V kůži supermodelky

Meg Cabot

„Emerson Wattsová!“ vyvolal mě první hodinu pan Greer, co nás učí ústní projev. Probral mě tím z obvyklý sladký dřímoty.

No teda. To jako fakt čekaj, že ve čtvrt na devět budeme vzhůru? Ani náhodou.

„Tady!“ vykřikla jsem a zvedla hlavu z lavice. Nenápadní jsem si otřela koutek, jen pro případ, že by mi z něj náhodou tekla slina.

Ale nejspíš se mi to nepovedlo udělat tak úplně nenápadně, protože Whitney Robinsonová, která seděla o pár řad dál přes uličku se zkříženejma, opálenejma dlouhejma nohama, se na mě ušklíbla a zasyčela: „Krávo.“

Šlehla jsem po ní pohrdavým pohledem. Víš, co mně můžeš.

Na což reagovala tak, že přimhouřila svoje zmalovaný, miminkovsky modrý oči, a bezhlesně vyslovila: Ty mně taky.

„Ehm.“ Pan Greer zívl. Řekla bych, že včera kapku zapařil. Protože určitě není ospalej ze stejnýho důvodu jako já a na beton zběsile nedodělával úkol na tuhle hodinu. „To není prezence. Je na tobě, abys před třídou pronesla svůj dvouminutový projev. Začínáme v obráceném abecedním pořadí, vzpomínáš?“

Super. To je prostě super.

Otráveně jsem se zvedla ze židle a vydala se k tabuli. Zbytek třídy se začal pohihňávat. Až na Whitney, jak jsem si všimla. Ta si totiž vytáhla z tašky zrcátko a začala se v něm prohlížet. Lindsey Jacobsová, její sousedka z lavice, se na ni obdivné zakoukala a zašeptala: „Tenhle lesk ti tak sedí!“

„Já vím,“ zamumlala Whitney s pohledem upřeným do zrcátka.

Potlačila jsem nutkání na zvracení – kvůli tomu, že mám mluvit před lidma, ne kvůli jejich kecům… i když to s tím mohlo taky souviset – a obrátila jsem se obličejem ke třídě. Mžouralo na mě čtyřiadvacet spících tváří.

A mně došlo, že jsem totálně zapomněla řeč, kterou jsem si do noci sepisovala.

„Tak do toho, Emerson,“ vyzval mě pan Greer. „Máš dvě minuty.“ Mrknul na hodinky. „A…“

Divný. Fakt divný. Nevnímala jsem už ani slovo z toho, co mi ještě povídal. V hlavě mi kroužila jen jediná pitomost… jak to může vědět? Teda jako Lindsey. Jak může vědět, že Whitney ten lesk sedí? Jsem na světě už skoro sedmnáct let, a pořád nevím, jakej odstín lesku by pro mě byl ten právej… ani pro nikoho jinýho, když už jsme u toho.

A může za to táta. Protože to on mi vymyslel klučicí jméno. Byl si totiž naprosto jistej, že se mu narodí syn – i když mu ultrazvuk napovídal něco jinýho – Jenom proto, že jsem mámu v těhotenství hrozně kopala. Trval na tom, že mě musí pojmenovat po svým oblíbeným básníkovi z devatenáctýho století. Když váš táta učí angličtinu na univerzitě, může se klidně stát, že z vás touží mít dalšího Ralpha Walda Emersona. Podezírám mámu, že si nechala píchnout nějakej hodně silnej epidural, protože mu v tom nedokázala zabránit. Takže na mým rodným listě stojí vážně Emerson. Emerson Wattsová.

Já vím. Jsem obětí sexuálně stereotypního uvažování. Ale kolik holek zastává podobnej názor?

„… teď!“ pobídl mě pan Greer a spustil minutku.

A v tu chvíli mi do hlavy naskákaly všechny informace, který jsem včera v noci nasosala.

Uf!

„Ženy tvoří devětatřicet procent všech hráčů interaktivních počítačových her, a přestože herní průmysl každoročně vynakládá na jejich vývoj pětatřicet miliard dolarů, existuje překvapivě jen nepatrné množství her určených přímo ženám.“

Odmlčela jsem se… ale na tom houby záleželo.

Asi jim to nemůžu mít za zlý. Koneckonců… bylo fakt brutálně brzo.

Dokonce ani Christopher, co bydlí u nás v domě a je můj nejlepší kámoš, mi nevěnoval pozornost. Seděl na svým místě v poslední řadě, záda vzpřímený…

… ale se zavřenýma očima.

„Studie Institutu pro vyšší vzdělání Kalifornské univerzity v Los Angeles ukázala,“ pokračovala jsem, „že celkový počet vysokoškolských diplomů, udělených ženám v oblasti výpočetní techniky, se snížil pod třicet procent všech absolventů uvedených disciplín. Počítačové obory jsou jediným vědeckým odvětvím, ve kterém se podíl žen postupně snižuje…“

Panebože. Na hodině ústního projevu byla vzhůru jen jediná osoba: já. Dokonce i panu Greerovi klesly víčka.

To je děs. Takhle se stáváte součástí problému, pane Greere, ne řešením.

„Mnozí výzkumníci věří, že na vině je neschopnost našeho vzdělávacího systému povzbuzovat dívky, aby se věnovaly studiu přírodních a technických oborů – a zejména informační techniky – už během středoškolského studia,“ snažila jsem se dál a zadívala se přímo na pana Greera. Ne že by si toho všimnul. Tichounce pochrupoval.

Bomba. To nemá chybu. Teda… fakt mě to vzalo. Téma tohohle projevu mě totiž vážně nadchlo, protože popravdě… mám ráda počítačový hry. Nebo aspoň jednu.

„Jak se dá podporovat zájem dívek o počítačové hry?“ pokračovala jsem zoufale. „Myslím o ty hry, u kterých studie prokázaly, že podporují schopnost řešit problémy, rozvíjejí sociální interakci a umění kooperace?“

Došlo mi, že to nemá smysl. Ani náhodou.

„Tak jo,“ nadechla jsem se. „Můžu se tady svlíknout a ukázat vám, že mám pod džínama a mikinou sportovní podprsenku a minišortky jako Lara Croftová v Tomb Raiderovi. Až na to, že ty moje jsou nehořlavý a s potiskem dinosaurů, co ve tmě svítej.“

Nikdo ani nehnul brvou. Ani Christopher – a ten má pro Laru fakt slabost.

