

Nemohla jsem si pomoct musela jsem sklouznout

pohledem k jeho dlaním. Byly bez rukavic, prázdný a veliký. Vypadaly by mnohem lip, kdyby je položil někam na mě. A úplně přesně jsem věděla kam.

Panebože, co je to se mnou? Vždycky jsem si myslela, že tohohle je schopný jen Nikkino tělo. Teď jsem si začínala připouštět, jestli se mu můj mozek náhodou nesnaží přizpůsobit.

„Chceš jeden pučit?” zeptal se Christopher. „Protože u nás doma by se něco našlo.”

Odtrhla jsem pohled z jeho rukou a zadívala se mu do očí. „Jeden co?” To už nedokážu navázat ani normální hovor? Buď mi Obchodní řetězec Stark při ty operaci mozku přehodil pár drátů, nebo jsem do tohohle kluka fakt blázen.

„Deštník,” upřesnil Christopher a podíval se k mejm nohám. „A myslím, že ani tvůj pejsek není úplně v pořádku.”

Podívala jsem se na Cosabellu. Celá se klepala zimou, protože stála tlapkama v ledový louži, a já byla tolik zaujatá bulením a šílením po svý tajný lásce že jsem si toho vůbec nevšimla.

„Jejda!” Sehnula jsem se pro ni a zvedla ji do náruče. „Cosy, ty ses úplně zmrzlá!”

„Co kdybys šla se mnou nahoru,” navrhnul Christopher. „Já ti najdu deštník, ty necháš rozmrazit psa a pak můžete zase vyrazit.”

Dívala jsem se na Cosabellu, když to říkal, a tiskla ji k sobě v naději, že v mým těle ještě zůstalo dost tepla na to, abych ji dokázala trochu zahřát.

A tak si Christopher určitě nevšimnul, jak jsem při těch slovech zrudla. Doufám. Bylo to samým štěstím, protože tahle klika že mě má tajná láska pozve k sobě domů, kde jsem od tý nehody nebyla byla tak naprosto nečekaná. Zvlášť vzhledem k těm všivejm čtyřiadvaceti hodinám, co jsem měla za sebou.

„Asi jo,” zamumlala jsem do páry stoupající z Cosabelliny srsti. „Díky.”

Nebylo by dobrý, abych mu dala najevo, co se mnou jeho pozvání udělalo, jasně. Přesto se mi chtělo vřískat radostí a roztancovat se kolem jako maniak. Když jsme pochodovali kolem vrátnýho, jenom jsem se modlila, aby ke mně Eddie neprohodil: „Copak, slečno, něco jste si zapomněla?” Protože jsem ani ve snu netušila, jak bych Christopherovi vysvětlovala, že jsem před pěti minutám a vyšla zrovna z tohohle baráku?

Na druhou stranu… možná by to pročistilo vzduch. A já bych mohla odpovědět: „Víš, Christophere, byla jsem tady navštívit svou mamku a sestru. Jo, bydlej tady. Protože to jsou mamka a ségra Em Wattsový. Chápeš to? TAK CHÁPEŠ?”

Ale Eddie měl zrovna na telefonu nájemníka, kterej si mu na něco hlasitě stěžoval, takže si nás nevšímal. Prošli jsme mlčky kolem jeho kukaně a zamířili k výtahu.

Jízda nahoru se odehrávala v rozpačitým mlčení, který nakonec prolomil Christopher. Prohlídnul si mě, jak držím v náručí rozklepanýho pudla, a prohodil: „Takže ty přece jen nejezdíš všude limuzínou, co?”

Trochu jsem usmála do psí srsti. Ještě jsem si nesundala sluneční brejle nechtěla jsem, aby poznal, co všechno se pod nima děje. Možná to s ním všechno nakonec ustojím, když je radši nechám bezpečně schovaný.

A tak jsem jen prohodila: „Hm, to ne.”

Vždycky když jsem v Christopherově blízkosti, jako by si moje duchaplnost brala dovolenou. Což vypadalo jako holej nesmysl, protože dřív jsem s ním dokázala plkat hodiny a hodiny, a nic mě nemohlo zastavit. S tím budu muset hodně brzo něco udělat.

Ale prozatím, vzhledem ke svý momentální citový rozkolísanosti, jsem usoudila, že si s jednoslabičnejma slovama

vystačím. Teď fakt nebyla vhodná chvíle pouštět se do zpovědi typu „To bys neuhod, ale já nejsem doopravdy Nikki Howardová”. Zvlášť když mi pořád hrozí, že každou chvíli začnu hystericky vzdychat. Nebo se nepříčetně hihňat.

„No jo,“ přikejvnul Christopher. „Já už vím, že jsou to většinou samy kecy.”

Záhadně jsem se usmála co nejzáhadnějc jsem dokázala. Tak především: vezu se výtahem s Christopherem! Jdu k němu domů na odpolední návštěvu! Přesně jako za starejch časů! To se člověk moc záhadně tvářit nedokáže.

Dveře výtahu se otevřely na jejich poschodí který je naštěstí sedm pater nad tím, co bydlí naši, takže nebylo moc pravděpodobný, že bych tady narazila na mamku nebo na Fridu a můj průvodce ukázal: „Teď doprava.“ A podržel mi dveře. Když jsem byla ještě ve svým starým těle, nikdy mi dveře nepodržel. Ne že bych to po něm chtěla. Jenom prostě… že moje štěstí začalo vyprchávat a mně došlo…

… že to není jako za starejch časů. To teda ani náhodou.

„A jsme tady,” oznámil Christopher a vytáhnul klíče.

Pak odemknul a pustil mě dovnitř jako první. Já se málem zase rozbrečela při důvěrně známým pohledu na ty kupy novin všude kolem (Velitel čte každou tiskovinu, která mu přijde pod ruku, takže ví přesně, co se ve světě šustne. Vždycky mi připadalo jednodušší najít si to na internetu, ale tam on projíždí zprávy taky) a při povědomým závanu kožený vůně (většina nábytku u Maloneyovejch je vypolstrovaná měkkou anglickou kůží, protože ho sem převezli z nějakýho prastarýho sídla, který zdědili po zemřelejch příbuznejch. Jenže ten nábytek je do skromnýho učiíelskýho bytu moc mohutnej.).

„Počkej” zarazil mě Christopher. „Dej mí kabát.”

Pokusila jsem se schovat stydlivej úsměv (já vím stydět se zrovna před Christopherem! Ze všech lidí na světě zrovna před ním!), zatímco jsem si stáhla rukavice a začala si

rozvazovat šálu. Pak jsem sí svlíkla kabát, ale až potom, co jsem přidřepla ke Cosabelle a vysvobodila jí nejdřív z toho jejího postroje.

Jediná věc, kterou jsem si nesundala a nepodala ji Christopherovi, aby ji odložil na starožitnou lavičku vedle vchodu, byly moje sluneční brejle. Moje vzrušení nebylo to jediný, co jsem se pokoušela schovat.

„Posaď se,” vyzval mě hostitel, když jsem za ním došla do obejváku. Shrnul stoh Timesů, The Wall Street Joumalů a Washington Postů na stranu, až se sesuly na zem. Tím mi na popraskaný hnědý pohovce udělal místo k sezení. „Dáš si kafe, čaj nebo horkou čokoládu prostě něco k pití?”

Občerstvení. Nabízí mi občerstvení, jako bych byla fakticky host.

Což taky jsem. A byla jsem tady host i dřív. Jenže ne Em Wattsová cizí holka, ale Em Wattsová bezpohlavní kámoška ze třetího patra.

Dřív by Christophera ani nenapadlo nabízet mi pohoštění. Teprve když jsem začala nosit mnohem těsnější trička. Na cizím těle.

„Ehm, čaj by byl bezva,” odpověděla jsem a položila Cosy na zem. Tady v teple se jí hned udělalo lip. Přestala se klepat a rozhlížela se po nějakým místečku, kde by se mohla schoulit a trošku prospat. „Můžu si na chvíli odskočit?”

Christopher odpověděl, že samo, a šel mi ukázat, kde to je. Takže jsem musela předstírat, že potřebuju navigaci, i když už jsem v jejich koupelně byla nejmíň tisíckrát.

Když jsem se dostala bezpečně dovnitř, zavřela jsem dveře a sundala si sluneční brejle. Pak jsem se zadívala na svůj obraz v zrcadle nad umejvadlem, postříkaným pěnou na holení. (Christopher a jeho táta si najímaj uklízečku, ale ta k nim chodí jen jednou za čtrnáct dní. A vzhledem k tomu nepořádku bylo těžký odhadnout, jestli jim to tady ještě vůbec někdo dává do pucu.)

No, nevypadala jsem nakonec tak zle. Skoro se ani nedalo poznat, že jsem brečela. Setřela jsem si řasenku, která se mi pod očima rozpila. Stačilo přejet po rtech leskem Miu Miu (kterej používám jen proto, abych je neměla rozpraskaný, protože si nedovedete představit, jak vyvádí vizážista, když k němu přijdete s popraskanou pusou), a bylo vymalováno. Usmála jsem se na sebe, abych si dodala kuráž, a všimla si, že koupelna voní po Christopherově gelu na holení Barbasol. Chvíli, jsem tam stála a vdechovala ho, protože přesně takhle voněl i on.

Nekecám. Takhle nahnutý to se mnou je. Dokonce se na něj ani nedokážu zlobit, že se k Nikki chová lip, než se kdy choval ke mně. Prostě netušil, co ve mně má, dokud o mě nepřišel až na to, že ve skutečnosti ani nepřišel. Jenže on o tom pořád nemá tucha. Ale jak mu to mám naznačit, aby to pochopil, na to jsem teda zatím nekápla.

Zkoumání ubrečenosti samozřejmě nebyl jedinej důvod, proč jsem vešla do jejich koupelny. Sáhla jsem do kabely a vylovila z ní detektor štěnic. Pak jsem stiskla tlačítko. Doufat, že Maloneyovic byt není tak zamořenej jako byt našich, bylo možná moc naivní, ale protože jsem sChristopherem ve svým starým životě stejně nedokázala navázat žádnej opravdovej vztah, pořád tady byla šance, že se nikdo neobtěžoval strkat zrovna sem svoje odposlouchávací hejblátka.

Až na to, že… obtěžoval. Aspoň pokud ten detektor funguje. Signál byl silnej a stabilní, i když jsem s tou krabičkou párkrát zatřásla.

Proboha. Díky, Starku. Vřelý díky.

S povzdechem jsem ten krám schovala, umyla si ruce a vyšla z koupelny. Nesmím bejt tak negativistická, protože aspoň v jednom jsem měla kliku: vyhnula jsem se všem trapnejm otázkám, proč jsem venku před barákem brečela. Christopher si toho mýho záchvatu nejspíš ani nevšimnul.

„Prosím,“ prohodil můj hostitel, když jsem se usadila na pohovku a on mi přines z kuchyně kouřící hrneček mátovýho čaje (a kafe pro sebe). „A teď mi pověz, pročs tam dole brečela.“

Zůstala jsem na něj civět s otevřenou pusou.

To je teda gól. Nemínila jsem mu nic vykládat. Nemínila jsem mu prozradit ani slovo.

„Ale já nebrečela” prohlásila jsem a vzala si od něj čaj. Skvělá odpověď, Em! Jedna nula pro tebe.

„Ale jo, brečela,” trval na svým. Posadil se na druhej konec pohovky, ale nejdřív shodil dolů Los Angeles Times a Seattle PostIntelligencer. Cosabella, která se uvelebila na polštáři mezi nám a, zvědavě sledovala padající listy novin a ouška měla našpicovaný. „Určitě teď budeš tvrdit, že ti oči jen slzely zimou. Ale já bych dal krk na to, že brečíš.”

Mlčky jsem na něj zírala. Co jsem taky mohla říct? Nic. Jsem nahraná. Usrkla jsem čaje a doufala, že ve mně ta mátová vůně probudí záchvěv inspirace. Až na to’ že… ani ťuk.

„Jestli nechceš, tak mi to pochopitelně říkat nemusíš,” pokračoval Christopher. „1 když tím podle mě nic neriskuješ, Já neznám žádný lidi, se kterejma se stýkáš, takže to nemůžu nikomu vyklopit.”

Rozhlídla jsem se po jejich bytě. Připadalo mi:, že ze skříně musí každou chvíli vyskočit paparazzo nebo chlápek od Starku a zmáčknout spoušť. Od chvíle, kdy jsem se probrala z kómatu a začala zase chodit na ASŠT, na mě Christopher promluvil všeho všudy asi tři věty. Tak proč nastrkali odposlouchávací přístroje i k nimi I Obchodnímu řetězci Stark musí bejt jasný, že toho kluka mnohem víc zajímá McKayla Donofriová než já. Copak těm maníkům hráblo?

„Táta je v práci. Má víkendový konzultace,” uklidnil mě Christopher, kterej měl zřejmě pocit, že mi čte myšlenky až na to, že se trochu seknul. „Je poslední den před začátkem zkoušek. Takže jeho studentům začalo týct do bot”

„Aha,” hlesla jsem. Kéž by mi tak čet myšlenky doopravdy! Ty, co jsem mu v nich sugerovala, aby dal stranou to pitomý kafe a začal mě líbat. A aby si uvědomil, že jsem jeho stará kámoška Em, žádná Nikki Howardová. I když to by nejspíš trochu narušilo ten líbací scénář. Když jsem byla naživu, Christopher nikdy ani v nejmenším nenaznačil, že by se mnou chtěl začít chodit. Myslím jako s mým starým tělem.

„Je to prostě tak…” začala jsem zeširoka. A proč bych mu to neměla vyklopit? Že jsem jeho nejlepší kamarádka Em, že jsem vůbec neumřela? Prakticky vzato, nemohla jsem to říct nahlas, protože někde v tomhle bytě byl ukrytej přístroj, kterej to všechno nahrával. Ale mohla bych mu to třeba napsat na papír, ne? A potom, až by si to přečet, by se ten důkaz dal zničit.

Jo. Proč vlastně ne? Christopher by to nikomu nevykládal.

Až na jeho tátu. Protože to je magor přes odposlechy. A kdyby zjistil, že má v bytě štěnice a tohle bych Christopherovi nemohla zamlčet, protože jak jinak bych mu vysvětlila, proč mu svoje tajemství sepisuju, místo abych mu ho odvyprávěla trval by na tom, že oběhne všechny tiskový agentury v zemí a bude jim tu historku tlumočit. Velitel nenáviděl Stark skoro stejně jako já. Neexistoval způsob, jak by ho jeho syn přiměl mlčet o tom, co mi provedli… nebo o tom, že jim napíchli byt.

A to by byl mamčin i taťkův konec. Přišli by na buben, pokud by nešli rovnou sedět natvrdo za to, že porušili ustanovení smlouvy. A co ty miliony dolarů, který by museli vypláznout za mou operaci, a navrch soudní výlohy

a náhradu škody? Tolik peněz neměla na kontě ani Nikki Howardová… a ne že bych k jejím penězům měla ještě přístup, až by Velitel vystoupil se svým prohlášením v CNN.

Ne. Prostě ne. Nemůžu říct Christopherovi pravdu. Dneska ne.

A podle toho, jak se to všechno vyvíjí… k tomu možná nedojde nikdy.

„Já jsem jenom…“ vysoukala jsem ze sebe, jak jsem bojovala o čas. Co mám říct? Co, aby se to aspoň vzdáleně podobalo pravdě a zároveň to nebyla celá pravda. „Dneska jsem dostala špatný zprávy”

„Fakt?“ Christopher se zatvářil soucitně, přesně tak, jako když jsem mu kdysi líčila, že jsem slízla špatnou známku, pohádala se ségrou nebo si stěžovala, že moje postava v Poslání přišla o další život.

Pak jsem si uvědomila… co to tady proboha melu? Nemůžu mu přece vylíčit, co mi řekla mamka… že jsem rozčilená, protože nemůžu jet s rodinou na vánoční prázdniny na Floridu. Protože to už oficiálně není moje rodina.

Jenže když už jsem nakousla špatný zprávy, musím něco neškodnýho plácnout. Ale co? Že budu anděl Starku? Prokristapána, to snad ne… s tím by Christopher žádnej soucit neměl, ani ždibíček. Cokoli jinýho, jenom ne tohle.

„Máma se ztratila,ťí pípla jsem.

Aha. Jo. Super. To jsem taky nechtěla vyblekotat. A teď je to venku a už to nejde nacpat zpátky do pusy.

Christopher na mě zíral a jeho modrý oči byly najednou jako obrovský skleněnky.

„Tvoje máma se ztratilaT’ opakoval užasle.

A když jsem to od něj slyšela znova, došlo mi, že o tom jsem vůbec neměla začínat. To jsem radši stokrát měla vyklopit to s tou podprdou od Starku.

„Nemáme spolu moc důvěrnej vztah,“ vypravila jsem ze sebe chabě. „Ona je… ehm…“ Proboha. Proboha živýho,

jak se mám z tohohle vylhat? „Pohřešuje se už nějakou dobu, ale já se to dozvěděla až teď, protože spolu moc často nemluvíme

Napadlo mě, že asi není moc taktní vykládat mu zrovna tohle. Christopher a jeho máma spolu taky neudržujou moc důvěrnej vztah protože když se Maloneyovi rozvedli, Christopher se rozhod zůstat s tátou. Jak se mi jednou důvěrně svěřil, nebylo to proto, že by proti mámě něco měl, nebo že by měl radši tátu ale kvůli tomu, že jeho mladší ségra chtěla zůstat s mámou, a Christopherovi připadalo tohle řešení spravedlivý. Jeho táta se chtěl původně soudit o obě dětí, a takhle se mu splnilo aspoň něco. Proto skončil Christopher v našem baráku.

„Jak dlouho se pohřešuje?” zajímal se. Nepřítomně hladil Cosabellu, která podřimovala s hlavičkou na jeho koleni.

„Už pár měsíců,” odpověděla jsem. Jeho upřímnej zájem mě dost překvapil. I když chápu, že informace o ztracený mámě zněj asi děsivě aspoň pro normální smrtelníky, ne pro cynika, jako je Rebeka. „Asi… tři.”

V Christopherovejch modrejch očích se objevil neprítomnej výraz. „Před třema měsícema došlo k tý nehodě,” zamumlal. „To spolu může souviset.”

Obočí mi povyjelo vzhůru. „Promiň, ale…?”

Zadíval se někam za mě. „To nic.” A přesto bylo naprosto jasný, že to má do bezvýznamnosti daleko.

„Cos zatím podnikla, abys ji našla?” zeptal se mě. „Vyplnil někdo policejní formulář, že se pohřešuje?”

„Uhm,” přikejvla jsem. „Teda… asi. Myslím, že jo.”

„Myslíš?” Christopher vypadal upřímně zmateně. Ne že bych mu to měla za zlý taky jsem byla zmatená. Co se to tady krucinál děje? Už jsem si začala dělat starosti, jestli zármutek nad mým údajným skonem nevykolejil tohohle kluka až moc. Ostříhaný vlasy který dřív nosil po ramena nebyly jedinou změnou, kterou jsem si na něm po svý „smrti”

všimla. Uzavřel se do sebe, trávil spoustu času o samotě v počítačový laborce, s nikým se nebavil. Ani se mnou, navzdory mýmu usilovnýma snažení ho z tý ulity vytáhnout.

„Vzal si to na starost můj brácha,’“ vysvětlila jsem. „Já vlastně jenom zavolala svýmu telefonnímu operátorovi, jestli jsem od ní neměla nějaký zmeškaný hovory, a odkaď to případně bylo.“

Christopher si povzdychnul. „To potrvá měsíce, než se ti s něčím ozvou.“

„Já vím.“ Podívala jsem se na něj a pokrčila ramenama. „Ale co jinýho mám dělat?“ Nenáviděla jsem tuhle bezmoc. Zvlášť ne před Christopherem. Ve svým starým těle jsem si vždycky dávala bacha, abych si všechny svý potíže vyřešila sama. Jako by si o mně moh zkazit mínění jen tím, že bych dala najevo nějakou ženskou slabost. Brouk na podlaze? Jednoduše jsem ho zašlápla. Něco pro mě leželo moc vysoko na polici? Přitáhla jsem si pod ni židli a vylezla si pro to. Drželo víčko na skleničce burákovýho másla moc pevně? Radši jsem sjela o sedm pater níž a poprosila o otevření tátu, než abych se musela dožadovat pomoci od Christophera.

Ale teď… teď jsem si začala říkat, jestli to byla nejmoudřejší strategie. Aby bylo jasný… fakt si holka získá kluka tím, když se bude chovat, jako by ho na nic nepotřebovala? To teda nebyla metoda, kterou jsem dosáhla toho, že mě Brandon včera v noci začal líbat. Poprosila jsem ho, aby mi pomoh dostat se dřív do New Yorku, a najednou jsme se líbali a on mě poprosil, abych s ním zase chodila.

A pokud chci chodit s Christopherem, neměla bych se radši chovat, jako kdybych ho potřebovala? Aspoň trošku?

Jistě, nesnáším, když holky tohle zneužívaj nesnáším všechny Whitney Robertsonový na světě. Ale… počkat. Nesbalila zrovna Whitney toho nejhezčího kluka ze školy (teda pokud ujíždíte na fotbalistech s bejčí šíjí a v tričku s límečkem)?

„Otec McKayly Donofriový pracuje na úřadu generálního prokurátora” oznámil Christopher, kterej mí chtěl očividně nějak pomoct. „Třeba by moh pro tvou mámu něco udělat”

Otec McKayly Donofriový’}!? Jak zrovna Christopher ví, čím se živí její táta?!

I když… McKayla je takovej snob, že se tím možná někdy ve třídě vychloubala, akorát že já u toho zrovna nebyla. Vychloubá se vlastně v jednom kuse. Že dostala Národní prospěchový stipendium a že ji zvolili předsedkyní Podnikatelskýho klubu na ASŠT. Vychloubá se dokonce i tím, že má alergii na mlíko. Pro holku jako McKayla Donofriová je otec zaměstnanej v úřadu generálního prokurátora zřejmě jen o něco míň prestižní záležitost než potíže se stravitelností laktózy.

Na druhou stranu… možná spolu McKayla a Christopher chodí. Copak jsem ji za tohle pololetí nepostihla už mockrát, jak na něj civí, zvlášť od doby, co se nechal ostříhat a nosí víc černou (i když co to má jako znamenat?)? A copak mi neušlo, jak jeho pohled párkrát sklouznul na ni? A to se mi vždycky zdálo, že jen tupě zírá na cokoli před sebou, protože se příšerně nudí.

Ty dva spolu nic nemaj. Nemůžou spolu nic mít.

I když…

Najednou mi zase bylo do breku. Pomyšlení na to, že Christopher chodí s McKaylou Donofriovou, byla příslovečná poslední kapka. Víc už toho prostě nesnesu.

A chlápek z Úřadu generálního prokurátora státu New York, kterej začne čenichat kolem Nikki Howardový to je přesně to, po čem prahnu. Mě snad vomejou.

„Nikki.” Christopher natáhnul ruku a položil mi ji něžně na rameno. Tak mě to překvapilo (zrovna jsem si ho živě představovala s McKaylou Donofriovou, jak se scházej ve školním Podnikatelským klubu, kde se jeho plavá a její

tmavá hlava skláněj k sobě nad nějakou veledůležitou prezentací v PowerPointu, až jsem zapomněla, že Christopher sedí hned vedle), že jsem nadskočila. „V pořádku?”

„V ppořádku,” vzlykla jsem. Do očí se mi už zase hrnuly slzy. Rychle jsem si je otřela. „To je jen… taková alergie. Promiň… už musím běžet..

Vyskočila jsem a chtěla vzít nohy na ramena dřív, než nad svejma síznejma kanálkama ztratím vládu nadobro. Stává se ze mě roztřesenej uzlíček nervů. A veškerá mozková aktivita jde do kopru. Alergie a v zimě? Fakt brilantní výmluva, milá Em.

„Tobě to dělá velký starosti, viď?“ zeptal se Christopher a sjel mě pohledem odshora dolů. Na tu výmluvu s alergií mi pochopitelně neskočil. „Že jo?“

„Jo” fňukla jsem. Jestli jsem se styděla, že předstírám zármutek nad zmizením paní Howardový, když jsem ve skutečnosti brečela kvůli němu? Jo. A co jako? Bylo dost těžký zůstat zoufalá, když se na mě díval svejma velkejma modrejma očima s tak upřímným zájmem. „No jasně. Je to přece moje máma.”

Čím dál lepší, Em. Lžeš, jako když tiskne, co? *

„Hele,” ozval se a bylo znát, jako by se pro něco rozhodnul, „než půjdeš, nech mě něco zkusit… jo?”

Vstal shodil Cosabellu, která překvapeně kníkla a stočila se na polštáři do klubíčka a přerázovai obejvák směrem k hale. Došlo mi, že míří do svýho pokoje. Co hodlá podnikat?

„Ehm… Christophere?” zavolala jsem, když uběhlo pár minut, a on se odtamtud pořád nevracel. Zřejmě mi nešel pro deštník.

„Tady jsem!” zavolal na mě. „Pojď klidně dál, Nikki.”

Šla jsem za jeho hlasem a vůbec nechápala, co má za lubem. Hledání deštníku by mu přece netrvalo tak dlouho.

Na prahu jeho pokoje jsem strnula.

„Bylo by mnohem jednodušší,” mumlal si zrovna na židli u svýho počítače, „kdyby se nám povedlo kreknout jejich ochranu…”

Ale já ho skoro neposlouchala. Užasle jsem hleděla na jeho poličku, která se uprostřed prověšovala, protože na ní bylo tolik vázanejch knížek. A mezi nima fotka v rámečku…

Moje fotka!

Nebyla na ní McKayla Donofriová. Ani Nikki Howardová. Byla jsem na ní já. Emerson Wattsová.

Byl to ten snímek, kterej vystavili při smutečním obřadu. Podle mýho názoru mi moc nelichotil. Byla to obyčejná školní fotka, o který jsem mamce tvrdila, že ji ani nemá cenu platit, protože mi na ní tak divně vyčníval jeden zub. (Pořád jsem si myslela, že si ho jednou nechám spravit. Ale holt už jsem to nestihla.) Mamka si ten snímek stejně koupila, protože… no… asi kvůli tomu, co se stalo.

A další zvětšenina týhle fotky teď stála v rámečku v Christopherově ložnici. Na tak čestným místě, že to v celým pokoji budilo dojem, jako by se dívala právě na příchozího.

„Čau, Felixi!” Christopher si mě nevšímal. Mluvil do mikrofonu svýho počítače.

Z reproduktorů se ozval přeskakující klučičí hlas a já poznala na obrazovce Christopherova čtrnáctiletýho bratrance, kterej si doma v Brooklynu odpykával policií uložený domácí vězení.

„Vždyť jsme se před chvílí viděli?” podivil se Felix. „Co je? Zapomněls něco?”

„Je u nás jedna moje kamarádka, jmenuje se Nikki,” vysvětlil Christopher. „Její maminka se pohřešuje. Můžeš se mrknout do jejích záznamů sociálního pojištění a dát mi vědět, jestli na něco narazíš?”

„Holka?” Felixova fistule povyskočila o celou oktávu. „Ty máš u sebe holku?”

„Jo, mám u sebe holku,” prones chlácholivým tónem Christopher. Nezrudnul ani nic takovýho, co by udělal za starejch časů. Což byl naprosto pádnej důkaz, že mezi ním a McKayiou Donofriovou to nebude jen tak.

Ale… co ta moje fotka v jeho pokojíčku?

Popravdě řečeno, nevěřila jsem tomu, že by… no, že by se dokázal ujmout velení. Christopher přece rád přikusoval tortillovy chipsy Doritos, když hodiny a hodiny koukal na Discovery Channel. Nebyl to typ kluka, co sekýruje jiný lidi a volá kvůli tomu přes Skype svýmu bratránkovi, aby proklepnul stav sociálního pojištění pohřešovaný osoby.

Tahle jeho změna mi fakt naháněla husí kůži. Teda v pozitivním smyslu slova. Až na tu fotku mýho starýho já a nemile] vývoj v případu McKayly Donofriový.

„Můžeš jí pomoct?” zeptal se Christopher bratránka.

„Jasně že můžu,” potvrdil Felix. Teď to znělo, jako by promluvilo dítě. Ne že by to bylo tak daleko od pravdy, protože jsem ho zároveň viděla na obrazovce. Měl hubenej krček, rozcuchaný černý vlasy, beďary, prostě klasiekej puberťák. „Ukaž mi ji!”

„To na nic nepotřebuješ,” ujistil ho Christopher.

„Chci ji vidět” trval na svým Felix. „Sedím tady celej den sám, zavřenej… Jestli tam máš doma nějakou holku, tak mi ji aspoň ukaž!“

Bratránek mě začal bránit. „Nemůžeš přece

Rychle jsem popošla k počítači tak, aby mě zabírala pi dikamera na monitoru. Abych tomu klukovi konečně zavřela pusu. „Ahoj, Felixi.”

Christopherův bratranec vyjeknul něco sprostýho a zmizel z obrazovky. „Prokrista,” zašeptal někde mimo obraz. „To je Nikki Howardová. Neříkals, že ta holka ve tvým pokoji je Nikki HowardovdV”

„Tak jo,” ozval se lehce pobaveným tónem Christopher. „Seznamte se: ta holka v mým pokoji je Nikki Howardová.”

„A jak” zasípěl Felix odněkud mimo záběr, „se ti povedlo nalákat do svýho pokoje Nikki HowardovouV”

Christopher se po mně otočil a nepatrně se pousmál. „Prostě sem za mnou přišla” prohodil. Nemohla jsem si pomoct, abych se na něj taky neusmála. Jestli mě chtěl tímhle způsobem uchránit před dalšíma slzama, tak to fungovalo. Páni. Měla jsem se před Christopherem zkusit rozbrečet už dávno. Možná bych ho tím dokázala přimět, aby přeladil kanály pokaždý, když trval na tom, že budeme sledovat nudnej automobilovej magazín Top Gear. „Dokážeš jí pomoct, Felixi, nebo ne?”

„Se ví, že můžu” Na monitoru se zase objevila poďobaná klučicí hlava. Zato vlasy měl ulízaný a natáhnul si čistý tričko. „Ahoj, Nikki,” prones mnohem hlubším hlasem. „Moc mě těší.”

„Ehm.” Navzdory tý bláznivý situaci jsem se usmála. „Mě taky.”

„Bezva. To je bezva” ujistil mě Felix. „Tak mi dej číslo maminčina sociálního pojištění, a mužem to celý rozjet.”

Podívala jsem se na Christophera. „Ale tohle už prověřovala policie, aspoň myslím “

„Policajti!” vybuchnul opovržlivě Felix. „Myslíš, že maj stejný možnosti jako já i když mi odpojili wifinu a musel jsem se napíchnout k sousedům? Hele, jestli tvoje máma už není mrtvá nebo nezdrhla na druhej konec světa, tak ji najdu. Jen mi dej ty čísílka, kotě.” Christopher zvednul varovně prst a Felix se urychleně opravil: „Dej mi to číslo, prosím, Nikki”

„Já ho teď nemám u sebe” vysvětlila jsem mu a při pohledu na výraz opovržení v jeho očích rychle dodala: „Ale můžu ho sehnat

„Super!” přerušil mě Felix. „Tak až ho budeš mít, pošli mi ho esemeskou! Nebo se s ním můžeš rovnou stavit u nás.. Moje máma dělá fakt dobrý chilli “

Christopher natáhnul ruku a vypnul obraz na monitoru. Felixova tvář rázem zmizela.

„On je trochu pošuk,” prohodil omluvně. „Ale věř nebo ne, fakt ví, co dělá. Proto mu soudce napařil půl roku domácího vězení, místo aby hojen klepnul přes prsty. Táta mě k nim každou neděli posílá, protože tvrdí, že bych měl mít na Felixe dobrej vliv, ale ve skutečnosti je to přesně naopak. I když to je teď fuk. Až to číslo budeš mít, stačí, když ho napíšeš mně. A já už mu ho předám.“

„Aha. Tak jo. Díky “ Zadívala jsem se na svou fotku, která se na nás z poličky vilně zubila. A rychle jsem od ní odtrhla pohled. „Seš moc hodnej.”

Christopher pokrčil ramenama. „Vlastně bys mi to mohla oplatit. Teda… kdyby se ti chtělo.”

Cože? Hlavou mi prolítla spousta nápadů, jak asi..Třeba by se hodil ten trik s jazykem, i když pořád nevím, co přesně to má bejt ale musela jsem na to ustavičně myslet, což bylo dost zneklidňující. Nohy mi podklesly tak, že jsem se musela posadit na Christopherovu pečlivě ustlanou postel (Velitel věřil, že precizně ustlaná postel znamená precizně uspořádaný myšlenky).

„Jo?” podařilo se mi spíš zaskřehotat než vyslovit.

„Jo,” přikejvnul Christopher. „Záleží jen na tom, jak moc seš loajální ke svýmu zaměstnavateli.”

Tahle otázka přišla tak nečekaně, že jsem bezmyšlenkovitě vyhrkla: „Ke komu?r

„K tvýmu šéfovi,” prones trpělivě Christopher. „K Robertu Stárkovi. Máš ho ráda?”

Tohle už mě vykolejilo totálně. „Cccože?” vyblekotala jsem.

„Pracuješ pro společnost, která za poslední rok ohlásila obrat ve výši tří set miliard dolarů , a většina zisku jde do kapes tvýho zaměstnavatele. Jen mě zajímalo, jak se k tomu stavíš.”

Byla jsem tak omámená modří jeho očí, že jsem se na

jednou uslyšela vykládat: „Chce po mně, abych se producírovala v televizním přenosu v diamantový podprsence za deset milionů dolarů. Myslíš, že ho za to zbožňuj u?”

Christopher se usmál. A jeho úsměv udělal něco divnýho s mejma vnitřnostma. Jako by najednou zkapalněly.

„Pevně jsem doufal, že řekneš něco takovýho.”

Pak mi vysvětlil, co má v plánu. A k čemu mě potřebuje.

A můj svět, ktere j byl už tak vzhůru nohama, se převrátil naruby ještě jednou.

„S Felixem se už dlouho snažíme nabourat do centrálního počítače řetězce Stark,” začal. „Ale nedaří se nám to. Maj fakt ucházející firewall. Tak mě napadlo, že bysme místo zadních vrátek mohli použít hlavní vchod.” Přestal se usmívat a vážně mě pozoroval. „Myslíš, že bys nám dokázala sehnat jméno a přístupový heslo někoho, kdo ve Starku pracuje? Nejlepší by byl někdo hodně dobře postavenej, ale v podstatě by stačil kdokoli..

Zůstala jsem na něj zírat.

Tak tohle ode mě potřebuje? Na nic jinýho jsem nedokázala myslet. To chce jen nějaký pitomý uživatelský jméno a heslo?

Jak výmluvný. Proč mě to vůbec překvapuje? Teda ten. kluk má přece na poličce vystavenou fotku mrtvý holky. Ne miniaturní fotku na legitku, ale velkej lesklej snímek osmnáct krát dvacet čtyři, a její oči sledujou celej pokoj.

Úžasný. Takže teď budu žárlit sama na sebe.

Postavila jsem se a přešla k oknu. K Christopherovu úžasu jsem se vyklonila a otevřela ho dokořán, abych vpustila dovnitř studenej mokrej vzduch a s ním dopravní ruch na Bleecker Street. Doufala jsem, že tenhle šum znemožní tomu, kdo nás odposlouchává, rozeznat jednotlivý slova.

„Co to děláš?” zeptal se zvědavě.

Mávla jsem rukou nad hlavou. „Napadlo tě někdy, že , nás můžou odposlouchávat?”

Vytřeštil na mě oči. „Kdo?”

„Stark,” zašeptala jsem. Srdce mi trochu poskočilo, když jsem to vyslovila. Ani ne proto, že by mě ten zlověsínej řetězec tolik děsil, ale protože Christopher se na mě díval… no doopravdy díval, jako by mě viděl prvně v životě.

Což teda ani omylem.

Pak se rozesmál. „Stárků Tady? To myslíš vážně?”

Smrtelně vážně. Jenže to jsem mu vysvětlovat nemohla. Zvlášť ne teď.

„Christophere, neměl bys je podceňovat,” zašeptala jsem. „Věděj… toho fůru.”

Rozesmál se ještě víc. „Ty seš paranoidní.”

„Možná.” Posadila jsem se zase na jeho postel, „A ty možná taky. To, o čem mluvíš… je totiž šílený. Hele… co vy dva chcete dělat, až se jim nabouráte do systému?“

Zatvářil se překvapeně. „Zničit ho.” Jako by chtěl dodat: Cojinýho?

Zničit ho. Že mi to hned nedošlo. Jako by to bylo tak snadný. Jako by Christopher byl Robin Hood a počítačovej systém Starku kočár plnej zlata, kterýho se hodlá zmocnit.

„Není to trochu… dětinský?” Zastrčila jsem sl pramen vlasů za uši a uvažovala, jak mu sdělit to, co mám na srdci, a přitom ho neurazit. „Chápu na pár hodin jim prostě vypadne síť. Pár majitelů mobilů Stark bude šílet. Možná se s tím dostanete do zpráv na Googlu. Ale… k čemu to bude? Abyste předvedli, že to zmáknete? Že váš počítač je schopnější než jejich server? Promiň, ale… nic moc.”

„Ne, ne,” přerušil mě Christopher a zavrtěl hlavou. „Ty mi nerozumíš, Nikki. Chceme zničit Obchodní řetězec Stark. Zlikvidovat ho. Nadobro.”

Kdo mě v pondělí ráno pozoroval, jak klopýtám do školy těsně před zvoněním, v jedný ruce kabelu Marc Jacobs s počítačem MacBook Air a ukolama, co už měly bejt dávno odevzdaný, a ve druhý kelímek s čajem, musel uhodnout, že jsem nestrávila moc povedenej víkend. Věděla jsem, že vypadám příšerně. Celou noc jsem se převalovala na posteli a nemohla usnout. Ne proto, že mi Lulu Collinsová sebrala deku i polštáře, ale z toho důvodu, že kluk, do kterýho jsem beznadějně zamilovaná, je taky zamilovanej. Ale jak se nakonec ukázalo, ne do McKayly Donofriový. Je zamilovanej do mrtvý holky.

Jo, a nezapomněla jsem se zmínit, že chce mimo jiný stáhnout ke dnu společnost, pro kterou pracuju? Jo, takže to si k tomu připočtěte.

Ne že bych osobně byla Stárkem nějak okouzlená, ale taky jsem ho nezamejšlela rovnou zničit. Koneckonců pár jeho zaměstnanců mám fakt ráda.

A ne že by se mi Christopher milostivě svěřil s tím, jaký maj s Felixem konkrétně plány a co hodlaj podniknout, až jim předám tu informaci. Proč by mi to taky vykládal? Jsem jenom supermodelka s dutou hlavou.

Ne že by mi přímo vpálil jednu do obličeje. Ale bylo nejspíš nezpochybnitelný, že bych tomu podle něj „nerozuměla” a že „čím míň toho budu vědět, tím lip”.

Jasně, můžu si za to i sama. Když jsme se po tý nehodě setkali poprvé, předstírala jsem, že počítačům a těmhle věcem vůbec nerozumím.

Jenže v reakci na jeho oznámení, že má v plánu zničit Obchodní řetězec Stark, jsem už nic nepředstírala. Nesvedla bych to. Byla jsem upřímně zděšená. Takže jsem vyhrkla první věc, která mi přišla na jazyk. „Ale… pročT”

Christopher se jen záhadně usmál a prohlásil: „Mám. pro to svý důvody.”

A neušlo mi, jak jeho pohled zaletěl i když jen na vteřinku k my fotce na poličce.

Super. To je teda super. Protože teď už mi docházelo s naprostou určitostí, co se tady děje. Moje smrt způsobila tak jako smrt tragických hrdinek často způsobí další tragédii. Christopher umřel taky. Zatím jen uvnitř. Jeho srdce zkamenělo, a z toho veselýho, zábavnýho kluka, kterýho jsem milovala, se kterým jsem postoupila do tolika levelů Poslání a u kterýho jsem toužila, aby mě konečně začal vnímat nejen jako parťáka, ale i jako holku, se stal Supermstitel.

Ale co mě na tom tak překvapuje? V komiksech přece k takový proměně dochází v jednom kuse. Christopher teď bude využívat svý síly ve prospěch zla, ne dobra, aby pomstil moji smrt. Copak může mít tohle všechno jiný vysvětlení?

Jen jsem se o tom potřebovala ujistit. „Je to kvůli tomu, co se stalo tvý kamarádce při slavnostním otevření obchoďáku Stark? Protože já vím jistě, že to byla chyba těch demonstrantů, co stříleli paintballovejma pistolema na plazmovou obrazovku, pod kterou stála.”

Christopher se na mě podíval s tváří bledou jako stěna. „A kdo zodpovídal za to, že plazmový obrazovky budou u stropu držet dost pevně na to, aby odolaly útoku paintballový kanonády a nezřítily se?”

„No, Stark,” připustila jsem. „Ale

„Takže Stark ponese důsledky toho, co má na svědomí.”

Panebože! To je teda maglajs.

A taky je to dojemný. Koneckonců která holka se může pochlubit Supermstitelem, co se pustil jen kvůli ní do boje

s ekologicky i jinak nezodpovědnou korporací? S korporací, která ji drží v otrockým pracovním poměru a která ji před několika málo desítkama hodin málem nechala sežrat karibskejma žralokama.

Problém by] ale v tom, že to nedělal pro mě. Nebo to svým způsobem dělal pro mě, ale neměl o tom tušení. Protože si myslel, že Em Wattsová je mrtvá.

A teď už jsem mu vůbec nemohla říct, jak se věci mají. Protože bylo jasný, že ten kluk je už tak jako tak mimo. Co by asi udělal, kdyby se najednou dozvěděl pravdu? Za pár vteřin by to všechno hodil na Facebook, protože by měl pocit, že tímhle se Starku nejlíp „pomstí”.

A co potom já? A co naši? Skončili by u soudu, kde by museli vyhlásit bankrot. Jo, Stark by to možná zničilo. Jenže Wattsovic rodinu tutově taky.

Už tak bylo dost blbý, že se Christopher snaží vytvořit nějakej poěítačovej virus a že Stark o tom nejspíš ví vzhledem k tomu, že měli v bytě nastrkaný štěnice a že jsem tam teď přišla já. Nechtělo se mi věřit, že tohle se děje zrovna mýmu milýmu a zábavnýma nejlepšímu kámošovi, Jak se z něj vlastně stal ten temnej, cynickej bojovník za celosvětovou spravedlnost? Odkdy?

„Ty si fakt myslíš,” začala jsem pomalu, protože jsem pořád přemejšlela, jak se s tím vším vyrovnám, „že tohle by ta tvoje kamarádka, Em tak se jmenovala, ne? chtěla? Uvědomuješ si, co se stane, když na to přijdou? Napařej ti domácí vězení jako tvýmu bratránkovi. Nebo něco horšího. Třeba tě zavřou do opravdický basy, pokud tě budou soudit jako dospělýho.”

„To je mi fuk,” prohlásil Christopher a pohodil hlavou. „Stejně to udělám.”

Zamrazilo mě na páteři. Bylo jasný, že jeho proměna je nezvratná a dokonaná. Scházela mu už jen černá kápě. a rozšklebená jizva na tváři.

„Ty chceš riskovat vězení jen kvůli mrtvý holce?“ zeptala jsem se užasle.