„Já vím, co chcete říct,“ pokračovala jsem. „Že světýlkující dinosauři jsou totálně mimo. Ale podle mě dodávaj vašemu outfitu jistý je ne sais quoi. A je fakt, že šortkový kalhotky jsou pod džínama trochu nepohodlný a na záchodě se z nich musíte chvíli vyprošťovat. Ale na druhou stranu se do nich dobře schovaj moje stehenní pouzdra na pistole…“

Minutka se rozezvonila.

„Děkuju, Em,“ ozval se pan Greer a zívnul. „Bylo to velice přesvědčivé.“

„Vážně, pane Greere?“ prohodila jsem s úsměvem. „Tak díky.“

Ještě klika, že naši za moje vzdělání na Alternativní střední škole Tribeca neplatěj. Mám akademický stýpko.

Protože fakt silně pochybuju o kvalitě vzdělání, který mi škola v tyhle nóbl newyorský čtvrti poskytuje.

Vrátila jsem se na místo, když se pan Greer – a řekla bych, že to myslel jako řečnickou otázku – zeptal: „Tak kohopak tady máme dál? Aha. Whitney Robertsonová.“ A usmál se. Protože všichni se usmívaj, když zazní její jméno. Všichni až na mě. „Jsi na řadě.“

Whitney – sotva minutka na konci mýho proslovu zazvonila, rychle si přepudrovala nos – s cvaknutím zavřela pudřenku a rozpojila nohy, který měla celou dobu přehozený přes sebe. Nebyla jsem jediná ve třídě, komu se v tu chvíli naskytnul pohled na její leopardi tanga. Všichni se rázem probrali.

„Co se dá dělat,“ prohodila s úsměvem. Vyprostila svoje dlouhý gazelí tělo z lavice a houpavým krokem (fakticky, i když má deseticentimetrový podpatky! Jak to ty holky dělaj? Když jsem se zkoušela pohupovat v bocích na deseti cenťákách – a pak radši na pěti – zaryla jsem se nosem do země) se vydala uličkou k tabuli. Kraťoučká nabíraná sukně jí poletovala kolem stehen. Když se k nám obrátila, ve třídě nezbyl nikdo, kdo by na ní nevisel očima.

Až na Christophera. Když jsem se ohlídla do poslední řady, viděla jsem, že pořád tvrdě spí.

„Tak… teď,“ zavelel pan Greer a natáhnul minutku.

„Moje téma je,“ spustila Whitney zpěvavým sladkým hláskem, úplně jiným, než používala, když mi doporučovala, abych jí… vy-víte-co, „proč nevěřím rozšířenému tvrzení, že měřítka západní civilizace ohledně ženské krásy jsou příliš náročná. Spousta žen si stěžuje, že módní a filmový průmysl podkopává sebedůvěru mladých dívek podobně jako u starších žen. Že požaduje, aby se ve filmech a časopisech objevovaly ženy – cituji – s průměrnou konfekční velikostí – konec citátu. Podle mě je to směšné!“

Whitney pohodila svou blonďatou – a očividně odbarvenou – hřívou (aspoň to tvrdí moje mladší ségra Frida, která se v těhletěch věcech vyzná) a z modrejch očí jí vyšlehlo pohrdání, když se zeptala: „Jak může být propagace zdravé váhy – kterou lékaři vyčíslili jako BMI nižší než dvacet čtyři celých devět – útokem na ženské sebevědomí? Pokud jsou některé ženy moc líné na to, aby chodily do fitcenter, a radši sedí celé dny doma a hrají počítačové hry, tak je to jejich problém. Nemůžou pak obviňovat nás, které věnujeme svým tělům systematickou péči, ze sexismu, nebo dokonce z toho, že je pro ně nemyslitelné dosáhnout měřítek krásy... zvlášť když se mezi námi vyskytuje tolik chodících důkazů, že takové proporce rozhodně nejsou nedosažitelné.“

To už mi vážně spadla čelist. Rozhlídla jsem se kolem, abych zjistila, jestli to ohromilo i ostatní. Tohle že je Whitneyina interpretace tématu, který jí pan Greer zadal na dvouminutovej projev? Že by ženy s normální konfekční velikostí měly přestat obviňovat média za to, že dělaj ideál krásy z vychrtlejch hereček a modelek?

Ale podle všeho jsem byla ve třídě jediná, kdo měl pocit, že to Whitney pochopila blbě. Dalo se tak usuzovat z toho, jak všichni (hlavně pánská polovina třídy) uchváceně zírali na její poskakující poprsí.

„Kdyby touha vyrovnat se třeba kráse Nikki Howardové,“ argumentovala Whitney momentální jedničkou mezi mladistvýma modelkama, „byla tak odsouzeníhodná, utrácely by ženy ročně průměrně třicet tři miliard dolarů za to, aby zhubly, dalších sedm miliard za kosmetiku a víc než tři sta milionů za plastickou chirurgii? Samozřejmě že ne! Lidi nejsou tak hloupí! Vědí, že s trochou úsilí a možná i s menší investicí dokážou být stejně atraktivní jako… ehm, třeba já.“

Přehodila si jeden odbarvenej pramen přes rameno a pokračovala: „Někteří… se domnívají –“ dosaďte si tam Emerson Wattsová, nabádal posluchače její pohled, upřenej v tu chvíli přímo na mě –, „že je nafoukané o sobě tvrdit, že jsem atraktivní. Ale krása není jenom sto osmdesát centimetrů a velikost nula. Tím nejdůležitějším doplňkem je sebevědomí... a myslím, že toho mám vážně dost!“

Whitney nevinně pokrčila ramenama a skoro všichni kluci – a taky půlka holek – si při pohledu na ni toužebně povzdychli. Ohlédla jsem se do poslední řady a uklidnilo mě, že Christopherovi klesla ve spánku brada na prsa. Aspoň jeden kluk – ze čtrnácti – je v bezpečí.

Otočila jsem se zpátky k tabuli zrovna včas, abych uslyšela, jak Whitney pokračuje: „A pravda je, že navzdory kritickým tvrzením, jak je ideál krásy nedosažitelný a že ty, co po něm touží, umírají, jen aby byly patřičně štíhlé, ženy v téhle zemi mnohem víc zabíjí obezita, která už přerůstá v epidemii.“

Všichni ve třídě přikyvovali, jako by to dávalo perfektní smysl. Což teda nedávalo. Aspoň mně ne.