„Ona za to stála,“ odpověděl mi prostě.

Kdybych v tu chvíli mohla popadnout nůž a zabodnout ho do srdce Em Wattsový, udělala bych to tak moc jsem ji nenáviděla. A je mi fuk, že jsem to kdysi bejvala já. Už jsem se na její fotku ani nedokázala podívat. Musela jsem piyě. Pryč z Christopherova zabijáckýho doupěte, zvlášť když mě ještě nepřešla chuť ho políbit.

Ale on se tu se mnou rozhodně líbat nechtěl. Protože miluje mrtvou.

Už nevím, co bylo potom co jsem řekla nebo udělala. Věděla jsem jen, že stojím v chodbě Maloneyovic bytu, snažím se nacpat do rukávu kabátu a natáhnout obleček Cosabelle. Stydím se to přiznat, ale řekla bych, že jsem měla oči zase plný slz.

Jenže tentokrát si toho Christopher nevšimnul.

A navíc jsem se musela rozhodnout. Buď seženu Christopherovi to, co po mně chce, a budu riskovat živobytí všech těch lidí, se kterejma skoro dennodenně dělám (teda pokud se Felixovi a Christopherovi jejich plán podaří,“což teda, no… jaký maj šance? Christophera miluju a vím jistě, že pokud se k něčemu rozhodne, dokáže to. Ale srazit na kolena společnost s multimiliardovým obratem nějakým počítačovým virem? Nebo co to vlastně chystaj? Má to aspoň trochu reálnej základ?) Anebo se na něj mám vykašlat a pokusit se vypátrat Stevenovu mámu jinak?

Navíc jsem nemohla usnout kvůli tomu, no… kvůli svýmu odhodlání přimět ho, aby mě začal milovat takovou, jaká jsem. Teda v těle Nikki Howardový.

A když jsem tam s ním stála v chodbě jejich bytu, Christopher už úplně vypadnul z role zachránce hezký dívky, který hrozí v drsnejch ulicích New Yorku vážný nachlazení

Ne že by nebyl zdvořilej. To jo. Pučil mi deštník, jak slíbil, a tak vůbec.

Ale nežadonil, abych ještě nechodila. Ani náhodou.

Může se pak někdo divit, že jsem nemohla spát? A že jsem se vůbec neučila, i když mě čekaly pololetní testy?

Když jsem vešla do budovy Alternativní střední školy Tribeca, zamířila jsem rovnou do umejvárny. Doufala jsem, že si před první hodinou hodinou ústního projevu, kterou mám s Christopherem stačím dát trochu do pořádku obličej. Netušila jsem sice, co mu řeknu, ale už jsem si vyzkoušela, že se cejtím lip, když mám na puse naneseno trochu lesku. Moje sestra mi o výhodách lesku na rty básnila už léta, ale já si toho donedávna nevšímala až do chvíle, kdy na mně začaly makat kosmetičky a vizážistky, a já uviděla ten rozdíl v zrcadle a taky na stránkách magazínů, co Nikki tak často zdobí. Tahle vymoženost holce vážně zvedne sebevědomí. A kdo tomu nevěří, ať vyzkouší značku Nars Triple X.

Je to vážně legrace: zrovna když jsem o tom hloubala, vypochodovala z umejvárny moje ségra a vrazila do mě.

„Em… teda, Nikki!“ vyjekla, když mi z kelímku v ruce vystříknul horkej čaj a rozlil se po podlaze kolem nás. „Jejda! Promiň, prosím tě!“

Její kamarádky Frida zásadně neudělá krok bez doprovodu hejna roztleskávaček ze svýho ročníku na mě kulily oči. I když jsem už ve svý nový inkarnaci chodila na A.SŠT dva měsíce, studenti si pořád nezvykli, že mě potkávaj na chodbách. V jednom kuse na mě někdo civěl, občas i hvízdal, přestože jsem na sobě měla to nejkonzervativnější oblečení. Vedení školy nepovolovalo holý bříška, velký výstřihy ani páskový boty, ale stejně nezabránilo tomu, aby Whitney Robertsonová a její klony někde občas „náhodou“ neodhalily svou opálenou pokožku. Zato já se radši halila od hlavy k patě. Teda ne že by moje tělo mělo ještě pro

někoho zůstat tajemstvím přinejmenším ne po silvestrovsky přehlídce Starku.

„No jo,” zavrčela jsem na ségru. „Fakt díky.“ Nemusela jsem bejt hned tak jízlivá, ale ten horkej čaj mi popálil ruku. Otřela jsem si ji do trička Temperley, který mělo tmavomodrou barvu, takže na něm snad nebudou vidět fleky.

„Jsem tak ráda, že jsem na tebe narazila” zadrmolila Frida. „Musíme si promluvit.” A vtáhla mě zpátky do umejvárny, z který právě vylezla. „Běžte napřed, holky!” zavolala na svoje nohsledky. „Já tady musím hodit řeč s Nikki.“

Bezva. To je bomba. Aspoň na její kámošky to tak zapůsobilo. Záchodky byly naštěstí prázdný, jak se Frida bleskurychlým zotvíráním dveří kabinek přesvědčila.

„Jaks mohla včera tak zdrhnout?!“ obořila se na mě. Ten zdvořilej tón, kterej nasadila před kámoškama, byl fuč. „Dělaly jsme si s mamkou o tebe takový starosti! A nebralas nám vůbec telefony!”

Matně jsem po ní zamžourala. Takhle brzo po ránu, nebo spíš po bezesný noci a bezkofeinovým ránu, toho na mě bylo trochu moc. Ne že bych si jinak kofein tolik dopřávala, protože se ukázalo, že Nikki z něj taky pálí žáha (naštěstí měla všechny zakázaný potraviny vypsaný na seznamu nalepeným na lednici). Jeden šálek kafe denně její chatrnej žaludek zvládal, ale víc bylo tabu.

„Měla jsem fakt hroznej den,” vysvětlila jsem Fridě. Je mi jasný, že tohle jako vysvětlení neobstojí. Ale nic podrobnějšího jsem jí vykládat nemohla.

„A nechalas tam tašku s dárkama!” hlásila ségra. „A vůbec nic jsi neřekla!”

„To jsou dárky, který si máte rozdělat až pod stromečkem u babičky,” hlesla jsem a pokrčila ramenama. Snažila jsem se nemyslet, jak jsme si vždycky užívali, když jsme rozbalovali z vánočního papíru ozdobný pitomosti a čokoládový Santy. Věděla jsem, že s tím je teď konec.

„Já vún“ přikejvla Frida, „a to je od tebe moc hezký…“ Bylo mi jasný, že už zachrastila s tou blankytně modrou krabičkou, která byla popsaná jejím jménem, a došlo jí, že se v ní skrejvá to, po čem prahla. Co už měly všechny její kámošky ze třídy, ale nám to naši nikdy nechtěli dovolit: diamantový cvočky do uší.

„No, víš…“ vysoukala jsem ze sebe rozpačitě. Nechtělo se mi myslet na to, jak tohle bude Frida na Floridě rozbalovat, a já u toho nebudu, abych viděla její rozzářenej výraz. „Už musím jít. Za chvíli zvoní, a já ještě nestačila dojít ke skříňce.”

„Ne!“ vyštěkla ségra a chňapla mě za zápěstí. Naštěstí ne za tu ruku, ve který jsem držela čaj. „Nikki, probrala jsem to s mámou i s tátou. Proto jsme ti pořád volaly. Mamku nenapadlo, že budeš tak rozčilená kvůli tomu, že s náma nemůžeš k babičce. Myslela, že budeš na nějakým úžasným místě, jako třeba v Paříži nebo tak, a že ti to vůbec nebude vadit „Fakt už musím,“ přerušila jsem ji. Nemínila jsem to poslouchat. Určitě mi teď začne vykládat, že se rozhodli uspořádat pro mě nějaký falešný Vánoce s chanukou tady ve městě, kde si budeme vyměňovat dárky, pít punč a pouštět si z dývka Dickensovu Vánoční koledu.

Jenže bez babičky, bez pláže a bez těch gumovejch mraženejch bagelů to stejně nebude vono. I když s tímhle přecitlivělým tělem bych je stejně nemohla pozřít.

ale když to teď víme, tak to provedeme úplně jinak” líčila Frida. „Letos Floridu vypustíme. Zůstaneme tady ve městě a babička přiletí sem! Takže můžeš bejt s náma. Řeknem babičce, že ses moje kamarádka ze školy

„Free,“ přerušila jsem ji. Tohle fakt nebudu poslouchat. „No tak, Em. Já vím, že to nebude jako jindy, ale aspoň bude sranda. Víš, jak babička nesnáší New York v zimě a jak bylo vždycky těžký ji sem dostat „Free!“

Ségra nadskočila. Těžko říct, jestli proto, že jsem na ni zařvala, nebo z toho důvodu, že zrovna začalo zvonit. V každým případě mě konečně začala vnímat.

„Přijdem pozdě na hodinu. Proberem to potom, jo?“

„Tak jo.“ Zatvářila se ublíženě. „Kristepane… já myslela, že budeš ráda! Vem si, že kvůli tobě jsem nechala plavat celej roztleskávačskej tábor, abych mohla trčet doma s tebou a s babičkou “

Najednou jsem už úplně ztratila chuť na čaj, nehledě na kofeinovej absřák. Zahodila jsem nedopitej kelímek do odpadků a vyšla z dámský toalety.

„Nejsem ráda,” procedila jsem skrz zuby na Fridu, která dusala za mnou., „Chci, abys dělala, co chceš ty, ne co si myslíš, že bych chtěla já.“

„Ale já dělám, co chci,” namítla. „Chci jít na ten tvůj večírek.“

Zarazila jsem. se vpůli kroku a otočila se k ní. Kolem nás se hrnuli poslední opozdilci, co se snažili vběhnout do tříd před začátkem vyučování, ještě než se začnou udílet tresty.

„Počkat” Zírala jsem z vejšky na ségru. „Tím chceš říct, žes vzdala tábor na Floridě kvůli tomu, abys mohla jít na večírek k Lulu?” No, to byla prostě celá Frida. Tak ji fascinovalo pozlátko světa slavnejch, že by si klidně uhryzia ruku, kdyby tím získala šanci otřít se o nějakou celebritu.

Její zrudnutí odhalilo pravdu dřív, než stačila něco vyblekotat. „No… to zrovna ne…L<

Rozhodila jsem zoufale rukama a otočila se, abych to stihla do třídy. Už jsem toho měla plný zuby.

„No co?!“ Frida se mi držela za patama. „Myslela jsem, že budeš ráda! Včera jsi vypadala tak smutně! A když jsme ti s mamkou a tátou vyšli vstříc

„Ty seš fakt neskutečná,” zavrčela jsem. „Hele, včera jsem nebyla ve svý kůži kvůli tomu hnusnýmu počasí, a navíc jsem se bála, že si proti sobě popudím mámu, když se tě

budu zastávat, abys mohla jet na ten roztleskávačskej tábor. Ale ty, sotva se ti namane lepší příležitost, to klidně necháš plavat. To už ti nezáleží na tom, že v základně lidský pyramidy plníš nezastupitelný místo? Že když tam nepojedeš, může se pak zranit nějaká holka z vašeho týmu?”

Ségra pospíchala vedle mě s otevřenou pusou. Připomínala zlatou rybičku. Asi se snažila vymyslet si nahonem nějakou omluvu pro svoje přelétavý chování. Jenže tady se nedalo nic říct. Nedalo se to nijak ospravedlnit.

„Chápu, žes mi chtěla pomoct,” pronesla jsem. „Ale neudělalas to jen kvůli mně, že ne? Protože ve skutečnosti bys z toho měla prospěch zase hlavně ty. No, tak já ti teda něco řeknu, milá Free. Na světě jsou důležitější věci než nějaký večírky. Třeba nepodrazit holky z družstva. Chápeš vůbec, jak by jim asi bylo, kdyby zjistily, že ses na ně vykašlala jen kvůli mejdanu u Nikki Flowardový a Lulu Collinsový?”

Dorázovala jsem až ke dveřím učebny, ve který nás pan Greer poučoval o technikách ústního projevu, a rozzlobeně se otočila na Fridu. Ta měla oči plný vzteklejch slz.

„Já jsem to chtěla udělat pro svou sestru!” vyjela na mě dotčeně.

„Zajímavý, že si na existenci svý sestry vzpomeneš, jen když po ní něco chceš,” prohodila jsem. „Třeba aby se tě zastala před mámou nebo aby ti dala diamantový cvočky nebo aby tě pozvala na nějakej podělanej mejdan celebrit. Kam mimochodem pozvaná nejseš.”

A proletěla jsem kolem ní právě ve chvíli, kdy na mě pan Greer ironicky zavolal: „Slečno Howardová? Nepřidáte se k nám? Nebo dneska míníte jen postávat v chodbě a debatovat na tomto fóru?”

„Pardon,” hlesia jsem. Vklouzla jsem do třídy na svoje místo…

,.. který bylo přímo před Christopherem.

Tak tohle asi nebude můj den.

Christopher byl pro změnu vzhůru a s úsměvem mě pozdravil. „Jakje?“

„Ehm,” zamumlala jsem a říkala si v duchu: Neopovažuj se na nej taky usmívat, Em Wattsová, i kdybys chtěla sebevíc, i kdybys ho milovala sebevíc, i kdyby s tebou jeho úsměv dělal psí kusy. Ten kluk přešel na Temnou stranu! A i kdyby ne, nemá tě rád, Teda má, ale ne v tyhle podobě. Zbožňuje tě mrtvou.

A to je špatný. I to, co plánujou se svým bratránkem.

Nebo ne?

Ale než jsem mu stačila něco odpovědět, naklonila se ke mně přes uličku Whitney Robertsonová a zašeptala: „Panebože, to je tričko Temperley? To je boží.”

„Jak ses měla o víkendu?” zajímala se její Kumpánka Lindsey Jacobsová, která seděla v lavici vedle ní a taky se ke mně dychtivě nakláněla. „Četla jsem na Googlu, žes byla s Brandonem na Saint Johnu.” Takže fotky z naší výpravy jsou už online? Bezva. Jestli je tam taky informace o tom, že už spolu s Brandonem zase chodíme, nejspíš budu muset někoho vlastnoručně zavraždit. „To musela bejt paráda! Co bych za to dala, kdybych mohla na pár dní vypadnout z města. Tady je teď tak hnusně! A s Brandonem Stárkem. Je tak úžasnej! Jak ses vůbec dokázala přinutit a vrátit se do školy? To já bych se radši zabila!”

Jo. Kdyby tak věděla.

„Dámy,” ozval se jízlivě pan Greer, „přijměte mou neskonalou omluvu, že vás ruším. Ale možná byste si dokázaly

vybavit, že je poslední týden před koncem pololetí, a že tudíž musíme dotáhnout do konce vaše tříminutové ústní projevy, na nichž bude záviset vaše výsledná známka z tohoto předmětu, a to vše by bylo více než záhodno stihnout do vánočních prázdnin.”

Nezbejvalo mí než v duchu zoufale zasténat. Na tuhle hodinu jsem nebyla připravená. A to mě může každou chvíli vyvolat. Zatím jsem si nenašla ani pár minut, abych si něco nacvičila. Když jsem se včera vrátila od Christophera, překvapilo mě, že jsem zastihla Lulu doma, a ne na večírku s nějakejma kámošema. Byla v kuchyni a dělala světe, zboř se! kuře na víně.

Nikdy jsem ji neviděla vyrábět nic složitějšího než popcorn v mikrovlnce, takže jsem měla strach, jestli se jí něco nestalo. Málem jsem volala záchranku.

Ale nebyl to záchvat. Lulu vařila večeři pro Nikkina bráchu Stevena, kterýho poslala pro „fakt vykřupanou francouzskou bagetu”, kterou by k její specialitce přikusovali.

„Chci, aby si tvůj brácha myslel, že umím vařit,” vysvětlila mi, když jsem se jí zeptala, co to tady sakra provádí. „Nebo možná nechci. Co myslíš, že působí lip když holka lže a předstírá kvůli klukovi, že umí vařit, nebo když doopravdy dobře vaří?”

Věnovala jsem jí unavenej pohled. „Já ti radši řeknu, co nepůsobí dobře. Ty. Zrovna teď. Seš trapná. Jestli se chceš Stevenovi líbit, tak proč prostě nejseš sama sebou? Aspoň tohle mi vždycky radíš, pamatuješ? Že mám bejt sama sebou.” Ne že by to někdy zabralo. No… vlastně zabralo. Jenže ne na Christophera.

Po večeři jsem se nejspíš měla věnovat učení, ale nějak jsem skončila na pohovce mezi Lulu a Stevenem. Nikkin brácha vykládal (když ho k tomu moje spolubydlící dokopala) o svý práci radisty na ponorce, kde slouží.

A když jsem se vytratila do svýho pokoje, že se konečně

začnu učit, Lulu při cupital a za mnou, protože očividně zatoužila po pořádným holčičím pokecu. A pořád dokola se mě vyptávala: „Hele… vážně myslíš, že se mu líbím?“

„Lulu, dyť se sotva znáte,” snažila jsem se ji krotit. „Co tě na něm tak uchvátilo?”

Povzdychla si a stočila se vedle mě do klubíčka. „Je prostě tak… úžasnej.”

Tou nej úžasnější věcí, kterou na mě Steven zapůsobil, byla jeho nabídka, že umeje všechny veliký hrnce ty, co Lulu použila na vaření kuřete na víně, ale pak už se jí nevešly do myčky. Chtěla je nechat Kateřině, až k nám zej tra ráno přijde smejčit.

A musím přiznat, že na kluka… to bylo fakt nečekaný gesto.

Ale kdybych ten čas, kterej jsem věnovala drbání o přednostech Stevena Howarda, věnovala radši přípravě do Školy, nemuselo mi teď bejt na zvracení, když se pan Greer začal probírat svým zápisníkem,.

„Takže se dáme chutě do práce,” mumlal si. „K tabuli půjde…”

Já ne, modlila jsem se v duchu. Já ne, panebože, prosím prosím! Jestli mě nevyvolá, slibuju, že až do konce tejdne budu večer co večer doma a učit se až do půlnoci…

„… Christopher Maloney.”

Christopher se zvednul a napochodoval před třídu. Když procházel uličkou, trochu mrzutě jsem si uvědomila, že nejsem jediná holka, která za ním otáčí hlavu. Jeho vztah k módě prodělal v posledních tejdnech zásadní změnu: od konzervativních triček s límečkama, ve kterejch splýval s Jasonama Kleinama čili s kíonama Whitneyina kluka, úřadujícího krále Chodících mrtvol až po černou koženou bundu, kterou si teď nesundával ani ve třídě. Třeba McKayla Donofriová (měla jsem chuť jí strhnout z hlavy tu její želvovinovou čelenku a bylo mi fuk, kolik vlasů bych s ní

vyškubla) na něj civěla, když šel kolem ní, a taky Whitney a Lindsey vyjíždělo obočí vzhůru… A ne proto, že by se mu pošklebovaly jako zastara, ale protože měl na sobě upnutý džíny, který neponechávaly moc velkej prostor fantazii.

„Tři, dva…“ začal odpočítávat pan Greer, když se Christopher postavil před třídu a naznačil, že je přichystanej začít. Naše projevy odměřovala kuchyňská minutka. Na Alternativní střední škole Tribeca, jedný z nej prestižnějších institucí svýho druhu na Manhattanu, se totiž klade velkej důraz na nejmodernější výkřiky techniky, „jedna… TEĎ!”

„Obchodní řetězec Stark,” spustil Christopher, „dnes patří k největším nadnárodním společnostem. Předstihl dokonce i ropné giganty a jeho roční obrat činí téměř tři sta miliard dolarů.”

Počkat. Cože? Christopherovo tříminutový vystoupení se týká Obchodního řetězce Stark?

Začala jsem se na židli sesouvat níž.

Z jeho tónu bylo zřejmý, že o něm nehodlá vykládat nic pozitivního. Ne že bych já mohla říct na adresu týhle společnosti něco hezkýho, ale bylo trochu trapný, že jako Tvář Starku sedím ve třídě a poslouchám, jak můj spolužák útočí na mýho zaměstnavatele. Vnímala jsem, jak se ke mně pohledy ostatních rozpačitě stáčejí.

„Obchodní řetězec Stark,” pokračoval Christopher, „uvádí, že jeho roční zisk je sedm miliard dolarů. A přesto jeho zaměstnanci a Stark patří mezi největší zaměstnavatele v zemi pracují na plný úvazek v průměru za pouhých patnáct tisíc dolarů hrubého ročně, což je jen stěží dostatečná suma k uživení průměrné americké rodiny. Na zdravotní bonusy mají zaměstnanci Starku nárok teprve po dvou odpracovaných letech, nicméně pouze v takové výši pojistného, že ho často musejí doplňovat dotovanými zdravotními programy. Většina zaměstnanců Starku na plný úvazek, kteří se nesmějí sdružovat v odborech, je tak v zásadě

závislá na federálním zdravotním programu pro nemajetné vrstvy Medicaid. Ředitel a výkonný předseda Starku Robert Stark se přitom pravidelně objevuje v magazínu Forbes v seznamu nejbohatších lidí světa, většinou v jeho první desítce. Jeho osobní jmění činí něco kolem čtyřiceti miliard.“

Při tomhle sdělení se ozvalo mumlání… a nejen z lavice Whitney a Lindsey, který si šuškaly, že Brandon Stark je na tom teda ještě lip, než si myslely. Věděla jsem přesně, co bude následovat: začnou škemrat, abych jim práskla jeho číslo na mobil.

„Během posledních dvaceti Iet,“ pokračoval Christopher, „začalo však stále očividněji vyplouvat na povrch, že zatímco Stark na první pohled poskytuje zákazníkům zboží za nízké ceny a oplátkou za to řetězec čerpá daňové úlevy na stavbu svých obchodů v mnoha amerických městech mají tyto nízké ceny i odvrácenou stranu mince. Postavení obchodních domů tohoto řetězce nenapravitelně poškozuje konkurenceschopnost místních komunit, protože ničí maloobchodníky. Vlastníci menších obchodů nemohou spoléhat na žádné daňové úlevy, takže nemohou prodávat zboží stejně lacino, neodebírají zboží skoro výhradně z Číny, a nemohou tím pádem konkurovat dumpingovým cenám Starku. Obchodní domy Stark mění celé oblasti ve Spojených státech v města duchů a místní podnikatele přivádějí ke krachu. A kdo tím trpí nejvíc? My, daňoví poplatníci, kteří musíme těmto městům a obcím hradit revitalizační programy, jež zpravidla nikdy nefungují, protože pro všechny je stejně nejjednodušší nakupovat ve Starku, kde mají k dispozici velká a pohodlná parkoviště”

Porozhlídla jsem se kolem, abych zjistila, jak na to spolužáci reagujou. Normálně takhle brzo po ránu většina třídy ještě dospávalavčetně pana Greera, kterej míval ve zvyku většinu vystoupení svejch studentů proklimbat.

Ale tentokrát byli k mýmu úžasu všichni vzhůru a poslouchali řečníka. Což jeho rozhořčení jen povzbudilo.

„Stark drží ceny nízko tím, že zneužívá subdodavatelské vztahy a nedává vůbec vydělat americkým dělníkům” pokračoval Chrístopher. „A notebook Stark Quark, který právě společnost uvádí na trh, není v tomto ohledu výjimkou. V celém výrobním řetězci není jediný zaměstnanec z USA, který by se podílel na jeho výrobě. Aby si Stark zajistil, že jeho počítač bude chtít k Vánocům každé americké dítě, postaral se o to, aby byla nová verze hry Poslání pod názvem Říše dostupná jedině na jeho přístrojích, a spustil na podporu jejich prodeje agresivní reklamní kampaň, která trvá už několik týdnů

Sesula jsem se na židličce ještě níž. Nikomu ve třídě asi nemoh utýct spot (šířil se po YouTube), ve kterým Nikki Howardová ťuká na klávesnicí Quarku, položenou na svým nahým bříšku, zatímco se pohupuje v nafukovacím člunu v bikinách Stark v bazénu, kterej má tvar notebooku. Quarky jsou vodovzdorný (teda spíš šplouchuvzdorný pod vodu je upustit nemůžete, jak jsem zjistila, když se mi to nedrtíc stalo) a vyráběj se v mnoha barevnejch provedeních. V těch inzerátech má Nikki vždycky jinou barvu bikin, který pokaždý laděj s barvou notebooku, a pozadí dotváří rocková melodie. Není tam žádná zmínka o technickejch parametrech Quarkň reklama se prostě soustředí na to, že jsou „hezký”.

Jako Nikki Howardová.

„Pokud nechceme, aby se Amerika ubírala stejnou cestou jako starověký Řím,” vykládal dál Christopher a zjevně si neuvědomoval rozpačitý ticho ani to, že si Lindsey Jacobsová začala pobrukovat znělku reklamy na Quark, „který se v pátém století našeho letopočtu ocitl v podobné situaci jeho hospodářství se zhroutilo a společnost závisela čistě na zboží z dovozu musíme tedy odmítnout roli pouhých

konzumentů a stát se opět výrobci. Jinak budou lidé jako Robert Stark nezřízeně bohatnout v důsledku naší lenosti: lenosti jít si koupit knihu do knihkupectví a chleba do pekárny, oblečení do prodejny textilu a cédéčko do hudebního obchodu, protože je mnohem pohodlnější nakoupit si všechno toto zboží pod jednou střechou. Někteří z nás jsou dokonce tak líní, že radši pálí fosilní zdroje energie a jedou několik kilometrů, jen aby si mohli vyřídit nákupy na jednom místě. Radši si tedy za diskontní cenu pořizujeme zboží vyrobené v zámoří, i když jeho kvalita je pochybná, než abychom zašli do místních obchodů a koupili si v nich věci, vyrobené v našich starých dobrých Spojených státech. Měli bychom se na chvíli zamyslet, jak to proměňuje společnost, v níž žijeme. Nemluvě o tom, co to dělá s americkým duchem. Vraždí ho to. Skutečným přínosem společnosti Stark tedy není pokrok, ale vražda.“

Nastala chvíle hrobovýho ticha, během kterýho nás Christopher pozoroval svejma azurově modrejma očima. Nebo ne nás obecně, jak jsem si po pár vteřinách uvědomila, ale mě… Jo, díval se přímo na mě, jako bych tady seděla coby oficiální představitelka zlořečenýho řetězce.

Což technicky vzato nebylo tak úplně od věci. Ale počkat… já jsem přece ten poslední člověk, kterýho by musel někdo přesvědčovat, že Stark je ztělesněný zlo. Jen si vemte, co proved mně.

No, teda, jasně zachránil mi život.

Ale taky mi ho sebral v každým ohledu, v jakým by se o tom dalo uvažovat. Nemůžu teď dokonce ani trávit Vánoce se svou rodinou. Takže bacha na to.

Aby bylo jasný, souhlasila jsem stoprocentně se vším, čeho se Christopher ve svým projevu dotknul. Ale co jsem podle něj měla asi tak udělat? Vypovědět smlouvu, protože můj šéf je ďábel? No… já tu smlouvu technicky vzato vypovědět nemůžu.

A vykládat to v tyhle třídě taky ne.

Neměla jsem na vybranou. Musela jsem se na židli narovnat, založit si ruce na prsou a zarytej pohled řečníkovi vrátit. I když jsem zase sklouzla očima k jeho rtům… k těm rtům, o kterejch jsem si včera tak pošetile myslela, že by mě mohly konečně líbat. Pořád jsem o to ještě stála. Zoufale.

Hořce jsem se v hloubi duše usmála, když vtom minutka pana Greera zazvonila. Nadskočila jsem stejně jako pár dalších lidí ve ztichlý místnosti. Až na Christophera, kterej mě dál probodával očima studenejma jako frappé.

A pak někdo McKayla Donofriová, jak jinak… ta holka mě štve, protože je schopná všeho, jen aby si získala Christopherovu pozornost začal tleskat. O pár vteřin pozdějc už aplaudovala víc než půlka třídy. Jenže jako by to mysleli vážně, ne posměšně, jako když někdo v jídelně upustí tác nebo vyvede něco podobně trapnýho.

„Výborný výkon, Christophere,“ přidal se k nim pan Greer. „Silné, přesvědčivé argumenty. Myslím, že jsi sice skončil o trochu dřív, než velely předepsané tři minuty, ale nestrhnu ti za to žádné body, protože oproti tvému minulému projevu tu došlo k pozoruhodnému zlepšení. Můžeš se posadit.”

Christopher došel zpátky na svoje místo. Nemohla jsem přehlídnout postranní pohledy, kterejma ho vyprovázely Whitney a Lindsey (mimochodem, ty dvě mu taky tleskaly). Bylo k neuvěření, jak rychle se Christopher proměnil ze společenskýho vyvržence v kluka, kterýho ostatní obdivujou. Možná poznali, že teď je uvnitř stejně mrtvěj jako oni už dávno.

Nějaká část mýho já přesto pořád odmítala připustit, že Christopher je odteďka vážně jedním z nich že je členem klubu Chodících mrtvol. Věděla jsem, že nemůže bejt uvnitř úplně bez života. Ten Christopher, kterýho jsem milovala.., to prostě nejde. Koneckonců to všechno dělal jen kvůli

pomstě. A rád by pomstil mě. To ho zaslepovalo, takže si neuvědomuje spoustu věcí: především to, že nejsem doopravdy po smrti, ale sedím v lavici před ním. A tak jsem se otočila k němu a prohodila:

„Bezva vystoupení.”

Co jinýho jsem měla říct? Všichni na mě koukali a čekali., jak zareaguju. Nesměla jsem vypadnout z role.

Přikejvnul. „Díky. Máš už to, o čem jsme spolu včera mluvili?“

„Částečně” odpověděla jsem a zalovila v tašce, abych z ní vytáhla číslo pojistky Stevenovy mámy, který jsem od něj dostala dneska ráno. Přistrčila jsem papírek po lavici k němu. „Tamto se pokusím sehnat co nejdřív.”

Nebyla jsem si tak úplně jistá, jestli nekecám. Ani jsem netušila, jak bych mu to měla sehnat, pokud se k tomu doopravdy přiměju. Ale nechtěla jsem mu taky odseknout, že mu nepomůžu. Existovala dost velká pravděpodobnost, že on je má jediná naděje při pátrání po paní Howardový.

A jestli je nějaká pravděpodobnost, že když mu pomůžu, tak mě… možná… přestane nenávidět…

Christopher vzal papírek s číslem a zastrčil si ho do kapsy bundy, právě když pan Greer vyvolal další oběť. Naštěstí ani tentokrát nedošlo na mě.

„Všechno, co jsem povídal, je pravda,” zašeptal.

Jeho slova mě šlehly jako rána bičem. A on to věděl.

„Jo,” povzdychla jsem si. „Já si to uvědomuj u.“

„A přesto seš vůči Robertu Stárkovi pořád loajální.” Pousmál se. Nechápala jsem, co ten úsměv znamená. Jako by mi tím naznačoval, že o mně něco ví.

Ale jak by moh, když mu ta nejzákladnější informace totálně unikala?

„To, cos chtěl, zatím nemám,” dodala jsem na vysvětlenou.

„Ale seženeš mi to.” Znělo to sebejistě. Zvláštní. Chris

topher se nikdy nechoval tak sebevědomě, když jsme spolu kamarádili. Nikdy. Připadalo mi to sexy… ale zároveň mě to trochu děsilo. „Viď?”

„Ehm,” zavrtěla jsem se, právě když Nikkin mobil v mý tašce začal vyhrávat Barracudu. „Dám ti vědět.”

McKayla Donofriová, která se zrovna vydala k tabuli přednýst svůj bezpochyby nudnej tříminutovej projev nejspíš o praktikách mlékárenskyho průmyslu a jeho bezohlednosti vůči lidem s alergií na laktózu se zamračila mým směrem.

„Ehm,” odkašlala si. „Mám dojem, že si tady někdo nevypnul mobil.” Dívala se přímo na mě, a tak nebylo pochyb o tom, koho tím myslí. „To není moc zdvořilé. Myslím, že bychom tu měli zachovávat aspoň elementární pravidla slušnosti.”

„Pardon,” vyhrkla jsem a zahrabala ve svý kabele. „Pardon, pardon.” Konečně jsem vylovila mobil a zatnula mu tipec.

Ale ne dřív, než jsem na displeji uviděla esemesku od my agentky Rebeky.

ZKOUŠKA NA PŘEHLÍDKU STARK ANGELS ŽACÍMA PRAVÉ TED, psala mi. KDE JSI????

Kdybyste se mě před čtvrt rokem zeptali, co budu dělat o posledním zkouškovým tejdnu před Vánocema, producírování ve spodním prádle na molu s bandou světovejch supermodelek by asi na mým seznamu činností hned nahoře nedefilovalo.

Vlastně by na něm nedefilovalo vůbec.

A tím spodním prádlem myslím naprosto miniaturní kousky.

Až na to, že v tomhle oboru se neříká spodní prádlo, nýbrž negližé.

A že to nebylo molo, ale ranvej.

Jo. Bylo mi souzený se pokořit tak jako ještě nikdy v životě. Protože já si vždycky, i v šatně po tělocviku, dávala záležet na tom, abych měla tělo zahalený aspoň ocf podpaží po stehna, i kdyby to mělo bejt třeba jen v osušce. A zapomeňte, že bych se někdy myla v těch vězeňskejch sprchách v hoičičí šatně ASST, kde se pod jednou hlavicí muselo tlačit čtyři až šest: spolužaček, aby to stihly do dalšího zvonění. Při tom, co se na naší škole vydávalo za tělocvik, se člověk beztak nikdy nezpotil. Takže se ani nemusel shánět po sprše.

Teda, tím myslím sebe. Protože kdykoli se ke mně dřív jen přiblížilo něco takovýho jako volejbal, dala jsem si záležet, abych se tomu klidila z cesty a tiše se stáhla do ústraní.

Chápete? Žádnej pot rovná se nulová potřeba sprchování. Geniální řešení problému.

Akorát že teď to vypadalo, jako by se mi osud za to

ulejvání z těláku rozhod dát jednu za ucho. Nejenže jsem se měla promenovat ve spodním prádle na opravdový silvestrovský přehlídce (a pokořit se tím před publikem složeným ze čtyř stovek novinářů, fotografů, kameramanů, návrhářů, módních odborníků, stylistů, vizážistů a bandy klasickejch celebrit, jako jsou Sting nebo John Mayer, doprovázenejch bandou zlatý mládeže, která se při takovejch příležitostech ve Studiu Stařic obvykle slejzala), Navíc budu muset absolvovat několik nácviků, kde budu chodit polonahá před kameramanama a zvukařem a osvětiovačema a stylistama… jo, a abych nezapomněla, taky před svejma kolegyněma z modelingu.

Jedna z nich myslím, že se jmenuje Kelley po mně teď pokukovala, když jsme seděly v zákulisí toho blázince a kolem nás pobíhaly asistentky, který se nás snažily obdařit padnoucíma křídlama a přidělenejma podprdama, kalhotkama a tangama, aby zjistily, jestli na galavečer objednaly všechno tip ťop.

„Máš z toho vítr, Nikki?” zeptala se Kelley s jižanským přízvukem a naklonila se ke mně. „Tváříš se dost divně.”

„Ehm,.. “ Totálně mě šokovalo, že na mě promluvila. Celej den jsem nikomu nestála za slovo, až na jednoho stylistů, kterej mě upozornil, že bych měla něco udělat se svou vnitřní energií. „Asi… trochu jo.“

Plaše jsem se na ni usmála. Mela jsem pocit, že za chvíli začnu zvracet ty jahody v čokoládě, který jsem uzobávala na stole s občerstvením. Copak si nedokážu zapamatovat seznam zakázanejch potravin, kterej mi visí na lednici? čokoláda je na tom soupisu stoprocentně.

„To bude dobrý!” ujistila mě Kelley. Měla veliký hnědý oči, který se po obtažení tekutým zvýrazňovačem ještě zvětšily. „Když budou reflektory moc pálit a ty nic neuvidíš, musíš ohmatávat molo chodidlama. A když ucejtíš jen vzduch, nepokládej nohu. To totiž znamená, žes došla na

konec mola. Nechtěla by sis přece stoupnout do prázdna. Víš, co by se pak stalo.” Pleskla dlaní o druhou ruku.

Moc mě tím neuklidnila. Spíš se mi chtělo ještě víc zvracet. Takže budu úplně oslepená reflektorama. A mohla bych z tý ranveje slítnout. Před tím mě nikdo nevaroval. Beztak už jsem byla na lodičkách Louboutin s patnácticentimetrovejma jehlama pořádně nejistá. Moje „sebevědomá chůze modelky” má teda k sebevědomí dost daleko.

Ale odpověděla jsem: „Bezva, díky,” abych byla kolegiátně zdvořilá.

„Jéžiš, Nikki,” ozvala se Kelley překvapeně, „to tys mě na ty reflektory upozornila, když jsem začínala. Pamatuješ?”

Zamrkala jsem. Zase jsem to podělala. Klasika.

„No jasně,” odpověděla jsem s krutým úsměvem. Protože taková přece Nikki byla krutá, že jo.

Jenže Kelley mi na mou strojenou drsnost neskočila. Proč taky?

„iy ses fakt uhodila do hlavy a ztratilas paměť, jak všichni říkaj,” povzdychla si a lítostivě se na mě zadívala.

„Jaký to je?” vmísila se mezi nás jiná holka ták zářivě plavá, jako byla Kelley tmavovlasá, zatímco jsme čekaly na oznámení, že režisér je přichystanej.

Překvapilo mě to. To, že na mě Kelley a ty další holky vůbec mluvěj. Tvrdly jsme ve.studiu už celý hodiny, zkoušely si prádlo a nacvičovaly kroky, ale z nikoho zatím nevypadlo ani půl slova. I když, jak mi teď došlo, ty holky dělaly s Nikki ve stejným oboru, takže ji nejspíš znaly a některý se s ní možná i kamarádily.

Ale buď byly moc zakřiknutý (což mi k jejich extrovertním povahám moc nesedí), aby se mě odvážily pozdravit, nebo jim Nikki provedla něco, čím je nakrkla. Jak jsem bejvalou nositelku svýho těla poznávala lip a lip, jevilo se mi to jako mnohem pravděpodobnější vysvětlení.

„Jaký je co?“ vyhrkla jsem užasle. Nejenom nad tím, že se se mnou ta holka baví, ale že to ví. Vážně tahle krásná blondýnka, co tady tak nevzrušeně sedí v průsvitný podprsence a tangách, ví o tý transplantaci mozku?!?

Ale možná ví houby. Možná je to jen agentka nastrčená Stárkem, která má vyšťourat, jestli náhodou nezačnu zpívat.

Jo. Tak daleko už došly moje stihomamy. Je to zvláštní. Sotva si jen pomyslíte, že by vás na každým kroku mohli sledovat, váš mozek se přepne na tenhle režim…

„Ta diamantová podprsenka přece,” upřesnila blondýna, když jsem asi tak minutu mlčela. „Máš na prsou deset milion babek, Nikki. Jaký to je?”

Sklopila jsem oči. No jasně. Už jsem se totálně zcvokla, tak je to.

„Vlastně dost nepohodlný,” ucedila jsem a pokrčila ramenama. „Diamanty jsou nejtvrdší minerál na Zemi, takže to není ten nejšikovnější materiál na výrobu podprsenky. Přesnějc řečeno je nej tvrdší po fulleritu, ale asi víš, jak to myslím.”

Proboha. Už dokonce blábolím jako cvok. Rozhodně ne jako Nikki Howardová…

Ta blondýna vzpomněla jsem si, že stylista ji oslovoval Veroniko na mě jen zírala, ale Kelley to naštěstí přišlo hrozně legrační stejně jako pár dalším modelkám kolem a rozhihňala se.

„Po fulleritu,” opakovala po mně. „Cos prosim tě dělala od tý doby, co jsme se viděly naposled? Chodilas někam do večerní školy?”

„Do večerní ne,” opravila jsem ji. „Vlastně chodím na normální střední.”

V tu chvíli mi zazvonil mobil ne Stark, ale ten dřuhej. Mrkla jsem na displej a našla esemesku od Fridy.

PROMIŇ, psala mi ségra. PLS NEZLOB SE NA ME.

MAM TE RADA!!! KDYBYS ME VIDĚLA! PORAD BREČÍM! PLS ZAVOLEJ !

Fakticky co já bych za to dala, kdyby nejhorší krize v mým životě nastala kvůli tomu, že mě starší sestra nechce vzít na vánoční mejdlo. Koneckonců… co by asi řekla máma, kdyby mě teď viděla v diamantový podprdě a průsvitnejch spoďárech s černou krajkou? Jo, a nezapomněla jsem na andělský křídla?

Takže PLS, nechtěj po mně, abych ti volala, Frido. Zrovna teď prožívám osobní tragédii. Nemusím se nechat vmanipulovat do truchlohry svý mladší ségry, která klidně může počkat, až skončí tohle divadlo. Jestli někdy skončí. Spis ne.

„To je krásnej mobil,” pronesla obdivné Kelley. „A co to máš za melodii?”

Překvapeně jsem se na ni podívala.

„Můžeš si ji stáhnout zadara na internetu,” vysvětlila jsem jí. Připadala jsem si hloupě, že se o něčem takovým vybavuju s holkama, kterejm je určitě přes dvacet. A počkejte, jak budou zmatený, až zjistěj, že se ta melodie jmenuje Bojový dračí pokřik a pochází, jak jinak, z internetový verze hry Poslání.

Až na to… že jim to bylo zřejmě buřt.

„Tý jo, vážně?” vydechla Kelley a podala mi svůj mobil Stark. „Zařídila bys mi to? Já ji chci.”

„Já taky!” začaly povykovat ostatní modelky. Až na Veroniku, která se na svoje kolegyně dívala, jako by jim ruplo v kouli. Trochu důstojnosti, doporučoval její výraz.

„Dámy!” zatleskal rukama režisér přehlídky Alessandro, aby přilákal naši pozornost. „Na místa! Takže přesně tak, jak jsme to už nacvičoval i, ano?”

Až na to, že při minulý zkoušce jsme na sobě měly normální oblečení, protože prádlo zatím nedorazilo. Natož křídla.

A Alessandrovi bylo špatně rozumět, protože nad ranvejí duněly tóny beatu.

„A teď už s hudbou” dodal režisér, jako bysrae byly úplně tupý. „Zkusíme si, jestli dokážeme chodit, v rytmu písně!“

Všechny holky, který se předtím shlukly kolem mě a chtěly stáhnout do telefonu melodii pro největší mouly, zaujaly bojový postavení. Asistentka mý agentky Rebeky Shauna přicupitala ke mně a zašeptala. „Poslouchej, Nikki, abys nebyla překvapená, udělali jednu změnu na poslední chvíli. Až vyjdeš v tý diamantový podprsence, Gabriel Luna spustí svou písničku ,Nikki4. Jen ti to dopředu říkám, aby ses nelekla.”

„Cože?” Spatně jsem jí rozuměla, protože v zákulisí byl pořádnej rachot.

Ale tušila jsem, co má na srdci. Že ten největší řízek v žoldu Starku, kterej o mně náhodou napsal písničku, bude zpívat ve chvíli, kdy já vyjdu na jeviště jen v křídlech, podprsence a kalhotkách. V diamantovýpodprdě.

Písničku o mne.

Přesně tohle jsem teď potřebovala slyšet. Když se mi už celý tejdny daří se Gabrielu Lunovi vyhejbat.

Ne že bych ho neměla ráda. Náhodou mám. Ale asi jako Brandona. Ne tak ráda. Tak ráda mám někoho jinýho.

Proto jsem neměla zapotřebí scházet se s klukem. zvlášť ne s takovým, co o mně skládá milostný písničky , když moje srdce ve skutečnosti patří jinýmu.

A ten dotyčnej, jak se právě ukázalo, miluje jinou holku. Mrtvou. A to je teda sakra těžká soupeřka. Jenže žádnej vztah holt není dokonalej.

„Rebeka mi zatrhla, abych tě na Gabriela Lunu upozornila dřív” prohodila s omluvným úsměvem Shauna. „Abys jako nebyla nervózní”

Zírala jsem na ní. Nebyla jsem nervózní. To zrovna ne.

Popravdě řečeno to ani omylem.

Spíš jsem byla na pokraji zhroucení.

„Snaž se na to nemyslet,“ doporučila mi asistentka a natočila mě tak, abych stála čelem k frontě neskutečně vychrtlejch vysokejch holek, který se chystaly vyjít na molo. „Zhluboka dýchej. Soustřeď se na svůj dech!“

Na svůj dech? Co to mele? Gabriel Luna, ze kterýho jsou Frida a všechny její pubertální kamarádky totálně hotový ten jeho přízvuk! ty oči! ty tmavý vlasy! o mně bude zpívat písničku, zatímco já se kolem něj budu producírovat ve spodním prádle. A při tom se mám soustředit na dejcháníl! ? Supěla jsem jako lokomotiva. Potřebovala bych se spíš soustředit na to, abych tolik nefuněla.

Jako bych neměla dost problémů s Christopherem a Stevenem a Nikkinou zaběhlou mámou a vůbec. To se na mě musí navalit ještě tohleto?

Jistě, spousta holek včetně mý ségry by umřela blahem, kdyby pro ně Gabriel Luna složil písničku. Já vlastně taky, kdyby…

… kdyby to nebyl jen kalkul, kterej ho má dostat na nej hořejší příčky hitparád. Písnička Gabriela Luny nic neznamenala. Ten kluk mě skoro neznal. Párkrát jsme se víceméně náhodně potkali, ale nikdy jsme spolu neměli rande. Nikdy jsme se nepolíbili. Teda… skoro nepolíbili. Nebylo to tak, že je do mě zamilovanej.

A i kdyby byl, tak by na tom nezáleželo. Protože je tady Christopher.

Holky přede mnou začaly jedna po druhý vycházet, nebo spíš vyletovat jako elegantní motýlci ze zákulisí na ranvej do oslepující záře reflektorů. Technici je na rampách vysoko nad temným sálem se stovkama sedadel pořád ještě nastavovali. Teď jsou sice ty sedadla prázdný, ale až nastane Večer V…

No jo, akorát… Na to teď nemysli. Snažila jsem se soustředit na svůj dech ne na to, co se bude dít, až vyjdu ze zákulisí.

Najednou se ke mně otočila holka přede mnou. Nevěděla jsem, že to je Veronica, protože jí křídla zezadu zakrejvaly celou hlavu. Poznala jsem ji až teď. „Teda, Nikki, ty máš ale nervy.“

Nechápavě jsem na ni. vytřeštila oči, „Promiň?”

„To teda neprominu,” sykla. „Ty víš, cos mi provedla. A nechápu, že máš vůbec tu drzost podívat se mi po tom všem do očí.“

Co jsem jí provedla?!? Vždyť od rána neprovádím nic jinýho, než že si snažím zapamatovat svoje postavení, láduju do sebe čokoládový jahody a potlačuju chuť na zvracení. Vypadlo ze mě sotva pár slov…

Ale ne. Počkat! Veronica mluví o něčem, co ií provedla Nikki.

„Promiň,’“ opakovala jsem, tentokrát už ne jako výraz nechápavosti, ale jako omluvu. „Fakt si nepamatuju to, o čem mluvíš

„No jasně,” ušklíbla se Veronica. Hudba burácela tak, že jsem ji stěží slyšela.

Jenže nenávist v jejím pohledu byla dostatečně výmluvná.

„Možná že jiný holky ti zobou z ruky třeba díky tomu ujetýmu zvonění a tý hraný nervozitě,” zavrčela na mě. „Ale mě neoblafneš. Vím, že sis tu amnézii vymyslela. A vím, že se pořád slejzáš s Justinem.”

Zamžourala jsem na ni. „S jakým Justinem?” Zadoufala jsem, že nemyslí Luluinýho expřítele Justina Baye… a vlastně kdysi i Níkkinýho. Protože Nikki se s ním tahala za záduma Lulu.

A jak se teď ukázalo, taky za zádama tyhle holky.

Veronica se na mě mračila dál. „Nedělej ze sebe blbku, jo? Já vím, že si s ním mailuješ,” vyštěkla. „A varuju tě. Dávej si bacha!”

Co… cože? Nechápu.

„Nemailuju si s žádným Justinem,” namítla jsem. To je

k neuvěřeni o čem se tady bavíme, i když musím připustit, že v poslední době se mi to stává v jednom kuse. Kéž bych na sobě aspoň měla trochu víc oblečení. Necejtila bych se tak příšerně odhalená. Ale kdyby mě Veronica chtěla bodnout do zad, diamantová podprsenka by mě před čepelí ubránila. A před kulkama taky. „Ujišťuju tě

„Já vím, že ses to ty,“ obořila se na mě. Muzika pořád hlasitě duněla. Kolegyně před ní právě vykročila na molo. „Dej od něj pracky pryč. Slyšíš?”

„Nikdy jsem

Ale to bylo fuk. Najednou byla pryč, obřadně vykráčela na plac přede mnou a špičky křídel se táhly po naleštěný podlaze za ní.

Skvělý. Takže mám dalšího nepřítele.

Co to měla Nikki za hormony? Proč přebírala kluky svejm kamarádkám, když mohla mít každou osobu mužskýho pohlaví, na kterou si ukázala (teda kromě Christophera Maloneyho)? To ji ty nezadaný nezajímali? Musela pást po těch, co už s někým chodili?

Je asi těžký bejt jednou z nejkrásnějších žen světa. Když se všichni chlapi div nepřetrhnou, aby vás získali, začne taková kráska přirozeně považovat za atraktivnější ty, co se o to nesnažej.

Ale proč si ta nána myslí, že si. Nikki s jejím přítelem donekonečna mailuje?

„Slyšíš?!” sykla na mě Shauna. „Pohni!”

Došlo mi, že se rytmus hudby změnil. V sále už neduněl rychíej technopop jako před chvílí, když vypochodovaly na molo ostatní modelky. Teď se ozvala mnohem příjemnější, chytlavější melodie.

A o vteřinu pozdějc jsem uslyšela hlubokej mužskej hlas s britským přízvukem. „Nik, ach, Nik, má krásko… nějak se to prostě stalo… asi jsem se bránil málo… a teď ti chci říkat lásko. “

Kdybych už předtím nefuněla, začala bych právě teď. Cože? Gabriel Luna, kterýho jsem viděla nanejvejŠ pětkrát v životě, mě miluje? Chce mi říkat lásko? \? No… to asi ne.

Já vím. Je to jen písnička, která se po Silvestru dostane do všech rádií a lidi si ji budou pobrukovat místo tý znělky z reklamy na počítač Stark Quark. Předpokládám, že v to aspoň Gabriel Luna a hudební vydavatelství Obchodního řetězce Stark doufaj.

„Nikki,” ozvala se Shauna, „upalujl“

Tak jo. Omámené jsem vypochodovala na molo. Snažila jsem se vybavit si ten správnej krok, ale bylo to najednou dost těžký, když mi v hlavě bzíkalo jenom: Gabriel Luna mě miluje? Vážně? Ne. Ne, to je blbost. Pokaždý když jsme se viděli, jsem udělala něco ujetýho, třeba se nechala nýst jako pytel na rameni Brandona Starka, nebo ležela v nemocniční posteli a dávala se dohromady po transplantaci mozku. Nemiluje mě. To je jen takovej reklamní tah. Píár v režii Starku. Proto přece přijel sem do Ameriky a nezůstal doma v Británii, jasný? Aby zapracoval na svý kariéře.

Ale když jsem nakráčela do středu mola a uviděla ho v džínách a bleděmodrý košili pod hnědým semišovým sakem, s kytarou v ruce, pochopila jsem, proč jsou z něj Frida a její kámošky tak vodvařený. Teda… vypadal fakt přitažlivě. A vpíjel se do mě pohledem. Neusmíval se, neraračil se, prostě se díval takovým tím naléhavým způsobem, a zpíval: „Ne proto, jak se usmíváš, a pro tvou chůzi ladnou… to proto, že mě dojímáš, už hledat nechci žádnou. Nik, ach, Nik, má krásko… nějak se to prostě stalo… asi jsem se bránil málo… a teď ti chci říkat lásko. “

Když jsem ho přitom pozorovala, dokázala jsem myslet jenom na to, na co při pohledu na Gabriela myslím vždycky. MáŠpravdu, Frido. Je fakt boží.

Ale zároveň jsem si uvědomovala, že není boží pro mě. . Pokud mi rozumíte.

Snažila jsem se koukat, kam šlapu, i když jsem viděla sotva dva kroky před sebe světla hodně oslepovaly, a navíc mi do očí házely prasátka diamanty na podprsence, Gabriel se trochu pousmál. Nějakým osvětlovačským trikem jeho tmavý vlasy na okamžik zezlátly a jeho modrý oči jako by patřily stvoření z jinýho světa.

„Nik, ach, Nik, má krásko… nějak se to prostě stalo… asi jsem se bránil málo… a teď ti chci říkat lásko, “

Panebože! Co bych dala za to, kdybych tohle někdy slyšela od Christophera. Kdyby to vykřičel do světa o mně. Ne o mně, jaká jsem byla dřív, ale o mně, jaká jsem teď.

Možná že ta jeho písnička je jen reklamní trik.

A přesto jsem nějak věděla, že kdyby stál na Gabrielově místě Christopher, věřila bych tomu. Uvěřila bych tomu v okamžení. Tak proč, proč tady nestojí? Proč mí nevyznává lásku místo Gabriela?

A pak najednou, když Gabriel Luna začal počtvrtý zpívat refrén, mi noha přistála na něčem, co nebylo ani molo, ani vzduch. Nevěděla jsem, co to je… ale bylo to měkký. A kluzký.

Podjely mi nohy,

A protože jsem nebyla opravdickej anděl a moje křídla byly jen jako, nerozletěla jsem se do povětří.

Místo toho jsem žuchla na zem. A dost tvrdě.

„Dívej se přímo před sebe. Ne do světla.”

To mi doporučovala doktorka Higginsová, když jsem před ní seděla na vyšetřovacím stole. Svítila mi do očí nějakým stříbrným perem. Nejspíš potřebovala zjistit, jestli se při tom mohutným pádu na zkoušce kolekce Stark Angels můj mozek v Nikkině hlavě nějak neuvolnil.

„Heleďte,” ozvala jsem se, ale dívala se dál poslušně přímo před sebe, „mně nic není.“

„Pššt,” zarazila mě. „Nemluv.”

Ujišťovala jsem všechny kolem, že jsem v pohodě teda až na mou pošramocenou důstojnost ale všichni mě okřikovali, abych byla laskavě zticha. Nejspíš si mysleli, že prostě není možný tak tvrdě spadnout a neublížit si. Hlavně režisér Alessandro trval na tom, aby mě okamžitě prohlídli doktoři v nemocnici.

A když se mnou auto ochranky Starku zastavilo a já zjistila, že jsme na parkovišti u Institutu neurologie a neurochirurgie, nepřekvapilo mě to. Vrátila jsem se na místo, kde to všechno začalo. Svým způsobem.

„Netrpíš dvojitým viděním?” zeptala se mě s profesionálním odstupem doktorka Higginsová. Dneska večer zřejmě sloužila místo doktora Hoicomba, jehož tým transplantoval můj mozek do Nikkina těla. „Bolestí hlavy? Nevolností?”

„Ne,” odpověděla jsem. „Ne a ne. Už jsem vám to přece vysvětlovala. Jen jsem uklouzla. Na tomhle.” Zvedla jsem předmět, kterej zavinil můj pád. Byla to hromada slepenýho

peří, pohozená na molo. Andělský křídlo. Zřejmě se utrhlo nějaký nebeský bytosti přede mnou.

A nebylo ani těžký uhodnout který. Tý, co vyšla na pódium přede mnou a co proti mně před chviličkou vznesla jistou vážnou výhradu. Veronice.

První obličej, kterej jsem po pádu nad sebou uviděla, patřil Gabrielovi. Jeho modrý oči byly plný obav. Ale nebyly to ty azurový oči, o kterejch jsem spřádala svoje fantazie. Nepatřily Christopheru Maloneymu.

„Nikki? Ses v pořádku?” zajímal se Gabriel a vzal mě kolem ramen. Teda aspoň tak, jak mu to moje křídla dovolovaly.

„Nic mi není, vůbec nic,“ ujistila jsem ho. „Jen jsem po něčem uklouzla… válelo se to tam…“

Rozhlídla jsem se, abych se o tom ujistila a nespletla jsem se. Díkybohu. Nemohla za to jen moje vrávoravá chůze na patnácticentimetrovejch jehlách.

Tvářila jsem se, že to musí bejt určitě nehoda. Zato Alessandrova tvář zrudla, když si všiml, co Gabriel drží protože ten mi vzal křídlo vzápětí z ruky a znechuceně se obrátil k režisérovi. Šéf týhle akce okamžitě vychrlil proud nadávek, hlavně na kostymérky a na to, že ty pipiny nedovedou to peří ani pořádně přilepit.

Nevymlouvala jsem mu to. Nevím proč. Věděla jsem, že to má na svědomí Veronica, a to naschvál. Radši si dávej bacha! Předpisová podpásovka. J enže se objevily důležitější věci, se kterejma jsem si musela dělat starosti.

Jako třeba to, že jsem přesně věděla, kde skončím. V tomhle institutu.

A nejen proto, že si pro změnu budou dělat starosti o mou hlavu. Nebo přesnějc řečeno s tím, jestli k ní zůstal připojenej mozek.

Věděla jsem, že týhle příležitosti využijou i tomu, aby mi udělali kázání, jak se nevhodně chovám… jako v poslední době.

A taky že jo.

„O víkendu došlo k nehodě na ostrově Saint John,” ozvala se doktorka Higginsová. Četla to z tlustospisu v bílejch deskách, kterej měla rozevřenej před sebou. „A tam jsi spadla”

Panebože! Já věděla, že mě šmírujou. V jednom kuse. Kdy mě konečně nechaj na pokoji?!

No jo. Já zapomněla jsem Tvář Starku a vydělávám jim miliony. A dokud to tak bude, nikdy se na tom nic nezmění.

„Uklouzla jsem,” opravila jsem doktorku, „Nespadla.” I když „skočila jsem” by možná bylo blíž pravdě, ale do toho jí nic není. „Nutili mě viset na takovým útesu, kterej byl vážně hrozně kluzkej, a už jsem se nedokázala udržet.”

„Chápu,” prohodila doktorka Higginsová, pořád zabořená do složky. „Nedávno jsi také byla navštívit svou rodinu. A toho chlapce… ehm… Christophera Maloneyho.”

Bylo to konstatování, ne otázka. Zmohla jsem se jen na to, že jsem na ni zírala. Co se na to taky dalo říct? Věděla jsem, že tak zní dohoda. Budu naživu, ale nechám je, aby mě mohli špehovat. A odposlouchávat. Tak jakýpak námitky?

„Ty přece dobře víš, že bychom ocenili, kdybys omezila kontakty s osobami ze své minulosti na minimum,” pokračovala doktorka Higginsová. „Jenom tím v lidech probouzíš zvědavost, odkud ty dotyčné znáš. A nechceš na ně přece přitahovat zbytečnou pozornost, že ne?”

„To ne,” přikejvla jsem. „Ale…” Najednou jsem měla chuť do něčeho praštit. Nebo do někoho. Už jsem si svlíkla diamantovou podprsenku, kalhotky i křídla a měla jsem zase na sobě svoje normální oblečení. Takže jsem nevypadala jako totální pošuk, když jsem schlíple seděla v týhle vyšetřovně.

Ale stejně si pořád připadám jako magor. Ne že bych se s tím nedokázala vyrovnat do týhle party jsem patřila vždycky.

Horší je vyrovnat se s tím, že mě v jednom kuse někdo šmíruje. A nejenom paparazzi. Myslím vyrovnat se s tím tak, abych nemusela do ničeho praštit.

„Já vím, že to je těžké,” pronesla soucitně doktorka Higginsová, jako by mi četla myšlenky. Což určitě nečetla… protože to by se tvářila rozčilenějc. A moje myšlenky jsou určitě pořád ještě můj soukromej majetek. Ty si Stark žádnou smlouvou nepřivlastnil. Zatím. „Samozřejmě že ti rodina chybí. A my nepředpokládáme, že by ses s nimi přestala vídat úplně. Proto jsme ti dovolili chodit do stejné školy jako tvoje sestra. Ale osobních návštěv by ses měla opravdu vyvarovat. Pokud budeš ustavičně lpět na svém starém životě, nikdy si nezvykneš na ten nový. Rozumíš?”

Myslela jsem na Christophera. Nedělá snad přesně tohle? Lpí na svý starý lásce Em (i když nikdy nahlas nepřiznal, když jsme se dřív scházeli, že by ke mně něco cejtil), místo aby se rozkoukal a skočil do nějaký nový otevřený náruče?

„No jo,” přikejvla jsem spíš proto, aby mě konečně nechali jít, než že bych tomu fakt věřila. „To přechodový období je pro mě vážně dost těžký.”

„Když už to dokážeš uznat,” pronesla s úsměvem doktorka Higginsová, „máš napůl vyhráno. A teď…” Otočila stránku ve spisu. „Bratr Nikki Howardové.”

Všechny moje vnitřní čidla spustily poplach. Tak Stark to ví! Stark ví o Stevenovi!

Ale… no jasně, že o něm věděj. Jak by taky ne? Domáknou se přece úplně všechno.

Doktorka zvedla hlavu od lejster a znova se na mě usmála. „Vím, že je ti ho líto kvůli matce a že mu chceš pomoct. Přitom se stačilo zmínit. Stark vám tuhle nepříjemnou a bezesporu neradostnou situaci ochotně pomůže vyřešit.”

Vykulila jsem na ni oči. „Počkat… vážně?”

„Ale ovšem. Vzhledem k nastalým okolnostem je zvláštní, že Steven Howard přišel za tebou, a ne za námi

„Vzhledem k jakejm okolnostem?” přerušila jsem ji nechápavě.

„Vzhledem ke… stavu jeho matky. Určitě se za to stydí.”

„Stavu?” Zírala jsem na ni. „Jakýmu stavu?”

Doktorka Higginsová zaklapla můj chorobopis a přešla přes místnost k psacímu stolu, na kterým trůnil počítač. Protože předtím zrovna přišla, musela ho zapnout a čekat, až naběhne. Mezitím prohodila: „Nepřekvapuje mě, že se ti o tom nezmínil, nicméně paní Iiowardová není zdravá. Pokud by se s tebou nebo se Stevenem spojila, nesmíte to pouštět ze zřetele, i kdyby vám napovídala sebehorší věci. Už dlouho je duševně nemocná a má za sebou bohužel také zkušenost se závislostí na drogách a alkoholu.”

Šokované jsem na ni zírala. Doktorka Higginsová vzhlédla od obrazovky, zaregistrovala můj ohromenej výraz a přikejvla.

„To její zmizení není nic v podstatě neobvyklého. Došlo k tomu opakovaně.”

Dokázala jsem jenom nevěřícně poslouchat.

„… ale v případě, že by ses o ní cokoli dozvěděla,” pokračovala doktorka, „se s námi musíš pochopitelně spojit. My se o ni postaráme. Paní Howardová potřebuje neodkladnou lékařskou péči.”

Co se to tady děje? Co mi to ta osoba vykládá? Takhle Sleven svou mámu rozhodně nepopisoval i když uznávám, že moc podrobností mi teda neposkytnul. Přesto z jeho informací vyplývalo, že je to ženská, která by jen tak nenechala svůj psí podnik bez dozoru.

Tak kdo tady kecá? Higginsová, nebo Steven?

„Ehm,” odkašlala jsem si. Doktorka vyťukala něco do klávesnice před sebou. „Tak jo.”

„Těší mě, že jsme si tak přátelsky popovídaly.” Vstala, pomohla mi siízt ze stolu a poplácala mě po zádech. „Někdy je to fajn, když se dají věci probrat jen tak mezi děvčaty, co?”

„Jo,” souhlasila jsem. To jako myslí, když kolem nás nestojí banda právníků, co nám vykládaj, co smím a nesmím? No, tak to má recht. „Je to fajn.“

„Dobrou noc.” Doktorka Hígginsová mi potřásla pravicí a vyprovodila mě ze dveří. „Pokud by tě bolela hlava, viděla jsi dvojitě, cítila nevolnost nebo měla jakékoli jiné potíže, neprodleně mi zavolej.”

Slíbila jsem, že určitě zavolám. Doktorka se pak vrátila k počítači, bezpochyby aby zatepla zaznamenala každou podrobnost z našeho rozhovoru do mejch akt X. Černý šerifové ze Starku mě provedli temnejma zátišíma kliniky (připozdilo se) k východu, kde mělo čekat firemní auto a odvízt mě do. mýho nóbl apartmá.

Ale když jsme dorazili k hlavním dveřím, zjistila jsem, že venku už číhá tisk. Hordy novinářů. Museli podmáznout někoho v nemocnici, protože jak jinak by se ten dav dozvěděl, že jsem uvnitř? Blesky foťáků začaly šlehat do tmy, sotva jsem vyšla z budovy, a okamžitě mě oslepily. Ještě štěstí, že kolem mě byli chlapíci z ochranky, a podpírali mě, jinak by mi hrozil další trapnej pád. Pomohli mi sejít po schodech k autu, který bylo přistavený pod nima. *

„Nikki!” zaječel jeden paparazzo. „Jste v pořádku?” Kolem mě se strhla bouře bílejch záblesků. Skoro jsem neviděla ani na betonový stupínky pod svejma nohama.

„Co se stalo, Nikki? Chcete vydat prohlášení?” zavřísknul další.

„Nic se nestalo,” odpověděla jsem a pokusila se nenuceně zasmát. „Jsem prostě nemehlo, to je všechno. Nic mi není. Vidíte? Neutrpělo nic víc než moje hrdost.”

„Nikki, souvisí dnešní pád s incidentem před třemi měsíci, kdy jste omdlela v důsledku hypogiykemického šoku během slavnostního otevření obchodního domu Stark a musela být hospitalizována?” zajímal se někdo výřečnej. Blesk, blesk, blesk.

„Ne, vůbec ne,“ odpověděla jsem. „Prostě jsem upadla a“

Zbytek věty jsem už z pusy nevysoukala. To proto, že jsem se konečně trochu porozhlídla a všimla si, že vedle firemního auta Starku postává kluk. Tmavovlasej a modrookej, v džínách a hnědým semišovým saku. Držel obrovskou kytici mží. A usmíval se. Na mě.

„Ahoj,“ pozdravil mě Gabriel Luna.

„No… to… ahoj.“ Okoukla jsem situaci. Byla jsem si jistá, že mi to dojde samo, ale nechtěla jsem ze sebe zase udělat pitomce. „Jdu ke špatnýmu autu?“

„Ne,“ ujistil mě. „Tohle auto tu čeká na tebe. Tak jak tije?“

„Dobře,“ odpověděla jsem. Pořád jsem nemohla uvěřit tomu zjevení. Gabriel Luna na mě čeká vedle mýho auta s pugétem růží. Před všema paparazzi, co tisknou spouště jako diví, aby pořídili co nejvíc našich společnejch fotek. Co to má krucinál znamenat? To je všechno proto, že mi „chce říkat lásko“, nebo proč vlastně?

„Jo ty jsou pro tebe,“ ozval se Gabriel, jako by se najednou rozpomněl, co drží a podal mi kytky. Spustila další salva blesků. „Je to trochu střelený, já vím,“ zašeptal tak, aby ho nikdo jinej neslyšel, „ale můj manažer si myslel, že je to dobrej nápad.“

Převzala jsem si nádhernou kytici. „Tvůj… manažer?“ zašeptala jsem. Nechápala jsem, co se to tady děje.

„A tvoje agentka,“ dodal Gabriel. Pořád se s úsměvem rozhlížel kolem na všechny, co si ho fotili. Otevřel dvířka auta a pomoh mi nastoupit. „Chodí totiž do stejný posilovny. Prostě, s tou písničkou a přehlídkou a s tím, že oba děláme pro Stark zkrátka si myslí, že bysme se měli občas nechat vidět spolu. Já vím, že je to trochu komedie, ale přece neuškodí, když si o nás budou fanoušci myslet, že spolu chodíme. Co ty na to?“

„Aha,“ vydechla jsem. Konečně jsem to začínala chápat. „Chceš říct, že ta tvoje písnička Gabriel se zašklebil. „Přesně tak.“

To už jsme seděli v autě. Ochranka za náma zabouchla dvířka a odháněla reportéry dál, jenže ty se nechtěli nechat odbýt, žadonili o poslední snímek a povykovali dotazy jako: „Nikki! Vy chodíte s Gabrielem Lunou? Kam jedete? Jak dlouho jste spoIu?“

Když dvířka zaklaply, udělalo se v autě mnohem větší ticho. Gabriel si mě zkoumavě prohlížel a trochu krčil obočí. „Doufám, že ti to neva,“ ozval se po chvilce. „Tvoje agentka předpokládala, že nebudeš mít námitky.“

„Aha,“ hlesla jsem. Co jsem měla říct? Že Rebeku příležitostně zabiju? „No, to nemám. V pohodě.ťí

„To jsem rád,“ přikejvnul. „Samozřejmě tě nechci zdržovat. Určitě seš utahaná. Jestli se chceš vrátit domů, jen řekni, ale kdybys třeba chtěla skočit někam na jídlo

Najednou mi došlo, že umírám hlady. Už to bylo hezky dávno, co jsem spolkla poslední jahodu v čokoládě. Ale měla jsem toho ještě tolik: učit se na zkoušky, vypilovat ústní projev, zavolat ségře, vypátrat mámu Nikki Howardový, položit jejímu bráchovi fakt příšerný otázky. Nehledě na to, že Christopher čeká, jestli se mu ozvu, jak jsem se rozhodla a jestli mu pomůžu zničit Obchodní řetězec Stark.

,,Jasně,“ vyhrkla jsem dřív, než jsem stačila zaváhat. „Proč ne?“

A proto jsem o hodinu a půl pozdějc stála u utajenýho klubu Los Gatos musíte bejt celebrita, abyste věděli, že vůbec existuje, protože zvenčí se tváří jako normální restaurace.

Ale když u vchodu nahlásíte svoje jméno, vyhazovač s vysílačkou vás pustí dveřma s nápisem POUZE PRO ZAMĚSTNANCE, za kterejma je výtah. A najednou jste v jednom z nejskvělejších klubů ve městě. Usadili jsme se

s Gabrielem Lunou v útulným boxu v rohu, pod blikajícíma světlama z desítek mexickejch luceren nad našima hlavama, a on mi začal líčit okolnosti vzniku svýho songu.

„Ta Nikki v písničce nemusíš bejt nutně ty,“ vysvětloval

Dali jsme si velkou tortillu s hovězím masem se zelenejma lístkama koriandru a margarity s limetkou (pochopitelně nealkoholický. Řekla bych, že by Gabriel ani nic jinýho nepřipustil, vzhledem k Nikkině pověsti).

„Chápu,“ přikejvla jsem. „Takže je to celý o nějaký jiný Nikki, kterou znáš?”

Gabriel se ušklíbnul. „Tak jo. Dejme tomu, že seš to ty. Ale je to spíš určitá představa o tobě Tmavý vlasy mu házely stín do obličeje, takže se dalo jen těžko poznat, co si doopravdy myslí. „Tím chci říct, že tady existuje Nikki pro veřejnost, a všichni jsou přesvědčení, jak dobře ji znají. A pak je tady jiná Nikki, Nikki uvnitř ta, co k ní zřejmě nikoho nepouštíš.”

Prohlídla jsem si ho pozornějc. Tomu klukovi to pálí víc, než jsem si zpočátku myslela. „Tak to na druhý působí? Že si udržuju od lidí odstup?”

„A ke komu se v posledních týdnech nedalo vůbec dostat?” opáčil s úsměvem Gabriel „Kdybych tě. neznal lip, myslel bych si, že s někým chodíš.”

Kousla jsem se do rtu. Popravdě řečeno, s někým jsem chodila. Ale jen do školy. A ten dotyčnej si mě nevšímal

Až na to, že mi dal najevo… no, že miluje někoho jinýho.

„Počkat.” Gabriel Luna se natáhnul a zastrčil mi za ucho pramínek dlouhejch blond vlasů, který mi padaly do obličeje. „Ty vážně někoho máš, co?”

Panebože. Proč musí mít tak modrý oči? Skoro jako někdo jinej. Možná ještě modřejší, protože tak báječné kontrastujou s tmavejma vlasama a tmavejma ohnuťejma řasama.

„No… měla jsem,” vysoukala jsem ze sebe a v duchu

proklínala Nikki, proč musí mít její tělo tu zatracenou slabost pro hezký kluky. Protože když se mě na tváři dotkly jeho prsty, měla jsem pocit, že se rozteču blahem. Přesně ten pocit, jako když se mě dotknul Brandon na ostrově Saint John. Proč se mě takhle nemůže dotknout Christopher? No proč?! „Už nemám. On… miluje jinou. Nebo vlastně ne doopravdy, ale… ale je to, jako kdyby ji miloval”

Gabrielovi povyjelo obočí a jeho ruka mi sklouzla z tváře na krk. Jejda. „To zní dost komplikovaně”

„Kdybys tak věděl,” povzdychla jsem si.

A pak se to stalo. Začal mi hladit prstama šíji.

Nevím, co to do mě vjelo. Nebo vím: to všechno Nikki Howardová. Myslím jako její tělo. Protože se to stalo znova: Nikkino tělo tálo při klučicím dotyku jako zmrzlina na sluníčku.

A nejhorší ze všeho bylo, že to Gabriel poznal. Copak se to nedalo poznat? Proč by si jinak přisednul na vypolštářovaný pohovce blíž ke mně a vzal můj obličej do dlaní?

A přestože jsem to nechtěla a kolem nebyli žádný paparazzi, co by nás při tom mohli vyfotit nechala jsem ho, aby mi zaklonil hlavu, a neuhnula jsem , ani když přitisknul svoje rty na moje. Já vím! Dovolila jsem mu, aby mě líbal. A nejen to. Líbala jsem ho taky. Jako bych do toho dávala všechny potlačovaný city, který se ve mně hromadily už celý tejdny.

A co bylo nejhorší? Vůbec to nebyly city ke Gabrielovi. To jsem věděla tutově. Byla v nich zadržovaná vášeň pro někoho jinýho. Pro někoho se stejně modrejma očima.

Jenže ten do tyčnej by nikdy, ani za milion let, nevzal můj obličej do dlaní a nepolíbil by mě. Ani by o mně nesložil písničku. Ani by si nevšim, že Nikki pro veřejnost je jiná než Nikki uvnitř.

Gabriel mě nelíbal jako na pokyn svýho manažera, kíerej si myslel, že by bylo efektní přinýst mi pugét. Objal mě

oběma rukama a líbal mě tak, jako by to myslel smrtelně vážně jako by čekal jen na to, až se tohle stane, jako by všechno předtím byly jen předkrmy a teď jsme se konečně, konečně propracovali k hlavnímu chodu.

Proto mě dost děsilo, když mi došlo, že moje city k němu jsou prakticky na bodu mrazu. A když jsem si navíc uvědomila, že tlumenej hovor u vedlejších stolů utichá, jako by všichni přestali dlabat a na něco zírali.

A to něco, jak mi došlo hned vzápětí, když jsem odtrhla svoje rty od Gabrielovejch, jsme byli my dva.

„Ehm.“ Sklonila jsem hlavu, aby mi dlouhý vlasy zakiyly zarudlý tváře, a začala hledat v kabelce lesk na rty. „Páni.“

„Promiň” ozval se Gabriel. Natáhnul se po sklenici s vodou. Hovory u okolních stolů se zase pomalu rozběhly, ale chvíli to přece jen trvalo. „Asi jsem to neměl dělat.” Hlas mu nezněl úplně vyrovnaně.

„To nic” híesla jsem. Vytáhla jsem pudřenku se zrcátkem a nanesla si před ním lesk, abych si nepřetáhla kontury… a taky jsem díky tomu před Gabrielem schovala svůj ruměnec. „Nic se nestalo. Vážně.”

„A víš určitě, že je v tom někdo další?”

„Jo” přikejvlajsem tiše. „Promiň, aleje.”

„Škoda,” prohodil s úsměvem a odložil prázdnou sklenici. „Myslím, že by nám to spolu klapalo. I když jsi tak nemožná.”

„Já že jsem nemožná?!“ Zaklapla jsem kompaktní pudřenku. To už jsem nerudla. „Já nepíšu zamilovaný písničky o holce, kterou skoro neznám. A to už vůbec nemluvím o tom, že ta holka je tváří značky, která založila tvoji nahrávací společnost.”

„Ale nevěříš snad tomu, že jsem tu písničku složil, aby se o nás psalo v novinách?” zeptal se Gabriel. Znělo to ublíženě.

Jenže já už vlastně nevěděla, čemu mám věřit. Protože

všechno, čemu jsem věřila v předešlejch měsících, se ukázalo jako lež. Rodiče, který by měli člověka ochraňovat, to vlastně neměli povolený. Společnost, kterou jsem považovala za ztělesněný zlo, mi zachránila život. Vždycky jsem se pokládala za intelektuálku a teď to vypadalo, že na tomhle světě ničemu nerozumím.

Tak čemu mám ještě věřit?

„Je trochu těžký nevšimnout si, že ses tu písničku.rozhod představit světu na módní přehlídce spodního prádla” připomněla jsem. „Nebo se pletu?”

Gabriel se na chvíli zatvářil užasle. A pak se najednou rozchechtal.

„Zásah“‘vypravil ze sebe mezi záchvatama smíchu. „Ale donutil mě k tomu můj manažer. Já byl proti tomu vystoupení od samýho začátku.”

„No jasně.” Snažila jsem se nesmát. Protože tohle nebylo směšný. Až na to, že… přece jen trochu jo. „Já taky nechtěla poletovat jako anděl Starku”

„Asi máme víc společnýho, než jsme si mysleli” přisadil si Gabriel.

„Jo” přikejvla jsem a protočila panenky. Bylo dost těžký hrát drsnou a sarkastickou supermodelku, když on je tak nádhernej. „Oba jsme jen poskoci Starku.”

„Ale to neznamená, že jsem v tý písničce něco předstíral” namítnul po chvilce. „V tobě, Nikki, něco je… něco, kvůli čemu si tě nedokážu vyhnat z hlavy od chvíle, co jsme se potkali. I když až dodneška to vypadalo, že ty mě do svý hlavy nikdy nepustíš.”

Posmutněle jsem se na něj usmála. „Věř mi, Gabrieli,” varovala jsem ho, „že od tyhle hlavy by ses měl radši držet co nejdál.”

Vyrazit si s neodolatelnou vycházející písničkářskou hvězdou britský hudební scény a zůstat venku přes půlnoc, když je druhej den škola, zřejmě není nejlepší metoda, jak zvládnout uzavírání známek na konci pololetí.

Vlastně je to nejlepší metoda, jak zaručit, že druhej den nebudete zrovna intelektuálně na výši.

A pokud si ten průšvih chcete fakt pojistit, nejjistější je, když na vás po příchodu do bytu čeká váš starší brácha.

Až na to, že to ve skutečnosti žádnej brácha není.

„Kde je Lulu?“ zeptala jsem se. Steven seděl sám na jedný z našich bílejch pohovek a koukal na televizi. V bytě bylo skoro zhasnuto a já málem zakopla o Cosabellu, která se mi vyřítila naproti, sotva jsem se vynořila z výtahu.

„Šla si lehnout” odpověděl Nikkin brácha a ztlumil zvuk pořadu, na kterej se zrovna koukal. Když jsem zjistila, co ho zaujalo, ani mě to moc nepřekvapilo. Dokument o žralocích na Discovery Channel. Jasně. Mě už zkrátka nic nepřekvapí. „A ty bys tam už taky měla pár hodin ležet, ne? Nevstáváš ráno do školy?”

Představa, že si Lulu šla lehnout dřív než já, byla tak směšná, že jsem se div nerozchechtala. Vytušila jsem, že se k tomu úskoku uchýlila jen proto, aby si Steven všimnul, jak je zodpovědná. Ha ha.

„No jo” připustila jsem. Posadila jsem se na druhej konec pohovky, na který si hověl on, a začala si stahovat kozačku na vysokým podpatku. Tejraia jsem se v nich celej den, až na tu krátkou chvíli, kdy jsem si nazula lodičky

Louboutin který mě tejraly zase jinak. Zatoužila jsem po válenkách Stark. „Radši si pudu hned lehnout. Promiň, že jsem byla celej den pryč, ale zkouška se dost protáhla. Navečeřel ses?”

„Lulu se o mě postarala,” hlásil Steven spokojeně. „Vzala mě na prohlídku Manhattanu, takže jsem viděl Čínskou čtvrť, Ellisův ostrov i Sochu svobody.”

„Tý jo,” vykulila jsem oči. Cosabella vyskočila na pohovku vedle mě. Když jsem si stáhla i druhou botu, začala jsem ji bezmyšlenkovitě hladit mezi ušima. „Tak to je kus světa. Není divu, že si šla lehnout. A ty nejseš unavenej?”

„Ale jo,” přikejvnul Steven. „Jenže jsem chtěl počkat na tebe. Musíme si promluvit.”

V hlavě mi zablikala červená kontrolka. Vím, že jsem nevěnovala moc času tomu, co jsem mu slíbila teda nenajala jsem žádnýho soukromýho detektiva. Dokonce se ani nedá tvrdit, že bych po jeho mamce bůhvíjak pátrala. Pokud se nepočítá, že jsem předala Christopherovi číslo jejího sociálního pojištění.

A pak tady byla ta informace, kterou mi sdělila doktorka Higginsová. Což nebyla zrovna věc, kterou bych chtěla s nějakým klukem probírat v jednu po půlnoci.

„No?” pobídnul mě Steven. „Co přede mnou tajíš?”

Překvapeně jsem zamrkala. Jak to poznal?

„Ehm,” začala jsem. „Vlastně jsem zaslechla “

Jak se dá někomu šetrně sdělit, že jeho máma je cvok?

Nejspíš prostě na férovku. Což jsem taky udělala. Protože jsem to nemohla tajit, nebo jo?

„Myslíš si, že je možný, aby mámě… no… kdyžs odjel a se mnou neměla moc dobiý vztahy… aby jí přeskočilo? Slyšela jsem, že na tom nebyla po duševní stránce moc dobře,” zadrmolila jsem rychle. „Lidi ze Starku říkaj

„Lidi ze Starku říkaj?” Steven na mě vytřeštil oči, jako bych to byla já, kdo má o kolečko míň. Což vůbec nebylo

fér, protože všechny moje kolečka byly náhodou lékařsky prozkoumaný a shledaný v naprostým pořádku. „A jak to můžou lidi ze Starku vědět? Vždyť ji vůbec neznají”

„Nerozčiluj se,” doporučila jsem mu. Udělalo se mi ještě hůř než předtím. A ne kvůli otlačenejm nohám. „Promiň, že s tím začínám, ale jako její syn jsi možná odmítal vidět,

„Vidět co?” vybuchnul Steven. „Že máma dře jako pominutá, aby sama uživila dvě děti a udržela je na škole, protože táta od nás zdrhnul, když mi bylo sedm a tobě dva? Že už jsme o něm jaktěživo neslyšeli, ale máma vždycky dokázala, abys měla pod stromečkem všechno, cos chtěla, i když jsme si to sotva mohli dovolit? A když jsi chtěla chodit na balet jako tvoje nejlepší kámoška, máma si přibrala vedlejšák a makala ještě víc, aby ses mohla učit tancovat? A ty se teď ani nechceš obtěžovat s tím, že bys po ní pátrala, protože ti někdo ze Starku nabulíkoval, že máma je cvok?”

Páni. To jsem teda zvorala. Ve velkým stylu. Proč jsem uvěřila spíš doktorce Higginsový než Stevenovi? Jak jsem mohla skočit na lži ty zmiji, která pracuje pro Říši zla?

Pro vysvětlení jsem nemusela chodit daleko. Protože to bylo jednodušší než udělat správnou věc zodpovědnou věc a pomoct Nikkinu bráchovi. Protože mě tolik pohltilo mý soukromý drama s Christopherem. To je k neuvěření, jak pitomě a sobecky jsem se zachovala. Celou dobu jsem myslela jen a jen na sebe, zatímco Nikkina rodina lítá v opravdovým maléru. Na co jsem to sakra celou dobu myslela? Jestli mě Christopher miluje, nebo nemiluje? Jestli mě lidi uviděj v podprdě z diamantů a co řeknou na to, že tam trdluju skoro nahá? Tady se ztratila ženská ženská, která celej život obětovala svejm dětem a já se dokážu jen vyhejbat tomu, abych pro ni něco hmatatelnýho udělala.

Sklopila jsem hlavu, aby Steven neviděl, jak se stydím,

a řekla jsem Cosabelle, která se choulila na mým klíně: „Mrzí mě to.”

Nastalo několik minut rozpačitýho ticha, než se Nikkin brácha přeskakujícím hlasem ozval: „Co seš zač?”

Zvedla jsem hlavu a zírala na něj.

„Cže?

„Myslím to vážně” Ukázalo se, že nejsem jediná, kdo tady užasle zírá. Steven jako by ze mě nemoh odtrhnout svoje znepokojivě modrý oči. „Upřímně nemám ponětí, co seš zač. Protože moje sestra nejseš. Vypadáš jako ona, tvůj hlas zní stejně, ale to, co z tebe padá, by Nikki: nikdy v životě nevyslovila.”

Ze rtů mi uniklo zoufalý zaskřehotání. Pokusila jsem se lip artikulovat. „Uutrpěla jsem ztrátu paměti

„Přestaň už s blbou ztrátou paměti!“ zařval na mě Steven. „Nejseš Nikki. Nikki se nikdy za nic neomlouvala! Seš nějaká její dvojnice, kterou někde vyšťourali a bůhvíproč dosadili na její místo. Musím uznat, že se jim to povedlo. Fakticky povedlo, protože vypadáš přesně jako ona, dokonce i Chňapnul mě za ruku a ukázal na měsíčkovou jizvu na hřbetě ruky, kterou jsem hladila Cosabellu. „Tý jo. To ti ji vyřízli, abys byla identická? Jsou fakt prohnaný” Odhodil mou ruku zpátky. „Doufám, že ti za to aspoň dali pořádnej balík”

N evěděla jsem, jak mám reagovat. Na tohle mě nikdo ze Starku nepřipravil. Neporadili mi, jak se chovat v případě, že by došlo na něco takovýho. Zmocnila se mě panika. Co mu mám říct? Zatím, mi všichni skočili na tu historku s amnézií. Nakukala jsem ji už spoustě Nikkinejch kamarádek i kolegyň. Všechny se shodly, že „nová Nikki” je divná, ale nikdo mi doteď nevmet do očí, že vůbec nejsem ona…

Zavrtěla jsem hlavou a podívala se na něj. „Já vůbec nevím, o čem m“

„Ty víš až moc dobře, o čem mluvím,” skočil mi do řeči

Steven. „Takže s pravdou ven. Co se stalo s Nikki? Vyhodili ji, protože byla moc pohlcená sama sebou? Nebylo by to poprvý. A kde teda je?”