„Tak to je všechno, co jsem chtěla říct,“ uzavřela Whitney. „Jsou to dvě minuty?“

Minutka na stole pana Greera právě zazvonila. „Přesně dvě minuty,“ rozzářil se učitel. „Výborná práce, Whitney.“

Ta nána se zase uculila a zamířila do lavice. Protože jsem pochopila, že se k tomu nikdo nemíní vyjádřit – jako obvykle –, vystřelila jsem ruku do vzduchu. „Pane Greere!“

Unaveně se na mě zadíval. „Ano?“

„Domnívala jsem se,“ spustila jsem naštvaně, „že zadání znělo: během dvouminutového projevu ostatní o něčem přesvědčit s použitím faktů a statistických údajů.“

„A přesně to jsem udělala,“ odsekla Whitney, která za-plula zpátky na místo.

„Udělalas jedině to,“ vyštěkla jsem, „že se teď ve třídě všechny holky, co nejsou tak vyzáblý a dokonalý jako Nikki Howardová, cejtěj příšerně. Co se třeba zmínit o tom, že většina z nás stejně nikdy nemůže vypadat jako ona, ať se budeme snažit sebevíc a ať za to utratíme třeba celej státní rozpočet?“

Zazvonilo. Dlouze a hlasitě. Asi jsem spala dýl, než jsem si myslela. Připadalo mi, že tahle hodina utekla jako voda.

Když všichni vystřelili z lavic, aby se přesunuli na další vyučování, vztyčila se nade mnou Lindsey a prohlásila: „Normálně závidíš.“

„Přesně,“ souhlasila s ní Whitney a přejela si dlaněma po štíhlejch stehnech. „Ale v jednom máš pravdu, Em. I kdyby ses třeba rozkrájela, stejně nikdy nebudeš vypadat takhle skvěle.“

Pak zabublala smíchy nad vlastní duchaplností a vyplula ze třídy s rozhihňanou Lindsey v závěsu. Nechaly mě ve třídě jen s panem Greerem. A Christopherem.

„Můžeš svoje námitky přednést příště, když budeš chtít, Em,“ nabídl mi chápavě pan Greer. „Až budeme procvičovat, jak se vyvrací tvrzení.“

Šlehla jsem po něm pohleděni. „Díky.“

Učitel pokrčil ramenama a zatvářil se rozpačitě. Otočila jsem se na Christophera. Už se probouzel. „A tobě taky!“ houkla jsem na něj. „Tys mi sakra pomoh.“

Christopher zamrkal a promnul si oči. „Člověče, slyšel jsem každý slovo!“

„Fakt?“ Povytáhla jsem obočí. „Tak o čem jsem teda vykládala?“

„Ehm… já vlastně nevím.“ Christopher se usmál – trochu nakřivo. „Ale mělo to něco společnýho s minišortkama. A s dinosaurama, co potmě svítej.“

Nevěřícně jsem zavrtěla hlavou. Někdy mám dojem, že střední škola je zařízení, ve kterým společnost testuje dospívající mládež, jestli si dokáže poradit s reálným světem.

A moje skóre je v tomhle testu sakra nízký.

Člověk by řek, že si dám veget aspoň o víkendu. Teda od holek, jako je Whitney Robertsonová.

Problém je, že moje mladší ségra je to samý v bledě modrým. Jako by to byl Whitneyin menší klon.

Tím nechci říct, že by byla až tak špatná jako Královna zombíků. Ale snaží se. Což jsem si ke svý hrůze uvědomila v sobotu ráno, když mi máma řekla, že musím jít se sestrou na slavnostní otevření obchoďáku Stark, protože čtrnáctiletá Frida je ještě „moc malá“ na to, aby tam šla sama.

Když nahradíte přídavný jméno „malá“ za „blbá“, pochopíte, jak to mamka myslela.

Ne „blbá“ ve smyslu „málo inteligentní“. Koneckonců, stejně jako já má na Alternativní střední škole Tribeca prospěchový stýpko.

Jenže se snaží, aby se z ní stalo něco jako druhá Whitney Robertsonová… nebo, jestli chcete přímo terminus technicus, Chodící mrtvola. Tak říkáme s Christopherem většině našich spolužáků.

Pro ostatní lidi jsou zombíci nemrtvý příšery z hororů. Ale pro Christophera a mě znamená zombie typ oblíbenýho studenta z naší školy, co se podobá nemrtvýmu, protože nemá žádnou duši ani osobnost. I když není po smrti.

A protože nemá žádný vlastní zájmy (nebo pokud má, tak je tutlá, aby lip západ) a dělá jen to, o čem si myslí, že to bude dobře vypadat na přihlášce na vysokou, je to pro nás zombík. Nebo zombice.

Z čehož vyplývá, že k Chodícím mrtvolám patří většina lidí z ASŠT.

Je trochu děsivý sledovat, jak se vaše ségra proměňuje v Chodící mrtvolu. Jenže se tomu nedá nijak zabránit. Leda se ji snažit co nejvíc ztrapňovat na veřejnosti.

A proto Fridu (při pojmenování druhýho přírůstku do rodiny byla na řadě mamka, takže ségra dostala jméno po bojovný mexický malířce Fridě Kahlo – mamka totiž přednáší na newyorský univerzitě obor rodový studia –, která se proslavila svýma autoportrétama s huňatým obočím a knírem) tak nadchla představa, že bych se s ní měla vypravit na slavnostní otevření obchoďáku Stark.

Přesnějc řečeno nenadchla.

„Ma-mííí!“ zavyla. „Proč se mnou musí Em? Vždycky všechno zkazí!“

„Em nic nezkazí,“ namítla mamka a protočila panenky nad jejím výbuchem. „Dohlídne na to, aby ses dostala v pořádku domů.“

„Dyť je to jen O DVA BLOKY dál!“ připomněla Frida.

Ale mamka nemínila ustoupit. Ještě než začali obchoďák Stark stavět, pořádaly se proti tomu demonstrace (když místní zjistili, že se má kvůli němu zbourat stánek Mámina zelenina, kterej stál uprostřed prázdný parcely na rohu Broadwaye a Houstonský. Protože to bylo jen dvě ulice od našeho bytu mezi Západní třetí a La Guardia, kterej nám platí univerzita, chodili jsme k Mámě nakupovat. V místní zelenině Gristedes skladujou dost archivní kousky a v lahůdkách Dean & Deluca na Broadwayi je to zase moc drahý).

Jenže co se na tyhle prázdný parcele dělo, nenaštvalo jenom mě a mamku. Všichni sousedi se tenkrát sešikovali, aby bránili Máminu zeleninu a protestovali proti stavbě obřího nákupního centra.

I přes všechny ty pochody, dopisy do novin, sabotáže stavby, který organizovalo HZŽP neboli Hnutí za životní prostředí (já s tím neměla nic společnýho, ať už si máma s tátou mysleli cokoli), a výhrůžky všeobecnýho bojkotu nakonec vyhlášenej stánek strhli a postavili v tý proluce obchodní dům Stark, třípatrový monstrum s prodejnama cédéček, dývek, počítačovejch her, elektroniky a knížek (v nejstísněnějším a nejhůř přístupným oddělení), který mělo rychle zatočit s místníma krámkama s podobným sortimentem, protože mohlo nasadit plošný výprodeje a bezedný zásoby…

… a taky akce pro veřejnost, jako je ta dnešní: velkolepý zahájení prodeje s jídlem a pitím zadarmo (kola Stark, sušenky Stark a preclíky Stark), s živýma vystoupeníma ve všech třech patrech, kde se objevěj nejmódnější a nejmladší hvězdy, což slibuje šanci získat od nich autogram na cédéčko.

A právě tohle byla Frida odhodlaná zmáknout.

Protože na rozdíl od zbytku naší rodiny – a od obyvatel naší čtvrti – je moje sestra celá pryč z toho, že u nás otevíraj Stark, a na místě, kam by doplivla z okna svýho pokojíčku (teda ne že by Frida někdy dělala něco tak společensky ponižujícího). Nemohlo jí míň záležet na tom, že Máminu zeleninu přesunuli na poničený nároží za Alphabet City, což už je od našeho bloku tak daleko, že se tam nedá dojít pěšky, takže nám teď nezbejvá nic jinýho než nakupovat povadlej salát a zahnědlý banány v Gristedes.

„Nic se mi nestane,“ ujišťovala ségra mámu. „Dám si na demonstranty bacha. Jestli chceš, tak si vemu helmu na kolo.“

Mamka jen protočila panenky. „Nemám strach z demonstrantů, Frido. Jde mi o Gabriela Lunu.“

Fridiny kulatý tváře (no jo, má je jako jablíčka – já to ještě neřekla? Kulatý tváře, rovný hnědý vlasy, hnědý oči, průměrná vejška i váha a noha dvaačtyřicítka, to všechno je naše genetický dědictví, zatímco vysoko posazený lícní kosti a všeobecná dokonalost je zase Whitneyino působení) se okamžitě zbarvily doruda.

„Má-mííí!“ vykřikla. „Nech si to! Je to dědek! Je mu nejmíň dvacet! Nezajímá se o děti v mým věku!“

To řekla. Ale podle lesku v jejích očích se dalo uhodnout, že tomu ve skutečnosti ani trošičku nevěří. Moje ségra sní o tom, že se do ní Gabriel Luna ve chvíli, kdy jí bude podepisovat svoje cédéčko, šíleně zamiluje. Vsadila bych na to boty. Taky mi bylo čtrnáct, před pouhopouhejma třema rokama. (No tak dobře, před dvěma a půl.)

Ještě štěstí, že se mamka nenechala oblomit. „V tom případě ti nemusí vadit, když tě starší sestra doprovodí. Jen pro všechny případy.“

„Pro jaký případy?“ zbystřila Frida.

„Třeba pro případ, že by tě Gabriel Luna pozval na večírek do svého střešního apartmá.“

A můžete dát krk na to, že přesně tohle si Frida vysnila, i když by to zaboha nepřiznala. Místo toho zavrčela: „Gabriel nemá střešní apartmá, mami. Jemu sláva do hlavy nestoupla.“

Při tom slovním obratu jsem vyprskla smíchy. Frida se na mě rozzuřeně obrátila a zavrčela: „Přesně tak. Nestoupla. Žije v normálním bytě. Není to žádnej bezduchej hezounek z uměle vytvořený klučicí skupiny, který Em tak nenávidí. Sám si píše texty i muziku. A i když je v Londýně hodně proslulej, mimo Anglii ho zatím skoro nikdo nezná.“

„Až na čtenářky CosmoGIRL!, mám ten dojem,“ ušklíbla jsem se. „Protože přesně cituješ článek z minulýho čísla. Včetně toho, že mu sláva do hlavy nestoupla.“

„Jak to ty můžeš vědět, Em?“ vyjela po mně Frida. „Myslela jsem, že tě puberťácký časopisy nezajímaj. Že čteš jenom ten svůj Level nebo co.“

Povzdychla jsem si. „No, a když ho dočtu a po ruce nemám nic jinýho než tvoje Cosmo, tak se do něj pustím taky.“

„Má-mííí!“ zapištěla zase Frida. Vypadalo to, že je upřímně rozhořčená nad krátkozrakostí Starku, kterej naplánoval svoje grandiózní otevření na poslední teplej víkend v září, kterej byly všechny zombícký kámošky „nucený“ strávit s rodinkama na chatách v Hamptons. Fridu pochopitelně pozvaly taky.

Jenže ta by radši polykala střepy, než by si nechala ujít šanci setkat se s opravdovýma celebritama – i když zrovna nebydlej ve střešních apartmá.

„Em všechno zkazí, mami. Copak to nevidíš? Je to trapka. Není jen pitomá – to by se dalo skousnout –, prostě je trapka. Věčně hraje s Christopherem ty svoje idiotský počítačový hry, učí se nebo kouká na ty nechutný televizní dokumenty o chirurgickejch operacích. Určitě řekne Gabrielovi něco hnusnýho a udělá mi tam vostudu.“

„To není pravda!“ bránila jsem se s pusou plnou teplý vafle z mikrovlnky.

„Ale je,“ trvala na svým Frida. „Vždycky se ke klukům chováš hnusně.“

„To je teda pěkná blbost,“ odsekla jsem. „Řekni mi teda, kdy jsem byla, jednou jedinkrát, hnusná na Christophera!“

„Jenže Christopher Maloney je tvůj kluk,“ pronesla Frida a zakoulela u toho očima. „A kromě toho… já myslela hezký kluky!“

To byla tak zákeřná pomluva – Christopher není můj kluk –, že jsem se málem udusila vaflí. Ne že bych si nepřála, aby to byl můj přítel, ne jenom kamarád. I když ten nejlepší.