Natáhla jsem rozklepanou ruku a zastrčila si pramen jejích vlasů za ucho. Zvedla jsem oči ke stropu, kde byly ty dvě podezřelý dírky hned vedle halogenovýho osvětlení. Pak jsem přitiskla prst na rty a ukázala nahoru. Steven sledoval můj pohled a pak se na mě podíval, jako kdybych měla papíry na hlavu. Natáhla jsem se pro ovladač a zesílila zvuk. Byt naplnilo šplouchání vody a řev dramatickýho komentáře z televizního dokumentu. Pak jsem přešla k přehrávači a pustila cédéčko, který tam bylo vložený. Do pořadu o žralocích se vmísil hlas Lulu, která kvílela, že je jako kočka, co potřebuje podrbat.

Pak jsem přešla k francouzskýmu oknu do ulice a otevřela ho dokořán, takže jsem dovnitř pustila chladnej vzduch a randál z Centre Street.

„Co to vyvádíš?” vybuchnul Steven.

Místo abych mu odpověděla, posadila jsem se proti němu a zadívala se mu naléhavě do očí.

„Nemůžu ti říct, co se stalo s tvou sestrou,” pronesla jsem tak, aby můj hlas zanikal v tý kakofonii zvuků televize, sterea a dopravy. „Protože kdybych ti to pověděla, dostala bych se do pořádnýho maléru. Nebo vlastně moje rodina.”

Stevenovy ztvrdly rysy.

„Takže přiznáváš, že nejseš Nikki.”

Sklonila jsem hlavu. „Přiznávám. Totiž… jen zčásti. Zvenčí.”

„Jak to myslíš zvenčí?” zavrčel. „Nechápu.”

„Já ti rozumím.” Podívala jsem se na Cosabelíu, která ležela mezi náma na pohovce naprosto nehybně, jako by byla v kómatu. Jenže ona byla jen tak dokonale uvolněná, navzdory tomu randálu. Panebože, co já bych za to dala, kdybych si teď s ní mohla vyměnit místo. „Nedokážu to

vysvětlit. Ale musíš mi věřit. Nikki ta Nikki, kterou jsi znal je pryě.“

„Pryč?” opakoval Steven. „Jak to myslíš pryč? Jako že…“ Hlas se mu nevěřícně vytratil.

„Jo,“ přikejvla jsem. „Postihlo ji aneurysma. Výduť mozkový cévy. To je, jako když v hlavě nosíš časovanou bombu. Nikki trpěla vzácnou, genetickou poruchou mozku

„To teda netrpěla,” namítnul Steven. Teď už nevypadal jen nevěřícně. Zdálo se, jako by chtěl v příští chvíli vybuchnout smíchy. „Kdo ti to řek? To ona?!?”

„Ehm, to zrovna ne,” zavrtěla jsem hlavou. Nepřipadalo mi dobrý reagovat smíchem na informaci, že něčí sestra zemřela na následky mozkový poruchy. „Já ji vlastně neznala

„Tak co vykládáš takový kraviny o nějaký mozkový poruše?!” přerušil mě neurvale Steven. „Nikki byla zdravá jako řípa. Celá naše rodina je taková. Nikdo z nás netrpí žádnou genetickou vadou, to si piš, a Nikki už vůbec ne! V devátý třídě spadla na tělocviku z kladiny a uhodila se do hlavy. Dělali jí cétéčko i magnetickou rezonanci hlavy, a žádnou stopu po ňáký genetický poruše nenašli. Kdo ti toďle navykládal?”

Polkla jsem. Pak jsem ze sebe tiše vypravila: „Stark.”

„Stark.” Steven na mě naštvaně zíral. „Ty lidi, co ti tvrdili, že moje máma je cvok.”

Otevřela jsem pusu a zase ji zavřela. „Ehm… jo.”

„A ty jim věříš?”

Nemohla jsem mu říct, že mám docela dobrej důvod jim věřit. Ze kdyby nebylo týhle společnosti, nemluvili bysme tady teď spolu.

Kousla jsem se do rtu, než jsem konečně připustila: „Nemám důvod jim nevěřit,” pronesla jsem nakonec. Připadalo mi to jako ta nejdiplomatičtější odpověď.

„Rád bych se teď zeptal,” ozval se Steven a naklonil se

ke mně, „kdy se tohle stalo? Kdy ses ocitla v Nikkině kůži nebo jak to mám říct a kdy ona dostala to takzvaný aneurysma?”

„Žádný takzvaný,” zaprotestovala jsem. „Byla u toho kupa lidí. Viděli to. Stalo se to během slavnostního otevření obchodního domu Stark. Ukazovali to i v CNN. Doopravdy

„Fajn.” Steven mávnul netrpělivě rukou. „A kdy?”

„Jsou to tři měsíce,” zašeptala jsem.

Vypadalo to, jako by Nikkin brácha v duchu něco propočítával. „Takže ve stejnou dobu,” zamumlal.

„Ve stejnou dobu jako co? Jako když se ztratila tvoje mamka?” Zvědavě jsem se na něj podívala. „Ale… jak to s tím souvisí?”

„To nevím,” připustil Steven. „Akorát je dost divný, že by to byla jen shoda okolností, nebo jo? A když ti teď Stark navíc cpe do hlavy, že máma byla duševně nemocná

„Ty si fakt myslíš, že Stark má něco společnýho se zmizením tvý mámy?” V puse jsem najednou měla příšerný sucho.

A proč by Stark nemoh mít něco společnýho se zmizením jeho mámy? Mě lidi od Starku špehujou ve dne v noci. Stark ví všechno a taky všechno vidí. Skutečným přínosem společnosti Stark tedy není pokrok, ale vražda.

„A ne?” domáhal se mýho souhlasu Steven. „Jen se na sebe podívej. Seš ze Starku tak paranoidní, že o něm dokonce ani nedokážeš mluvit, pokud tady neřve muzika a televize. Ty si fakt myslíš, že sem nainstalovali štěnice?”

Místo odpovědi jsem sáhla pro kabelku, vytáhla z ní detektor odposlouchávacího zařízení a pustila ho. Z krabičky se ozvalo slyšitelný cvakání, který se opakovalo rychlejc a hlasitějc, když jsem namířila anténku na strop nad našima hlavama.

„A neříkej mi, že je to nefunkční krám,” ukázala jsem rukou na přístroj. „Protože mě přišel na pět set babek.”

Steven zamrkal. „Ehm. Je to krám.“

„Není,” odporovala jsem mu. „Vím, že v tomhle bytě něco je a že to nahrává všechno, o čem se tady mluví. Věděli, že seš u nás. Věděli fůru věcí, který by jinak zjistit nemohli.“

„Jenže já jsem specialista na bezdrátovou komunikaci” prones trpělivě Steven. „Učili mě to u vojenskýho námořnictva. A říkám ti, že to, co držíš v ruce, je prachsprostej krám… což ale neznamená, že by nefungoval”

Zamrazilo mě na páteři. „Fakt?”

„Fakt,” potvrdil Nikkin brácha. Vzal mi detektor, postavil se s ním a namířil anténku na strop. Přístroj začal zběsile, hlasitě cvakat.

„Jak dlouho tam jsou?” Steven ukázal na dvě dírky vedle halogenu.

„Netuším,” přiznala jsem. „Prostě jsem si jich jednou všimla.”

„To není dobrý,” zamumlal. Vypnul detektor a odhodil ho na pohovku. „Co s tím uděláme?”

„Jak myslíš co s tím udělámeV* opakovala jsem zmateně.

„Už se pohřešujou dvě osoby,” prohlásil Steven. „A Stark ví tutově proč.”

„Jenom jedna osoba,” opravila jsem ho. Rty jsem měla nepřirozeně suchý. „Už jsem ti říkala, že Nikki je —“

„Mrtvá, jo, tos říkala. Až na to, že doopravdy mrtvá není, že ne?” Zadíval se na mě s nadějí v očích.

„Právnicky vzato ne,” souhlasila jsem. „Protože podle zákona… jsem to já.”

Steven na mě zíral a čekal. Asi půl minuty. „To si snad děláš srandu, ne?” vyhrkl nakonec.

„Nedělám,” ujistila jsem ho. Srdce mi bolestivě naráželo o hrudník, ale musím mu to říct. Musím mu říct pravdu, protože tenhle kluk si ji zaslouží znát. Vždyť to byla jeho

sestra, proboha. Musím mu to vysvětlit tak, aby to pochopil. „Tohle tělo patří tvý ségře Nikki. Ale mozek je

Než jsem stačila domluvit, Steven mě popadnul za obě ramena, zvednul mě ze sedačky a vyděsil Cosabellu, která se rozštěkala. Ale on si jí nevšímal.

„O čem to sakra mluvíš?! ?” vybuchnul a zatřás se mnou. „Jak by to mohlo bejt tělo mý sestry?!?”

Najednou jsem nedokázala pořádně zaostřit. Moje oči byly plný slz.

„Nemůžu ti to říct!” vykřikla jsem. „Už nechali zmizet tvou mámu! Fakt si myslíš, že se jim nechci postavit? Ty tomu nerozumíš… Ty nevíš, jaký jsou. Jakou maj moc, kolik penez !

Steven mě teda svíral pořádně tvrdě. Tušila jsem, že mi na rukou určitě zůstanou modřiny. To se bude na pódiu vyjímat báječně, jestli do tý silvestrovský přehlídky Stark Angels nevyblednou.

„To je šílený,” prohlásil a znova se mnou zatřás, jako by chtěl položit důraz na každou slabiku. Cosabella, která nás sledovala z pohovky, nervózně zaštěkala. „Seš šílená, slyšíš mě? Meleš tady samý bláboly!”

„Nejsem šílená,” bránila jsem se. „Tý operaci se říká transplantace mozku. Můj mozek v těle tvý sestry

Vypadalo to, že tohle ho umlčelo. Ale ne nadlouho. „Stark? To udělal Stárků Protože jestli jo jestli fakt dělaj tyhle věci jak to, že o tom nikdo neví? Pročs to nikomu neřekla?”

„Už jsem ti to vysvětlovala,” procedila jsem skrz zuby. „Nemůžem to nikomu říct. Nikomu, slyšíš mě? Lidi ze Starku vyhrožujou, že v opačným případě daj zavřít moje rodiče do vězení! A taky by to udělali. Jestli se ti honí hlavou, že bys s tím utíkal do novin nebo tak něco, tak na to rychle zapomeň. To nejde. Všechny noviny vlastní Stark. Já ti mámu pomůžu najít, slibuju.”

„Jak?“ vybafnul. Jeho stisk trochu povolil „Jak to: chceš udělat?”

Jak? Nemůžu mu vykládat o Christopherovi, Felixovi a jejich šíleným plánu. Zaprvý to byla tak ujetá představa, že neměla naději na úspěch. A zadruhý jsem do toho Christophera nech těla zatahovat víc, než už jsem udělala. Miluju ho, i když on mou lásku neopětuje až na to, že zřejmě miluje mrtvou holku, kterou jsem dřív byla. Ale nemiluje tu holku, kterou jsem, teď. Nemůžu ho do toho zaplíst, jestli je Stevenovo podezření správný a jeho máma zmizela kvůli tomu, co se stalo mně a Nikki, protože tady jde o kejhák.

Jenže…

Jenže jestli Christopher a Felix fakt dokážou to, co tvrdili, že byzmákli…

„Znám lidi, co tvrděj, že by ji uměli najít,“ slyšela jsem se najednou.

Kupodivu mi pustil ruku.

„Koho?” vyštěknul.

V tu chvíli se otevřely dveře mý ložnice a do obejváku nakoukla Luluina rozcuchaná hlava.

„Co se děje?” zeptala se a ospale zamrkala. „Co je to tady za kravál? Proč tak řvete? A co tak rozčílilo Cosy?”

Steven ode mě ucouvnul.

„To nic,“ ujistil moji spolubydlící. Natáhnul, se pro ovladač a vypnul televizi. „Prostě taková sourozenecká hádka. Běž si radši lehnout”

Ale ona ho neposlouchala a nakráčela bosá do obejváku. Na sobě měla místo obvyklý průsvitný košilky na ramínka obrovský flanelový pyžamo s třešněma. Podle toho, že měla ohrnutý nohavice, jsem usoudila, že je to pyžamo po Nikki.

„Ne, fakt, vy dva co to vyvádíte?” zeptala se. „Vy posloucháte moje cédéčko?”

„Jo,*” přikejvla jsem a zastrčila si vlasy za ucho. „Všechno je v pohodě, vážně, Lulu. Běž do postele.”

„Ne.“ Přecapkala kolem a skočila na pohovku vedle Cosabelly. „Vypadalo to, jako že se hádáte. Já nechci, abyste se hádali. Já nikdy neměla sourozence a vždycky jsem chtěla mít bráchu nebo ségru, abych se s nima mohla dohadovat. Ale stejně. Kvůli čemu jste do sebe vjeli?”

Podívala jsem se na Stevena. Mračil se na náš bílej koberec. Všechno nasvědčovalo tomu, že mě nepráskne. Pokrčila jsem ramenama a prohodila: „Steven přišel na to stěhování duší.”

Lulu k němu zvedla oči a chytila ho za ruku, která vedle jejích panenkovskejch prstíků vypadala jako gorilí tlapa.

„Chudáčku!“ vyjekla a sevřela mu prsty. „Stejská se ti po staiý Nikki, viď?”

Užasle se na ni zadíval. „Po starý Nikki? Co to… Ty o tom víš?“

„No jasně,“ potvrdila Lulu a zatahala ho dychtivě za malíček, aby si sednul na pohovku k ní. Ten jejímu naléhání pochopitelně odolal. „Všichni to víme. Teda aspoň Brandon a já. Unesli jsme Nikki z nemocnice, když se to stalo poprvý. A nebyla ráda. Ale my mysleli, že jí vymyla mozek alKájda! Nebo scientologisti. Nakonec se ukázalo, že ne. Stará Nikki byla prostě fuč a teď je tady tahle nová, i když jsme se s Brandonem shodli, že tuhle máme radši. Aspoň já určitě. Jak se s tím srovnal Brandon, to netuším. Proč?” Zatékala pohledem ze Stevena na mě a zpátky. „Je v tom fiákej problém?”

Nikkin brácha jen zavrtěl hlavou. „Potřebuju. aspirin,“ zasípal.

A nechal konečně Lulu, aby ho stáhla k sobě. Sesul se na pohovku a svěsil hlavu do dlaní. Vypadal jako chlap, co je definitivně na kolenou. Ne že bych mu to měla za zlý.

„Nepotřebuješ namasírovat krk?” nabídla se moje spolubydlící. Mlčel, ale stejně se k němu naklonila. „Já umím . masírovat krk výborně. Nikki jez toho vždycky úplně hotová.

Naučila mě to naše hospodyně Kateřina. A ta má ten nejlepší výcvik z lázní Gstaad. Jde o to, že právě v tomhle místě je usazený napětí

„Znám jednoho kluka,” zašeptala jsem v zoufalý snaze nějak napravit, co se stalo, přestože jsem netušila, jestli se to vůbec dá napravit. Jeho sestra je mrtvá, i když tomu ten kluk zatím nechce věřit.

A tak mě přepadnul pocit, jako by to byla moje vina, ačkoli jsem věděla, že tak to není.

Steven se na mě podíval.

„Cože?”

„Znám jednoho kluka,” zopakovala jsem tiše v přesvědčení, že to žádná ze štěnic na stropě nemůže zachytit, „co to umí fakt dobře s počítačema. A on říká, že tvou mámu dokáže vypátrat.”

Nechtěla jsem mu vykládat, že ten počítačovej mág je čtrnáctiletej bratranec kluka, do kterýho jsem zamilovaná už asi od sedmý třídy. Steven už teď vypadal, jako by si chtěl hodit mašli. Zíral na mě, zatímco mu Lulu masírovala krk. Zvláštní: s ním krční masáž očividně nedělala totéž co s Nikki.

„Jak?” ucedil. „Jak by moh něco zjistit, když policajtům se to nepovedlo?”

„To nevím,” připustila jsem. „Ale říkal, že to zmákne. Hele, řekla bych, že nemáme co ztratit.” Až na to, že já přijdu o všechno včetně svýho života, jestli Steven zjistí, že „ten kluk” je ve skutečnosti dítě.

„Kdy za ním pudem?” zeptal se bez váhání.

Srdce se mi sevřelo. Nečekala jsem, že po tom skočí tak rychle. Co jsem to Christopherovi provedla? A Felixovi?

Na druhou stranu, jestli jejich plán zabere, tak se už Starku možná nebudeme muset bát…

Jo. A Nikki Howardová se možná stane příští prezidentkou USA.

„Ehm. Asi ráno,” zamumlala jsem.

„Bezva,” přikejvnul Steven. „Jsme domluvený”

Lulu se zatvářila potěšeně. „To je fantazie!” vyjekla a opřela si loket o jeho trapézovej sval. „A víš co? Podle mě už to tady nemáš tak napnutý!”

„Dík” Steven se na ni kratičce usmál, vstal a zamířil k jejímu pokoji. „Jsem úplně mrtvěj. Teda… no… dobrou noc.”

Než zaplul do ložnice, zastavil se na prahu a otočil se ke mně. „Jak ti mám vlastně říkat?”

Jeho hlas zněl ve velkým prostoru nepřirozeně tiše. Pod oknama pořád hučely motory aut, i když noc už zdaleka nebyla mladá. Koneckonců žijeme ve městě, který nikdy nespí. Z reproduktorů se linul Luluin mňoukavej zpěv. Ať už Stark z tyhle vzrušený debaty pochytí cokoli, moudřej z toho nebude.

„Nikki,” odpověděla jsem Stevenovi. „Tak se teď jmenuj u”

Asi deset vteřin na mě zachmuřeně zíral. Jeho výraz mi nic nenapověděl, i kdybych se ho snažila rozluštit sebevíc.

Pak se prudce odvrátil a tiše za sebou zavřel. Podívala jsem se na svou spolubydlící.

„Hele,” prohodila se širokánským úsměvem na svý vymydlený tváři, „já myslím, že se to vyvíjí dobře. Co ty?”

Zhroutila jsem se na pohovku vedle ní a zoufale zaúpěla. Bylo jasný, že mě čeká další bezesná noc.

„To je tak vzrušující” mlela v jednom kuse Lulu.

„To teda není” opravila jsem ji. Nechápala jsem, proč se rozhodla jít s náma. No, teda… možná jsem to přece jen trochu začínala chápat. Nejspíš to dost souviselo s vysokým namakaným chlapem, co pochodoval chodbou kolem nás a snažil se, aby mu z uší neucházela pára, když mu došlo, kam jsme ho zavlekly. Na manhattanskou střední školu.

A co hůř na manhattanskou střední školu ve tři čtvrtě na osm ráno. V doprovodu jedný z nejznámějších americkejch mladistvejch supermodelek, která propašovala do školy v kabelce Louis Vuitton svýho trpasličího pudla. A její nejlepší kámoška, která je mimochodem prominentní dcerunka jednoho z nejslavnějších filmovejch režisérů a představitelka americký zlatý mládeže, se s ní snaží držet krok, i když má na nohou deseticentimetrový jehly. Ne že by na nás všichni zírali, když jsme rázovali chodbou jako procesí. Ale výjimek bylo pomálu.

Bylo k neuvěření, že si to Lulu tak užívá. Myslím tu svoji posedlost bratrem Nikki Howardový. Byla jsem ráda, že se pro tuhle příležitost oblíkla celkem normálně měla retro džíny Jordache, tričko Alexander McQueen a koženou leteckou bundu. (Musela jsem jí vyrvat tričko Chloé a džíny Citizens of Humanity, který jsem si chtěla oblíknout sama. Což je legrační, protože jsem o pětadvacet cenťáků vyšší než ona. Nechápu, jak si věčně může pučovat věci Nikki Howardový.)

Ale stejně. Vstát tak brzo jen kvůli klukovi? Nejspíš si

spolu budeme muset vážně promluvit. Když jsem se vrátila po operaci do školy a akce s nálepkama svítících dinosaurů selhala, začala jsem ze zoufalství dělat jistý vylepšení, aby si mě jistej kluk všimnul… Například jsem si tak půl hodiny upravovala vlasy (ne že by to Christopher někdy zaregistroval) a nosila pozoruhodně nepohodlnou pushupku (značky Stark), jenže on nikdy nesklouznul pohledem ani milimetr pod mou bradu, aby tu snahu ocenil.

A taky jsem věděla, jaký je chodit v botách, co má Lulu.

A taky jsem pořád nechápala, co to ta holka plácá. ASST že je vzrušující? Se Stevenem jsme se teda shodli, že to ani náhodou. Nachází se přesně na opačným konci žebříčku, jestli chcete něco vědět.

Ale je fakt, že Lulu ještě nikdy na žádný pravý americký střední škole nebyla. Civěla na všechny ty studenty, co nás míjeli (a vrhali po nás nechápavý pohledy a šeptali si: „Není to…?“) a vrkala: „Taje ale hezoučká!” nebo „Ten je roztomileji” Jako by mluvila o dětech v mateřský školce, ne o šestnáctiletejch puberťákách. Připadalo mi, že jí vůbec nedochází, že tyhle lidi jsou stěží o rok nebo o dva mladší než ona.

Jenže si v genetický loterii nevytáhli tak dobrej los, takže působili dojmem, jako by patřili k úplně jinýmu živočišnýmu druhu.

Což Luluino chování vůbec neomlouvalo.

Zvlášť když zmerčila Fridu, která postávala s bandou mladších roztleskávaček u skříněk, a zaječela: „Ach, panebože, podívej se, Nikki! Toje Frida! Ahoj, Frido!”

Moje ségra vykulila oči, když nás zblikla obzvlášť na Lulu. Taky jejím kámoškám spadla čelist. Ty už ale se mnou čas od času sedávaly na obědě ve školní jídelně, kde byl vrcholem gastronomie hamburger. Takže zjevení jménem Nikki Howardová je už nevzrušovalo tolik jako dřív.

Když se před nima Frida vychloubala, že se zná s Lulu, nejspíš jí žádná nevěřila.

A teď se uctívaná celebrita dostavila osobně. Lulu Collinsová, která už pošlapala tolik rudejch koberců při tolika premiérách, pózovala na obálkách tolika magazínů a spočinula v náručí tolika božích řízků, že by se někdy vážně mohla trochu zamyslet, s kým zase vyrazí na rande.

„Prokrista, Lulu!4’ Frida vypadala, jako by se měla každou chvíli počurat blahem. „Nemůžu uvěřit, že seš tady! A Nikki! No to je bezvadný! Zrovna jsem o vás; mluvila. Víte, o tom vánočním večírku?“

„Musíš na něj přijít,” pozvala ji Lulu. „Přijďte všechny. Je to zej tra večer. Bude to hustý. Dorazí úplně každej. Marc, Lauren, Paris. Nenechaj si ho ujít, protože tuhle akci miíujou. Náš večírek je nejlepší.”

Viděla jsem, jak holkám naskakujou v hlavě dodatky: Marc Jacobs, Lauren Conradová, Paris Hiltonová. Sykla jsem šeptem: „Lulu, brzdi. Jsou to ještě středoškolačky.“

„No a?“ Spolubydlící se zatvářila nechápavě. „To ty taky.”

„Jenže mně není čtrnáct a nebydlím u rodičů.”

„Může mi tady někdo vysvětlit” ozval se Steven, „co v týhle škole děláme? Já myslel, že se budeme snažit najít mou mámu “

„Vždyť jo,“ uklidnila jsem ho. „Právě vyrážíme.”

Nelítostně jsem přejela pohledem Fridu a její hejno. „Bohužel na náš večírek nemůžete. Jste nezletilý. Pohni, Lulu.4i Popadla jsem ji za ruku a vlekla ji pryč. Pozdě. Vzápětí jsem zaslechla důvěrně známej hlas, jak volá Nikkino jméno. Načež se k nám vrhla Whitney Robinsonová, která měla za patama svý alter ego Lindsey Jacobsovou a svýho kluka Jasona Kleina. Ten ale o pár kroků zaostával a stříkal na sebe deodorant Axe.

„Nikki, ahój!“ Whitney si dychtivě prohlížela Stevena a ani se to před svým přítelem nepokoušela zamaskovat. Jestli chcete něco vědět, jejich vztah je hluboce dysfunkční.

Což není zase tak překvapivý, vzhledem k mýmu setrvalýmu podezření, že Jason Klein je kyborg. „Kde se v naší škole vyloupnul takovej fešák?”

Steven působil zděšeně. Neměla jsem mu to za zlý. Whitney byla jako zubní kaz: stačilo o ní vědět jen chviličku, aby postiženýmu došlo, že se jí musí zbavit.

A tak jsem ji ignorovala a mířila k počítačový laborce, i když jsem celou tu dobu slyšela v zádech její dotčenej vřískoť. „Nikki? Nikki!” Lulu šla za mnou a dávala si záležet na tom, aby nepouštěla z ruky předek Stevenova saka. Třetí člen komanda se tvářil, jako by si toho ani nevšim.

„Co tady děláme?“ dorážel na mě. „Jak může ?“

Ale to už jsem otvírala dveře laborky, kterejma se Christopher zrovna hodlal vydat na hodinu ústního projevu. Srdce mi poskočilo jako vždycky, když jsem ho zahlídla. Dneska měl pod koženou bundou černý tričko Ramones. Vlasy měl u konečků ještě trochu vlhký, jak si každý ráno dával sprchu. A džíny mu zase seděly jako ulitý.

Tvrdit, že ho pohled na mě překvapil, by bylo dost krotký… stejně jako to, že je se mnou Lulu, kterou určitě poznal (měl vztek na jejího tátu, že režíroval film natočenej na motivy hry Poslání, a pěkně ten příběh zmrvil), a že nás doprovází zamračená blonďatá mužská kopie mý maličkosti. Christopherovi totiž spadla brada skoro na podlahu.

„Ehm. Ahoj” pozdravil, když se vzpamatoval.

„Musím s tebou mluvit” oznámila jsem mu. Bylo těžký to ze sebe vysoukat, když mi srdce tak hlasitě bušilo. Ale nějak se mi to podařilo.

„Teď?” Jeho pohled zaletěl za moje záda k hodinám v hale. „Za chvíli začne hodina.”

„Jo” přikejvla jsem a natáhla se po jeho ruce. Vím, že on ten elektrizující záchvěv, kterej z mý dlaně vystřelil do kůže jeho bundy, necejtil. Ale já jo. „Dneska školu vynechár me. Vyrážíme za tvým bratránkem”

Christopher si přehodil batoh z jednoho ramene na druhý a přejel pohledem ze mě na Lulu a Slevena. A zase zpátky. Zatvářil se odmítavě.

„Hele, Nikki,” začal, „jestli je to kvůli tvý mámě, myslím, že bysme

„Mám to, cos po mně chtěl,” přerušila jsem ho. „To heslo. Takže jdeme, jo?”

Jeho modrý oči mě zkoumavě přejížděly od hlavy k patě. Cekala jsem, že se zeptá, co písemky. Ten starej Christopher by to tutově udělal. Starej Christopher by řek: „Ale teď jde o pololetní známky poslední rok před maturitou. Výsledky se píšou na pňhlášky na vysokou. Jestli to zvořem, tak. dostáném minusový body. McKayla Donofriová už má Národní prospěchový stipendium. Nesmíme to podělat. “

Ale tohle nebyl starej Christopher. Tohle byl Christopher Supermstitel.

Podíval se mi přímo do očí a potvrdil: „Jdeme.”

A tak jsme zamířili k nejbližšímu východu, i když Frida (která za náma kupodivu dusala celou tu dobu) vykřikovala: „Počkejte! Co to děláte? Lidi, bude zvonit! Nemůžete jen tak zdrhnout!”

„Sežeň taxík,” nařídila jsem Christopherovi, „a řekni mu, ať na mě počká. Za vteřinku jsem u vás.” Oddělila jsem se od skupiny a chytila ségru za rameno.

A přišpendlila ji k nejbližší skříňce.

Prohlásit, že ji náhlej vývoj událostí překvapil, by nebylo úplně výstižný. Jenže tahle situace byla moc vážná na to, abych dál hrála roli laskavý starší ségry. Nesmí mi to pokazit. Teď jde o Stevena.

„Běž do třídy!” vyštěkla jsem na ni. „A zapomeň, žes mě tady dneska viděla.”

„Kam jdete?” dožadovala se Frida. „NemůžetCiSe ulejt! Píšou se závěrečný testy! Vyhoděj tě!”

„Myslím to smrtelně vážně, Frido,” varovala jsem ji.

„A svejm kámoškám řekni to samy. Nikdo z vás nás tady neviděl.”

„Co se děje?!” vykřikla vyděšeně.

A víte co? Měla sakra důvod se děsit.

„A kam vedeš Christophera?” pípla.

Ale to už jsem se otočila na podpatku a rozběhla se ke dveřím, kterejma právě procházeli Lulu, Christopher a Steven.

„Já to na tebe řééknu!” slyšela jsem ječet Fridu. „Myslím to taky vážně, Em! Teda, Nikki! Počkééj!”

Ztichla, když její slova přerušilo zapadnutí těžkejch kovovejch vrat školy za mejma zádama. Rozběhla jsem se po postranním schodišti do zimy a mrholení k čekajícímu taxíku.

„Pohni!“ povykovala na mě Lulu, jako by taxík, do kterýho právě nasedla, moh odjet beze mě.

„Už běžím, žádný strachy,” ujistila jsem ji. Christopher stál venku, s rukou na dvířkách. Jeho tvář byla zase bez výrazu, jako by mu připadalo úplně normální, že ho mladistvý supermodelky vybavený doprovodem unášej z vyučování.

„Kam přesně jedeme?“ zajímal se Steven, když jsem vklouzla na zadní sedadlo vedle něj a Lulu.

„Bratranec tohohle kluka je počítačovej génius,” vysvětlila jsem a ukázala na Christophera, kterej se usazoval vedle řidiče. Byla jsem si jistá, že nás neslyší, protože zadní místa oddělovala silná neprůstřelná přepážka. A řidič si na plný pecky pouštěl nějakou indickou muziku. „Říká, že tvou mámu dokáže najít.”

Stevena to pěkně mátlo. „On je od policie? Tak co dělá na tvý střední škole? Slídí tam v převleku? Je z protinarkotickýho?”

„Ehm…” Začaly mi docházet jistý nedomyšlený okolnosti. „Ne.“

„Vidělas, co měla ta holka za tílko?” spustila Lulu. Určitě mluvila o Whitney. „Bylo to tak… trapný.”

„Tak dělá pro federály?” vyptával se Steven. „Má nějakv kontakty na FBI?”

„To zrovna ne,” připustila jsem nervózně.

„Myslím jako,” nedala se zarazit Lulu, „že ho měla skoro průsvitný. A ne nijak decentně. Stevene? Že se ti taky nelíbilo to tílko, co měla na sobě?”

„To mi chceš říct,” prohlásil Steven, kterej ignoroval Lulu i Cosabellu, která se vydrápala z mý kabelky, vyskočila mu na klín a sledovala z okýnka okolní dopravu, „že to je fakt středoškoláků

„Víš co?” Christopher se zepředu obrátil k nám. Teď už bylo jasný, že nás slyšel i přes tu umělohmotnou přepážku a halekání písně, která trvala na tom, že Soniya dil se milá de. „S tím si nelam hlavu. Jestli je vaše máma naživu, Felix ji vyčenichá. Tak si tam vzadu všichni udělejte pohodlí, protože jste v dobrejch rukách.”

Přesně takhle by promluvil skutečnej Supermstitel. Zvlášť kdyby odvážel člověka někam, kde ho pak v tichosti vodpráskne.

Ale neměl by na nás přitom taky zamávat nějakou pistolí?

Vlastně spíš ne, když uvážíme, že s ním jedeme dobrovolně. Teda víceméně. Já zrovna moc na vybranou neměla, když se to veme kolem a kolem. Buď pomůžu Stevenovi najít jeho mámu, nebo všude rozhlásí, jak se věci mají. Aspoň mi po našem včerejším rozhovoru připadalo, že s tím vsím hodlá vyjít na veřejnost. Už jsem ho viděla… jak se objevuje v celostátních zprávách, prosí diváky o informaci o ztracený mamince a mezi řečí prohodí: „Mimochodem, ta holka, co si přivlastnila tělo Nikki Howardové, není moje sestra. Nevím, kdo to je, ale moc vás prosím, vyžeňte z ní ďábla a pošlete je oba zpátky do pekla, jo? Dík moc.”

Vsadím se, že to by lidi ze Starku určitě nadchlo.

Lulu vedle mě začala někomu telefonovat. „Ne, musíte zajistit, aby to cateringová služba všechno navozila služebním zadním výtahem. Minule jeli párkrát hlavním a poškrábali v něm mosaz. A správa budovy pak skákala metr dvacet. Rozumíte? Výborně.”

„Copak ty nedokážeš myslet na nic jinýho než na ten večírek?” ozval se Steven. Znělo to dost naštvaně.

Lulu se naklonila přese mě a podívala se mu zpříma do tváře. „Jasně že ne!“ potvrdila užasle.

„Dyťje to jen mejdan,” zavrčel Steven. „Takovejch jsem už pořádal. Obstaráš soudek piva, dovlečeš pár pytlů preclíků, dáš dohromady slušnou muziku a sezveš kámoše. Není to taková věda.”

Lulu na mě nechápavě vytřeštila oči. Já jsem s mejdanama žádný velký zkušenosti neměla, takže jsem se k jejich debatě nemohla přidat. Ale na pár večírkách jsem už s Lulu byla a organizačně mi teda připadaly mnohem složitější, než že koupíš soudek piva, dovlečeš pár pytlů preclíků atd. Na tom posledním, třeba vystupoval polykač ohně. Nicméně jsem se rozhodla nechat svou přičinlivou spolubydlící, aby se hájila sama.

„Tohle není jen tak ňákej mejdan,” slyšela jsem ji vysvětlovat. „Šéfkuchař z Nobu nám vlastnoručně připraví suši rolky. Budou tam všechny typy likérů, co existujou, a barmani, co jsou zároveň školený astrologové. Na jednom stolečku bude postavená čokoládová fontána. A hudbu přijde pouštět DJ Drama.”

Steven zavrtěl hlavou. „Ale proč? Kvůli čemu to všechno podnikáš? Na koho tím chceš zapůsobit?”

„Zapůsobit?” opakovala Lulu, jako by to bylo cizí slovo. „Nechci tím na nikoho zapůsobit…” Což nebyla pravda, protože v posledních dnech se zvlášť urputně snažila zapůsobit na Stevena. Ale ne zištné. Ne tak, jako se Whitney a ostatní Chodící mrtvoly snažej zapůsobit na mě. Všechno, co moje spolubydlící dělala, vycházelo na sto procent z jejího dobrýho srdce. Nikdo, kdo ji opravdu dobře zná, by o ní ani nemoh tvrdit nic jinýho. Steven byl podle mě akorát nervózní z toho, jak se to všechno zamotalo. A hlavně z toho, že se mu ztratila máma.

Rychle jsem se do jejich dohadování vložila. „Lulu lidi ráda baví,” prohlásila jsem. „Vynahrazuje si tím svoje dět

ství, který moc zábavný nebylo. A fakt bude moc ráda, když přijdeš taky.”

Steven zaváhal. Pak si vším mýho prosebnýho výrazu. Telepaticky jsem k němu vysílala zprávu: No tak, člověče, tý holce se hrozně líbíš. Nesraz jí hřebínek. Prostě jí slib, ze přijdeš. Je mijuk, že není tvůj typ. Prostě jí to slib. No tak, buď na ni hodnej.

Pokrčil ramenama a sesul se hloubějc do sedačky. Cosabella vedle něj usilovně dejchala na sklo, až se’ tam vytvořilo zamlžený kolečko. „No jasně. Moc rád. Děkuju za pozvání. Vypadá to, že to bude super zábava.”

Lulu se zavrtěla nadšením. „Bude to skvělý!” ujistila ho. „Budeme tam mít akrobatku na visutý hrazdě z Cirque du Soleil, víš? Už jí tam instalujou nářadí. Naštěstí máme strop hodně vysoko. To bude šílený! Lidi z celýho Manhattanu ji budou moct pozorovat ze svejch bytů!”

A tak pokračovala celou cestu až k Felixovi. Taxík zastavil před jejich barákem asi po dvaceti minutách. Byl to obyčejnej řadovej domek v příjemný středostavovský čtvrti. Christopher zaplatil taxikářovi a vystoupili jsme do protivně studenýho deště, kterej Cosabellu pořádně rozhodil. Podívala se na mě tím svým ublíženým pohledem Proč, mami? Proč mi tohle děláš? , takže jsem ji zvedla ze země a strčila do kabely, kde se spokojeně schoulila do klubíčka.

Náš průvodce sklonil hlavu proti plískanici a ved nás po chodníčku a po schodech k hlavním dveřím. Tam zvednul klepadlo ve tvaru orla bělohlavýho a praštil s ním o dveře.

„Proč z toho mám tak blbej pocit?” uklouzlo Stevenovi, zatímco jsme čekali, jestli nám někdo přijde otevřít.

„To bude dobrý,” ujistila jsem ho, i když jsem o tom vůbec nebyla přesvědčená. Nebude to dobrý zvlášť až Steven zjistí, koho to vlastně jdeme navštívit.

A nepřepočítala jsem se. O minutu pozdějc se dveře otevřely a objevila se v nich baculatá žena středního věku

v džínách a svetru značky Stark, s třpytivou americkou vlajkou na předním díle. „ChrístophereF vyhrkla. „Co ty tady? A jak to, že nejsi ve škoíe?“

Synovec se usmál. „Nám v centrálním obvodě už začaly zimní prázdniny, teto JackieT

Ta se rozzářila. „A proto ses přišel podívat za Felixem? I s kamarády? Ty jsi tak báječný hoch!“

Kdyby jen tušila.

„No tak, nestůjte tam v té zimě,“ začala nás pobízet. „Pojďte dál, jen pojďte.“

A nahnala nás dovnitř, kde bylo teplo a kde každej kus nábytku pocházel z obchodního domu Stark. Nedělám si prču. Poznala jsem policovej systém Stark, pohovku Stark s křeslama i domácí kino Stark s LCD obrazovkou Stark. Prostě celej obejvací pokoj měl visačku Stark. Živě jsem si představovala Christopherovu tetu a strejdu, jak v něm sedej na zelený pohovce vedle sebe a zaujatě sleduj ou Noční teleshopping Stark.

Z tety J ackie jsem dokonce cejtila parfém značky Nikki, kterej vytvářel nechutně aromatickou kombinaci s vůní něčeho, co zřejmě právě pekla. Tenhle parfém se s vůní jídla moc nesnášel. Vlastně ani s žádnou jinou vůní.

„Jdete právě včas,“ švitořila Felixova máma a potvrdila moje podezření. „Zrovna se chystám vytáhnout z trouby plech mých světově proslulých čokoládových pusinek

„Páni, to je super, teto,“ usmál se Christopher. „Možná pozdějc. Nejdřív si potřebujeme promluvit s Felixem. Je dole?“

„To se ví,“ odpověděla se smíchem paní domu a nervózně loupla pohledem po mně a Lulu. Nejdřív jsem nechápala proč, ale za chvíli mi to došlo. Jsme přece Nikki Howardová a Lulu Collinsová. Nejspíš nás viděla v televizním VIP Magazínu… nemluvě o tom, že moji tvář odstřihovali s cedulkou z každý dekorace, kterou si do tohohle bejváku pořídili.

Ale možná nevěděla, odkud nás zná jen měla pocit, že jsme jí nějak povědomý.

A navíc se asi nestávalo každej den, že by se za jejím Felixíčkem stavovaly nějaký holky. Pokud už se to vůbec někdy stalo.

„Půjdeme hojen pozdravit,“ prohlásil Christopher a pokejvnul na nás, abysme ho následovali po oranžovým koberci k nejbližším dveřím. „Zdržíme se jen chvilku. Musíme zase běžet”

„Víte co?“ ozvala se teta Jackie. „Jávám tam ty sušenky přinesu. Dáte si k nim taky trochu mléka? Nebo ne už vím! Horké kakao! Venku je takový nečas.”

Felixova mamka si očividně nevšimla, že jednomu z nás už bylo dvacet.

„To ani nemusíš” ujistil ji synovec. „My nic nepotřebujeme S trhnutím otevřel dveře a já zahlídla úzký strmý schody do sklepa. Christopher se po nich rozběhnul. Podívala jsem se povzbudivě přes rameno na Stevena s Lulu a vyrazila.

To teda byla skrejš.

Ne že by to bylo tak strašidelný jako vstoupit do Batmanovy jeskyně. Až na plakáty na Zjizvenou tvář, který nás vítaly ve Felixově panství ty teda strašidelný byly. A visely úplně všude. Pokrejvaly skoro každej centimetr zdejších stěn. Obrovský plakáty s AI Pacinem, kterej v tom filmu hrál, ve všech možnejch kostýmech a pózách.

Někdo tady nejspíš trpí gangsterským komplexem.

A nebylo tak těžký odhalit kdo: všechno nasvědčovalo tomu, že Christopherovu tetu tahle úchylka netrápí.

Suterén očividně sloužil jako prádelna a taky jako tělocvična. Povalovala se tam fůra činek který vypadaly, že se jich nikdo už léta nedotknul a taky tam trůnil běžeckej trenažér, na kterým usychalo prádlo. Aspoň že tady nebyl cejtit ten příšernej parfém Nikki. Zdejší vzduch voněl aviváží.

Roh suterénu připomínal mediální centrum. Televize a monitory, který jako by někdo vylovil z popelnice, tam visely ze stropu na tlustejch lánech, co by vydržely i záhui při bungee jumpingu. Další stály na navršenejch kartonovejch krabicích od mlíka. O některý se ležérně opíraly hrací konzole (pochopitelně značky Stark).

Uprostřed toho všeho seděla hubená ohnutá postavička. Měla na sobě pytlovitý džíny, zelenou sametovou mikinu a spoustu zlatejch řetězů. Byl to kluk a pařil nějakou počítačovou hru, která vyžadovala urputný mačkání joysticku.

„Chcípni!” řval zrovna na jednu z mnoha obrazovek před sebou. „Chcípni chcípni chcípni chcípni uf!”

Spis jsem vycejtila než uviděla, že Steven za mnou strnul. Lulu do něj vrazila.

„Jejda!“ vyjekla. „Promiň!” Nikkin brácha nereagoval. Byl úplně mimo.

Ne že bych mu to měla za zlý.

Neznámej k nám otočil hlavu a já poznala Felixův obličej, protože jsem si ho pamatovala z obrazovky od poslední návštěvy u Maloneyovejch. Usmál se. Napůl jsěm čekala zlatý zubní korunky, ale naštěstí měl jen rovnátka.

„Christophere!” vybuchnul. „Kámo! Tys sem přived hosty..” Hlas se mu vytrácel, když mu došlo, co je ta návštěva zač.

Měla jsem pocit, že mu oči snad vyletěj z důlků, tak moc se mu vyboulily… zvlášť když zmerčil Lulu. Ale vzápětí se dal zase obdivuhodně do kupy.