Ale Christopher se nikdy netvářil, že by hodlal v tom směru něco podniknout. Víte, jako že bysme mohli rozvíjet naše vztahy na jiný než platonický úrovni. Popravdě řečeno ani nevím, jestli mu vůbec někdy došlo, že nejsem kluk. Teda ne že bych byla zrovna nejženštější stvoření pod sluncem. Ne že bych se aspoň trochu nesnažila, ale když jsem si párkrát nakreslila oční linky nebo něco na ten způsob, Frida se začala hystericky smát a ječela: „Setři si to! Honem si to setři!“, než jsem stačila vyjít z bytu.

A tak jsem si to setřela.

Nejspíš je divný mít za nejlepšího kámoše kluka. Ale fakt je, že už od pátý třídy s žádnýma holkama nekamarádím. Když mě párkrát na střední nějaká holka někam pozvala, vždycky to dopadlo… trapně. Protože jsme pokaždý zjistily, že nemáme nic společnýho. Já chtěla hrát na počítači, zatímco ty druhý chtěly hrát na pravdu. („Je pravda, že seš zabouchnutá do toho Christophera, ale všem tvrdíš, že jste jenom kamarádi, a on dokonce ani neví, že ho tajně miluješ? Nechceš, abysme mu to řekly? Protože to my rády.“)

Jo. Přesně tak.

Tohle mi prostě nejde. Sdělila jsem mámě, že radši zůstanu doma a budu si číst.

Protože když oba vaši rodiče učí na univerzitě, můžete se spolehnout, že takovou touhu pochopí. Protože sami jsou taky nejradši doma a čtou si.

Ale Christopher je bezva. Od toho dne, kdy jsem ho viděla postávat u stěhovacího auta, který u nás před domem vyklopilo všechny krámy jejich rodiny, jsem věděla, že spolu budeme dobře vycházet.

No jo, přiznávám – věděla jsem to hlavně proto, že jsem nakoukla do bedny nadepsaný CHRISOVY HRY, která stála u nákladního výtahu, a pochopila jsem, že máme stejnej vkus. Že máme nejradši ty, ve kterejch hrajete nějakou roli.

Ale to je teď fuk.

Jsme spolu tak často, až si lidi myslej, že spolu chodíme, jenže nic není dál od pravdy. Bohužel.

I když spolu nechodíme – kéž by! –, naštvala mě Fridina poznámka, že Christopher není hezkej. Aby bylo jasný, podle klasický definice mužský krásy, verze zombíci, nejspíš není. Měří metr osmdesát a má blond vlasy, což se u řízků podle Chodících mrtvol cení. Až na to, že Christopher si je nechává pořád růst, aby zjistil, jak dlouhý je může mít, než to doběla vytočí jeho tátu Velitele (přednáší politický vědy). Teď už je má po ramena.

A taky netráví hodiny zvedáním činek, takže nemá takový svaly jako Whitneyin přítel Jason Klein.

Ale i když není fešák podle žebříčku CHM, neznamená to, že by nebyl hezkej.

„Díky,“ zasyčela jsem na Fridu. „Fakt to máš u mě. Uvidíme, jestli se ti Christopher zase požene dávat do kupy harddisk.“

„Christopher má delší vlasy než já,“ zasyčela ségra. „A co to bylo včera v jídelně, jaks ječela na Jasona Kleina, když jste stáli ve frontě na kečup do hamburgerů?“

„Hm.“ Rozpačitě jsem pokrčila ramenama. „Včera prostě nebyl dobrej den. A kromě toho, ten buran si to zasloužil. A Christopher se klidně může dát ostříhat. Ale co ty?“

„Jason neřek nic víc než to, že se mu líbí spíš jarní roztleskávačský uniformy s topem než ty zimní se svetrama!“ zaječela sestra.

„To je ale sexistické, Frido,“ upozornila ji mamka.

Šlehla jsem po ségře vítězoslavným pohledem přes horkou vafli. Jenže Frida se nehodlala vzdát.

„Roztleskávačky jsou atletky,“ poučila mamku. „A uniformy s topem je neomezujou tolik v pohybu jako ty se svetrem. Poskytujou jim svobodu.“

„Jéžiši.“ Zadívala jsem se přes stůl na svou mudrující sestřičku. „Že ty se letos chceš dát k nim?“

Frida se zhluboka nadechla. „Zapomeň na to. Prostě to pusť z hlavy. Zeptám se táty. Táta mi dovolí, abych tam šla sama.“

„Nedovolí,“ ujistila ji máma. „A ty ho nebudeš vyrušovat. Víš přece, že včera v noci dorazil pozdě.“

Táta bydlí přes tejden v New Havenu, kde učí na Yaleu, a domů na Manhattan jezdí jenom na víkendy (když se dva profesoři vemou, ale nedostanou místo na stejný škole, je to pro jejich manželství tvrdá zkouška).

A protože táta trpívá pocitem viny, že s náma moc není, dovolí nám skoro všechno, o co zrovna škemráme. Kdyby Frida nadhodila, jestli si může na víkend zaletět do Atlantic City a rozházet tam s klučicím plaveckým družstvem svoje úspory na studia, nejspíš by jí laskavě odpověděl: „Ale jistě, proč ne? Tady máš mou kreditku. Hezky se bav.“

Proto nás mamka sleduje jako ostříž, když je táta doma. Je jí jasný, že když přijde na jeho pubertální dcerunky, dělaj si s ním, co potřebujou.

„A ty chceš vážně dělat roztleskávačku?“ připomněla mamka. „Poslyš, Frido, měla bys vědět…“

A spustila o tom, jak se dívky na školách nesměly až do sedmdesátejch let účastnit klučicích sportů, takže jim zbej-valo jen povzbuzovat sportovce u postranní čáry, a z toho se zrodily roztleskávačky. Frida po mně loupla nasupeným pohledem, kterej sliboval: Za tohle mi zaplatíš!

Nepochybovala jsem o tom, že už pro mě chystá nějakou odplatu. Možná dokonce na tý slavnosti ve Starku.

A taky že jo. Jenže to dopadlo úplně jinak, než jsem předpokládala.

Ukázalo se, že Frida má pravdu v jedny věci: Gabriel Luna je super muzikant.

A – popravdě řečeno – je sakra hezkej. Není to takovej ten umělohmotnej dokonalej hošík z televize, po kterejch Frida a její kámošky obvykle sílej.

Ani se nezdá, že by měl nějaký tetování, anebo další poslední výkřik módy u chlápků na pódiu: oční linky. Za sebe bych řekla (samozřejmě si nejsem na sto procent jistá, protože mezi náma a pódiem se tlačil dav lidí), že Gabriel vypadal nepotetovaně a nenalíčeně.

Dokonce byl i celkem normálně oblečenej, měl košili a džíny. Vlasy upravený, ale trochu delší (i když ve srovnání s Christopherovýma nic moc) a hodně tmavý v kontrastu k jeho pronikavě modrejm očím (ne že bych se do nich zakoukala). Vypadaly moc dobře. Jako ty vlasy.

Zato mě dostal jeho hlas – a taky, panebože, ten anglickej přízvuk. Gabriel má hlubokej, zvučnej a oduševnělej hlas – a taky hrávej, když to písnička vyžaduje –, kterej kompletně vyplnil Broadwayský melodie čili hudební oddělení obchodního domu Stark SoHo, kde se jeho improvizovanej koncert konal. Lidi, co se potloukali kolem pultů a lovili zlevněný cédéčka, se zastavovali s košíkama v rukách a poslouchali, protože Gabrielův hlas byl tak podmanivej a jeho přednes tak působívej.

Vyšel na pódium s rychlou taneční písničkou, hlavním hitem svýho novýho alba. Musela jsem připustit, že je fakt chytlavá. Zjistila jsem, že se pohupuju do rytmu.

Potají, aby si toho Christopher nevšimnul, protože by to určitě nějak jedovatě komentoval.

Pak si Gabriel vzal elektrickou kytaru, se kterou většinou vystupoval, a druhou písničku odehrál vsedě na stole.

A je fakt, že Frida v tu chvíli nebyla jediná, koho se zmocnila příjemná malátnost. Musela jsem si pořád připomínat, že přece nejsem žádná pominutá fanynka… i když jsem zrovna stála v jejich hloučku.

Aspoň než přišla řada na podepsání Fridina cédéčka. V tu chvíli kolem nás vypuklo hotový peklo. Tlačil se na nás dav třinácti – a čtrnáctiletejch holčiček v bokovkách proklatě nízko, jaký měla na sobě i Frida, všechny držely v ruce papírek se svým jménem, aby dostaly od Gabriela osobní věnování… a na tom papírku bylo i číslo jejich mobilu. Jen pro případ, že by ho třeba zpěvák chtěl.

A tak se z pár kouzelnejch okamžiků stala normální trapárna. A hezky rychle.

„Nekouká se na tebe,“ ujistila jsem Fridu, když jsme stály v dlouhý (zmiňovala jsem už, jak dlouhý?) frontě na Gabrielův autogram.

„Jo, kouká!“ hádala se Frida a mávala. „Kouká přímo na mě!“

„Ne,“ ozval se Christopher, kterej postával vedle nás. Přece jen je kámoš… protože šel se mnou jako morální podpora. A taky aby prozkoumal oddělení elektroniky ve Starku, který slibovalo poslední novinky v herním hardwaru… třeba monitory, který maj tak velkou úhlopříčku, že na nich můžete hrát celý hodiny – a neoslepnete. A co bylo ze všeho nejlepší, prodávali je pod sto babek.

Christopher a já máme pochopitelně morální výhrady proti praktikám firmy Stark… ale to neznamená, že nemůžeme využít dobrodiní jejích drasticky sraženejch cen.

„Kouká se na ni.“ A Christopher ukázal na plazmovou obrazovku, která nad náma visela od stropu a na který poskakovala Nikki Howardová – vypadala božsky ve splývavý večerní róbě a na směšně vysokejch jehlách – na růžovým pozadí. Kroutila se v dunivým rytmu hudby, která naplňovala celej obchoďák.

Takovejch obrazovek tady byly desítky, možná stovky. Všechny visely ze stropu na tlustejch kabelech a na všech byla Nikki v různým stadiu svlečenosti a nabádala zákazníky, aby vyzkoušeli novou kolekci oblečení a kosmetiky, kterou každou sezonu uvádí na trh řetězec Stark.

„Nejspíš se snaží prokouknout, jestli pod těma šatama vůbec něco má,“ zažertoval Christopher.

„Gabriel nevnímá ženy jako sexuální objekty,“ vyštěkla na něj Frida a ani se nepodívala, kam můj kámoš ukazuje. „Já to vím. Četla jsem s ním interview v CosmoGIRL! Váží si u nich hlavně inteligence.“

Skoro jsem se udávila kolou při představě, že by Nikki Howardovou někdo podezíral z vlastnictví mozku.

Frida ji začala okamžitě bránit. „Jasně že je chytrá!“ vyjekla. „Znáš nějakou jinou sedmnáctiletou holku, která tak tvrdě pracuje v modelingu a reklamě jako Nikki? A začala od nuly – od nuly\ Jak můžeš tvrdit něco takovýho? Copak vy dva nemáte v hlavě nic než ty blbý hry?“

Naštěstí v tom randálu nebylo ségru, která se rozohňovala, jak jsme s Christopherem totálně mimo a naše generace nám nic neříká, moc slyšet. Do uší nám duněla rocková muzika (což bylo v pořádku, protože to byly Gabrielovy písničky) a všude kolem nás se mačkaly davy lidí.

Ne že by se zrovna všichni toužili setkat s Gabrielem Lunou jako my. Spousta jich dorazila za úplně jiným účelem: aby dělali potíže. Každou chvíli jsme si všimli, jak ochranka v uniformě vytahuje ze sálu za uši dalšího buřiče. Ti se dali od Fridy & spol. snadno rozeznat, protože na sobě měli maskáče a pod bundama schovávali paintballový pistole. Jejich terčem se staly plazmový obrazovky, na který mířili ze strategickejch pozic a zasahovali je žlutou barvou.

Jinak řečeno, byl to totální blázinec, takže Frida se ocitla ve svým živlu. Moje sestřička do sebe nasávala všechno to běsnění jako kyslík z bomby, zuřivě si esemeskovala s kámoškama, aby jim dala vědět, o jakej zážitek přišly, a fotila mobilem všechno kolem.

„A mimochodem, vy dva,“ dodala a namířila mobil Gabrielovým směrem – i když jsme od něj byli pořád tak daleko, že pokud tu fotku chce někomu poslat, bude na ní vidět leda rozmazaná bílá šmouha místo zpěvákovy košile –, „Gabriel je duchovně založenej… A je to intelektuál. Stejně jako já.“

Zakuckala jsem se kolou Stark, kterou tu nabízeli zdarma.