„Dámy! No ne. Vítejte v Chlapáckém brlohu. Jsem rád, že jste sem vážily cestu. Je to od vás tak pozorné. Nabídla vám už matice pusinky?”

„To snad nemyslíš vážně.” Ve Stevenovi by se krve nedořezal.

„Dej mu šanci,” poprosila jsem ho tiše.

„Nehodlám mu dávat žádnou šanci” Vyslovil to, jako by se dusil „Je to dítě”

,,Lu contraire, monfrére“ Felix, kterej to pohrdlivý hodnocení zřejmě zaslech, si vytáhnul jednu nohavici a ukázal nám zlověstně vyhlížející plastovej přístroj, připojenej k překvapivě chlupatýmu kotníku. „Připadá ti tohle dětinský? Ujišťuju tě, že ani omylem. Je to monitorovací čip pro osoby v domácím vězení. Neodstranítelňej. Komunikuje se základnou v kuchyni, která je trafem připevněná k telefonní lince. Policie dostane hlášku, sotva překročím práh. Tohle průměrná čtrnáctiletá populace nenosí, co? Jenže já ” Felix po mně loupnul významným pohledem „jsem na svůj věk nezvykle vyspělý, jak přítomné dámy jistě potvrdí”

Nikkin brácha se napnul a chvíli to vypadalo, jako by chtěl toho puberťáka praštit. Ale Lulu mu konejšivě položila dlaň na paži a zamumlala: „No tak, Stevene, poslechni svou sestřičku. Dej mu šanci”

Christopher se mezitím opřel o jeden z podstavců. Na rtech mu pohrával lehce pobavenej úsměv. „Hej, vy všichni” oslovil nás, „tak tohle je můj bratranec Felix. Felixi, tohle jsou všichni.”

„Tohle je Steven,” ujala jsem se podrobnějšího představování, ale Christopher mě zarazil zvednutou dlaní.

„Podle mě bude lepší, když zůstanem v anonymitě” prohlásil „Přinejmenším v takový, jak je to jenom proveditelný, vzhledem k jistejm celebritám mezi náma.”

„Nemyslete si, slečno Howardová a slečno Collinsová,” oslovil nás Felix, „že se k vám budu chovat jinak, než bych se choval k jiným přitažlivým dívkám. Já už pár celebrit znám vlastně mám mezi nima pár kámošů, ale nebudu je jmenovat, protože jsem diskrétní a vím, jak je štve, když s nima lidi dělaj štráchy. Takže si nemusíte dělat starosti, vážení. Já jsem s celebritama v pohodě.”

Vyměnily jsme si s Lulu významný pohledy a já pak řekla

to jediný, co se za těch okolností dalo dodat: „Ehm… to je bezva, Díky.”

Popravdě řečeno, tohle mi lidi tvrdili často. Všichni mě ujišťovali o tom, že na ně sláva nijak nepůsobí a že mě berou „normálně4’.

Až na to, že mě navzdory těm mektům nikdy normálně neberou.

Chrístopher kterej musel vědět, že jeho bratránek je trochu pošuk, a celou dobu se nám vyhejbal očima, jako by toužil uniknout do nějakýho svýho vysněnýho světa se zeptal: „Nikki, máš ty údaje, co jsme po tobě chtěli?”

„Aha.4’ Překvapilo mě to. To Chrístopher se ke mně zaručeně choval, jako bych žádná celebrita nebyla. Až do tý mhy, že to bylo někdy skoro nelidský. „Jo…”

Pořád jsem si nebyla jistá, jak se mám postavit k tomu, že budu práskat na Stark. Na jednu stranu jsem si byla naprosto jistá, že jejich plán nebude fungovat. Mluvíme přece o Starku, největším nadnárodním koncernu na týhle planetě. Copak by ho vážně dokázali zničit dva puberťáci hackeřinou?

Sotva,

Ale na druhou stranu… by je mohli chytit. Jeden z nich už nosí na noze policejní čip a zřejmě přežívá ve sklepě, paří počítačový hry a živí se sušenkama od mámy… Na první pohled to pro kluka jeho věku vypadá jako ideální existence, jenže ve skutečnosti je to asi dost příšerný, vzhledem k těm jeho vymyšlenejm známostem s celebritama a iluzi pěstěný noblesy. Je to vážně budoucnost, jakou chci nachystat Christopherovi?

Jasně že ne.

Tak proč jsem potom dneska ráno jela do školy, vytáhla ho během zkouškovýho tejdne z vyučování a odvlekla ho do Brooklynu do brlohu jeho bratránka?

To bych taky ráda věděla. Ale takhle už to dál nejde.

Protože ty dny, kdy jsem nedělala nic, jen celá posedlá pobíhala s detektorem štěnic v kapse, byly v nenávratnu.

„Uživatelsky jméno je Dr. Louise Higginsová” slyšela jsem se říkat.

Felix neztrácel čas. Otočil se a zamířil k otočný židli uprostřed tý výstavky monitorů.

„A její heslo je…“ Vybavila jsem si, kam prsty doktorky Higginsový při přihlášení na klávesnici počítače ve vyšetřovně dopadaly, „je micinka. Všechny písmena malý.” „Čičííí,“ zapředl Felix.

Steven popošel pár kroků blíž, aby se podíval, co se děje na rozsvícený obrazovce, která blikala v šeru. „Ale jak tohle souvisí s mou pohřešovanou mámou?”

„Tohle jsem jim slíbila za hledání” dodala jsem na vysvětlenou.

„A my držíme slovo,“ prohlásil Christopherův bratránek. „Mrkej na drát.” Natáhnul se pro hromadu papírů, který zřejmě docela nedávno vypadly z jedny tiskárny kolem nás, a zamával s nima vítězoslavně ve vzduchu. „Poslední známé informace o Dolores Flowardové, rovněž známé jako Dee Dee alias vaší matince.”

Steven mu ty papíry vyškubnul. Christopher si stoupnul za záda Felixovi, kterej už se o nikoho nestaral a krmil počítač heslem ode mě.

„Funguje to?*” ověřoval si bratránek. „Jsme uvnitř?4*

„Si piš.” Felix se zatetelil blahem. „Jako po másle.” „Počkejte, jo?“ Steven se horečnatě probíral papírama. „Co z toho? Nikde tady není, kde by máma mohla bejt. Je to jen výpis, že číslo jejího sociálního pojištění nebylo použito v souvislosti se žádnou žádostí o zaměstnání ani o kreditní kartu nebo v přihlášce k pobytu od chvíle, kdy zmizela.”

„Přesně tak, kámo” Felixovy prsty poletovaly nad klávesnicí a kolem, nás se rozblikalo pár monitorů. To, co se na nich objevilo, mi připadalo jen jako změť čísel a písmen.

„Ale Christophere” povzdychla jsem si a krev v žilách mi ztuhla zklamáním kvůli Nikkinýmu bráchovi, „tys mi slíbil, že ji Felix dokáže najít.“

„Pokud není mrtvá” Christopher se na mě ani nepodíval. Ukázal na jeden z monitorů a vzrušeně oslovil bratránka. „Hele. Koukni na tohle”

„Já vím” hlásil natěšené.

Lulu přešla po betonový podlaze ke Stevenovi a její podpatky přitom hlasitě klapaly. Pak k němu natáhla ruku a položila ji na jeho prsty, který křečovitě svíraly sjetiny s informacema o jeho pohřešovaný matce. Neřekla nic, jen mu pevně sevřela ruku.

On si toho zřejmě ani nevšim.

„Takže ty myslíš, že je mrtvá?” ozvala jsem se. Nechtěla jsem, aby to znělo drsně, ale měla jsem vztek. Ne na Felixe má sice mozek génia, ale je to ještě kluk, co si hraje na gangstera a ničemu nerozumí. Na Christopher a. Ten by přece moh mít rozum. A moh by se chovat ke Stevenovi trochu ohleduplnějc.

Jenže jeho pozornost pohlcovaly ty nesmyslný údaje na obrazovkách. Bylo mi jasný, že už se nemůže dočkat, až rozjede svůj ďábelskej plán na zničení Obchodního řetězce Stark a pomstí se za mrtvou Em Wattsovou… za holku, kterou se nikdy neobtěžoval políbit, dokud byla živá a zdravá.

Ale moh se na nás aspoň podívat. Aspoň říct, že je mu to líto. Když se tady mluvilo o smrti něčí mámy!

„Cože?” Christopher zřejmě ucítil, jak se mu do zad propaluje můj pohled, protože se konečně obrátil. „O čem to mluvíš?”

I jeho bratránek se k nám otočil. „Mrtvá?” opakoval. „To přece nikdo netvrdí. Řek jsem něco takovýho? Ne.

V žádný databázi, do který jsem se dostal, se v uplynulejch měsících nedostaly údaje o neidentifikovatelným těle, jehož pohlaví, věk, popis a záznamy od zubaře by odpovídaly Dolores Howardový. A mimochodem, šťoural jsem úplně ve všech.”

Pak Felix pokrčil ramenama a obrátil se ke klávesnici, nad kterou se jeho prsty míhaly rychlostí světla. „Pochopitelně je možný, že ji někdo vodkrouhnui a hodil někam do jezera. Utopenci se většinou nevynořej dřív než na jaře, kdy se oteplí a v tělech začnou působit plyny, který způsobuj o u rozklad tkání

„Hej, člověče.4’ Christopher svýho bratránka zezadu dloubnul. „Tohleto nerozváděj”

Hlavní administrátor místního brlohu zavrtěl hlavou. „Ne. Pardon. Ale my víme, že se to dá vyloučit”

Zírala jsem na něj a nevěděla, jestli mám cejtit úlevu, nebo vztek. „Víme?”

„Víme” potvrdil Felix. „Mrkněte se na stranu čtyři”

Steven rychle zalistoval fasciklem, kterej držel v ruce, až našel čtyřku. „To jsou máminy výpisy z účtu” prones nevěřícně. „Jak ses k nim ?“

„Projdi si ty výběry, který provedla těsně před posledníma telefonátama” doporučil mu Felix.

„Ty máš i výpis z jejího telefonu? Jak je…“ Steven údivem polknul. S vykulenejma očima se zadíval na stránku, kterou před sebou držel. Pak zaletěl pohledem k Felixovi a šokované prones: „Devět tisíc dolarů? Než zmizela, vybrala ze spořícího účtu devět tisíc dolarů! A to se mi policie ani neobtěžovala sdělit?”

Ale to už se Felix obrátil zase ke klávesnici.

„Když neexistuje známka toho, že došlo k porušení zákona” ozval se Christopher s pohledem stejně přilepeným k monitorům jako kluk, na kterýho měl mít po nedělích dobrej vliv, „policie nemá důvod, aby si vyžádala soudní

příkaz k prověření účtů. I kdyby na to měli dost lidí, což beztak nemaj”

„A když někdo hodlá přejít do ilegality” pokračoval jeho bratránek, „je obvyklý, že vybere větší sumu peněz v hotovosti. Když touží zmizet, nemůže si dovolit, aby ho úřady vysledovaly podle používání VISA karty nebo podle výběrů z bankomatu. To by ho vyčenichali za pár vteřin. Nevím, před čím vaše máma utíká, ale nejspíš nechce, aby ji někdo našel. Za všechno platí hotově”

Steven se zadíval na sjetiny ve svý ruce. „Prokrista, vedla psí salon. Nikdy neměla žádný opletačky s policií, ani s finančním úřadem ne. Nikdy v životě. Nenapadá mě žádnej důvod, proč by chtěla vzít nohy na ramena”

„Síark” ozval se Christopher. Prones to tak zlověstně, jako by padlo slovo smrt.

„Stark?” Steven na něj nevěřícně vytřeštil oči. „Ale proč?”

„Dej nám čtyřiadvacet hodin,” požádal ho Christopher a kejvnul bradou na blikající monitory. „Vypátráme to.”

„A zničíme je!” zavejsknul Felix. Znělo to podobně rozjařené, jako když kluk v jeho věku zdolána skejtu Urampu.

Jenže tohle nebyla Urampa. A pochybovala jsem, že by se Felix někdy v životě postavil na skejt. Nepatřil k těm týpkům.

Když ale zvednul ruku, aby si s Christopberem plácnul, bratránek ho ignoroval. Felixova pravačka zklamaně poklesla.

„Takže o tohle tady jde,” prones suše Steven. Neznělo to moc potěšeně. Spíš znechuceně. „Vy dva se snažíte nabourat do jejich systému a,zničit4 Stark?” Podíval se na mě. „A tys o tom věděla?”

„Chtěli po mně jméno a heslo,” zamumlala jsem. Proč se Steven tváří, jako bych měla svýho rozhodnutí litovat? Udělala jsem to proto, abych mu pomohla. Copak to pomně nechtěl? „Výměnou za informace o mámě”

„Bezva.” Steven sklopil oči k papírům ve svý ruce. „Jenže pořád nemáme nejmenší představu, kde máma je.” Podíval se na oba hackery. „Jak si můžou bejt tak jistý, že je ještě naživu? Někdo jí moh přidržet hlaveň za krkem a donutit ji, aby vybrala devět táců. A pak hodit její tělo do jezera, jak říká tenhle kluk.”

„Ne,” namítla jsem tiše. „Říkals, že si s sebou vzala svý psy. Kdyby ji někdo unes, psy by nechal doma. Christopher má pravdu. Je na útěku. Tutově.”

Otočila jsem se na oba bratrance, který nám už nevěnovali ne jmenší pozornost, protože je pohlcoval jejich ničitelskej plán a v Christopherově případě i příslib pomsty. Už jsme pro ně přestali existovat. Nejspíš jsme pro ně ani nikdy neexistovali. Jen jako dodavatelé vstupních dat, po kterejch tolik prahli.

Zamířili jsme ke schodišti, ale vtom se na jeho vrcholku objevila starkovská napodobenina válenek Ugg. O vteřinku pozdějc zahlaholil sklepením hlas tety Jackie, která se hrnula dolů za náma. „Hej, mládeži! Nesu vám čokoládové pusinky! Zrovna jsem je vytáhla z trouby! A někoho vám vedu. Vaši malou kamarádku. Povídala, chudinka, že jste to vzali tak hopem, že vás málem nemohla dohnat.”

A za tetou Jackií sestupovala do sklepa s tácem plným hrnků s kouřícím kakaem moje sestřička Frida.

„Nevyšiluj,” napomenula mě Frida.

Seděla jsem v křesle maskémy Studia Stark. Dnešní zkouška naštěstí probíhala lip než včerejší nácvik.

Vláčet sebou mladší ségru jsem zrovna neměla v plánu.

„Mám o tebe prostě starost,” hájila se.

Vizážistka mi zrovna přilepovala k víčkům poslední umělý kartáčky řas. Snažila jsem se nehejbat, protože jsem měla strach, že mi jinak vypíchne oko pinzetou.

„Nevěděla jsem, co je to za kluka,” pokračovala Frida. Řeč byla o Stevenovi. „Taky tě moh unýst nebo tak něco.”

„Tohle fakt není nej vhodnější chvíle na probírání takovejch záležitostí,” zarazila jsem ji.

„Ale kdy si můžeme promluvit?” vyjekla Frida. „V taxíku, kterým jsme se vraceli na Manhattan, z tebe nevypadlo ani slovo. Proč to nejde tady?”

Protože tohle je centrála Starku, ty náno pitomá, chtělo se mi odpovědět. Maskérna sice nebyla napíchnutá to jsem zkontrolovala ale všichni kolem nás špicovali uši, o čem se vybavujeme. Tím myslím Jerri nade mnou.

A taky toho taxíkáře, co nás vez na Manhattan.

A kromě toho čím míň Frida ví, tím lip pro ni. Jenže o tom ona samozřejmě neměla tušení. A kdyby ho měla, stejně by s tím naložila po svým.

Choulila se na křesle za mnou a na klíně držela batůžek D & G, kterej jsem pro ni ukořistila, když jsem pro značku Dolce & Gabbana dělala přehlídku. Byla celá zoufalá, Stejně jako celý tohle odpoledne. Vůbec jsem nechápala, proč

takhle vyvádí. Prošvihla ceiej den školy a zrovna ve zkouškovým tejdnu.

A zrovna když jsem se ji za to ve Felixově brlohu snažila seřvat, telefon Nikki Howardový se rozezvonil. Byla to Rebeka jak jinak a oznámila mi, že mám zpoždění na zkoušku. Jak jinak.

Takže jsem měla na vybranou: buď nechat trčet Fridu v Brooklynu (když zaplatila taxík, co ji dovez za náma, byla na mizině), nebo ji vzít s sebou. Pokusila jsem se ji vysadit u školy, ale odmítla vystoupit. Držela se mě jako lepidlo Pattex.

Spíš jako Pattex Superfíx.

„Takže kdyžs tak vylítla ze školy, pochopitelně jsem běžela za tebou, stopla taxík a poručila mu, aby vás sledoval,’“ žvanila Frida dál. „Myslel si, že si dělám srandu. Ale řekla jsem mu, že je to otázka života a smrti. Kdyby se mi ta ženská, co pekla sušenky, nesnažila vyžvanit v kuchyni díru do hlavy a vylíčit mi, že jejího chlapečka přišla navštívit osobně Nikki Howardová a teď je s ním ve sklepě, dostala bych se za várna mnohem dřív. Abych tě zachránila.”

„Frido,“ střelila jsem nervózním pohledem po vizážistce Jerri, „já nebyla”

„Hele,” přerušila mě trucovitě ségra, „to není moje vina, žes nepotřebovala zachránit. Aspoň jak tvrdíš.”

„Ulila ses,” připomněla jsem jejímu odrazu v širokým maskérským zrcadle před sebou. „Ze školy. A zrovna jsou zkoušky.”

„A co ty?” vrátila mi to Frida. „Taky ses ulila. Zdrhlas do Brooklynu s úplně cizím chlapem. Uznávám, že je hezkej, ale

„Není to cizí chlap,” namítla jsem. „Je to Nikkin… teda chci říct můj… bratr.”

Frida na mě zírala s otevřenou pusou asi tak minutu, než vybuchla. „Tvůj bratr? Ale cos teda dělala v Brooklynu ve

sklepě s Christopherem, Lulu Collinsovou a bratrem Nikki Howardový?” Tohle všechno jí vylítlo z pusy zrovna ve chvíli, kdy do maskérny vešel Gabriel Luna.

Dokonalý načasování. Jak jinak.

„Pardon?” prohodil. „Neruším?”

„Jé, ahoj, Gabrieli,” pozdravila ho Jerri s úsměvem od ucha k uchu. Viděla jsem na ní, že si to všechno dokonale užívá, i když vůbec netušila, co je Frida zač a proč tady vysedává s Nikki Howardovou. Prostěji dělalo dobře, že se hádáme. „Chceš napudrovat? Posaď se, prosím!”

„Ne, díky,” odpověděl Gabriel a s odporem se zadíval na její kartáčky a kelímky. „Je to koneckonců jenom zkouška.”

„Gabriel Luna,” zašeptala Frida a tvářejí okamžitě zrudly. „Páni… ahoj!”

Můj kolega ze stáje Stark se na ni zadíval. Bylo jasný, že ji poznal Setkali se přece v nemocnici, když mě… teda když Nikki… přišel po tý nehodě navštívit. Ale netušila jsem, jestli ví, v jakým jsme příbuzenským vztahu. Nikdy to nepřišlo na přetřes.

„Jak se pořád máš?” vyhrkla Frida dřív, než jí Gabriel stačil odpovědět na pozdrav. Její sesterský obavy o moje bezpečí se rázem vytratily. Svůj pokojíček měla polepenej jeho plakátama stejně, jako si Felix vytapetoval svůj brloh plakátama AI Pacina. A kdykoli byla na počítači, pořád si o něm něco četla na Googlu. „Dávno jsme se neviděli!”

„Dobře, díky,” odpověděl Gabriel a posadil se do křesla vedle mě. „Tak v Brooklynu? Vážně?”

„To je dlouhá historie,” zabručela jsem a střelila pohledem po ségře. Ta si toho ani nevšimla. Měla oči jen pro Gabriela Lunu. Byla úplně hotová z toho, že s ní ten člověk pobejvá ve stejný místnosti a dejchá stejnej vzduch jako ona.

Ne že bych na tom viděla něco divnýho. Fakt bylo dost těžký soustředit se na něco jinýho než na Gabriela už

vzhledem k tomu, že měl na sobě oblečení, který mu Stark předepsal na přehlídku: pořádně těsný smokingový kalhoty, vestičku ze stejný látky a bílou kosili rozhalenou až do pasu, s vyhrnutejma rukávama. Pohled na něj ženský dost rozptyloval.

Ale stejně to oblečení fungovalo jen na někom, kdo byl přitažlivej i v tričku, jak jsem se přesvědčila po chvíli. To totiž do maskérny napochodoval Robert Stark, kterej měl na sobě to samý co Gabriel jen kosili měl upnutou až ke krku a pod ní těsně utaženou vázanku. Nebo to možná nezabíralo proto, že za ním ve stejným ohozu napochodoval jeho syn, taky v kalhotách s vestičkou. A tvářil se rozčileně, jako by šatna Studia Stark byla tím posledním místem na týhle planetě, kde se Bran don Stark zrovna toužil nacházet.

Zvlášť když v ní narazil na mě. Nemluvili jsme spolu od toho rozpačitýho ranního letu, kterej následoval po přerušený ííbačce v hotelu na ostrově Saint John.

Když mě Brandon uviděl, jeho pohled se zakabonil ještě víc.

Je vážně výhoda vědět, že takhle působím na kluky. Takovej Christopher si totiž ani neuvědomuje, že existuju. A Brandon Stark se málem pozvrací, sotva mě zblikne. Od íý doby, co mi transplantovali mozek do těla supermodelky, se můj život úžasně změnil, jen co je pravda.

Ale v každým případě nikdo z přítomnejch nelapal po dechu nad působivým zjevem Roberta Starka a jeho syna, jako předtím Frida nad Gabrielem, i když se ustrojili podle kopíráku.

„Nikki!“ vykřiknul Robert Stark a rozpřáhnul náruč. Byla jsem tak udivená, že jsem vůbec netušila, co mám dělat. To bylo poprvé, co mě magnát oslovil přímo. Přesnějc řečeno od tý doby, co jsme spolu fotili pro Vanity Fair. „Rád tě vidím! Vypadáš nádherně!“

Trvalo mi pár vteřin, než jsem pochopila důvod jeho

přemrštěný srdečnosti. Za oběma Starkovejma se do maskérny natáhla horda fotografů a jejich přístroje začaly metat blesky, když se majitel Starku objal s Tváří Starku. Věděla jsem, že zej tra ráno vyjde tahle fotka na titulkách většiny tiskovin v zemi.

„Ehm,” odkašlala jsem si. „Děkuju.”

„A vida, Gabriel Luna.” Když mě Robert Stark pustil, natáhnul pravici k popový hvězdě a jeho objev mu s ní potřás. I při tom se fotografové mohli přetrhnout. Velkej šéf se pak obrátil k nim a zakřenil se s přispěním svýho zářivýho chrupu. „Jsem tak rád, že jsme vás získali pro hudební vydavatelství Stark. Doufám, že se vám dnes večer bude dobře hrát. Je to jen zkouška, já vím, ale v obecenstvu máme významné akcionáře naší společnosti, aby se před společnou sváteční večeří trochu pobavili vaším vystoupením. Už se vás nemůžou dočkat.”

„Díky, pane,” odpověděl Gabriel. Budil dojem, že je tím vším upřímně zmatenej. Ředitel obří nadnárodní korporace, která mu vydává desky, ho přišel osobně pozdravit? Bylo zřejmý, že tohle se mu nikdy předtím nestalo. „Doufám, že je nezklamu.”

„Jen jsem vám chtěl osobně vyjádřit svoje poděkování,” hlaholil Robert Stark. „Aby moje dvě největší hvězdy věděly, kolik pro mě znamenají. A abych jim předal tohle.”

Lusknul prstama. Brandon, kterej zachmuřeně postával za ním, se otráveně zeptal: „Co?”

„Tu tašku, Brané,” vyzval ho Robert Stark s vytrvale oslnivým úsměvem. „Tu tašku. “

Brandon protočil panenky a zvednul velkou rudou sametovou brašnu, kterou sem zřejmě přivlek… a ne zrovna ochotně.

Jeho otec v ní zalovil a vytáhnul asi třicet centimetrů dlouhou krabici s obrázkem notebooku Stark Quark s nápisem BARVA: ČERVENÁ. Podal ji Gabrielovi.

„Veselé Vánoce,“ popřál mu. „První kousky, které vyložili z lodi. Doufám, že se vám bude líbit “

Gabriel se s nečitelným výrazem zadíval na krabici. „Díky, pane,“ zopakoval. Bylo dost těžký poznat, co si v tu chvíli myslí. I když něco jako Proč mi to ten chlap dává?! by asi skutečnost vystihovalo nejlíp.

„A tenhle je pro tebe.“ Robert Stark mi podal stejnou krabici s obrázkem notebooku, ale na týhle bylo napsáno BARVA: RŮŽOVÁ. No jasně. Růžová rovná se holčičí.

„Jéje,“ zaculila jsem se povinně na počítač, jako bych z něj měla děsnou radost, tak jako jsem to dělala při focení na reklamu Stark Quark (to jsem měla v ruce jenom atrapu, protože skutečný počítače se teprve vyráběly). Jenže můj laptop MacBook Air je tisíckrát uživatelsky přátelštější a má mnohem delší výdrž než tenhle krám.

No, taky stojí v maloobchodě pětkrát tolik. A nevyrábí se s předinstalovanejma Říšema, pokračováním Poslání.

„Ten jsem si tolik přála,“ zalhala jsem. „Jak jste tověděl?“

Brandon si za tátovejma zádama dával dál bacha, aby se mi vyhejbal pohledem. Těžko říct, jestli má tušení, jak ukrutně tady lžu.

„Santa ví všechno,“ uchechtl se dobromyslně taťka Stark a pár fotografů se k němu přidalo.

Jeho syn něco zamumlal. Znělo to jako údiv nad tím, že Santa teď rozdává počítače bohatejm celebritám, místo aby je věnoval chudejm. Užasle jsem nakrčila obočí, zrovna když se Robert Stark, pořád tím svým srdečným hlasem, zeptal: „Co jsi říkal, Brane?“

„Nic, pane,“ odpověděl Brandon. Koutkem oka jsem zachytila jeho pohled a během ty chvilky mezi námaněco proběhlo. Nevím přesně co. Upřímně řečeno mě poznámka tohohle kluka natolik rozhodila, že mi nebylo jasný, co si o něm mám myslet.

Ta chvilka vzápětí pominula a Stark mladší už zase jen vzdorovitě zíral před sebe.

„A kdo je tohle?” zeptal se Velkej šéf, když si konečně všimnul mý ségry.

„Já.pípla stydlivě Frida. „To… já nejsem nikdo. Jen… Nikkina kamarádka.”

Jo. Nikdo! Tohle o sobě řekla moje ségral

„Tak tedy, mladá dámo,” oslovil ji otcovsky Robert Stark, „dnes večer je každá Nikkina přítelkyně i mojí přítelkyní.” Zalovil znova v rudý kabele a vytáhnul z ní oranžověj Stark Quark.

A Frida, která se před chvílí chovala, jako by chtěla spáchat harakiri, a která se nikdy v životě ani náznakem nezmínila, že by toužila po notebooku Stark Quark, vypískla radostí a začala křepčit po místnosti.

„Jé, to jsou ty počítače, co se začnou prodávat až na Vánoce!” vyjekla. „Děkuju vám, pane Starku, moc vám děkuju!” Pak ho rukou, ve který nedržela dar nedař, popadla kolem krku a vlepila mu pusu na tvář.

A reportéři se zase mohli ucvakat. Rozrušená obdarovaná dívenka objímá jednoho z nejbohatších mužů světa? Fox Business News to budou mít za chvíli v živým vysílání.

A nejen z toho důvodu, že to byl dojemnej záběr. Bylo vážně k pláči, jak Stark dokázal pracovat… rozdat pár vzorků zboží zadara, jeden i holce, která neměla ponětí, že by něco takovýho mohla chtít, a vzbudit v ní bezbřehou vděčnost vůči svý společnosti. Pojistit si, že Frida už bude odteďka horovat jen pro Quark, do kterýho ale může dokupovat software jedině v obchodních domech Stark.

Proto je ten chlap obchodní génius. A multimiliardář.

„Vážení,” ozval se Brandonův otec, „přeji vám všem krásné prožití vánočních svátků . Ať se vám dnešní vystoupení vydaří. Musím už jít. Nemohu nechat investory čekat.”

Zamával nám a zamířil ke dveřím. Brandon s taškou

na rameni a napjatým výrazem pochodoval poslušně za ním.

Napadlo mě, co by se asi stalo, kdybych si odkašlala a řekla: „Ehm, pane Starku? A co Institut neurologie a neurochirurgie Stark a ty věci, které tam lidem provádíte? Mám na mysli třeba celotělní transplantace. Nechcete se k tomu vyjádřit?4’

I když pravda byla, že by se nejspíš nestalo vůbec nic. Robert Stark by se na mě zadíval těma svejma blankytnejma očima a prohlásil by, že nemá ponětí, o čem to mluvím. A pozdějc by mě odvezli do útrob institutu a já bych si musela vyposlechnout další přednášku od micinky Higginsový. Nebo od doktora Holcomba. A pokud by mě chtěli fakt vyděsit, poštvali by na mě pár právníků s těma výhrůžkama, na co všechno se můžou naši těšit, když nebudu sekat latinu.

Protože jsem se zavázala nemluvit s nikým o tom, co se mi stalo.

Počkat. Ale nikdy jsem se nezavázala, že nebudu mluvit o…

„Promiňte” ozvala jsem se pořádně nahlas. „Pane Starku?”

Robert Stark se zastavil na prahu a obrátil se ke mně. Po tom líbnutí od mý sestry se pořád ještě příjemně uculoval.

„Ano, Nikki?”

„Jen by mě zajímalo…” spustila jsem. Srdce jsem měla až v krku, ale to mi bylo fuk. Věděla jsem, že to musím dotáhnout do konce. Pořád jsem myslela na Stevenoyy obavy ve Felixově sklepě. Musím něco udělat.

A tohle byla příležitost. Možná má jediná příležitost.

„…jestli nevíte, kde je moje matka?”

Na několik vteřin zavládlo ticho, než všem došel význam mejch slov. Pak se k sobě jednotlivý hlavy začaly naklánět a vzduch v místnosti se naplnil vzrušeným cvrkotem. Její matka? Řekla vázne „matka “?

„Promiň?” opáčil nechápavě Robert Stark.

„Moje matka,” opakovala jsem. Bylo jasný, že novináři si horečnatě zapisujou každý moje slůvko. Diktafony v jejich rukou vystřelily mým směrem. Snažila jsem se pořádně artikulovat. „Pohřešuje se. Napadlo mě, jestli třeba nemáte ponětí, kde by mohla být?”

„Jak bych mohl vědět, kde je tvoje maminka, dítě?” zeptal se nevěřícně Robert Stark a usmál se, jako bych pronesla něco legračního.

„Protože zmizela po té nehodě.” Na slovo „nehodě” jsem dala zvláštní důraz, kterej moh chápat jen Stark a taky Frida, která mě ohromeně pozorovala. „A od té doby ji nikdo neviděl ani o ní neslyšel. Doufala jsem, že byste snad mohl vědět, kam zmizela.”

„Ne,” zavrtěl hlavou Robert Stark. Jeho úsměv byl tentam. „Promiň, dítě, ale v tom ti nemůžu pomoct. Prostě nemůžu.”

A najednou byl pryč, jako by se vypařil. Brandon vyšel za ním a zvědavě se po mně ohlídnul.

Když Robert Stark odešel, napětí v místnosti pokleslo o milion voltů. Aspoň z mýho hlediska. Což bylo divný, protože reportéři, místo aby odtáhli za ním, mě obkroužili. Jejich mikrofony a kamery mi mířily přímo do obličeje a na mou hlavu pršely jejich otázky: „Nikki Howardová, je pravda, že se vaše matka pohřešuje? Nechcete to nějak upřesnit?”

Bylo to vážně divný… ale docela jsem chtěla. Chtěla jsem jim říct dokonce co nejvíc, pokud z toho budu moct vypustit všechno o tý ceiotělní transplantaci, která, pokud je mi známo, neměla se zmizením Nikkiny mámy nic společnýho. Nebo to tak přinejmenším zatím vypadalo. Za chvíli už jsem se ptala novinářů na jejich jména a příslušnost k novinám nebo stanicím a poskytovala jednomu po dru, hým „exkluzivní interview”, zatímco mi Gabriel oblíknul

přes diamantovou podprsenku svoje smokingový sako (což od něj bylo vážně galantní). Taky jsem jim slíbila, že řeknu Stevenovi, aby jim poslal mailem máminu fotku a oni ji mohli ukázat v televizi.

Ukázalo se, že pohřešovaná máma Nikki Howardový je hlavní zpráva dne.

Fakt bomba.

Že mě to nenapadlo dřív! Bejt supermodelka, to není jenom cupitat po molu v podprdě za deset milionů babek. Lidi se o vás zajímaj. A když se vám ztratí máma a navíc jsou na krku Vánoce je z toho článek na titulní stránku.

Nebo aspoň bude, jestli jsem to zmákla. Jestli jsem ty novináře správně nasměrovala…

„Pročs mi neřekla, že se tvoje máma ztratila, NikkiT” zeptala se mě Frida napjatým hláskem, když místnost opustila poslední reportérka se svým podílem na ukořistěnejch informacích a emocích. „Myslela jsem, že my dvě si můžeme říct všechno

Co to mele? Jasně že jí nemůžu nic vykládat. Je moc mladá. A tady jde o kejhák.

Popravdě řečeno jsem na to, že je Frida v týhle místnosti, úplně zapomněla. Asi proto se teď na mě mračila a v očích měla slzy.

„Nic si z toho nedělej,” těšil ji Gabriel. „Já s ní včera večeřel, a taky se mi o tom nezmínila.”

„Včera večer? Vy dva jste byli včera na večeři?” Frida to vyslovila tak ublíženě, jako by na Googlu narazila na fotku mě a Gabriela ve vášnivým objetí.

Bezva. Čím dál lip.

„Jo,” potvrdila jsem honem. „Byli jsme na večeři. Protože spolu děláme tuhle přehlídku a po nácviku jsme se šli najíst. Jako kamarádi.”

Jenže už bylo pozdě. Fridě se do očí tlačily další slzy.

„Viděla jsem vás na fotce na internetu, jak spolu jedete autem. Ale nemyslela jsem si… hele, ty ho miluješ?” vyjekla na mě. „Chodíš s ním? A co Christopher?”

„Jasně že s ním nechodím,” odsekla jsem. Jak jsme se proboha dostaly až k tomuhle? „Frido, přestaň

„Co se tady děje?” ozval se zmateně Gabriel. „Kdo je Christopher?”

„Nikdo,” ujistila jsem ho. „Prosím tě, moh bys nás na chvíli nechat o samotě?”

„To se ví,” souhlasil Gabriel a vycouval z místnosti. Sledoval varovným pohledem moji ubulenou ségru, která se tvářila jako neodpálená nálož dynamitu. „Uvidíme se na molu, Nikki?”

„Budu se těšit,” přikejvla jsem. Sotva zmizel, otočila jsem se k ségře, která na mě zírala, jako bych jí právě na Faceboók napsala Ty krávo, a vyzvala ji: „Hele, neeh toho, Frido. Je na tebe moc starej. A já s ním nic nemám. Jenom spolu děláme.”

Vlastně jsem byla ráda, že už se dál nevyptává, co jsem dělala v Brooklynu. Ať na mě radši zuří, že chodím s Gabrielem Lunou i když to tak není než aby mě vyslýchala, co jsem dělala celý dopoledne ve společnosti. Christophera.

Ukázalo se, že to není ten právej důvod, proč brečí. Nebo ne jedinej.

„Co ses zač?” vyhrkla.

Zírala jsem na ni. „Jak to proboha myslíš? Ty to přece moc dobře víš.”

„Ne, nevím!” vyštěkla na mě. „Děláš tohle všechno, abys našla mámu někoho jinýho, ale na pravý rodině ti vůbec nezáleží!”

„Frido,” pronesla jsem napjatě, „ty dobře víš, že to není pravda.”

„Aleje,” trvala na svým. „Změnili jsme kvůli tobě plány na Vánoce. Já se vzdala roztleskávačskýho tábora. A tobě

na tom vůbec nezáleží! Pořád se staráš jen o Nikkinu rodinu. Protože ses proměnila v Nikki!”

Cejtila jsem, jak mi vnitřnosti tuhnou v led. „Ty dobře víš, že to tak není,” vypravila jsem. ze sebe. Rty jsem měla tak znecitlivěly, jako by mi do nich zrovna napíchali botox.

„Seš ta nejhorší ségra na světě!” vyštěkla Frida. „Tobě už na mně vůbec nezáleží! Jen na tvý nový rodině!”

Připouštím, že se mě to hodně dotklo. Snažila jsem se ji jenom chránit, fakt že jo. A ne tím, že jsem si náhodou vyšla s Gabrielem Lunou. To jsem udělala jen proto, že jsem si připadala tak osamělá a smutná kvůli Christopherovi.

A že jsem se do tyhle supermodelkovský záležitosti dostala jen proto, aby mamka s taťkou neměli potíže kvůli smlouvě, kterou podepsali? To přece dělám i kvůli Fridě. Jak by se jí asi líbilo, kdyby naši vyhlásili bankrot, takže by už doma neměla internet a nemohla si kupovat módní doplňky Juicy Couture?

A ona si na mě dovolí křičet, že jsem nejhorší ségra?

„Hrábni do mý kabelky,” vyzvala jsem ji chladně, „vem si tam peníze na taxíka a jeď domů.”

„Ráda,” odsekla mi stejně chladně Frida. „Nemůžu uvěřit, že kvůli tobě budem trčet na Vánoce tady. Kéž bysme jeli na Floridu!”

Popadla svůj novej počítač, vyškubla z mý kabelky bankovku a opustila Studio Stark.

Ubrečená. Ale to mi bylo fuk.

Nebo jsem si to aspoň říkala. Je to jen dítě. Žárlivý dítě. Co ta ví? Prostě šílí kvůli Gabrielovi a kvůli tomu, že ji nechci vzít na ten vánoční mejdan. Ale ona se z toho dostane. Bude muset. Jsme ségry. Vždycky jsme se hádaly. A vždycky jsme se zase udobřily.

Neměnila jsem se v Nikki Howardovou. Zvenčí vypadám jako ona, to jo, ale uvnitř jsem to pořád já.

A co když…? V hloubi duše se už totiž nemůžu dočkat,

až se vrátím domů, zapojím si svůj novej notebook Stark Quark a začnu pařit Říše. Nebo ne?

Až na to…

Až na to, že když nebudu hrát proti Christopherovi, nebude to už žádná zábava.

Sotva se Frida odpotácela, objevila se jedna asistentka s křídlama, připevnila mi je a doprovodila mě dlouhejma chodbama do zákulisí. Ostatní holky už tam hřadovaly a postávaly kolem. Kelley na mě zamávala, když si mě všimla, a pak ke mně vykročila.

„Panebože!” zavřískla. I tak ji bylo špatně slyšet, protože investoři Starku se pořádně hlučně bavili. „Věřila bys tomu? Že jim děláme soukromý divadýlko? Jenom proto, že vlastněj nějaký akcie nebo co? To je přece směšný. Někdo by si měl stěžovat.”

„To jo,” povzdychla jsem si. Až na to, že jsem to nemyslela vážně. Na světě by se nenašlo tak podrobný pravítko, který by dokázalo změřit, jak málo mi na tom záleží.

Třeba má Frida pravdu a já se vážně měním v Nikki. Třeba se tohle stává všem opravdu uctívanejm kráskám. V jedný chvíli dospějou do stadia takový otupělosti, že už jim je všechno jedno. Srdce jim ztvrdne v kámen. Aspoň moje mi teď připadalo děsně těžký.

Dokud Alessandro nezasyčel: „Dámy! Začínáme!” a my se poslušně seřadily. Techno dunělo tak hlasitě, až proniklo i do mýho kamennýho srdce a donutilo ho tepat ve stejným rytmu duc.duc duc a Veronica se zničehonic otočila a štípla mě. A pořádně.

„Jau!” zaječela jsem a zamnula si ruku. Netušila jsem, že někdo s kamenným srdcem, jako mám já, může bejt tak citlivej na bolest. „Co to sakra děláš?!”

„Ty víš!” Její oči mě probodly dvojitým šípem.’ „Proč pořád píšeš maily Justinovi? Už tě nechce. Je můj.”

„Proč mu píšu maily?” Zamračila jsem se na ni. Musela

jsem křičet, aby mě v tom rámusu slyšela. „Já nikomu nepíšu 1“

„Ty lhářko” Veronica zavrtěla hlavou a její hedvábný blond vlasy se zamihotaly jako světla reflektorů. „Ukázal mi, cos mu poslala. Ty chudinko. Tak tobě se po něm stejskal Justin je můj!”

„Přísahám, že jsem mu nemailovala,” prohlásila jsem. „To musel bejt někdo jinej, kdo

„Jak mi můžeš lhát do očí?” přerušila mě Veronica. „Justin mi řek, že s tebou skoncoval a dal ti kopačky, ale ty že ho pořád otravuješ.”

Rozzlobeně jsem se na ni zamračila. „Už jsem řekla, že nevím, o čem to mluvíš. Nemailuju si s žádným Justinem. Někdo asi používá moje jméno. Což není můj problém. A teď bys radši měla myslet na vystoupení, nebo přijdeš pozdě na jeviště. A neházej na zem zase to blbý peří, nebo hodím řeč s panem Stárkem a nechám tě vykopnout. To ti garantuj u”

Přes Veroničinu tvář přeletělo něco hodně podobnýho noční můře a já se zaradovala, že mám v našem vztahu konečně navrch. Je smutný, že jsem do toho musela zatahovat rovnou Brandonova tátu, ale copak jsem měla na vybranou? Nějaká kráva se snaží Veronice přebrat kluka a vydává se za mě. A já za to můžu?

Načuřená kolegyně nahradila vyděšenej výraz maskou okouzlujícího andílka a vyplula na molo. Zůstala jsem stát ještě chvíli, než se ozve signál pro mě (první tóny písničky Nikki), a hloubala nad tím, proč je všechno tak složitý. Ne že by byl můj život před tou nehodou procházka růžovou zahradou, to je fakt…Milovala jsem kluka, kterej ani nevěděl, že existuju. Kluka, kterej si až moc pozdě uvědomil, že mě taky miloval. Problém je v tom, že teď mě považuje za mrtvou, a já mu za živýho boha nedokážu vysvětlit, že to tak není. A takovou, jaká jsem teď, mě nemiluje protože představuju to, co on nejvíc nenávidí.

Tak jako mě nenávidí fůra dalších lidí.

V jednadvacátým století je dost drsný bejt mladistvou supermodelkou.

A pak jsem to uslyšela.

„… nějak se to prostě stalo…. asi jsem se bránil málo… a teď ti chci říkat lásko.”

Tohle mi pro změnu nevyznával ten správnej kluk.

A tak jsem vyšla na molo, opatrně kladla jeden patnácticentimetrovej podpatek před druhej a snažila se o co nejelegantnější modeíkovskou chůzi. Na tváři se mi objevil oslňující modeíkovskej úsměv a investoři Starku se nadšeně roztleskali. A v tu chvíli jsem věděla, že se mi srdce neproměnilo v kámen.