„To teda jsem!“ zaječela Frida. „Že mi nejde matika nebo fyzika jako někomu… A vůbec. Gabriel říká, že u ženy záleží na tom, jak velký má srdce, ne podprsenku.“

„To si piš,“ souhlasila jsem ironicky. „Gabriel by si určitě radši vyšel se srdečnou obludou než s Nikki.“

Což Christophera rozesmálo, i když se musím přiznat, že jsem si ve skrytu duše přála, aby to byla pravda. Zato ségře to směšný nepřišlo.

„Já nejsem žádná obluda,“ zavrčela.

„Frido!“ Zůstala jsem na ni zírat s otevřenou pusou. „Já přece nemyslela tebe!“

Ale už bylo pozdě. Urazila jsem ji.

„Ty se za ni možná považuješ, Em,“ pronesla koženě sestra, „ale nesnaž se mě stáhnout na svou úroveň. Já se aspoň snažím.“

„Co tím chceš říct?“ zamračila jsem se.

„Tak se na sebe podívej.‘1

Poslechla jsem ji.

No jo, nejsem zrovna sexbomba jako Nikki na těch svejch jehlách, v bikinách a s opálenou kůží. Ani jako Whitney Robertsonová v mini a elastickým tričku.

Ale co je špatnýho na džínách, mikině s kapuci a converskách?

Frida byla celá natěšená, že mi to vysvětlí.

„Vypadáš jako kluk,“ prohlásila. „Možná nemáš tak špatnou postavu, ale toho si stejně nikdo nevšimne, protože furt nosíš ty pytlovitý hadry. A zkoušela sis někdy udělat s vlasama něco jinýho než to, že si je hodíš zacuchaný na záda – mimochodem, dredy se nosily někdy před šesti rokama! Já se aspoň snažím vypadat hezky!“

Pod nemilosrdným starkovským osvětlením mě polilo horko. Jedna věc je nechat se ponížit od mladší sestry – a druhá věc je nechat se od ní ponížit před klukem, kterýho tajně miluju už od sedmý třídy.

„Jéžiši, tak promiň,“ pronesla jsem upjatě. No fakt, mám já tohle zapotřebí? Nikdy jsem do tohohle stupidního obchoďáku nemínila vkročit. Nechtěla jsem vidět toho Anglána – jo, stál by za hřích, ale do dnešního rána jsem o jeho existenci neměla tušení. Mohla jsem se spokojeně povalovat doma na gauči a hrát s Christopherem Poslání. Už jsem mohla bejt na šedesátým levelu. To poslední, co jsem potřebovala zažít v těch pár dnech, kdy se nemusím smažit v pekle zvaným Alternativní střední škola Tribeca, bylo tohle. „Netušila jsem, že musím vyhovovat měřítkům krásy, který určuje M. M. – máklá modelka.“

Christopher se rozesmál. „Máklá modelka, to je přesný.“ Moje zarudnutí se změnilo v polichocený začervenání. Z radosti. Protože mýho kamaráda pobavilo, co jsem právě řekla.

Jo. Takhle bídně na tom jsem. Smutný, co?

„A vůbec,“ dodal vzápětí, „já myslím, že Em vypadá dobře.“

Dobře! Tak Christopher si myslí, že vypadám dobře! Srdce se mi rozbušilo. Hele, já vím, že „dobře“ není zrovna nejbombovější poklona na světě, ale od Christophera je to stejný, jako by mi někdo jinej tvrdil, že jsem naprosto neodolatelná. Měla jsem pocit, že jsem umřela a dostala se do nebe.

„… aspoň to není taková plastová barbína jako tahle,“ dodal a ukázal na obrazovky nad našima hlavama.

„Jo,“ vyštěkla jsem a střelila po Fridě triumfálním pohledem. Christopher řek, že vypadám dobře! Dobře!

Ale ségra nás neposlouchala. „Pro vaši informaci,“ pronesla ledově, „Nikki Howardová vzala módní průmysl útokem. Je jednou z nejmladších modelek, co tak brzo prorazily. Nikki a její přátelé –“

„Panebože,“ protočila jsem panenky. „Školení o NAP.“

„Co je to NAP?“ zajímal se Christopher.

„Nikki a přátelé,“ přeložila jsem. „Podle posledního CosmoGIRL! naše milá Nikki aspiruje na pozici mezi SPS.“

„Počkej… a co je SPS?“ Christopher se zatvářil ještě zmatenějc. Pokud se probírá něco, co nesouvisí s počítačema nebo hrama, nemá o tom často ani páru. Právě proto je tak báječně jinej než ostatní kluci na ASŠT.

„No, víš – lidi, co jsou v jednom kuse v televizi a časopisech, ale jsou jen Slavný pro slávu,“ vysvětlila jsem mu. „Sami nikdy neudělali nic pro to, aby se proslavili. Nemaj žádnej talent. Jsou to vesměs dětičky bohatejch rodičů, jako třeba ten kluk, co se s ním Nikki pořád rozchází a dává zase dohromady, ten Brandon Stark –“ měla jsem dobrou náladu kvůli tý Christopherově pochvale, takže jsem dodala vemlouvavým tónem televizního komentátora –, „čili devatenáctiletý syn majitele řetězce Stark a miliardáře Roberta Starka… Nebo něčí dcerunky – třeba Lulu, sedmnáctiletá dcera Tima Collinse. Toho Tima Collinse,“ dodala jsem významně, „co natočil Poslání.“

Christopherovi spadla čelist. „A totálně ho podělal?“

„Přesně,“ potvrdila jsem. „Tak tahle Lulu patří k NAP. AkSPS.“

„Proč jste sakra tak hnusný?“ zaúpěla Frida. „Jak je něco zábavnýho, hnedka se na to koukáte skrz prsty!“

„To není pravda,“ bránil se Christopher a zmuchlal prázdnej sáček od sušenek Stark, co mezitím stačil spořádat. Pak si ho strčil do kapsy svejch plandavejch džínů. Na začátku akce se ponořil do nádoby se sušenkama zadarmo a nacpal si jich do kapes co nejvíc, abysme měli na svačinu na pozdějc. Velitel u nich doma sladkosti nepovoluje. „My nekoukáme na Poslání skrz prsty. Teda na hru. Ale film je děsná srágora.“

„Tak na všechno kromě pitomejch her,“ opravila se zamračeně Frida.

„A muziky,“ dodala jsem, když jsem si uvědomila, že se na nás z reproduktorů pořád valí Gabrielův podmanivej hlas. „Muziku mám ráda.“ Teda… konkrétně tuhletu, abych byla přesná.