Protože mě bolelo.

Příšerně.

Steven neměl náladu na mejdany.

Já vlastně taky ne. A to si vemte, že on nestrávil minulou noc na zkoušce kolekce Stark Angels a pak na party pro investory. Nemusel rozdávat autogramy a cukrbliky, nemusel se nechat fotit s manažerama Starku a předstírat, že je z toho blahem bez sebe.

Ani se nemusel po tom všem ráno vzbudit a dovlíct se do školy na zkoušení. Ani se plazit po kolenou před učitelama, který ho měli zkoušet už den předtím, a žebronit, jestli by to nemohli přehodit na jindy.

Ale byla jsem zřejmě jedinej student, co si dělal hlavu s tím, že mu chyběj nějaký známky. Christopher se ani neobtěžoval přijít do školy. Neměla jsem ponětí, kde je. Nejspíš ještě trčej s Felixem ve sklepě, kde podnikaj pomstychtivý hackerský tažení proti Starku.

A prozatím to zřejmě nezabralo, protože aspoň z mýho pohledu se Starku se dařilo stejně dobře jako dřív.

Frida, do který jsem vrazila na školní chodbě, zvedla nos nahoru a šla si po svejch. Takže jsem se jí ani nemohla zeptat, jestli jsou její učitelé ochotný vyzkoušet ji z toho, co včera prošvihla, když mě stopovala do Brooklynu. Přinejmenším ti moji takovýhle myšlence zrovna moc nakloněný nebyli. Pořád jsem slyšela jen: „Slečno Howardová, uvědomujete si, kolik už jste za tohle pololetí zameškala hodin? U nás na Alternativní střední škole Tribeca se snažíme vycházet vstříc studentům, kteří mají individuální studijní plán, ale vy se opravdu budete muset rozhodnout. Stojíte

o kariéru modelky, nebo chcete mít úplné středoškolské vzdělání?”

Ehm… a co takhle obojí?

Ale chápala jsem je. U těch učitelů, co nebyli ochotní mi posunout termín, jsem prostě vyfasovala za pololetí kouli. A domácí úkoly navíc za trest, že jsem vypustila včerejší zkoušení.

Třeba z ústního projevu. Abych pravdu řekla, pan Greer si o sobě vždycky moc myslel. Na někoho, kdo většinu vlastních hodin prospí.

V některejch předmětech ta koule nehrála zase takovou roli, když jsem tam jinak měla dobrý známky takže celkově mi vycházela přinejhorším dvojka nebo trojka. Ale někde…

Řekněme to takhle: je docela fajn, že mám v záloze práci modelky, protože není vůbec jisty, jestli mě s tímhle věrnou na vysokou.

Přesto jsem věděla, že všichni to tak snadno nevydejchaj. Třeba naši. Nebudou asi moc nadšený, až jim to řeknu… teda pokud jim to řeknu. Neexistuje totiž způsob, jak by se mohli dozvědět o známkách Nikki Howardový, když nejsou její příbuzný. A nemusím se ani bát, že by jim škola dala na vědomí, že jsem se včera ulila.

S Fridou to ale byla jiná. Když zdrhla ze školy a prošvihla zkoušení, dostala se do pěknýho maléru. Když jsem volala našim (popíchlo mě k tomu ségřino obvinění, že se starám jen o svou „novou rodinu”), zjistila jsem, že už je ze sekretariátu zatepla informovali.

Mamka děsně zuřila… dokud jsem jí neřekla, že Frida byla se mnou na generálce na módní přehlídku Stark Angels.

„Cože?” opakovala strnule. „S tebou?!”

„Dělala si o mě starosti,” vysvětlovala jsem. „Trochu jsme se pohádaly. Pak si všimla, že odcházím ze školy, ale

nevěděla proč, a tak mě sledovala. Šla jsem na zkoušku do Studia Stark. A ona tam byla celou dobu se mnou.” Když jsem to podala takhle, technicky vzato to nebyla lež.

„Takže ty ses taky ulila ze školy.” Byla to spíš hořká než ohromená poznámka.

„Musela jsem pracovat, mami,” namítla jsem. To technicky vzato taky nebyla lež. „Nebuď na Fridu moc tvrdá. Vážně to myslela dobře.”

Mamka si povzdychla. „Obě si letos zasloužíte do punčochy leda uhlí,” prohodila. Vyznělo to tak, že si nedělá legraci.

Takže Frida to mámě zatloukla to, jak mě stopovala do Brooklynu. Co má ta holka za lubem? Proč tají našim, kde byla doopravdy? Co je to s ní? Proč se na mě tak zlobí? Přece si nemůže doopravdy myslet, že se měním a přizpůsobuju darovanýma tělu, a přitom zapomínám na svou pravou rodinu kvůli Nikkinejm příbuznejm, No, někdy možná trochu jo když mě nějakej kluk začne líbat. To pak mívám pocit, že nad sebou ztrácím kontrolu a přebírá ji Nikki.

Jenže zapomenout kvůli Níkkiný rodině na mámu, tátu a Fridu? Ani náhodou. Jde jen o to, že její příbuzný mě teď potřebujou víc. A já jsem v postavení, kdy jim můžu pomoct.

A kromě toho jím to dlužím. Nebo ne? Kdo jinej by jim pomoh, kdybych se na to zrovna já vykašlala?

Když jsem se odpoledne dovlekla ze školy domů, našla jsem tam Stevena (pořád ne v mejdanový náladě), jak se spokojeně uculuje.

„Pojď.se podívat,” vyzval mě a odtáhnul mě k přehrávači.

„Co je?” Odmotávala jsem si z krku šálu, zatímco Cosabella mi dychtivě skákala na nohy. „Tys nám něco koupil? Tos fakt nemusel…” Hlas se mi vytrácel, když Nikkin brácha vytáhnul zašupovací dveře skříňky na stereo aparaturu

a odhalil mi vnitřek. Vedle našeho CD přehrávače trůnila černá skříňka se spoustou knoflíků.

„Aha,” hlesla jsem. „To je hezky. Už sice jeden máme, ale…” Nechtěla jsem, aby to znělo nevděčně, a taky jsem nevěděla, co je to za bednu ale určitě jsme to už měly. My s Lulu měly v bytě snad úplně všechno. „Ale ten tvůj je hezčí,” dodala jsem, abych mu udělala radost.

„Tohle teda nemáte,” ujistil mě Sleven a zasmál se. „Je to akustickej generátor hluku. Radši se neptej, kde jsem ho splašil. Bude lepší, když po tom nebudeš pátrat. Fachčí to tak, že vysílá zvuky na všech frekvencích, co se daj odposlouchávat.” Ukázal bradou nahoru.

Zaklonila jsem hlavu. „Ale… já nic neslyším.”

„No právě,” zakřenil se. „A o to taky jde. Ty totiž nemáš vědět, že to tady je. A oni taky ne. Stane se jen to, že už tě nebudou moct odposlouchávat, akorát nebudou vědět proč. Tohle nemůžou znát. Používá se to jenom v armádě.”

Zírala jsem na něj. „Proto se nemám ptát, kdes to splašil?”

„Hm,“ potvrdil. „A neptej se ani, odkud mám tohle.” Podal mi malou černou krabičku, která nebyla o moc větší než můj detektor.

„To je přenosná rušička zvuku,” vysvětlil, když jsem se na něj nechápavě zadívala. „Funguje jen na dvou frekvencích, ale překazí nahrávání odposlouchávacím mikrofonům, co operujou na vzdálenost padesáti metrů od tebe. Běžnej hovor nedokážou zachytit. Pracuje to taky tiše jako myška.”

Zadívala jsem se na hladkej černej předmět, kterej jsem držela v ruce. Dojalo mě to.

„To je od tebe hezký, Stevene.” Bylo mi do breku. Byla jsem tak paranoidní z představy, že ve Starku slyšej každý mý slovo, a teď najednou… si s tím už nemusím lámat hlavu. A všechno to přišlo tak znenadání. „I když… já ti s ničím nepomohla.”

„Cože?” Nikkin brácha se nevěřícně usmál. „Ale: to víš, žes mi pomohla. Tohle je to nejmenší, co pro tebe: můžu udělat”

Zavrtěla jsem hlavou. Nechápala jsem, proč jsem tak uslzená. Jenže já byla odjakživa pošuk. Tohle je možná důkaz, že Frida nemá pravdu neměním se na Nikki Howardovou. Jsem si jistá, že moje ségra by dárky v podobě akustickýho generátoru hluku a přenosný rušičky neocenila. „Jak to myslíš?“

„Televizní stanice, co vysílaly tu reportáž o mámě, jsou zavalený telefon átama,” prohlásil Steven. „Od lidí, co si myslej, že mamku viděli.”

„A jsou tam i hodnověrná svědectví?” zeptala se žargonem ze seriálu Zákon a pořádek Lulu, která se najednou objevila v obejváku. Pomáhala Kateřině organizovat lidi z cateringový služby, kteiý už začali navážet věci na večírek.

„Ne,” odpověděl Steven a spěšně zavřel skříňku se stereo aparaturou. „Zatím ne. Ale aspoň mám pocit, že se to někam pohnulo.”

„Fantastický!” rozzářila se na něj moje spolubydlící. Vzápětí namířila velitelskej prst na chlápka, co vlek vydlabanou dýni, ze který se měl nalejvat nějakej koktejl. „Ne! Kateřino, kam to přijde?”

„Na ja. No zem fy to dala! A fofrem!” Naše hospodyně se vztyčila za zmateným nosičem a tvářila se, že pokud chlapík dýni osobně nepřemístí, popadne ho i s ní.

„Takže se nezlobíš,” podívala jsem se nervózně na Nikkina bráchu, „že jsem poskytla všechny ty rozhovory?”

„Jestli se nezlobím?” Zavrtěl hlavou. „Mělo nás to napadnout už dřív. Ale nebudeš mít kvůli tomu potíže s…?”

Zvednul pohled ke stropu, kde akrobatka z Cirque du Soleil, oblečená jen v tělový podprsence, kalhotkách a velkým červeným šátku, zkoušela pevnost nově upevněný hrazdy. Kousek od ní zely dva otvůrky, kterejch jsem si všimla

už před pár tejdnama. Steven nevyslovil slovo „Stark” ne kvůli tomu, že by se bál odposlechu s tím jsme si díky jeho dárkům už nemuseli lámat hlavu. Pochopila jsem, že to nechce vytahovat před Lulu, která se už plně ponořila do večírkový nálady.

„Nevím,” přiznala jsem a pokrčila ramenama. „Uvidíme.”

„Nechápu, proč s tím tolik nadělá.” Steven se podíval na Lulu, která pobíhala od jednoho stolu k druhýmu a prováděla poslední úpravy. Už byla převlečená do svátečního: do černejch koktejlek. Vypadala jako jedna z jejích nejoblíbenějších postav, Holly Golightlyová ze Snídaně u Tiffanyho. Scházela jí jen cigaretová špička.

„Je to pro ni důležitý,” vysvětlila jsem Stevenovi. „Rodiče na ni kašlou, takže rodina jsou teď pro ni její kamarádi.” Podívala jsem se na něj. „A teď patříš do rodiny i ty.”

„Já?” Zatvářil se trochu překvapeně. Vím jistě, že mě tak úplně nepochopil hlavně mu podle mě vůbec nedocházelo, jak moc je do něj Lulu hotová. Tohohle kluka by určitě vůbec nenapadlo, že zrovna Lulu Collinsová si o něm myslí, jak je neodolatelnej. Neměl o sobě moc vysoký mínění. Jen si vemte, jak se ty dva pohádali, když šlo o Stevenovo oblečení na večírek. Chtěl si na sebe vzít to, co nosí normálně tričko a džíny , kdežto Lulu trvala na tom, aby si oblíknul komplet, co mu koupila v Barneys. Nakonec ho udolala, ale jen po velkým přemlouvání.

Ale Steven byl nesvůj jako nedotažená postavička z komiksu. Ne proto, že by vypadal legračně. Právě naopak. Pro mě to byl nezvyk, vidět ho jako typickýho Newyorčana v pruhovaný propínací košili, tmavejch džínách a projmutým saku s roztřepenýma švama, o kterým jsem věděla, že stojí nejmíň tisíc babek.

I když jsem pochybovala, jestli to ví i on.

„Nikki, za chvíli už začnou chodit lidi,” upozornila mě

moje spolubydlící, která trůnila na pohovce, hladila Cosabellu a bavila se se Stevenem. „Nepudeš se převlíknout? Přece si na sobě nechceš nechat tohieto?“

Byla jsem pořád ve školním oblečení. A byla tak ztuhaná, že se mi vůbec nechtělo brát si něco jinýho.

„Už jdu na to!“ ujistila jsem ji a zaplula do ložnice, vděčná, že můžu na chvíli zmizet před Kateřinou a lidma z cateringu. Cosabella spokojeně vhopkala za mnou, vlezla si do košíku, stočila se do klubíčka a usnula.

V Nikkině šatně byly nekonečný řady ramínek návrhářskejch kousků, většina ještě s visačkama. Nikdy jsem nemusela chodit nakupovat, protože stylisti dávali Nikki všechno, v čem fotila. Vylovila jsem přiléhavý večerní šaty z nějakýho jiskřivýho materiálu, který měly kolem krku něco jako ohlávku. Venku bylo hnusně, ale v bytě jsme měly teplo, protože Lulu pustila krb na plný pecky. A taky zkušeně otevřela okna a zapnula klimatizaci, aby se pozdější hosti nepotili… Tenhle byt už pár večírků zažil. Svlíkla jsem si školní oblečení, natáhla si šaty (byl to ten typ, pod kterej nemůžete nosit normální prádlo, protože by se proznačovalo) a pak strávila asi půl hodiny nad svým mejkapem. Nikdy předtím jsem se nemalovala, i když musím uznat, že tahle činnost poskytovala holkám docela účinnou terapii. Když je naštval nějakej kluk (řekněme Christopher), mohly si sednout k zrcadlu a soustředit se na nanášení očních stínů, zatímco čekaly, až konečně zavolá, a utvrzovaly se vtom, že volat jemu je teda vážně hodně pitoměj nápad.

Aby bylo jasný, Christopher dává přede mnou přednost mrtvolám. Tak proč bych měla prahnout po takovým klukovi? Co?

Asi je nulová šance, že by takovejhle vztah někdy fungoval… což je jedině dobře. Žádnej kluk se nepotřebuje zaplíst s někým, kdo má život tak zamotanej jako já. Beze mě bude Christopherovi lip. Možná bych měla přestat tlačit na

pilu a nechat McKaylu Donofriovou, ať si to s ním užije. Jen ať si klidně chodí s tou blbkou, co má alergii na laktózu, získala Národní prospěchový stipendium a založila školní Podnikatelské] klub. Ať si ho ta čúza klofne.

Moje oči vypadaly v zrcadle pořád temnější a temnější. Zjistila jsem, že jsem si linky namalovala moc tlustě, a začala šije stírat. Než jsem to napravila a vynořila se z ložnice, bylo už pozdě a pivní hosti o kterejch mě Lulu předem ujistila, že takhle se poznaj zoufalci a přísavky se už scházeli. Využila jsem příležitosti strčit si něco do pusy (nemusela jsem si dělat starosti, jestli je to ještě horký, protože Kateřina v kuchyni dohlížela ostřížím zrakem na číšníky, aby všechno podávali celou noc v náležitý teplotě). Takhle aspoň neomdlím hlady, až se to rozjede a nebudu mít čas na jídlo.

Zatím dorazil i DJ Drama a vybaloval nádobíčko. Vydala jsem se ho pozdravit. Připadal mi nějak ostýchavej anebo ho jenom vůbec nezajímala sedmnáctiletá holka s pusou plnou suší. Akrobatka z Cirque du Soleil zatím s nepřítomným výrazem předváděla nad našima hlavama nepředstavitelný kousky. Říkala jsem si, jaký to asi pro ni musí bejt. Usoudila jsem, že nejspíš lepší než pro mě. Do bytu proudili další a další lidi. Některý jsem poznávala ze stránek Luiuinejch čísel Vogue a Fridinejch Us Weekly. Některý jsem v životě neviděla. Dýdžej začal pouštět písničky a už neměl čas si povídat, ale to mi nevadilo, protože tou dobou už se kolem mě shlukli Nikkini kamarádi, lichotili mi, jak mi to sluší, a odvlekli mě k baru, kde barmaniastrologové míchali exotický drinky.

Začala jsem si to chtě nechtě užívat. Jasně, můj život je v pytli. Kluk, kterýho miluju, o mě nestojí. Matka holky, do jejíhož těla mi transplantovali mozek, se ztratila. A podělala jsem většinu předmětů, protože jsem se ani neuráčila přijít na zkoušky.

Ale bylo dost těžký si neužívat, když jsem slyšela ty

výborný písničky, jídlo bylo skvělý a kolem mě se bavilo tolik nadšenejch lidí.

Dokonce i Steven se bavil. Zahlídla jsem ho, jak tancuje s Lulu teda pokud se těm jeho pohybům dalo vůbec říkat tanec. Vlastně spíš přešlapoval na místě a moje spolubydlící kolem něj křepčila jako šílená divoška.

Když zachytil můj pohled a zjistil, jak zaujatě ho pozoruju, podíval se ke stropu. Ne na akrobatku z Cirque du Soleil, ale jako by říkal: Věřila bys tomu? Ale taky se usmíval, takže jeho pohled současně naznačoval: Já vím, že je to ujetý… aleje to i legrace.

A v tu chvíli mi došlo, že to možná nebude tak hrozný. Aspoň jsem narazila na někoho, kdo uvažuje o věcech podobně jako já.

Bylo dost zvláštní, že je to zrovna Nikkin brácha Steven.

Napadlo mě, jestli Frida nemá pravdu. Aspoň trošku. Ne s tím nařčením, že se měním v Nikki Howardovou ohledně toho, že jsem si našla novou rodinu. Možná jsem si jen našla náhradní jako Lulu… ale patřilo do ní určitě i mý pokrevní příbuzenstvo.

A tak mě nepřekvapilo, co se stalo potom: dav se trochu rozestoupil a já uviděla někoho, koho bych tady nečekala ani v nejhorším snu.

Zástupkyni mýho pokrevního příbuzenstva. Fridu. Jak tancuje s Brandonem Stárkem.

Neměla jsem tušení, co ta tady dělá. Zřejmě se pozvala sama, protože já k tomu rozhodně souhlas nedala.

Navíc měla na sobě miniaturní šaty, který připomínaly dva sešitý kapesníky (no jo, přeháním, ale zase ne tolik) a špulila rty, jako by si myslela, že je zpěvačka Miley Cyrusová. To nebylo dobrý. Vůbec to nebylo dobrý, a tak jsem se rozhodla, že se za ní vydám a řeknu jí pěkně od plic, co si o tom myslím, když jsem uslyšela známej hlas: „Nikki.“ Otočila jsem se.

Na světě nebyl člověk, kterej by mi v tu chvíli dokázal zabránit v sestrovraždě. Fakt ne. Až na tu druhou nejnepravděpodobnější osobu, kterou bych na tomhle večírku mohla čekat hned po Fridě:

Až na Christophera.

Co ten tady dělá? Nepozvala jsem ho. Jak bych taky mohla, když teď přešel na Temnou stranu?

Už jsem mu sehnala to, co po mně chtěl. Tak proč za mnou ještě leze?

Pak jsem se mu podívala do tváře a zjistila, že je bledá jako křída. Co se děje?

Vtom mi to došlo. Proboha. Zatkli Felixe. Já to tušila! Prostě jsem to tušila. Odposlouchávali nás v Maloneyovic bytě. No jasně. To jsem u sebe ještě neměla tu rušičku.

A teď jdou po Christopherovi a on je na útěku. A přišel mě požádat o pomoc!

A v tu chvíli jsem věděla i když jsem si říkala, že už mi na něm nezáleží a že si ho může klofnout ta čúza McKayia Donofriová , že jsem si něco nalhávala. Miluju ho. A vždycky budu. Udělám všechno, abych ho před policií schovala. I když mu na mně vůbec nezáleží.

Protože tohle člověk udělá pro lidi, který miluje, i když ty lidi nemilujou jeho.

„Můžu s tebou na chvíli mluvit?!” zeptal se. Musel skoro křičet, abych ho v tom randálu slyšela.

„Co se děje?4’ vyhrkla jsem, v krku příšernej knedlík. Byl to jinej strach, než když jsem uviděla Frid.u v těch kapesníčkovejch šatech, jak tancuje s Brandonem. V tu chvíli to bylo spíš znechucení. Věděla jsem, že se jívě skutečnosti nemůže nic stát a že nikoho nezajímá, protože vedle ní se vlnila Lauren Conradová, kterou natáčel fíímovej štáb. „Je ?“

Christopher jako by mi čet myšlenky. Zavrtěl hlavou.

„Nic se neděje,” ujistil mě. „Teda nic podstatnýho. Nejspíš mě vyrážej ze školy, ale jinak nic. Promiň, že jsem

vpadnul na tvůj večírek, ale vážně s tebou musím mluvit, Hele, nemůžem někam, kde je trochu větší klid? Třeba do tvýho pokoje?“

„Je to tamhie.“ Ukázala jsem na svou ložnici.

„Fajn.“ Christopher se natáhnul a popadnul mě za zápěstí. A pak už si mě táhnul davem ke dveřím mýho pokoje, jako by mu nezáleželo na tom, kolik překážek cestou odstrčí: číšníky s tácema plnejma skleniček, modelky z přehlídky Stark Angels, od kterejch Brandon zřejmě získal telefonní čísla a všechny je svolal, módní návrháře i vrátnýho Karla, kterej (to je prostě neuvěřitelný!) tancoval s Kateřinou a oba vypadali, že už jsou pěkně pod vobraz. Christopher se prostě chtěl dostat někam, kde bude ticho. A to vzdušnou čarou.

Když jsme se ocitli v ložnici, pustil mou ruku a obrátil se ke mně. Ani se nezdržoval tím, že by rozsvítil. Stačilo mu světlo pouličních lamp, který dovnitř proudilo francouzskejma oknama.

Stála jsem tam a dívala se na něj. Byla jsem trochu udejchaná z toho, jak jsme sem pádili. Tady v ložnici byl větší klid. Randál sice pronikal i sem, ale dveře ho tlumily aspoň tak, aby člověk dokázal uvažovat. Tenhle barák bejval kdysi policejní stanice s celama pro zadržený, takže zdi tady byly slušně zvukotěsný. Policajti za dávnejch časů asi nechtěli při sváče poslouchat úpění zatčenejch, který předtím mučili.

„Co je tak důležitýho,“ ozvala jsem se, „žes mi to nechtěl říct před ostatníma?^

Ani jsem nevěděla, jak se to přihodilo. Christopher se ke mně mlčky natáhnul, vzal můj obličej do dlaní a přitáhnul ho k sobě, až jsem se ocitla jen pár centimetrů od jeho tváře.

A pak mě políbil.

Christopher Maióney mě políbil.

Ne majetnicky, ne vášnivě. Nesnažil se mi rozdrtit rty

tak, j ak to některý kluci konkrétně Brandon Stark dělali, když dostali šanci políbit Nikki Howardovou, jako by si ji chtěli přivlastnit, připoutat k sobě jako úlovek nebo co.

Byl to sladkej polibek. Skoro… no, kdybych nevěděla, co všechno vím, tak bych skoro řekla, že láskyplnej.

Jenže Christopher nemiluje Nikki Howardovou. Miluje Em Wattsovou.

A stejně jsem cejtila jeho polibek od rtů až po rozbolavělý v lodičkách Jimmy Choo palce na nohou. Rty mě brněly, jako by mě do nich poštípal roj miniaturních včel. Nebo eskadra botoxovejch injekcí.

Panebože, to bylo jediný, na co jsem v tu chvíli dokázala myslet. Christopher mě líbá. Christopher Maloney mě líbá.

Říká se sice, že skutečnost se nikdy nevyrovná snům, ale opak byl pravdou. Christopher mě líbal přesně tak, jak jsem o tom vždycky snila… bylo to přesně tak vroucí a elektrizující a omamný, jak jsem si vybájila ve svejch snech před tou nehodou, ještě než jsem je vzdala. Protože po nehodě už nebylo o čem snít, když se žádnej nemoh nikdy vyplnit.

Ale teď… teď! Teď se mi splnil sen, kterej se odvíjel před mým vnitřním zrakem skoro při každý hodině ústního projevu. Nejenže mě Christopher líbal, ale protože se mi nohy začaly podlamovat šokem taky mě přidržel v náručí. A co přidržel! Když se mi podlomily kolena, sehnul se k nim, zvednul mě do náruče a přenes na postel.

Počkat co to má všechno znamenat?

To přece nemůže beji doopravdy. Až na to, že asi jo. Protože jsem cejtila, jak se mi cvočky z jeho kožený bundy zarejvaj přes tenounkou látku šatů do kůže. Takováhle pitomost se přece nikomu zdát nemůže.

Taky jsem cejtila, jak se mi pod hlavou prohnul měkkej polštář, když mě na něj Christopher něžně položil.’

A pak jeho pevný tělo, který se položilo na moje. Není to sen. Tohle se fakt děje. Nepředstavuju si to. Ani vytrvalý

dunění hudby z vedlejší místnosti v rytmu, kterejmu odpovídá bušení mýho srdce…

Nebo jak jeho rty, který se znova spojily s mejma, mumlaly Em… a pak mě políbily tak dlouze a hladově, že už se tomu ani nedalo říkat „sladkej” polibek. Tentokrát ne. A celý moje tělo bylo rozbolavělý a na všech místech, kde se ho dotýkalo, mě mravenčilo… a najednou jsem si uvědomila, že Christopher leží na mě a jednu nohu má položeno u mezi mejma nohama.

Teď už nás dělilo jen pár milimetrů látky a kůže.

A v tu chvíli mi to došlo: ta jediná slabika, kterou vyslovil a která konečně pronikla do mýho fascinovanýho mozku.

„Jaks mi to řek?” zeptala jsem se a odtáhla se od jeho úst.

„Já vím,” zamumlal. Zaklonila jsem hlavu, aby se už nemoh dostat k mejm rtům. A tak se soustředil na líbání mýho krku. Nejspíš nemusím zdůrazňovat, že mě to dost silně rozptylovalo. A taky to bylo dost… moc… moc příjemný. Ještě lepší než masáž šíje.

Když promluvil, jeho hlas byl ochraptělej přemírou emocí. „Já vím, že seš to ty, Em.”

„Cože?” Teď už jsem si byla navzdory všemu jistá, že jsem se ocitla ve snu a každou chvíli se probudím. Možná na dně oceánu u ostrova Saint John. Možná jsem se odtamtud nikdy nevyhrabala a všechno, co následovalo, byla jen noční můra naplněná McKaylama Donofriovejma a notebookama Stark Quark.

„Tvůj spis,” mumlal mi Christopher do ohryzku. „Čet jsem ho. Stárkův Institut neurologie a neurochirurgie trochu odfláknul výběr externího IT konzultanta.”

Jasně. Tohle znělo jako ze snu… nebo z nejdivočejší fantazie.

„Co?” opáčila jsem inteligentně.

„Stark odbejvá zabezpečení svý dokumentace,” zamum

lal Christopher s pusou na. mým krku. „Což není moc moudrý, když jde o tvůj chorobopis.”

Počkat.

„Nechápu, že se o těch celotělních transplantacích veřejnost nedozvěděla už dřív,“ pokračoval ochraptělým šepotem. „Stejně je jen otázka času, než na to kápnou novináři^

Počkat. Christopher to ví? Ví to?!?

„Já ne…nechápu, o čem to mluvíš,” vysoukala jsem ze sebe. Ale už když mi to lezlo z pusy, zmateně jsem přemítala: Ne, počkat… přece… ten akustickéj generátor hluku. Stark už nás nemůže slyšet. Můžu mu to říct. Teď už mu můžu říct pravdu.

I když zvyk je železná košile.

„Em…” Christopherovy rty znova přicestovaly po tváři k mejm rtům. „To je v pořádku. Já vím. Vím, žes mi to nesměla říct. Vím, že ses snažila. Ale teď jsem tady a všechno bude dobrý. Ty víš, že jsem tě vždycky miloval.”

Bylo fantastický, co se mnou dělaly jeho rty, A to, co říkal, bylo ještě fantastičtější. Po tomhle jsem vždycky toužila. Bylo to úžasný.

„Tys mě vždycky miloval?” opakovala jsem. omámené.

„O tom nepochybuj,” Christopher se vzepřel dlaní a zadíval se na mě. Jeho výraz, kterej předtím, působil tak rozhodně a sebejistě, byl najednou zmatenej. „Vždyť víš. Musela sis všimnout, jak jsem byl po tvým pohřbu na dně. Em, když jsi umřela… roztrhalo mě to na cucky. A když jsem zjistil, že seš naživu nedokážu ti ani říct, jak

Nevím, proč jsem prostě nemohla zůstat ležet a užívat si to blaho. Nevím, proč jsem prostě nedokázala přijmout to, co mi říká, a pustit z hlavy, že mi nikdy nevyznal lásku, když jsem měla předkus a moje tělo mělo rozhodně daleko k tý bohyni, kterou jsem teď. Koneckonců uvnitř jsem pořád stejná Em jako předtím, tak co na tom záleží?

Až na to…

Ze na tom záleželo.

Odstrčila jsem ho. Vypadal, jako by dostal ránu pěstí, když přihlížel, jak se vyprošťuji! zpod jeho těla a kutálím se dolů z postele a dávám si pozor, abych nešlápla na Cosabelíu, která se vzbudila a přišla zvědavě okouknout, co se to tady děje. Pak jsem přešla k jednomu francouzskými! oknu a otevřela ho dokořán, takže do ložnice vtrhnul ruch dopravy z ulice pod náma. A taky závan prosincovýho větru.

Věděla jsem, že už nám nehrozí odposlech. Díky Stevenovi už ne. Ale potřebovala jsem čerstvej vzduch, abych dokázala uvažovat.

„Kdyžs mě tak miloval,“ otočila jsem se, „pročs mě teda nikdy nepolíbil, když jsem byla ve svým stalým těle?“

„Panebože,“ prones Christopher jiným hlasem už ne hlubokým a ochraptělým. Spíš se to podobalo tomu, jak mluvil normálně. Ležel na posteli a nevěřícně na mě zíral. „Tohle chceš vážně probírat? Teď?“

„Jo,“ zabručela jsem. „To teda chci. Hele, než jsem umřela, ani sis nevšim, že existuju. Leda žes měl s kým pařit Poslání. Nikdys mě nevnímal jako holku. Nepřipadá mi tak scestný chtít po tobě vysvětlení. A jak myslíš to všechno budedobrýl Jak by to mohlo bejt dobrý? Tý se jako o všecko postaráš a vyřešíš to, protože seš chlapák, a já jsem jen roztomilá holčička, co se s tím neumí poprat? Protože já tě ujišťuju, Christophere, že tohle zmáknu.“

„No jo“ Posadil se. „Máš pravdu. Nejdřív ses nechala rozdrtit plazmovou televizí. Pak sis nechala transplantovat mozek do těla supermodelky. Zatím si vedeš fakt skvěle, Em.“

Bylo úžasný po takovým čase zase slyšet, jak mi říká Em jako návrat do minulýho života , ale taky jsem měla sto chutí dát mu za jeho jíziivost pár facek.

„Jo,“ vydechla jsem. „Ty máš tak co povídat. Ten tvůj

pitoměj plán zničit Stark tím, že jim nabouráte síť, moc nefunguje, co?*”

„Popravdě řečeno funguje. Protože díky tomu jsem o tobě zjistil pravdu, ne?“ namítnul. „Aspoň jsem něco vymyslel. A cos vymyslela ty? Že budeš bojovat proti Starku tím, že uspořádáš mejdan a pozveš na něj Lauren Conradovou a DJ Dramu?”

Obešla jsem postel a postavila se proti němu. „To nebyl můj nápad. A tak nějak jsem teď neměla moc času, když jsem hledala ztracenou mámu Nikki Howardový.”

„A napadlo tě vůbec,” zeptal se Christopher, kterej přešel můj sarkasmus, „že ty dvě věci spolu můžou souviset?”

Vytřeštila jsem na něj oči.

„Jaký věci?“

„To, že Nikkina máma zmizela,” upřesnil, „a to, co se stalo tobě.”

Zírala jsem na něj. Protože tohle mě už taky napadlo, i když se mi nechtělo věřit, že by to někdo kromě mě bral vážně. Pokud vynechám Stevena.

„Teda promiň,’“ zamumlala jsem, „ale nepřihnul sis tam vedle moc punče?4*

„Nic jsem nepil.” Christopher se zatvářil prohnaně, jako když jsme byli menší a dali jsme dohromady trochu peněz, za který jsme si pak v obchůdku Kimovo video na St. Mark’s Plače chtěli koupit hru s označením POUZE PRO DOSPĚLÉ. „Možná že Nikkina máma věděla něco, co se někomu nehodilo do krámu. A napadlo tě, že něco možná věděla i Nikki?”

„Nikki?” Naklonila jsem hlavu ke straně a pozorovala Christophera v přítmí, který osvětlovala jen vzdálená záře zezdola z ulice. „Ty chceš říct, že Nikki… nebo jak to vlastně myslíš?”

„Já chci říct, že náhody neexistujou, Em.“ Jeho mod. rý oči bedlivě propátrávaly mou tvář. „Ví někdo s jistotou,

co se Nikki ten den stalo? Omdlela a už se neprobrala. Lidi ze Starku tvrděj, že měla výduť v mozku… ale jak víme, že nekecaj? S Felixem jsme hledali všude, ale nenašli jsme žádnej chorobopis, kterej by se týkal Nikki. Jenom tvůj.”

Otevřela jsem pusu. Připadalo mi divný, že ve svý ložnici vedu takovejhle rozhovor… a ze všech lidí na světě zrovna s Christopherem. Tolik mi chyběl, teď je tady, stalo se to, v co bych nikdy nevěřila, že se stane, a…

… a my se hádáme.

„Pochopitelně nemůžeme vědět, co je pravda a co se Nikki ten den ve skutečnosti stalo,“ pokračoval, než jsem měla šanci promluvit. „Možná se to nikdy nedozvíme. Musíme věřit Starku.”

Zavrtěla jsem hlavou. „Nechápu… ty tvrdíš, že Nikki neměla výduť? Christophere, to je šílený.”

Až na to, že přesně tohle tvrdil i Steven.

Na to pokrčil ramenama. „Na náhody nevěřím. Nikki byla Tvář Starku. Investovali do ní miliony. Byla pro ně moc důležitá, než aby o ni přišli. Což zrovna ty víš až moc dobře. Zvlášť teď, když dělaj tu masivní kampaň na novou řadu počítačů s novou verzí Poslání, Ale nenajali šiji kvůli jejímu mozku, že jo?”

„Modeling není taková brnkačka, jak si všichni myslej,” naježila jsem se. „Dost se nadřeš. Musíš předstírat, že se cejtíš ohromně, když máš na sobě supertésný kožený kalhoty a perou na tebe reflektory a je ti vedro

„Podívej, Obchodní řetězec Stark… zkrátka celá tahle mamutí společnost se úplně vymkla kontrole.” Pozoroval mě nesmlouvavým pohledem a nedával najevo žádnej soucit. Což bylo asi normální. Všichni si myslej, že pařit se pár hodin v těsnejch koženejch kalhotách a vydělat si za to tisíce dolarů není zase tak velká oběť. Ale člověk v tyhle branži začne brzo ztrácet potřebnej nadhled. „Maj totálně přehl

cenej bezdrátovej přístup, nekompatibilní sítě. Člověk na to jen zírá.”

Vzpomněla jsem si na počítač, kterej jsem našla u Nikki v ložnici, když jsem do tohohle bytu přišla poprvý. Byl plnej špionážního softwaru. A Luluin taky. Zatím jsem ještě nevybalila ten novej notebook, co mi daroval Robert Stark. Ale kdoví, co bude číhat v něm .

„Nemyslíš

„Nevím, co si mám myslet,” prohlásil Christopher. „Až na to, že se tady něco děje. Něco, co nemá nikdo vědět. A nějak si začínám myslet, že na to Nikki a možná i její máma káply. A Stark se jim oběma pokusil zacpat pusu. Ty ses prostě ocitla v nesprávnou chvíli na správným místě.”

„Počkej.” Zamrazilo mě a nejen proto, že otevřeným oknem foukal dovnitř ledovej vítr. „Ty myslíš, že Stark Nikki zabil? Protože věděla něco, co neměla?”

„Ale oni jí nezabili, ne?” Christopher se na mě zachmuřeně usmál. „Protože sedí přímo přede mnou.”

Otřásla jsem se. „Ty přece víš, jak to myslím.”

„Vím přesně, jak to myslíš,” potvrdil, „a pokud ti mám odpovědět… myslím, že je to možný. Nebo spíš, abych byl přesnější, zlikvidovali její mozek.”

„Panebože,” vydechla jsem.

Bylo to tak šílený mluvit s Christopherem na rovinu. Ne že bych s ním v poslední době nemluvila. Jenže to ještě nevěděl, že jsem to já. Teď už to ví. Dokonce se mě i dotýkal a věděl, že já jsem já. Vycejtila jsem, že se mě chce dotýkat znova, podle toho, jak mu ruka vystřelila do vzduchu a pak bezradně klesla k hlavě, kde si nervózně prohrábnul vlasy.

Věděla jsem, jak mu je. Ale nechtěla jsem se do ničeho vrhat dřív, než budem znát odpovědi na spoustu otázek, který jsem měla na jazyku. Zvlášť na tu první.

„Ale myslíš si, že Nikkina máma žije,” ozvala jsem se. „Aspoň Felix to tvrdil Stevenovi.“

„Není důvod si myslet, že je mrtvá,” potvrdil.

„Tak kde je?”

„Někde tam.” Můj starej parťák ukázal z okna na zářivý světla velkoměsta, který se mihotaly pod náma. „Nikdo nedokáže zmizet navěky. To je dost těžký. I lidi, který jsou zapojený do Programu na ochranu svědků, se časem ocitnou v pokušení kontaktovat svý bejvalý přátele a riskujou tím život. Je to síla zvyku. Každej se nakonec prozradí. Jako ty těma samolepkama s dinosaurama. Byl jsem jen moc pitoměj, aby mi to v tu chvíli došlo.”

Do tváře se mi nahrnula krev. Nechtělo se mí uvěřit, že jsem něco takovýho udělala, ale teď mi ta vzpomínka, kterou jsem pohřbila hluboko do mozku, zase vyplula na povrch. Je to síla zvyku. Každej se nakonec prozradí,

No jo. V co jsem doufala?

„Ale víš co?” Christopher se natáhnul po mý ruce. „Máš pravdu. Předtím jsem se choval jako idiot. Idiot, kterej netuší, jak úžasný to mezi náma dvěma je. Myslím, že mi to nedošlo, dokud jsem tě neztratil. A vážně, Em… kus mýho já umřelo taky. Dokázal jsem myslet jen na to, jak se pomstím Starku

„Jenže teď už znáš pravdu.” Jemně jsem mu tu ruku odtáhla. „Takže chápeš, že to nezvládneš. Nemůžeš proti nim nic podniknout, Christophere. Protože držej mou rodinu jako rukojmí. Jestli z toho něco vyjde na veřejnost, Stark se pomstí naším.”

„To se zmákne,” ujistil mě. Postavil se a položil mi dlaně na nahý ramena. „Už jsem ti říkal, Nikki, že se o to: postarám.”

Tolik jsem mu chtěla věřit. Bylo by tak nádherný nechat to na něm, uvolnit se a věřit, že tenhle kluk všechno zařídí. Když si mě přitáhnul k sobě a něžně políbil na čelo, nasála

jsem vůni jeho kožený bundy a cejtila teplo, kterým sálalo jeho silný tělo. Bylo to tak krásný. Aspoň na pár minut mít kolem sebe jeho ruce a slyšet, jak jeho a moje srdce tlučou v jednom rytmu. Po neskutečně dlouhý době jsem si zase připadala ochraňovaná a milovaná a ne… ne sama.

Pak zpod okna zavanul studenej vítr á zamrazil mě na páteři.

O vteřinu pozdějc se dveře do mý ložnice rozrazily a pořádně překvapenej (a bezpochyby mužskej) hlas vykřiknul: „Nikki?“

Otočila jsem se a uviděla stát na prahu Brandona, jak na nás v přítmí pokoje třeští oči.

„Brandone!“ vyjekla jsem a odskočila od Christophera, jako by mě jeho objetí popálilo.

Neptejte se, co to bylo za zvláštní instinkt ale něco mi našeptávalo, že Nikkin bejvalej přítel by pohled na ni v náručí jinýho nemusel strávit nejlíp.

Ale nebylo potřeba se strachovat. Brandon byl vožralej. Stál tam, trochu se kymácel a mžoural do mýho zšerelýho pokoje, jako by se nemoh rozkoukat. Teď jsem teprve pořádně ocenila, že jsme s Christopherem nerozsvítili.

„Ehm,“ .škytnul Stark mladší, „Nikki? Hele… měla bys radši jít vedle.“

„Proč?“ Rychle jsem si upravila vršek šatů, kterej mi možná (z důvodů, o kterejch se radši nebudu šířit) trochu sklouznul.

„Poslala mě pro tebe jedna holka.“ Brandon teď mžoural na Christophera, jako by se ve světle zvenčí snažil rozeznat tu nepovědomou tvář. Jenže Chrístopher se nikdy neobjevil na internetový stránce celebrit TMZ.com, takže si ho Brandon zřejmě nedokázal zařadit. „Nějaká Frida… Je jí blbě nebo co.“

Vylítla jsem z místnosti jako namydlenej blesk.

„Kde je?“ vyhrkla jsem napjatě. „Kde?“

Ale Brandon jenom pokrčil ramenama. Byl totálně mimo. Netušil ani to, kde se to ocitnul sám.

V obejváku byl mejdan v nejlepším a vyvinul se přesně tak, jak Lulu doufala. Při tanci se tam svíjelo a potilo tolik těl, že se ani nedalo dohlídnout na druhej konec místnosti.

Cirku saěka na hrazdě si už odmotala rudej šátek a cvičila skoro nahá. Muzika byla tak hlasitá, že mi přišlo, jako kdyby mi vibrovala hrudním košem. Nechápala jsem, proč někdo ze sousedů nezavolá policajty… ale pak mi došlo, že Lulu tenhle problém předem vyřešila tím, že pozvala i ostatní nájemníky… Přísahala bych, že jsem zahlídla jednoho přiteplaíýho chlápka, kterej bydlí v bytě pod náma, jak tancuje s Perezem Hiltonem. Lulu je prostě génius. Nepřekvapilo by mě, kdyby policajti už taky křepčili někde v davu.

Fridu jsem nemohla najít. Vypátrat ji v ty tlačenici zpocenejch těl byl nadlidskej výkon. Musela jsem odstrkávat jedny stylově oblečený hosty za druhejma a mumlat „promiňte, promiňte, prosím“. Polovina z těch lidí samozřejmě mužská po mně při tom opilecký chňapala a vykřikovala: „Nikki! Počkej! Poď si se mnou zatrsat! No tak, nedělej fóry!“

„Nemůžu,“ bránila jsem se. „Někoho hledám.“

„Určitě mě!“ zkoušeli to některý.

„Ha ha,“ ocenila jsem ten chabej výkon. „Promiň. Za chvilku jsem zpátky.“

„To bys teda měla!“

Nebylo to nic příjemnýho.

Popravdě řečeno jsem se cejtila provinile. Neměla jsem Fridu vůbec spouštět z očí. Jasně že jsem jí výslovně zakázala na tenhle mejdan chodit. Jenže… mohla jsem vědět, že ji to nezarazí. Frida vždycky dělala přesně to, co jsme jí doma zakázali. A nedělaj to snad všechny mladší sestry, aby si dokázaly, že jsou stejně dobrý jako ty starší? Takže nebylo divu, že teď lítala v maléru.

A já věděla, že až ji najdu, jediná její omluva bude: „No a co, Em? Ty ses tady taky. Proč bych já nemohla? Jenom proto, že ses starší? To není fér!“

Ale než jsem ji našla, narazila jsem na Lulu. Tancovala se Stevenem a byla na vrcholu blaženosti. Ani Sleven

nevypadal, že by kdovíjak trpěl, zato Luluina tvář přímo zářila štěstím. Když mě zblikla, rozsvítila se jako reflektor. Její tmavý oči s řasenkou rozpitou potem připomínaly vánoční koule. Pustila se Stevena a rozběhla se ke mně. Vytáhla se na špičky, chytila mě za ruku a zakřičela mi do ucha: „Nikki, věřila bys tomu?! Je tady úplně každej! Každej! To je ten nejlepší večírek na světě! A víš, co je úplně nejlepší? Tvůj brácha Steven je Váha!”

Sklopila jsem k ní pohled. „No, to je fakt… úžasný” zamumlala jsem.

„Ne, ty tomu nerozumíš!” Lulu se mnou trochu zatřásla. „Moje astroložka mi vyčetla, že skončím s Váhou!”

„Aha, Tak to je bezva,” vysoukala jsem ze sebe. „Nevidělas někde Fridu?”

Úsměv mý spolubydlící se okamžitě vytratil. „Frida je tady? Myslela jsem, žes jí to zatrhla.” Její pohled zaletěl za moje rameno, „Ahoj, Christophere,”

Otočila jsem hlavu. No jasně, šel mi v patách. Všichni ty kluci, o kterejch jsem si myslela, že jsem se jich zbavila přesvědčivě asertivním vystupováním, jen ucouvli před jeho zamračeným pohledem. To potěší.

„Hele” ozval se a ukázal mi k oknu. „Není tamhle? S tím Gabrielem Lunou?”

Otočila jsem hlavu a uviděla svou mladší ségru nebo spíš zjev, kterej ji připomínal, ve stejnejch kapesníkpvejch šatech , jak se nebezpečně vyklání z okna s paží Gabriela Luny kolem ramen. Co to s ní provádí? Vzhledem k tomu, jak moc je do něj Frida tuhá, jsem předpokládala, že něco nepatřicnýho.

„Počkejte,” požádala jsem Lulu s Christopherem a vydala se k těm dvěma, odhodlaná odstrčit Gabriela Lunu od okna a ukázat mu, že pokud někdo zneužije slabosti mý mladistvý sestřičky, hodlám na místě vraždit.

Ale když jsem přišla blíž, došlo mi, co se tam ve skuteč

nosti děje: Frida zvracela u otevřenýho okna do truhlíku na kytky, kterej byl v tomhle ročním období naštěstí prázdné], a Gabriel ji přidržoval, protože jí hubeným tělem lomcovaly křeče. Když jsem k nim došla, otočil se na mě a prohodil: „Myslím, že je vážně trochu mladá, než aby mohla čelit svodům volně přístupnýho alkoholu.”

Ségra škytla a otřela si pusu rukou. Zahlídla jsem číšníka, jak prochází kolem nás s tácem jednohubek, a uzmula mu z něj hrst ubrousků. Podala jsem je Fridě, aby se měla čím utřít.

„Říkal, že… že je to ovocnej koktejl,” vypravila ze sebe slabě. Dřepla si na bobek a podívala se na nás vykutenejma, žalostnejma očima.

„Kdo ti to říkal?” Sehnula jsem se nad ní a zbytkem ubrousků jí otřela obličej tam, kde ještě zůstalo nějaký to nadělení.

„On.” Ukázala na skupinku lidí, co se svíjeli opodál. „Justin Bay.”

Otočila jsem hlavu tam, kam ukazovala. Jasně. Justin Bay, hvězda (zmršenýho) filmu Poslání, stál mezi nima a vysunoval v rytmu boky proti nějakejm svůdnejm modelkám (jeho přítelkyně Veronica mezi nima kupodivu nebyla), který měly na sobě snad ještě míň látky než Frida a na nohou ještě vyšší podpatky.

Lulu, která přicupitala za mnou, sledovala můj pohled a strnula.

„Kdo ho pozval?” zalapala po dechu.

„Podle vyhazovačů u dveří,” ozval se Steven, „měla polovina lidí pozvánky vytisknutý z internetu. Snažili se to nějak řešit, ale brzo nastal takovej nával, že se nedalo zjistit, kdo je fakt pozváněj a kdo ne. Celou ulici lemujou paparazzi,” dodal. „Tvůj mejdan vstoupí do dějin, Lulu… a nejspíš nejen proto, že porušil všechny požární předpisy na Manhattanu.”

„Ale nebyl to ovocné] koktejl” kníkla bolestně Frida. „Že ne?”

Nemohla jsem od Justina odtrhnout pohled. Bylo na něm něco, co mi znemožňovalo myslet na jiný věci a tím něčím nemyslím ty jeho zlatý řetězy ani tu upnutou hedvábnou košili.

Nikdo nedokáže zmizet navěky. To je dost těžký, i lidi, který jsou zahrnutý do Programu na ochranu svědků, se Časem ocitnou v pokušení kontaktovat svý bejvalýpřátele a riskujou tím život. Je to síla zvyku. Každej se nakonec prozradí Jako ty těma samolepkama s dinosaurama. Byl jsem jen moc pitoměj, aby mi to v tu chvíli došlo.

Prokrista. No jasně.

. Připadalo mi to nemožný. Směšný. Víc než směšný. Šílený.

Jenže nevysvětlovalo by to všechno, co se mi doteď stalo?

Proklestila jsem si cestu k místu, kde ten hezoun tancoval, a položila mu dlaň na paži. Pootevřel oči do hadích škvírek, a když mě poznal, zpomalil tempo svíjení.

„Jéje” prohodil s lenivým úsměvem. „Nazdar, Nik.“

„Justine” oslovila jsem ho bez úsměvu, „potřebuju vidět tvůj mobil”

„Tak tohle je novinka.” Podíval se přes rameno na modelky, se kterejma se pohupoval do rytmu, a rozchechtal se. Ty byly stejně nalitý jako on a začaly se řehtat s ním, a přitom se nepřestávaly vlnit. „Holky už mě balily různě, ale Potřebuju vidět tvůj mobil je fakt nevotřelá hláška.”

Vzápětí se za mým levým ramenem zhmotnil Christopher. „Naval ho.”

„Hned” dodal Gabriel, kterej se zhmotnil za pravým.

Justinovi konečně došlo, že se asi děje něco vážnýho a strnul v půli pohybu. Panenky se mu rozevřely do normální velikosti.

„Jéžiš, co to je za komando? Já jen tancuju,“ bránil se nechápavě.

„A za chvíli budeš tancovat v kaluži vlastní krve, jestli neukážeš mý sestře svůj mobil” přidal se Steven.

Christopher, Gabriel ani Steven netušili, proč chci ten telefon vidět. Ale fakt, že byli ochotní vytřít s tím mamlasem podlahu jen proto, že jsem to řekla já, mě zahřál u srdce. Fakt že jo.

„Fajn.” Justin zalovil v kapse upnutejch pruhovanejch kalhot a vytáhnul stříbrnej odlehčenej mobil, kterej po mně hodil. „Nechápu, proč ho po mně chceš. To ti nestačí si se mnou mailovat?”

Vítězoslavně jsem přikejvla a otevřela složku zpráv. „Já si to myslela.”

„Ty mu pořád mailuješ?” Lulu na mě vytřeštila oči. „Panebože, já myslela, žes to s tímhle zoufalcem už dávno vzdala!”

„To těžko” ušklíbnul se Justin. „Žebrá, abych se k ní vrátil. Chudinka.”

Christopher udělal krok vpřed a plynulým pohybem zaháknul Justinovi hlavu do kravaty. Bylo to tak rychlý, že Frida jen zalapala po dechu. Přiznávám, že tím šokoval i mě. Christopher nikdy nepatřil ke klukům, co se hned perou.

Ale teď ho nejspíš provázela Síla.

„Krucifix!” chroptěl Justin. Roštěnky, který s ním tancovaly (byly tenký jako plátky pršutu), trochu ucouvly, aby se dostaly do bezpečný vzdálenosti pro případ, že by tady začala stříkat krev. Nerady by si zničily šatičky od Dolce & Gabbany. „Pusť mě, čéče! Víš, kdo je můj táta?”

„Omluv se” vyzval ho Christopher. A zřejmě utáhnul stisk, protože Justin zalapal po dechu.

„Promiň!” vypravil pak se sebe mezi dávením. „Neudělej mi modřiny na tváři, čéče. Po Novým roce začínám na, táčet film s Angem Leem.”

Projížděla jsem stažený maily, až jsem narazila na složku NikkiH a přečetla si květnatej vzkaz, kterej jsem tam našla.

Nerozuměla jsem tomu.

Asi jako Cliristopher těm samolepkám s dinosaurama.

„Dokáže Felix vystopovat email?“ zeptala jsem se ho.

„Levou zadní”

„A kam mu to mám poslat, když chci, aby zjistil, odkud to přišlo?“

Christopher mi nadiktoval číslo, já ho vyťukala do příslušnýho políčka a zavelela PŘEPOSLAT. Připsala jsem k Nikkinýmu mailu krátkej vzkaz pro Felixe a odeslala mu to.

Když jsem byla hotová, zvedla jsem oči k těm dvěma. „Můžeš ho pustit”

Christopher poslechnul. Justin se trochu zapotácel a zamnul si krk.

„Jéžiši,” zamumlal. „Copak jste se zbláznili? Co to mělo znamenat?”

„To nevím” připustil nevzrušeně Gabriel. „Ale tohle má znamenat, že se malejm holkám nenalejvá alkohol”

A praštil Justina pěstí do žaludku a zřejmě si dal pořádně záležet, soudě podle toho, jak se ten mizera ohnul v pase, žuchnul na zem a zalapal po dechu jako zlatá rybička, která vypadla z akvária.

Steven, kterej stál vedle Lulu, přejel uznalým pohledem z Justina na Gabriela a pak na Christophera. „Přiznávám” ozval se s úsměvem, „že se mi sem původně nechtělo. Ale musím uznat, že je to fakt skvělej mejdan.”

„Já to nechápu” pípla Frida. Dívala se na Justina, kterej se začal sbírat ze země pomáhaly mu modelky, který přicupitaly na jeho záchranu. „Co se tady děje? Proč ses chtěla podívat do jeho telefonu? A co tady dělá Christopher?”

„No, když už jsme v tom ptaní,“ pronesla jsem přísně, „co tady děláš ty? Odkdy nosíš takovýhle šaty? I když tomuhle se snad ani nedá říkat šaty.”

„Přišla jsem podpořit Lulu” odsekla vzdorovitě Frida. „Vím, jak je pro ni ten večírek důležítej. Nechtěla jsem jí zklamat

Moje spolubydlící se zatvářila dojatě. „To je ale sladký” zavrněla. „Hele, Nikki, nebuď na ni tak zlá”

„To teda budu” ujistila jsem ji. „Bylas u toho, Lulu, když jsem jí řekla, že není zvaná. Pamatuješ? Podle mě na tom nic sladkýho není”

„Jsi moc přísná” okřiknul mě Gabriel. K mýmu nesmiřnýmu úžasu si stáhnul z ramen sako to děsně drahý sako s roztřepenejma okrajema, jaký měl na sobě i Steven a přehodil ho Fridě kolem ramen, protože ta se v ledovým vzduchu u otevřenýho okna celá klepala. „Už se potrestala sama, nemyslíš?”

„Jo,” potvrdila pohotově ségra. Přitáhla si límec ke krku a zadívala se na Gabriela doslova s hvězdičkama místo panenek. Po chvíli mi došlo, že jsou to jen odlesky těch halogenovejch světel, co nechala na večírek nainstalovat Lulu. „Už jsem se potrestala sama”

Moje spolubydlící do mě šťouchla loktem a zahihňala se, ale mně nedocházelo, co je tady k smíchu. Moje mladší sestra je udělaná do Gabriela Luny (teda už hezkejch pár měsíců), a to je naprosto nevhodný. Je na ni moc starej. A jenom ji v tom poblouznění podporuje, když kvůli ní vlastnoručně mlátí pitomce typu Justina Baye.

Ne že by to od něj nebylo pozorný. Ale neznamená to, že může dávat svý sako mý sestře kolem ramen. Mý malý sestřičce, která by tady vůbec neměla bejt. A která nemá ve svým věku co randit.

„To bude Felix” ozval se Christopher a sáhnul si do kapsy pro zvonící mobil, kterej vyluzovaí bojovej dračí pokřik. Mrknul na displej a přikejvnul. Pak stisknul tlačítko pro příjem. „Tak máš něco?”

Pak ještě párkrát přikejvnul a podíval se na mě. Jeho

modrý oči se do mě zabodly jako dva paprsky rytířů Jedi. Cejtila jsem, jak mi přejížděj nahoru a dolů po páteři.

A nebylo to dvakrát příjemný.

Nedokázala jsem vyluštit, co se za tím upřeným pohledem skrejvá. Ale větřila jsem potíže.

Christopher típnul hovor a schoval telefon. Pak se na mě naléhavě obrátil. „Můžem si na chvíli promluvit mezi čtyřma očima?”

Tentokrát se do toho vložil Steven.

„Ne,“ odpověděl. Neznělo to zuřivě. Vyslovil to docela klidně.

Ale tohle „ne“ mělo váhu rozkazu.

„Všechno, co jí o tomhle všem můžeš říct, se týká i mě,” prohlásil. „Nezapomínej, že jsem její bratr.“

Christopher na něj vytřeštil oči. Nevím, co mu v tu chvíli letělo hlavou. Možná něco jako Ale ty ve skutečnosti nejseš její bratr; což jsme věděli všichni. Teda až na Gabriela.

Během pár vteřin jako by nám došlo, že by to nemohla bejt víc pravda, i kdyby Steven byl tisíckrát můj brácha. Přinejmenším Christopher to rozhodně nezpochybňoval.

„Dobře,” souhlasil. „Takže Felix vystopoval ajpinu počítače, ze kterýho odešly ty maily. Je to ve Westchesteru.”

„Ve Westchesteru?” opakovala jsem. „To je asi třicet kiláků odsud.”

„Přesně. A ten komp patří nějakýmu doktorovi. Jmenuje se Jonathan Fong.”

Lulu se zatvářila nechápavě. „Proč by nějakej doktor mailoval Justinovi a předstíral, že je Nikki Howardová? Co je to za úchyla?”

„Takhle otázka nestojí,” opravil ji Christopher. „Musíme se ptát jinak. Pro koho doktor Jonathan Fong pracuje?”

Vytřeštila jsem na něj oči. A přestože kolem nás byla zábava v plným proudu a v bytě panovalo i přes otevřený okna horko k zalknutí, najednou mě zamrazilo.

Smutný na tom je, že pět z nás když nepočítám Cosabellu se nakonec ocitlo na cestě do Westchesteru. A jeden z nás byl v bezvědomí.

Nebylo zrovna zdvořilý takhle zneužít Brandona Starka, ale potřebovali jsme jeho limuzínu. Jak jinak bysme se dostali do domu doktora Fonga? Žádnej taxík by nás tak daleko neodvez, a vlaky začnou jezdit až ráno. Christopher si nejdřív myslel, že teta Jackie by mu pučila dodávku ale to by znamenalo přesunout se nejdřív do Brooklynu, a ještě jí vysvětlovat, na co tu kraksnu potřebujeme.

A pak tady byl Brandon Stark, kterej mi z přemíry koktejlů usnul na klíně.

Takže jsme ho vzali s sebou. Namluvili jsme jeho šoférovi Tomovi, že potřebujeme koupit Brandonovi něco na žaludek, a když s nám a zastavil u večerky a šel něco shánět, Steven si přelez za volant a vyrazil s autem pryč.

Nejtěžší bylo vysvětlit Gabrielovi, proč nemůže jet taky. Neměl ponětí, kam jedeme (i když o tom Westchesteru slyšel) ani kvůli čemu. Ale stejně ho to neodradilo. Když jsem mu poděkovala, že pomoh Fridě, a oznámila mu, že teď musíme vypadnout a zařídit něco moc důležitýho, prohlásil: „V pořádku. Pomůžu vám.” A pak držel dveře, aby mohli Christopher a Steven odtáhnout bezvládnýho Brandona ven.

Jenže dokud se nás držel, bude se na nás lepit i’ Frida. Nakonec jsem ho vzala za loket a zašeptala mu: „Hele,. moh bys pro mě něco udělat a doprovodit ji domů? Je moc

mladá na to, aby se takhle pozdě v noci courala venku, a já se bojím, aby se jí něco nestalo, kdybych ji poslala samotnou. Víš, jak dopadla na večírku. Moh bys dohlídnout: na to, aby se dostala v bezpečí domů? Je to odtud jen pár bloků.“ Gabriel souhlasil pod podmínkou, že na něj počkáme. Když Frida zjistila, že pojede taxíkem sama s Gabrielem, přeochotně nás opustila. Když jsme se objaly na rozloučenou, zašeptala mi do ucha: „Mrzí mě, že jsem ti minule řekla něco tak hnusnýho. Nemyslela jsem to vážně. Seš ta nejlepší ségra na světě. A díky za tohle.“ Ukázala na ušní boltce, do kterejch si upevnila diamantový pecičky, který jsem jí věnovala.

„Tos měla otevřít až pod stromečkem,“ zaprotestovala jsem. „Na co se teď budeš těšit?“

„Na tebe,“ prohlásila, vlepila mi pusu, chytila se Gabrielovy ruky a ztratila se s ním mezi lidma, kterejch i v tuhle pozdní hodinu bylo na Centre Street požehnaně.

Ale my pochopitelně neměli vůbec v úmyslu čekat, až se Gabriel vrátí. Když Steven před večerkou nastartoval, hned zamířil na hlavní, abysme se k doktoru Fongovi dostali co nejdřív. Ne že by někdo z nás tušil, co nás na tom místě čeká. Pokud jde o mě, myslela jsem pořád na jedno: samolepky s dinosaurama. Ty emaily prostě nedávaly smysl…

… jenže ten nedávaly ani samolepky s dinosaurama, který jsem přistrčila Christopherovi v laborce. Nebo aspoň jemu ho v tý době nedávaly. Když to člověk vnímal vytrženě z kontextu, nemuselo to znamenat vůbec nic. Jako ty vzkazy, co Justin dostával údajně ode mě.

A přesto mi v hlavě v jednom kuse bzučelo, co povídal Christopher: Nikdo nedokáže zmizet navěky,.. lidi se časem ocitnou v pokušeni kontaktovat svýbejvalý přátele…Jeto sila zvyku. Každej se nakonec prozradí

Ale kdo teda posílal ty hloupý maily? Třeba to byl jen něčí zlomyslnej vtip (ale jak by se někdo cizí dostal k sou

kromýmu mailu Justina Baye?) Možná to nic neznamenalo. Možná se honíme za přeludem.

Anebo taky ne.

Potíž byla v tom, že když jsme vyjeli z Manhattanu směrem na Westchester, Christopher nedovolil Stevenovi použít GPS, aby našel požadovanou adresu.

„Blázníš?“ rozčílil se. „Starknanás namíří každej satelit, co jich má. Za pět minut by nás drapli poldové.“

Lulu ožila, když to zaslechla. „My vážně děláme něco nezákonnýho?“ vyhrkla.

Christopher jí věnoval jízlivěj pohled. „Tak pro začátek jsme třeba ukradli limuzínu.“

„No…“ zaváhala jsem, „technicky vzato jsme šiji jen vypučili” Podíval a jsem se na spícího Brandona, kterej se rozvaloval na vedlejším sedadle a pochrupoval. Vypadal jako anděl ve smokingu a na hlavě měl santovskou čapku z rudýho sametu. „Její majitel je koneckonců pořád uvnitř, ne?“ „Hele “ Christopher spustil na svým iPhonu mapu a ukázal ji Stevenovi. „Ještě tři kiláky po týhle silnici”

„Dík,“ ozval se náš řidič. Jeli jsme klikatou silničkou, kolem který se po obou stranách tyčily rozlehlý venkovský sídla. V tuhle noční hodinu vypadaly všechny opuštěně. Začalo chumelit a sníh se snášel ve velkejch načechranejch vločkách. Zatím ho nebylo tolik, aby zůstával ležet na zemi, ale i tak vypadal nádherně. Blahořečila jsem si, že mě napadlo vyměnit páskový jehlový sandály za kozačky Maře Jacobs.

Steven sice pustil v limuzíně topení, ale kožená bunda mi stejně moc nepomohla. Možná proto, že jsem si pod ní nechala jenom ty šaty s obojkem. Aspoň že mi na klíně ležela Cosabelia a zahřívala mí stehna.

„Stejně nechápu, kam to jedeme” prohlásila Lulu, která seděla vedle Stevena. Narazila si Tomovu šoférskou kšiltovku, kterou nechal v autě. S jejím blond pážecím účesem,

kterej většinou nosila s příčeskem dlouhejch vlasů (pro dnešní večírek si ho odpustila), to vypadalo dost frajersky. „Ale .je to bezvadný dobrodružství! Jako honba za pokladem! Že je Nikki fantastická? Ta dokáže rozpumpovat zábavu na každým mejdanu!”

Nevím, jestli si Lulu jen snažila dodat odvahu, nebo fakticky nechápala, že se děje něco setsakra vážnýho. Pořád se vznášela na obláčku blaženosti ze zjištění, že k sobě její a Stevenovo znamení zvěrokruhu pasujou. Teda podle její asťroložky.

Vtom se ozval Christopher: „Myslím, že je to ta další odbočka.”

Steven zabočil na příjezdovou cestu, lemovanou po obou stranách nízkejma kamennejma zídkama. Na jejím konci byla malá, svažující se předzahrádka s udržovanejma stromama, který byly v tomhle ročním období holý. Obloha se na východě začínala barvit dorůžova. Nacucaný mračna visely tak nízko, že se od nich odrážely světla města, a dům byl tím pádem docela dobře vidět. Tradiční stavba v koloniálním stylu z režnýho zdivá, s tmavejma okenicema a eíektrickejma svíčkama v každým okně.

Někde jsem četla, že ženy za války dávaly svíčky do oken, aby světlo dovedlo domů jejich milovaný. Teď to lidi dělávaj o svátcích. Komu asi chce doktor Fong ukázat cestu domů? pomyslela jsem si.

Náš řidič projel až na kruhovou točnu příjezdový cesty před vchodem do domu. Tam zastavil auto a vypnul motor.

Lulu se na nás otočila z předního sedadla v šoférský čapce. „Tak co teď?”

Zadívala jsem se zbarvenejma okýnkama limuzíny na dům. Nebylo to sice takový majestátní sídlo jako ty, kolem kterejch jsme projížděli, ale nebylo ani zvlášť skromný. Vypadalo až neuvěřitelně normálně, jako ty typy domů, kolem kterejch člověk projede, a nikdy ho ani nenapadne, kdo tam

asi bydlí. Nikdy si neřeknete: Páni., v takovým domě bych jednou chtěla žít. Prostě si tam jen tak… stál.

V autě bylo ticho, který rušilo jen Brandonovo pochrupávání.

Zvedla jsem Cosabellu, která mi pořád ležela na klíně, a natáhla se přes Christophera ke dvířkům.

„Co to ?” Jeho hlas zněl polekaně. „Počkej na mě.”

„A na mě,” připojil se Steven a vystoupil.

„A na mě taky!” hlásila Lulu.

Takže jsem na práh doktora Jonathana Fonga vedla malý procesí; všechny z limuzíny kromě Brandona, kterej se pořád ani nepohnul. Venku byla strašná kosa. Měla jsem strach, že jestli budu dejchat hodně zhluboka, zamrznou mi nosní dírky. Vzduch voně! dřívím páleným v krbu. Okolo panovalo absolutní ticho, který rušily jen křupavý zvuky našich kroků po zledovatělý cestičce ke dveřím.

Když jsme k nim došli, zvedla jsem třikrát mosazný klepadlo a nechala ho pokaždý s žuchnutím dopadnout. V tichu před úsvitem zadunělo tak hlasitě, až jsem měla pocit, že to musí probudit Fongovy sousedy.

Když se ani po minutě nic neozvalo, Lulu podotkla: „Nnikdo nnení ddoma.” Jektala zimou. „Poďte zzpátky ddo auta. Ttam je aspoň tteplo.”

Nevšímala jsem si jí. Místo toho jsem znova popadla klepadlo a nechala ho žuchnout o dveře počtvrtý.

Ten tokrát se nám nad hlavama rozsvítila lucerna. Uvnitř domu se ozvaly kroky, pak šramot v hale a vzápětí se na prahu objevil muž ve středním věku v koupacím plášti. Ospale na nás mžoural Když zahlídnul moji tvář, panenky se mu zřetelně rozšířily.

„Dobrý den,” pozdravila jsem.

Doktor Fong začal vrtět hlavou. „Ne,” prones.To bylo všechno. Jediný slovo.

Ale v tom jediným slovu byl stlačenej celej vesmír strachu.

Začal zase zavírat.

Jenže Steven zareagoval rychle. Strčil nohu mezi dveře a práh a dodal: „Ujeli jsme dlouhou cestu. Chceme jít jen na chvíli dovnitř a popovídat si s vámi.“

„Ne,“ opakoval doktor Fong, pořád pořádně vyděšeně. „Myslím, že jste si spletli dům. Nevím

„Ehm,“ odkašlal si Christopher, kterej se postavil vedle Stevena. „Podle mě Nikki Howardovou nebo bych měl spíš říct Em Wattsovou znáte moc dobře. Nepatříte snad k těm chirurgům, kteří jívě Stárkově Institutu neurologie a neurochirurgie provedli transplantaci mozku? Víte, četl jsem příslušné lékařské záznamy, takže o tom vím všechno. A pokud nechcete, abych ten spis předal tisku, radši byste nás měl pustit dál.“

Doktor Fong se zatvářil, jako by mu někdo držel pod krkem kudlu. Což asi nebylo tak daleko od pravdy. Další minutu se rozmejšlel, než o krok ucouvnul a pustil nás dovnitř. Nahrnuli jsme se do haly, zařízený s novoanglickou noblesou. Samý naleštěný tmavý dřevo a obrazy loveckejch psů. Cosabella si dům zdvořile, ale zaujatě očichávala.

„Poslyšte, tohle není hra,“ ozval se doktor Fong, když jsme napochodovalí dovnitř a on za náma zavřel. „Pokud zjistí, že to víte, zabijou vás. Zabíjeli už předtím. Jak myslíte, že jsem se do toho přimotal já?“

Tohle prohlášení od tak všedního obstarožního chlápka, kterej postával v červeným kostkovaným froté županu ve svý starodávně zařízený hale, mě zamrazilo mnohem víc než nej ledovější sever ák.

A pokud to tak zapůsobilo i na mě, co teprve na Lulu, která neměla nej menší tušení, co s náma podniká, když na Centre Street na Manhattanu vlezla do Brandonovy limuzíny. Byla jako myška. A taky dost zasmušilá. Vyslechnout si, že tady jde o kejhák, zřejmě v člověku potlačí veškerou radost z vydařenýho mejdanu. O tom něco vím.

„Co si takhle sednout a popovídat si o tom?” navrhnul Steven stejně klidným hlasem, jakým promluvil na prahu. Zřejmě byl zvyklej jednat s hysterickejma neurochirurgama.

Doktor Fong uposlechnul, ale očividně jen proto, že jsme ho zahnali do kouta. Přečochtal v pantoflích do obejváku, čtvercový místnosti vyzdobený se stejnou novoanglickou strohostí. V krbu zřejmě ještě ten večer hořel oheň, co přes noc dohasnul, ale ve vzduchu zůstala příjemná pryskyřičná vůně. Doktor rozsvítil jedinou lampu na stolku pod oknem, ale nejdřív se bedlivě přesvědčil, že závěsy na všech oknech jsou zatažený, a taky vykouknul ven, jestli na příjezdový cestě neparkujou nějaký jiný auta kromě našeho.

„Víte jistě, že vás nikdo nesledoval?” vyptával se paranoidně.

Vyměnili jsme si s Christopherem pohledy. Popravdě řečeno, tímhle jsme si byli jistý, protože já na to dávala pozor. O stihomamu už něco vím.

„Jo,” potvrdila jsem. „Nesledoval.”

„To jste si nemohli vybrat něco nenápadnějšího?” pokáral nás pán domu. „Myslíte si, že si lidi v okolí nevšimnou limuzíny?”

„Neměli jsme na vybranou,” namítla jsem zaskočeně.

Doktor Fong si prohlídnul nenadálý hosty: Lulu, která v šoférský kšiltovce a večerních šatech s nabíranou sukní trůnila na jeho křesle Chippendale. Stevena, kterej stál ostražitě a napjatě u dveří z chodby, jako by čekal, že tam každou chvíli vrazí komando Starku. Christophera a mě my postávali u vyhaslýho krbu s Cosabellou u nohou a zírali na oplátku zase na doktora, kterej v županu a pantoflích vypadal totálně zmateně. Černý vlasy mu uprostřed hlavy stály. I z jeho výrazu bylo zřejmý, že jsme na něj neudělali moc velkej dojem.

„Je tady někde paní Fongová?” vyslovila jsem, co mi blesklo hlavou.

„Ne,” zavrtěl lítostivě hlavou doktor, „matka se mnou nebydlí.”

Já myslela manželku, ale tahle odpověď byla dostatečně výmluvná.

„Proč dostává bývalý přítel Nikki Howardové maily z počítače v tomhle domě?” vypálil Christopher. Zřejmě se rozhod přejít rovnou k věci.

Vtom si doktor Fong zakryl obličej rukama. Po chvilce se otočil a přešel k likérníku. Když ho otevřel, vytáhnul třesoucí se rukou křišťálovou karafu s whisky a nalil si vrchovatou skleničku.

A obrátil ji do sebe. A vzápětí si nalil druhou.

Tu si přines] na pohovku a posadil se vedle Cosabelly, která rychle vyčenichala nejpohodlnější místo v domě. Když otočil hlavu k nám, vylekalo mě, že je úplně bledej. Jako plachetnice na obrázku nad ním.

„Kdo o tom ještě ví?” zeptal se šeptem.

„Nikdo,” odpověděla jsem a podívala se na Stevena. „Nebo přesnějc řečeno, nikdo kromě nás, co jsme tady. A osoby, která vystopovala hlavičku toho emailu.”

„A bude mlčet jako hrob?” Doktor Fong si roztřesenou rukou zvednul ke rtům skleničku.

„Jo,” ujistila jsem ho. Přešla jsem obejvák a usadila se do křesla proti pohovce. „Co se tady děje, pane doktore?”

Pán domu chvíli mlčel a zíral do jantarový hlubiny ve svý skleničce. Když konečně promluvil, znělo to dost: divně. „Víte, co je to Hippokratova přísaha?”

Lulu se tvářila nechápavě. Steven působil dojmem, že by dal přednost tomu, kdyby do domu vtrhnul nějakej nepřítel a on ho moh složit k zemi karatistíckým chvatem.

Nakonec se ozval Christopher. „Jistěže víme. Tu skládají lékaři, než se začnou věnovat medicíně.”

„Slibujou, že se budou řídit hlavní zásadou: neuškodit,” dodala jsem.

„Přesně tak,” souhlasil doktor Fong. „Tohle si říkáme ve Stárkově institutu. Že nikomu neškodíme. Transplantujeme mozky z nenávratně poškozených těl do těch, která jsou zdravá, ale jejichž majitelé prodělali mozkovou smrt. Naši pacienti tak získají šanci na nový život… Jako se to stalo vám,” poznamenal a natočil hlavu ke mně. „Pracuju v institutu už deset let, a nikdy jsem neměl pochybnosti o morálnosti našeho počínání. Až do té vaší nehody.”

Jeho pohled zatékal po místnosti od Stevena k Christopherovi a zase se vrátil ke mně.

„Co se tenkrát přesně stalo?” zeptala jsem se ochraptěle. Musela jsem si odkašlat.

„Já tehdy jen asistoval,” zamumlal doktor Fong a zakoukal se znova do ztracena. „Váš případ měl na starosti doktor Holcombe. Nikki Howardová byla moc důležitá pacientka, než aby to svěřili někomu jinému. Já normálně vedu školicí úsek institutu

„Školicí úsek?” přerušila jsem ho.

„Ovšem,” potvrdil doktor Fong. „Poptávka po transplantacích je tak vysoká, že máme čekací listiny. Na vlastní operaci se čeká několik let, a to si někteří pacienti nemůžou dovolit. Anebo nechtějí čekat. A tak do našeho institutu přijíždějí chirurgové z celého světa a myje za úplatu vyškolujeme, jak se taková mozková transplantace provádí. Necháváme je praktikovat na tělech dárců

„Na tělech dárců ?“ zhrozila jsem se. Christopher po mně loupnul znechuceným pohledem, že hostitele pořád přerušuju, ale já si nemohla pomoct. Darovaný íe,a?!?

„Máme jich k dispozici opravdu hodně,” ujistil mě doktor Fong. „Nejrůznější případy osob, u nichž byla diagnostikována mozková smrt a které v závěti darovaly svá těla vědě. Bohužel je takových pacientů ve vegetativním stadiu stále dostatek v důsledku nehod, ale často i nemírného požívání alkoholu a drog. Čeho je nedostatek, to jsou

nedotčené mozky a pacienti jako vy, kteří by nám je poskytovali takříkajíc

Zvedla jsem znechuceně ruku, protože jsem měla pocit, že už nepotřebuju slyšet víc. „To je fuk,“ zamumlala jsem. „K věci.”

„Chci tím říct,” ujal se slova zase doktor Fong, „že za váš případ odpovídali doktor Hoícombe a doktorka Higginsová. Jenže na vaší operaci bylo něco podivného. Doktor Hoícombe mi sdělil, že v rodině Nikki Howardové se vyskytují dědičné mozkové defekty. A to že bylo příčinou její smrti.”

Viděla jsem, jak nás Lulu sleduje ještě zmatenějc než obvykle. Ale když jinak vůbec nikdo nereagoval na tvrzení doktora Holcomba, že mám bejt po smrti, zatímco si tady neoddiskutovatelně sedím živá, Lulu se docela moudře rozhodla držet jazyk za zuby.

„Když doktor Hoícombe skončil s vaším šitím, udělal jsem něco, co normálně nedělám” připustil doktor Fong. „Prozkoumal jsem exhumovanou hmotu. Vždycky mě zajímaly mozkové anomálie, a tak jsem byl zvědavy, jakou vadou trpěla Nikki Howardová.“

Někde nahoře bouchly dveře a ozvalo se hlasitý zadunění. Někdo nám chodil nad hlavama. Doktor se tvářil, jako by to přeslechnul.

„Jenže Nikki Howardová netrpěla žádnou mozkovou anomálií. Její mozek byl dokonalý. Bez defektů. Žádné aneuiysma, které podle doktora Holcomba zapříčinilo její smrt a vedlo k té transplantaci, neexistovalo. Ten orgán byl zjevně v naprostém pořádku.”

Podívala jsem se na Christophera. To on prohlašoval, že náhody neexistujou. Ví někdo s jistotou, co se Nikki ten den stalo? Omdlela a už se neprohrála. Lidi ze Starku tvrděj, že měla výdui v mozku… ale jak víme, že nekecaj?

Tak teď už to víme. Nebyla to nehoda. Christopher mi

vrátil poťouchle spokojenej pohled, skoro jako by byl rád, že došlo na jeho slova.

„Ale… co jí teda provedli?” zeptala jsem se. „Že tak omdlela?”

„To už asi nikdy nezjistíme,” povzdychl si doktor Fong. „Když bylo po operaci, už mě k tělu myslím k Nikkinu tělu nepustili. Nicméně jsem se měl postarat o operační odpad.”

Lulu zděšeně zalapala po dechu. „Nikkin… mozek?”

Náš hostitel se po ní uznale podíval, jako by mu konečně dala najevo, že je mnohem inteligentnější, než si původně myslel.

„Přesně tak,” potvrdil. „Dostal jsem za úkol se ho zbavit.”

„Ale složil jste Hippokratovu přísahu,” připomněl Steven.

„Neuškodit,” zamumlala jsem.

„Proč?” vybuchnul Nikkin bratr. Vypadal stejně zhrožené jako Lulu. „Proč jste vůbec vyoperovali ze zdravýho těla zdravej mozek?”

„Myslím, že to ti dokážu vysvětlit,” prohlásil Christopher.

Ale v tu chvíli se ozval dusot na schodech důvěrně známej zvuk, kterej přiměl Cosabellu vztyčit ouška.

Vzápětí se rozštěkala a jejímu štěkotu odpovědělo stejný ňafání dvou trpasličích pudlů, který vypadali úplně stejně jako ona akorát že jeden byl černej a druhej čokoládovej. Vběhli do místnosti a vrhli se ke Cosy, která seskočila z pohovky a začala se s nima nadšeně očuchávat. Horlivě přitom vrtěla ocáskem, jako by našla dávno ztracený kamarády.

„Harry! Winstone!” Do obejváku vpadla staršížena ve froté županu a zatleskala rukama. „Klid! K noze!”

Vlasy měla sice přeleželý a nebyla namalovaná, ale

poznala jsem ji. Vycejtila jsem to dřív, než se Steven konečně pohnul a užasle vykřiknul: „Marni?!!“

Dee Dee Howardová. Nikkina matka bydlí v domě doktora Fonga.

Ale já to vlastně věděla. Od chvíle, kdy jsem si dala dvě a dvě dohromady a kdy mi docvaklo, co znamenají ty podivný emaily, kvůli kterejm soptila Veronica. Proč by jinak paní Howardová opustila svůj psí salon, domov a všechno, co měla ráda kdyby ne kvůli někomu, koho milovala miliónkrát víc?

„Stevene!” vydechla. A radostně se k synovi vrhla. Byla o tolik menší, že se k ní musel sehnout, aby ho vůbec mohla chytit do náruče. V obličeji měl naprosto nevěřícneji výraz. „Já neměl tušení, že tady budeš!“

Když se vymanil z jejího objetí, tvářil se omámené. „Mami, jak my se tě nahledali! Všichni jsou bez sebe Leanne, Mary Beth. Nevidělas to v televizi? Mysleli jsme, že tě někdo zabil!“

„Ach, miláčku” vydechla paní Howardová. „Je mi to moc líto, zlato. Ano, viděli jsme to. Ale mysleli jsme, že je za tím Stark a že mě chtějí nachytat. Netušila jsem, že jsi to opravdu ty” Podívala se přes synovo rameno na mě a strnula. „Ach. Propánajána.” Do očí jí vyhrkly slzy, když si mě prohlížela se směsicí zděšení a fascinace. „Já… já nevím, co mám říct. Vypadáš přesně jako… jako…“

Už to nedokázala vyslovit. Ale ani nemusela. Věděla jsem, koho myslí.

Jenže tady šlo o to, že já nevypadala jako ta osoba. Stala jsem se tou osobou. Teda… svým způsobem.

Christopher přešel ke mně a vzal mě kolem ramen na výraz podpory. Byla jsem mu za to neskonale vděčná.

„Musí to pro vás bejt těžký” prohodil soucitně k paní Howardový.

„Já…“ Nikkina matka se znova zajíkla a zavrtěla hlavou.

Měla mnohem nápadnější jižanskej přízvuk než její syn. Ale znělo to příjemně a milá byla i její tvář se stopama bejvalý krásy. „Omlouvám se. Nechtěla jsem na tebe tak zírat. Já jenom,.. že vypadáš tolik jako ona”

Protože jsem ona, chtělo se mi odpovědět. Aspoň v tom smyslu, že teď nosím její tělo.

„To vůbec nevadí,” ujistila jsem ji. Cosabella si u mejch nohou užívala radostný shledání se svejma bratrancema nebo možná bráškama, co já vím? Harrym a Winstonem. Spokojeně dováděli na doktorově koberci. Rozhodla jsem se změnit téma. „Takže vy se celou dobu schováváte tady?”

„Ano” potvrdila paní Howardová a sevřela šťastně synovu ruku. „Doktor Fong mi zavolal a vysvětlil celou situaci. Zdůraznil mi, jak je důležité nenechat po sobě žádnou stopu, aby mě Stark neobjevil. Okamžitě jsem přijela. Omlouvám se, že jsem ti nadělala starosti, zlato” otočila se ke Stevenovi, „ale neodvážila jsem se svěřit ani Leanne. Víš, jak zbožňuje drby. A Mary Beth je v tomhle prostě beznadějná. Ale tys mě našel, a to je hlavní. Jsem tak ráda. Musím ti toho tolik povědět. To je dobře, že jsi zase doma!”

Steven vypadal, jako by nevěděl, jestli se má smát, nebo brečet. Bodejť. Doma? Tohle místo bylo od jeho domova v Gasperu pořádně daleko.

Ale je u svý mámy. A co jinýho je koneckonců domov?

Zaslechla jsem nějakej zvuk z křesla, kde se usadila Lulu. Když jsem po ní mrkla, popotahovala se nervózně za svůj pážecí účes. Všimla si, že na ni všichni civíme, vyskočila a omluvně vyhrkla: „Pardon! Jenom…“ V tlumeným osvětlení doktorova obejváku vypadala strašně bledá a křehká. „Já to nechápu! Co tady děláme?”

„Přišli jsme sem hledat tuhle dámu” vysvětlila jsem a pokejvla směrem k paní Howardový. „Ale ve skutečnosti jde o to, proč je tady ona. Viďte, doktore?”

Náš hostitel si povzdychnul. Nechtělo se mu o tom mluvit. Vůbec ne.

„Musel jsem jí pomoct. Složil jsem přísahu,” prones unaveně. „Nařídili mi, abych zlikvidoval mozek Nikki Howardové, ale spáchat něco takového, když byl úplně v pořádku… to by byla vražda. Dlužím Starku za hodně, ale nehodlám pro ně zabíjet nevinné dívky.”

„Takže když jste se Nikkina mozku nezbavil,” zeptal se zmateně Steven, „co jste s ním proved?”

A jako by tím vyslovil nějakou narážku, postranní dveře do obejváku se otevřely a dovnitř vešla mladá žena. Nikdy v životě jsem ji neviděla. Byla průměrně vysoká s průměrnou váhou, s kaštanovejma vlasama, který nebyly ani vlnitý, ani úplně rovný, a mrkala, jako by se zrovna probudila, i když v pokoji svítila jen tlumená lampa.

„Hele, musíte tady tak řvát?” postěžovala si. „Jsou lidi, co nevstávaj při prvním zakokrhání, a snažej se tady spát.”

Teprve v tu chvíli zjistila, že v obejváku nejsou jen doktor Fong a paní Howardová. Vytřeštila na nás oči.

Ale právej stav věcí jí došel teprve ve chvíli, kdy se podívala na mě. Do jejího baculatýho, trochu andílkovskýho obliče je se nahrnula krev. Ze zelenejch očí jí vyšlehly blesky.

V příštím okamžiku zvedla ruku a nechala ji plnou vahou dopadnout na moji tvář.

Přesnějc řečeno mi vrazila facku.

„Ty svině!” zasyčela Nikki Howardová.

Její maminka a brácha mezi nás skočili, aby nás od sebe odtrhli, než se stane pořádný neštěstí. Nikki se na mě teda na svoje starý tělo vrhla s neskutečnou vervou. Začala mě mlátit, štípat a rvát za vlasy. Doktor Fong křičel, že ji nesmím uhodit heleďte, snažila jsem se o to jen v sebeobraně protože její zotavování neprobíhá tak rychle jako moje. Nikki Howardová na rozdíl ode mě neměla pro svou pooperační rehabilitaci k dispozici pozoruhodný technologie Stárková Institutu neurologie a neurochirurgie, jenom matčinu něžnou péči a kradený chvíle z pracovního rozvrhu doktora Fonga. Takže zřejmě zatím nebyla stoprocentně fit.

„Ale byla natolik fit, aby mohla mailovat svejm bejvalejm,“ podotkla jsem jedovatě. Pardon ale ta facka fakt bolela. A ty štípance taky.

Paní Howardová vrhla na Nikki obviňující pohled. Dceřin útok na mě j i rozčílil. Když ji ode mě odtrhovala, křičela: „Nicolette Elizabeth Howardová! Okamžitě přestaň mlátit to děvče, slyšíš?!” To bylo poprvé, co jsem od někoho slyšela celý svoje jméno.

Až na to, že tím paní Howardová nemyslela mě.

„Tak se na ni podívej, mami!” ječela Nikki, když ji matka popadla. „Jen se na ni podívej! Má moje šaty! I moje nový kozačky Marc Jacobs! A co to udělala s mejma očima! To je hnus!”

Ale paní Howardová nebyla od svý dcery zvyklá na odmlouvání, přestože ta se zrovna nacházela v tak choulosti

vým rozpoložení. „Okamžitě se omluvíš,” vyzvala ji. „Ty víš, že takhle se nesmíš chovat! Zvlášť ne v cizím domě!”

Nikki s trucovitým výrazem vysunula spodní ret a sykla: „Promiň.“

To byla zřejmě jediná omluva, který se za svou hořící tvář dočkám.

Pak ale její maminka přešla ke mně, objala mě kolem ramen a chlácholivě pronesla: „Mrzí mě to, zlato.ťí Zlato jako když se vítala se Stevenem. Její objetí bylo mateřský a uklidňující. A když se na mě podívala, v jejích očích (úplně jinejch než oči mý mamky) nebyl ani stín pochyb. Jenom odhodlání, vyrovnanost a soucit. „Je to pro ni těžké, víš. Ale děkuju ti. Díky… žes mi sem přivedla syna.”

A pak mě políbila na tvář, kam mi předtím Nikki vrazila facku.

Věděla jsem, že tak reaguje Nikkino tělo. Ale cejtila jsem se v tu chvíli tak klidná, jak se mi to s vlastní mámou už léta nestalo.

Což je divný. To chápu.

Potom se paní Howardová obrátila k vlastní dceři. „Nikki, co to proboha děláš? Ty posíláš lidem maily? Řekla jsem ti jasně, že smíš surfovat po webu, ale ne si s někým psát!“

Nikki seděla na pohovce, kde ji přidržoval brácha, a vzdorovitě se mračila. „A co mám asi tak celý dny dělat? Víte, na kolik dílů Sedmýho nebe jsem už čučela? Hrozně se nudím!”

„To se ví, miláčku.” Lulu seděla u svý starý kámošky z druhý strany a hladila ji po ruce, aby ji uklidnila. Ne že by to moc zabíralo, protože Nikki se na ni netvářila o nic přívětivějc než na mě. „Nemůžu uvěřit, že tě tady držej zavřenou. Ale určitě tě už brzo pustí.”

„A co pak budu dělat? Prodávat hadry v Gapu?“ vybuchla dětinsky Nikki. „Jen se na mě podívej. Jsem hnusná. Mám hrozný vlasy. Mimochodem, co to máš na hlavě? To je děsný.”

„Já bych řekla, že mi to sluší,” namítla zaskočeně Lulu a dotkla se šoférský čapky. „A tobě to taky sluší. Měděný vlasy ti se děj. A můžeš dělat spoustu věcí. Tenhle pán tě zachránil před smrtí. Copak nejseš ráda, žes neumřela?”

„Ne,” odsekla Nikki. Soustředila pozornost na Cosabellu. „Cosy!” Luskla prstama na fenku, která dováděla s pejskama paní Howardový. „Cosy!” Nic. Nikki se znechuceně opřela o polštáře. „Bože, to je k vzteku. I ten čokl má radši tuhletu,” ucedila. Tableta jsem byla očividně já.

„Zlato, už jsme o tom přece mluvily. Budeš mít nového psa,” ozvala se paní Howardová. Vypadala dost unaveně, a nejen proto, že už začínalo svítat. Všechno nasvědčovalo tomu, že takovej rozhovor vedla snad tisíckrát. „Nejdůležitější je, aby Stark nezjistil, že jsi naživu. Musíš přestat posílat ty emaily. Doktor Fong už má kvůli tobě beztak dost starostí.”

„Jo,” potvrdila jsem a podívala se na našeho hostitele. „Jak to, že jsem vás nikdy nezahlídla v nemocnici, když jsem se uzdravovala?”

Doktor Fong vypadal ještě vyšťavenější než Nikkina máma. „Protože jsem musel zachraňovat život Nikki. Bylo zapotřebí použít lest. Sebral jsem její mozek a s týmem kolegů, kterému jsem velel, jsme ho voperovali do jednoho z těl určených k výuce. Oni pochopitelně neměli tušení, že ten mozek je úplně v pořádku. Tělo, které .teď Nikki má, patřilo jedné mladé ženě, která se ocitla ve vegetativním stadiu v důsledku autonehody, zaviněné řízením v opilosti. A měl bych upřesnit, že jí zmíněná mladá dáma zavinila sama.”

Nikki protočila panenky. „Jo,” ušklíbla se, když postřehla, že se na ni koukám. „Ty máš tělo supermodelky. Já mám tělo vožralý řidičky.”

„Ale aspoň žiješ,” namítnul Steven.

Jeho sestra se zachmuřila. „Hele, ty se do toho nepleť.”

„Když byla operace u konce” pokračoval doktor Fong, „bylo třeba z institutu neprodleně odvézt tělo, dokud byla Nikki ještě v kómatu. Zfalšoval jsem dokumentaci a napsal do ní, že dárkyně těla byla přeložena do nemocnice blíž k jejímu původnímu bydlišti. Ale ve skutečnosti jsem ji nechal převézt sem a podplatil zřízence, aby o tom pomlčeli. A v mém domě se už o ni postarala její matka.”

„Ale já pořád nechápu, proč se ji Stark snažil zabít,“ ozval se Christopher.

„Zásah” pronesla uznale Nikki a zadívala se; na něj. Zřejmě se jí líbilo, koho před sebou má, protože si flirtujícím gestem namotala na prst pramínek měděnejch vlasů. No jasně komu by se Christopher nelíbil? A zvlášť holce, která už byla tak dlouho zavřená mezi čtyřma stěnama. Ale jestli na něj něco zkusí, zmaluju jí ciferník. „Proč mě chtěl Stark zabít po tom všem, co jsem pro tuhle firmu udělala? Teda jen proto, že jsem je náhodou vyslechla, jak se bavěj o tý pitomý hře

Christopher okamžitě zpozorněl. „O jaký hře?”

„O tý počítačový” odvětila Nikki. posílání nebo tak ňák…“

„Poslání* opravila jsem ji. „Nebo ty asi myslíš její pokračování, co se jmenuje Říše1*

„Jo,“ přikejvla. Přestala flirtovat s Christopherem a zatvářila se tajuplně. „Nejspíš jsem o ní něco vyslechla… něco, o čem Robert Stark nechtěl, aby to prosáklo na veřejnost. Aspoň to tvrdil, když jsem se ho na to zeptala.”

Vyměnili jsme si s Christopherem překvapený pohledy.

Dokonce i Lulu pochopila, že jde do tuhýho. Odtáhla dlaň z kamarádčina předloktí.

„Nikki” vyjekla ohromeně, „tys řekla panu Stárkovi, že znáš jeho tajemství?”

„Jasan” potvrdila její stará přítelkyně a pokrčila ramenama. „Chtělajsemzjistitjakmoejeproněj důležitý, abych

o tom pomlčela. A jak se ukázalo, bylo to pro nej hodně důležitý.” Při tý vzpomínce se pobaveně uchechtla. Když se ale podívala na mě, její tvář se vzápětí zachmuřila. „Akorát že ty jeho prachy si teď užíváš ty, co? Za cos je utratila? Doufám, že za něco pořádnýho!”

„Jaký prachy?” zeptala jsem se nechápavě. „Nevím, o čem to mluvíš

Jenže mě obestřel takovej tísnívej pocit… pocit, kterej se ranou zřejmě sdíleli ostatní v místnosti, pokud jejich nejistý výrazy znamenaly to, co jsem předpokládala.

„Peníze, který mi Stark slíbil za to, že budu držet klapačku o Stark Quarku!” vysvětlila Nikki. „Nikdy jsem z nich neviděla ani pěťák. Hned potom se mi totiž stala ta nehoda.”

Doktor Fong, kterej o tom zřejmě do tý doby neměl tušení, spustil hlavu do dlaní a zasténal.

Podívala jsem se na Christophera, kterej se zasvěceně pousmál. „Já ti to říkal. Náhody neexistujou.”

Polkla jsem. Namáhavě. Fakt mi to říkal. Ale nemusel by se teď tak spokojeně šklebit. Jde tady přece o vraždu. O vraždu holky, která tak dlouho obejvala tohle tělo, co v něm teď pochoduju já, spala v posteli, ve který spím já… holky, kterou už nepoznával ani její pes.

Bylo to tak smutný. Chtělo se mi brečet už jen z toho, když jsem se na ni podívala, jak sedí na pohovce a tváří se hrdě kvůli tomu, co jí ve skutečnosti zničilo život.

Ne co skoncovalo s jejím životem.

„Ach, Nikki!” zasténala paní Howardová a zakryla si pusu.

Její syn budil dojem, že by rád k danýmu tématu podotknul víc než jen sestřino jméno. „A to tě nenapadlo, že se tě Stark radši pokusí zlikvidovat, než aby ti zaplatil? Vždyť tys ho vydírala!”

Protočila panenky. „Jéžišmarjá, Stevene, nedramatizuj to tolik. Vždyť je to jen nablblá počítačová hra.”

„Je to software za miliardy dolarů,1 opravil ji Christopher. „I jako Tvář Starku jsi v takovým případě byla nahraditelná” PokejvnuJ bradou ke mně. „Vidíš? A nahradili tě.”

Nikki se na mě zlobně zadívala a její spodní ret se začal nepatrně třást. Konečněji to začínalo docházet.

„Rozhodli se zachránit radši software než tebe” pokračoval Christopher. Znělo to tak krůtě… chtěla jsem. aby toho už nechal. Fakt nechal. Už toho na mě bylo moc. Cejtila jsem se hrozně unavená. Toužila jsem zalízt do postele, spát a spát a všechno to nechat plavat. Až na to, že to nešlo. „To aspoň měli v úmyslu. Jenže pak tě zachránil doktor Fong.“

„A vy jste mě jako našli kvůli těm mailům?” zeptala se Nikki. „Těm, co jsem poslala Justinovi?”

„Jo, miláčku” přikejvla Lulu a stiskla jí ruku. „Tvoje mamka má pravdu. Musíš bejt opatrnější.”

„Přesně tak” potvrdil Christopher. „A potřebujeme vědět taky tohle posílalas maily ještě někomu? Protože, pokud ti to pořád nedochází, se podle toho dá vystopovat tenhle úkryt”

Nikki se kousla do rtu. „Jen pár” hlesla slabě. Teď už se tvářila pořádně vyděšeně. „Ale ne nikomu důležitýmu.”

„Komu. Nikki?” vyhrkla paní Howardová. Její hlas zněl stejně zhrozeně jako hlas její dcery. „Jen nám to, prosím tě, řekni.”

„Jenom… Brandonu Stárkovi” pípla.

Srdce se mi náhle zastavilo. Jasně. Jasně že psala Brandonovi. Před tou nehodou spolu přece chodili. Proboha, proč jsme vzali toho kluka s sebou? A přitom to celý vypadalo tak nevinně. Byl koneckonců úplně mimo. Vždycky se akorát všude ožral.

Až na to, že když se probral, hledal mě a žadonil, abych se k němu vrátila.

Když jsem si na to vzpomněla, moje zpomalený srdce se

najednou rozběhlo. Není divu, že ke mně Brandon choval tak smíšený pocity. Dostával přece emaily podepsaný NikkiH, ve kterejch stálo, jak moc se dotyčný stejská. A pak mě viděl a… no, a já s ním navíc čas od času flirtovala, což taky moc nepomohlo…

Někdy i častějc.

Bezva. A Brandon teď pochrupuje venku v limuzíně. Teď už jen potřebujem, aby se probral, vtrhnul sem a došlo mu, že Nikki Howardová ta pravá Nikki, o který si jeho otec myslí, že ji sprovodil ze světa je pořád naživu.

„Dojdu ho zkontrolovat” pronesla jsem nervózně. Věděla jsem, že nejsem jediná, kdo pochopil, jak je teď naše situace nahnutá a že venku v autě chrápe synáček chlapa zodpovědnýho za celej tenhle blázinec.

Vstala jsem z křesla a vyšla z obejváku do haly. Sahala jsem zrovna po klice venkovních dveří, když se mi kolem krku něco drsně obtočilo a já narazila zádama o zeď, až mi vzduch vyletěl z plic.

Nade mnou se tyčil Brandon Stark s ranním strništěm ve tváři. Pravačkou mě držel pod krkem a tisknul mě na zeď pod jeden z kachních výjevů.

„Ani slovo” zasyčel na mě. „Jestli zaječíš nebo uděláš sebemenší rámus, přísahám, že povím tátovi, kde má hledat pravou Nikki Howardovou.”

A tak mi sklaplo. Zrovna jsem se totiž chystala zavřeštět, že by to vytáhlo i mrtvý z hrobu. Brandonovo varování mě přimělo, abych si to radši rozmyslela, protože mi navíc svíral krk tak pevně, že bych asi nedokázala vykřiknout, ani kdybych se snažila sebevíc. A jiná forma konverzace se ode mě nejspíš nečekala.

„Takže transplantace mozku ?“ prohodil uštěpačně. „Tohle máš za sebou? Žádná ztráta paměti, kterou jsi krmila mě i všechny kolem?“

Vzpomněla jsem si, jak se na Saint Johnu jeho prsty přiblížily k jizvě v mejch vlasech. To byla asi první chvíle, kdy ho napadlo, že všechno možná není tak, jak mu vykládám.

Mlčky jsem přikejvla. Hlavou mi běžela jediná otázka: jak se z tohohle dostanu? Věděla jsem, že Christopher uvnitř nemůže tušit, co se stalo. A ostatní taky ne. Dojde jim to, teprve když se nebudu dlouho vracet. Ale vrátím se k nim ještě někdy? napadlo mě. Takhle jsem Br and ona neznala. Vyděsil mě k smrti.

„Jo. Tím se hodně vysvětluje” zamumlal a přejel mi palcem po bradě. Děsivý nebylo dost výstižný slovo. Vždycky jsem považovala tohohle kluka spíš za troubu, ale to jsem se teda sekla. Zřejmě to jenom předstíral, ale mně to holt nikdy nedošlo.

Až teď.

„Změnila ses,“ pokračoval „Ale nedokázal jsem říct přesně jak až dodneška. Jistě, blábolilas o tom, jak je Stark hnusnej. Ale ta stará Nikki aha, tak stará Nikki, no to by

mě zajímalo, jak by se jí tohle líbilo „taky v jednom kuse blábolila, že ví něco o Stark Quarku, Nikdy jsem ji neposlouchal. Ted’ už vím, že to byla chyba.”

Srdce se mi rozbušilo. A je vymalováno. Jsou z nás mrtvoly. Brandon všechno vykecá tátovi. Ale přece musí existovat nějaká cesta, jak z toho ven. Musí. Co po mně chce? Co mu můžu nabídnout, aby mlčel?

„Problém je, že se chovala jako amatérka,“ pokračoval nevzrušeně můj přemožitel. „Všichni jste amatéři. Neznáte tátu. Nezáleží mu na nikom a na ničem… jenom na Starku. Dá se mu ublížit jedině přes jeho firmu. Jestli Nikki Howardová věděla něco takovyho, že ji radši zabil a pak dal do jejího těla transplantovat cizí mozek, aby Tvář Starku nepřišla k úhoně pak to musí bejt něco kapitálního. Věř mi. A já to chci vědět.”

Otevřela jsem pusu. Následkem toho šoku jsem zapomněla, že mi před chvílí zakázal vyluzovat zvuky. Tohle bylo to poslední, co jsem od něj čekala že to chce vědět.

„Ale ” zaskřehotala jsem.

„Ne,” zašeptal Brandon a zase mě začal dusit. „Mlč. Já vím, o co se pokusila vydírala ho. Ale očividně na to nešla nejlíp. Nevěděla, jak důležitou informaci má v kapse. Já to provedu jaksepatří. Přiměju ji, aby mi řekla, co ví a ona to udělá, protože je do mě pořád blázen, když mi i teď mailuje. A ty nařídíš těm svejm ujetejm bodyguardům, aby mi vysvětlili, co to znamená. Pak vymyslíme, co by se s tou informací dalo podniknout, aby to tátovi ublížilo. A já ho pak začnu vydírat sám.”

Dívala jsem se na něj, jako by mu přeskočilo. Ale ani na vteřinku jsem tomu nevěřila. Teda že mu hráblo.

Což na tom bylo nejděsivější.

„A proč bych ti měla pomáhat?” namítla jsem.

„Protože když to neuděláš,” odpověděl klidně, „tak se táta dozví, kde je pravá Nikki. A taky mu řeknu o tom

doktorovi.’“ Vzal do prstů pramínek mejch vlasů a přejel po něm, jako by laškovně zkoumal jejich hebkost. „Tak. Teď nakráčíš dovnitř a řekneš jim, že už jsem vzhůru a žes mi všechno pověděla, protože jsem takovej prima kluk a stojím na vaší straně.”

Spadla mi brada. Brandon se usmál a povzbudivě mě zatahal za vlasy, který pořád držel.

„A jestli jen cekneš, že jsem. tě k tomu donutil, tak se táta co nevidět všechno dozví. A ještě jedna věc.” Pustil můj krk a místo toho mi zkroutil paži kolem ramen. „Už; žádný muckání s tím zmetkem, co jsem ho načapal ve tvý ložnici. Ty a já jsme zase spolu. Jasný?”

Do tváří se mi nahrnulo horko. Takže on nás s Christopherem přece jen viděl…

„Už mě nebaví hrát si na kočku a na myš. Nebaví mě, jak mi píšeš zamilovaný maily a pak se mi vyhejbáš,” dodal.

„Já ti ale nemailovala,” namítla jsem. Udělalo se mi zle, protože… to já jsem ho na Saint Johnu políbila. Kěž bych nikdy neposlouchala ty Luluiny návody! „To byla Nikki. Pravá Nikki”

„No jasně,” přikejvnul a zdálo se, že už ho tahle debata nudí. „Jak se jmenuješ? Jako doopravdy?”

„Em,” odpověděla jsem. Hlas jsem měla ochraptělej, jak mi předtím jeho ruka tlačila na hrtan. „Emerson.”

„Ha ha ha. Emerson,” zachechtal se. „Popravdě řečeno, je mi to úplně ukradený. Dokážeš bejt sladká, když chceš. Ne jako stará Nikki. A nejseš tak blbá jako ona. Takže si zapiš za uši, co jsem řek. Seš moje.” A bolestivě mi sevřel ramena. „Už žádný jiný kluci. Hlavně ne ten týpek v kožený bundě, co po tobě tak jede. Jenom já. Rozumíš?”

Přikejvía jsem. Copak jsem měla na vybranou?

Trochu povolil, takže jsem se zase mohla hejbat. Ale tou druhou mě pořád pevně držel, takže jsem se sice mohla hejbat fyzicky, ale duševně a emocionálně jsem byla jako

paralyzovaná. Co se to stalo? Je tohle fakt ten Brandon, co mě vytáh z Karibiku, když jsem se topila? Tehdy mě taky chytil za krk, ale aby mě odtáhnul ke člunu, ne aby mě přimáčknul ke zdi a vyhrožoval mi. Jak se moh takhle změnit? Je tohle ten Brandon, kterej si mi tak často stěžoval na svýho odtažitýho otce? A teď ho chce vydírat a mě násilím přinutit, abych s ním chodila?

Myslela jsem si, že se Christopher proměnil v Supermstitele, ale zřejmě jsem pořádně nechápala, co je takovej Supermstitel zač. Brandon je ten nejzlotřilejší ze všech zlotřilejch pomstychtivců. Protože ty plány, co se líhnou v jeho hlavě, by Christophcra podle mě ani ve snu nenapadly.

Ochromeně jsem se s Brandonem za zádama vydala přes halu. Dorazila jsem k obejváku právě ve chvíli, kdy Christopher chladným a vyrovnaným hlasem (ze kterýho mě zamrazilo, a nejen kvůli tomu iidskýmu hadovi, se kterým jsem měla co dělat před malou chvílí) oznamoval paní Howardový: „Tady už to pro vás není bezpečný. Vy a Nikki musíte pryč.”

„Ale ne beze mě,” ozval se Steven.

PaníHowardová se nervózně ošila. „Ach, zlato… vážně myslíš… opravdu nám hrozí prozrazení?”

Už jste prozrazený! chtělo se mi vykřiknout. Ale musela jsem bejt zticha.

„Když jsme ty maily dokázali vysledovat my, pak to dokážou i lidi ze Starku, pokud se o nich dozvěděj,” vysvětloval Christopher. „Bude bezpečnější, když odsud všichni zmizíte.”

„Ale kam?” vyhrkla Lulu. „Před Stárkem se nikde neschováte. Má oči všude.”

Jo. Kdyby tak věděla.

Právě v tu chvíli mě Brandon zezadu postrčil dovnitř. Vstoupila jsem do místnosti bez jedinýho ohlídnutí, který by jim dalo na srozuměnou, že něco není v pořádku.

„Co Brandon? Pořád spí jako miminko?” zeptala se Luiu.

„Ehm… to zrovna ne,“ odpověděla jsem váhavě.

V tu chvíli vešel Stark mladší do pokoje za mnou a všichni strnuli, než jim došlo, koho maj před sebou.

„Klídek,” prones se širokánským úsměvem a rozhodil rukama. „Nikki nebo Em, jak bych měl asi správně; říkat už mi všechno pověděla.”

Viděla jsem, jak na mě jistí přítomní (třeba Christopher a Steven) třeštěj nevěřícně oči. A taky káravě.

Ale co jsem měla dělat? Vím, že ty dva by Brandona přeprali.

Jenže pokud by ho rovnou nezabili, což nešlo, jak by mu zabránili v tom, aby okamžitě neutíkal za svým tátou a nevyslepičil mu, co se tady domáknul? Teď už ví, kde bydlí doktor Fong. Nejspíš ví i to, jak se jmenuje Christopher. Nemohla jsem připustit, aby s tím letěl za svým tátou. Prostě nemohla! Souhlasil, že bude držet basu s náma… pokud dodržím jeho podmínky.

Kéž bych ho nikdy nezačala líbat! Tutově jsem si v tu chvíli pohrávala s ohněm. Jak jsem ho mohla tak dlouho považovat za neškodnýho opilýho frajírka? Měla jsem tušit, že pod tím hezkým zevnějškem má stejně jako jeho otec intrikánský srdce pragmatickýho kšeftaře, kterej se nezastaví před ničím, aby dotáh svoje plány do konce… A Brandon si podle všeho naplánoval velkou pomstu.

Ale ne celý společnosti Stark, jako to zamejšíel Christopher. Ne. Brandon chtěl ublížit jedinýmu, konkrétnímu člověku.

„Nechci, abyste si dělali zbytečný starosti,” pronesl konejšivě můj přemožitel. „Já se o všechno postarám. Zaprvé, jak víte, nemáme s otcem moc přátelský vztahy. Zadruhý, Nikki, paní Howardová a Stevene… už jsem vymyslel, co dál. Moje limuzína vás odveze k soukromýmu letadlu, který

čeká na letišti Teterboro. Můžete odletět do mýho letního sídla v Jižní Karolíně. Tam budete naprosto v bezpečí.”

Nikki, která seděla na pohovce a sledovala příchozího s otevřenou pusou, jako by mezi nás sestoupil sám anděl, se najednou vymrštila a vrhla se k němu. Obličej měla celej rozzářenej, když vyskočila a chytila ho kolem krku. „Ach, Brandone!” vykřikla. „Já věděla, že nás přijdeš zachránit! Věděla jsem to!”

Ten ji chabě poplácal po zádech. Steven se na mě díval, jako by se chtěl zeptat: Co je to za kluka? Co se tady děje?

Nejistě jsem se na něj usmála. Doufala jsem, že ho to aspoň trochu uchlácholí. Ale nejspíš se mi to nepovedlo.

„Tedy, pane Starku…” Paní Howardová mě pozorovala s neméně rozpačitým výrazem jako její syn. „To je od vás opravdu… hrozně… laskavé. Ale víte jistě, že se o tom váš otec nedozví?”

„Fotřík?” Brandon se neradostně rozesmál. „V žádným případě. Má tolik práce s odstartováním prodeje noťasů Stark Quark, že nemá ani ponětí, co se kolem děje. A kromě toho, jak jsem řekl, je to moje sídlo. Bude se vám tam líbit. Šest ložnic, každá s koupelnou budete tam mít dost pohodlí pro sebe i pro vaše pejsky.” Láskyplně se zadíval na skotačící pudlíky. A člověk, kterej má rád psy, přece nemůže bejt zlej, ne? Tak bacha: může. „A máme štěstí Em souhlasila, že poletí s náma!” Objal mě kolem pasu a přitáhnul k sobě, aby mě moh přidržet mnohem ocelovějším stiskem, než jak to vypadalo navenek.

Nedokázala jsem se na Christophera ani podívat. Věděla jsem, že bolest a zklamání v jeho pohledu bude horší, než dokážu snýst. A srdce jsem už měla tak jako tak na cucky.

„Tak si běž zabalit,” vyzval Brandon Nikki. „Nemáme moc času. Letadlo už tankuje.” Nikki vypískla a rozběhla se nahoru pro věci. „Paní Howardová, zvládnete se honem sbalit?”

Ta vypadala jako omámená. V posledních měsících toho

na ni bylo hodně a v posledních hodinách ještě víc. „Ano. Ano, jistě,” pronesla zmateně.

Zavolala na psy a zamířila do haly. Když odešla, Steven se na Brandona obrátil jako první.

„Omlouvám se předem,” ozval se stroze, „ale proč ti máme věřit? Robert Stark je tvůj otec. To on má tohle všechno na svědomí.”

„Chápu, kam tím míříš,” ujistil ho Brandon. „Ale věř mi já ho nenávidím.”

„To je pravda,” vypískla z pohovky Lulu. „Nenávidí ho. Říká to v jednom kuse, i když není opilej.”

„A nechce se mi věřit,” pokračoval Stark mladší a její neúmyslnou urážku přešel bez komentáře, „co udělal. Vynasnažím se vám to nějak vynahradit a dát věci do pořádku. Lulu, tobě a tvýmu příteli,” pokejvnul na Christophera, „jsem objednal místní taxík, aby vás zavez zpátky na Manhattan. Bude tady každou chvíli. Omlouvám se za všechen ten zmatek. Jestli pro vás můžu udělat ještě něco… tak prosím, jen mi to povězte.”

„Zmatek?!” Christopher popošel blíž. Ted’ už jsem se na něj musela podívat, i kdybych nechtěla. Ve tváři měl vražednej výraz. A v očích bolest, kterou jsem tam viděla už dřív. „Tomuhle ty říkáš zmatek? Tvůj otec dá zabít modelku nebo se o to pokusí a do jejího těla nechá transplantovat cizí mozek a ty tomu říkáš zmatek? 1?“

Brandon mu stěží věnoval pohled. „Kámo,” utrousil koutkem úst, „já se snažím dělat, co můžu, jasný? Snažím se je dostat do bezpečí, snažím .se zachránit tady doktorovi místo… a nejspíš taky život. Jedno po druhým, chápeš? Ale to se naučíš, když vyrůstáš ve Starkovíc rodině. Řeknu ti, že to fakt není žádná prča.”

Christopher oddychoval tak rychle, že skoro funěl. Uipěl pohledem na Brandonově ruce kolem mýho pasu. „Ale ty s tím šaškem přece nikam nepojedeš, že ne, Em?”

„Ech,” vyrazila jsem ze šebe. Tenhle tyátr jsem citově nezvládala. Moje srdce se drolilo na kousky, ale mozek mi pořád šlapal na plný obrátky. Přece z toho musí existovat cesta ven. Když všichni spojíme svý síly… taky já a Christopher. „Musíme to řešit zrovna teď?”

„Jo.” Jeho hlas byl jako led. Teplota v pokoji znatelně poklesla. „Zrovna teď se to skvěle hodí.”

„Slyšeis dámu, ne?” Brandonovi taky vyletovaly z pusy rampouchy. „Řekla ti, že íedJ ne.”

Lulu nervózně vyskočila. „A co Stevenovy a Nikkiny… teda, Eminy… věci? Jsou pořád na Manhattanu.”

„To je fuk,” mávnul rukou Steven. „Koupím si nový.”

„Pošlu vám je.” Pohled, kterej moje dobrosrdečná spolubydlící Nikkinýmu bráchovi věnovala, překypoval citem, ale Steven šijí nevšímal, protože pořád podezíravě sledoval Brandona. „To není problém,” pípla.

„Balík by mohli vystopovat,” namítnul Christopher. Tvářil se naštvaně. Mírně řečeno. „Em, vážně s tebou musím mluvit,” dodal napjatě.

„Na mluvení bude spousta času,” ujistil ho Brandon, kterej přešel k oknu a nazdvihnul závěs, „až budou Howardovi v bezpečí. Nechceme přece, aby se sem můj otec dostal dřív, než je odvezeme.”

„To by se mohlo stát?” Lulu se polekala. „Někdo ví, že jsme tady?”

„V limuzínách Stark je namontovaný sledovací zařízení,” prohodil nenuceně Brandon. „Jestli řidič nahlásil, že mu ukradli auto což asi nahlásil

Steven zanadával. Dala jsem si hlavu do dlaní. Nechtělo se mí věřit, že to nikoho z nás nenapadlo.

„Ale žádný strachy,” uklidnil nás Brandon. „Už jsem jim volal, že jsem celej. Akorát jestli se někdo podíval na signál GPS, mohli by se začít divit, co pohledávám zrovna v domě chirurga z našeho Institutu neurologie a neurochírurgie.”

Doktor Fong se zatvářil ještě zoufale]c než předtím. Jako by zarůstal do země. Bylo mi ho líto. Koneckonců se jen snažil zachovat, jak se sluší a patří.

A neplatí to snad pro nás všechny?

„Á,” ozval se od okna Stark mladší, „taxík už je tady “

Sledovala jsem, jak se Luíu otočila, a jako by to už nemohla vydržet skočila kolem krku Stevenovi a oblažila ho tím nejvášnivějším objetím, jaký jsem kdy na veřejnosti viděla. Až se jí ta šoférská čepice svezla z hlavy.

Tvrdit, že Nikkin brácha vypadal překvapeně, by nebylo nejvýstižnější. Spíš ohromeně ale v pozitivním smyslu. Objal ji ještě dřív, než mu vůbec došlo, jaký to bude mít následky. Vzápětí svou bejvalou spolubydlící pustil a prones: „No tak, Lulu.” Znělo to potěšeně i rozpačitě.

„Já za to nemůžu,” slyšela jsem její šepot, protože jsem stála docela blízko. „Bude se mi stejskat. Slib, že se mi nějak ozveš. Teda když to bude bezpečný.”

„Pokusím se,” slíbil Steven. Sklonil se k ní a otřel jí slzy palcem.„Dávej na sebe pozor, holka. Ne abys zase zkoušela to kuře na víně.”

Lulii se uslzené pousmála a pustila ho.

O chvíli pozdějc upřela svoje velký mokrý oči na mě. Takhle rozhozenou jsem ji ještě neviděla.

„Nikki,“ oslovila mě, „určitě ses v pořádku?”

„Jasně,” zalhala jsem.

Zatvářila se zmateně. „Takže… to asi nebylo stěhování duší, co?”

„Ne,” potvrdila jsem bolestně.

„Ale… ty jedeš s nkna? Proč?” naléhala Lulu. „Co Frida?”

„Nemůžu ti říct proč.” Srdce se mi najednou rozběhlo jako o závod. Nemůžu jí přece vysvětlovat, že psychotickej syn miliardáře má dojem, že mě miluje, a vydírá mě, pokud ho nevyslyším. „A před Fridou ani slovo, rozumíš? Víš přece, že nic z toho se nesmí dostat mimo tuhle místnost. Je to

vážný. Riskujeme krk. Vzkážu prostě Fridě, že jsem odjela na Vánoce s…” Otočila jsem se na Brandona, kterej spustil záclonu a pozoroval nás s uštěpačným úsměvem na rtech. Po páteři mi přejel mrazivěj pařát, kterej neměl nic společnýho s tím, že krb v obejváku už dávno vyhasnul. ,,… se svým klukem.”

Slzy si konečně našly cestu z Luluinejch očí. „S tvým klukem? Ale co…” Její ubrečenej pohled se stočil ke Christopherovi.

Natáhla jsem k ní ruce a objala ji. Byla tak droboučká. „Já vím,” zašeptala jsem zoufale. Přes rameno jsem pokukovala po Christopherovi, kterej mě sledoval s neproniknutelným výrazem.

„Postarej se o ni,” ukázala jsem na Lulu.

K mýmu ulehčení přikejvnuí.

Na schodech se ozvalo zahrabání psích tlapek a vzápětí se objevily Nikki s maminkou. Každá držela cestovní kabelu.

„Jsme připravené,” prohlásila paní Howardová. Převlíkla se do denních šatů, nanesla si mejkap a Učesala vlasy. Teď už se mnohem víc podobala tý půvabný dámě, jejíž fotku Steven poslal reportérům zpravodajství. Bylo zřejmý, po kom Nikki podědila svou krásu.

Její dcera si ještě nanášela řasenku. Taky vlasy měla nedodělaný napůl vyžehlený, napůl vlnitý a na sobě měla pořád to bavlněný triko, ve kterým tuhle noc spala.

„Výborně,” prones Brandon, kterej si nevšímal kartáčku v Nikkině ruce ani ňafajících pudlů u svejch nohou. Přešel k hlavním dveřím a doširoka je rozevřel, takže vpustil dovnitř závan zimního rána. „Vyrážíme.”

Sklonila jsem hlavu tak, aby mi vlasy spadly do tváře jednak abych se chránila před mrazem, jednak abych se nemusela dívat, co za hrůzu se děje kolem mě. Vyšla jsem do čerstvě napadanýho sněhu, do kterýho se v ranním šeru snášely další vločky. Nechtěla jsem se dívat Christopherovi

do obličeje… nechtěla jsem odpovídat na jeho otázky… nepronášet ty lži, ke kterejm mě nutila Brandonova přítomnost.

A už vůbec jsem se s ním nechtěla loučit. Ne, když jsem od něj po tak dlouhý době konečně dostala, po čem jsem tolik toužila.

A přece se ukázalo, že nemám na vybranou. Protože než jsem stačila nastoupit za Nikki do limuzíny, mý paže sevřel silnej stisk a hlas kterej bych poznala všude na světě vyhrknul: „Em.”

Než jsem se k němu otočila, zavřela jsem oči a modlila se, abych na tu chvilku měla dost síly. Když jsem; je zase otevřela, uviděla jsem, jak z druhý strany u auta stojí z druhý strany Brandon a dívá se na mě. Uculoval se. „Myslím, že s tebou chce mluvit tvůj kamarád,” upozornil mě jízlivě.

Nenáviděla jsem ho. Ještě nikdy jsem k nikomu necejtila tak prudkou nenávist jako teď k němu.

Přísahala jsem, že až bude po všem jestli teda bude někdy po všem vykoumám způsob, jak se mu pomstít. Jako se on chtěl pomstít svýmu tátovi.

Otočila jsem se a odhrnula si vlasy z očí.

Přede mnou stá) Christopher. Díval se na mě a jeho dech se v prosincovým povětří srážel v obláčky. Tváře měl růžový jako vždycky, když bylo venku pod nulou.

Ale azurový oči mu planuly.

„Em, co to děláš?” vyhrknul. „Proč s nima chceš jet?“

„Musím,” odpověděla jsem. Snažila jsem se dívat kamkoli jinam než do těch planoucích očí.

„Proč?” naléhal. „Budou v pohodě. Je s nima přece Sleven.”

„Protože…” Dívala jsem se na levandulovej mrak nad našima hlavama. Na cokoli, jen ne na Christophera. „… mě o to požádal Brandon.”

„Požádal Brandon?” opakoval Christopher nedůvěřivě. „Komu sakra záleží na tom, co chce Brandon Stark?”

„Já myslím, že jí možná jo,” ozval se dotyčnej přes střechu limuzíny. „Řekni mu to, Em.”

„Co mi máš říct?” nechápal Christopher.

„Jen to vyklop,” pobídnul mě Stark mladší a zabubnoval na střechu auta. „O nás dvou.”

„O nás dvou?” opakoval hluše Christopher. Až to s ním trhlo. Snažila jsem se na něj nedívat, i když nevěřícnost v jeho hlase se nedala přehlídnout. „Takže mezi tebou a Brandonem je to takhle? Kdy se to stalo?”

Věděla jsem, co musím udělat. Brandon mi to v hale doktora Fonga vysvětlil naprosto přesvědčivě. Nic jinýho mi nezbejvá. Musela jsem mu vyhovět, protože Howardovi jsou teď moje rodina a já je musím chránit, stejně jako svoje pravý rodiče. Rodina nejsou jen lidi, co vás vychovali, není to jen zástup pokrevních příbuznejch.

Rodina jsou lidi, který vás potřebujou. Lidi, který nemaj nic, zatímco vy máte všechno.

A vy musíte kopat za ně. I kdyby vám to mělo zlomit srdce.

A kromě toho jsem to chtěla udělat. Chtěla jsem zůstat s Nikki a zjistit, co všechno ví, a to dřív, než to z ní vypáčí Brandon. A použít tu informaci k tomu, abych se ho zbavila a abych získala zpátky Christophera. Nějak. Ale… jak?

Jenže jsem teprve na začátku. Zatím musím kopat, jak Brandon píská.

„Začali jsme spolu… nedávno… chodit,” vysoukala jsem ze sebe. Každý slovo mě bodalo jako nůž. „Snažila jsem se ti to říct už předtím.” Zvedla jsem hlavu a podívala se mu do očí. „Víš, kdybys něco udělal už tenkrát, když jsem byla sama sebou, možná by to bylo jinak. Ale otálels moc dlouho tak dlouho, až se ze mě stal někdo jinej.. Až jsem nakonec začala chodit s někým jiným.”

Nechápala jsem, kde se to ve mně bere. Neříkala jsem to jen kvůli Brandonovi. Teď se ve mně ozvaly skutečný

emoce, pohřbený hluboko ve mně a doprovázený opravdovejma horkejma slzama, kteiý mi vytryskly z očí.

„Co to povídáš?” vyhrknul Christopher. Hlas se mu zlomil.

„Možná, kdybys mě miloval takovou, jaká jsem byla předtím,” upřesnila jsem drsně. „Ale tys mě nemiloval. A teď už je pozdě.”

Vnímala jsem, jak každý slovo, který mě bodalo jako nůž, dopadá na toho kluka jako rána pěstí. Červeň z jeho tváří zmizela. Teď připomínaly čerstvě napadanej sníh na dvoře kolem nás.

„Takže…” Nevím, proč jsem pokračovala. Možná kvůli tý fotce. Tý fotce, kterou schraňoval doma v pokoji. Nemohla jsem šiji vyhnatz hlavy. Nechápala jsem, že šiji celou tu dobu schovával. Nevěřila jsem, že mě celou tu dobu miloval tak jako já jeho. A teď ho nutím, aby mě milovat přestal protože se bojím, aby nevyved nějakou pitomost a něco strašnýho se mu nestalo. „Teď jsem s Brandonem. A… a miluju ho. A odejdu s ním. Takže… sbohem, Christophere.”

Naskočila jsem do auta dřív, než stačil něco odpovědětdřív, než jsem se na něj stačila znova podívat. Usadila se mezi Nikki a její mámu. Když mi Cosabella vylezla na klín, paní Howardová se na mě ustaraně zadívala a zeptala se: „Není ti nic, zlato?”

„Ne,” vzlykla jsem a otřela si oči. „Omlouvám se za tu scénu.”

„Kristepane,” ulevila si Nikki, která si dál nanášela řasenku. „A to mi tvrdili, že já jsem mrcha.”

To mi teda moc nedodalo. Všimla jsem si, jak si Steven vpředu za volantem nastavil zrcátko tak, aby na mě viděl. Díval se mi do očí… a neřek ani slovo. Vůbec nic. Jen se díval. Jako bysme spolu my dva měli nějaký tajemství.

Až na to, že já neměla ponětí, co je to za tajemství.

A přesto jsem pochopila, že v nadcházející bitvě budu mít spojence. Stevena Howarda.

To jsem ale věděla už dlouho. Jenom musím vymyslet, jak mu mám dát najevo, co se stalo… než bude pozdě.

„Prima,” zahlaholil bujaře Brandon, když nastoupil. „Všichni usazený?” Nečekal na odpověď a přibouchnul za sebou dvířka. Ten zvuk mi připadal jako gong, kterej právě oznamuje konec světa. Nebo aspoň konec mejch nadějí a snů. Ne že bych si jich v poslední době hejčkala nějak moc.

„Bože,” povzdychla si Nikki, „jak mně chyběly limuzíny…”

„Stark Travel vás vítá na palubě,” prohodil velitel operace. Sáhnul do autochíadníčky a vylovil láhev. „Dá si někdo šampáňo? Kromě tebe, Stevene, promiň. Ale doženeš to, až tam budeme. Víš, kudy se jede na letiště Teterboro? Ne, jasně že nevíš. Já tě budu navigovat. GPS radši nezapínej, aby tenhle vejlet zůstal utajenej..

A přelez dopředu, kde začal Stevenovi líčit cestu na letiště.

Když se limuzína pomalu rozjela po příjezdový cestě, otočila jsem se a podívala se kouřovým sklem za sebe. Uviděla jsem, jak. se doktor Fong obrací a zavírá za sebou dveře. Konečně dohrál svou roli v Poslání.

Uviděla jsem, jak Lulu stojí u taxíku a vítr jí fouká pod nabíranou sukni večerních šatů, takže se jí nadouvala jako zvon. Nebo jako velká černá kápě.

A uviděla jsem Christophera, jak stojí přesně na tom místě, kde jsem ho nechala zkoprnělýho stát, a zírá za náma za mnou. Jak jsme ujížděli po cestě, vypadal menší a menší.

Dívala jsem se na něj až do chvíle, než jsem ho ztratila z dohledu, protože mi z očí začaly týct slzy. A přes ně už nebylo vidět vůbec nic.