„No jasně,“ odfrkla si přezíravé Frida. „Tak mně jmenuj jedinýho popovýho muzikanta, kterýho můžeš! Ne ty šílený metalový magory, co poslouchá Christopher.“

„Jedinýho?“ Zvedla jsem obočí. „Tak jo. Co třeba… Čajkovskij?“

„Jo, ten je dobrej,“ vyprskl Christopher a horlivě pokejval hlavou. „Nebo Mahler. Taky prima nářez.“

„Ten je moc urputnej,“ namítla jsem. „Beethoven.“

„Boží,“ souhlasil Christopher a zvedl pěst se vztyčeným palcem a malíčkem jako rockerskej hold Ludvíkovi. „Ten to teda umí rozjet!“

„Jéžiši,“ zasténala znechuceně Frida a dala si hlavu do dlaní.

„Ale no tak, Free,“ šťouchla jsem do ní povzbudivě loktem. „Přece nejsme zase tak hrozný, co?“

„To teda jste,“ zamumlala. „Ne že ne. Copak vám nedochází, že ohrnujete nos úplně nad vším, co se líbí normálním lidem? Nad Nikki Howardovou, jejíma kamarádama –“

Bylo to legrační, protože zrovna v tu chvíli se Nikki Howardová se svou partou zjevila před náma a v plný kráse.

Až na to, že si toho Frida vůbec nevšimla, protože tak hrozně horlila, aby přede mnou obhájila svůj idol.

„Ty v jednom kuse meleš o feminismu, Em,“ pustila se do mě. „Fakt si myslíš, že by se Nikki dostala tam, kde dneska je – že by se stala Tváří Starku a jednou z nejlíp placenejch modelek –, kdyby nebyla feministka?“

„Ehm,“ zamumlala jsem, protože se mi pořád nechtělo věřit, že ta holka, kvůli který se zrovna dohadujeme, stojí jen pár kroků od nás.

„A taky nechápu, jak se ty můžeš považovat za feministku,“ drtila nás Frida jak parní válec, „když se chováš hnusně k příslušnicím vlastního pohlaví. Dyť Nikki je normální holka, stejně jako ty!“

Až na to, že jsem v tu chvíli na vlastní oči viděla, že Nikki není ani náhodou normální holka – a už vůbec ne holka jako já. Tak zaprvé, byla asi o třicet čísel vyšší (jasně, díky deseticentimetrovejm podpatkům, ale i bez nich měla dobře metr osmdesát) a asi o polovinu užší. Fakticky. Do mejch kalhot by se vešla dvakrát.

Dlouhý blond vlasy jí z hlavy hladce splývaly na ramena, ani pramínek nebyl jinde, než měl bejt, i když skoro běžela (jo, na těch podpatcích!) přes obchoďák. Divný bylo taky to, že její tenounký šaty zakrejvaly úplně všechno, co bylo potřeba, i když měly ten nejhlubší výstřih, jakej jsem kdy viděla – no, teda nanejvejš u šatů, co na sobě měla Whitney Robertsonová poslední den školy před prázdninama, kdy jsme se fotili. Jak to Nikki dělá, že jí ty uzoučký šňůrky zůstávaj přesně na bradavkách? Máje tam přilepený oboustrannou lepenkou? Slyšela jsem už o takovejch módních vymoženostech, ale ve skutečným životě jsem na ně nikdy nenarazila.

A to bylo dobře (jako to, že si Nikki přilepila šaty k poprsí, který snad neměla ani tak velký, aby mohla mít nějaký konkrétní číslo podprsenky, který jí ale – na rozdíl od mýho – stálo v pozoru, když se mu zavelelo).

Protože nesla v náručí nějakou chlupatou kuličku, která na první pohled vypadala jako bambule roztleskávaček. Vzápětí jsem zjistila, že je to pejsek, kterej se jí zuřivě snažil nacpat hlavičku do výstřihu, aby se zbavil světel a randálu kolem. Kdyby nebylo tý lepenky, určitě by zalezl Nikki pod šaty.

Frida nepřestávala mlít o tom, že jsem ostuda všech feministek (nech na hlavě, sestřičko!), a vůbec nevnímala, co se kolem ní děje, zatímco všichni ostatní ve frontě třeštili oči, otevírali pusy a začínali se hrnout k supermodelce a jejímu doprovodu: nějaký asistentce nebo mluvčí (zrzavá dáma s kufříkem, která brebentila do telefonu s handsfríčkem), kadeřníkovi (mužík v hedvábný košili a koženejch kalhotách, s lakem na vlasy v ruce), a člence NAP Lulu Collinsový, stejně vyzáblý a stejně nádherný sedmnáctiletý holce v šatech z falešný hadinky, která v jednom kuse civěla na obrazovku mobilu nebo empéčtyřky.

Přísahám, bylo to stejný jako ve škole, když Whitney s Lindsey zahájej svou ranní promenádu od vchodu do budovy ke skříňkám v zadním traktu. Všichni lidi kolem ztuhli a zírali na ně jako v hypnóze.

A nejenom lidi kolem nás. Všimla jsem si, že Nikki upoutala i Gabrielovu pozornost. Pořád se usmíval na holčičky, co se tlačily kolem něj a cpaly mu cédéčka (a s nima i čísla mobilů), a přitom nespouštěl oči z Nikki…

… a musím přiznat, že na ni zíral i Christopher.

Teprve v tu chvíli se Frida konečně obrátila, aby si prohlídla, na co čučí její sestra se svým potrhlým kámošem, kterýmu z toho trochu poklesla brada.

A úplně ji to položilo.

„Jéžišiachbožekristepane!“ vykřikla a zamávala volnou rukou (ve druhý držela mobil) před obličejem, jako by si ovívala vějířem slzy z očí. „Panebože, to je ona. To je ona. To je ONA!“

„Nechápu, jaks to předtím myslela, Free,“ ozval se Christopher. „Ten tvůj Gabriel je určitě vnímavej a tak… ale rozhodně jí zrovna civí na prsa!“

„A není jedinej,“ zamumlala jsem, když jsem si všimla –otráveně –, jakým směrem kouká Christopher.

Došlo mu, jak to myslím, a zrudnul. Ale stejně jsem si všimla, že neuhnul pohledem.

Někdy je legrační, jak rychle člověka přejde dobrá nálada.

„Jéžišmarjá,“ zaúpěla Frida a popadla nás za ruce, „je s ní Lulu Collinsová! Musím sehnat jejich podpisy! Prostě musím!“

Ale zrovna vtom se fronta, ve který jsme stáli už asi hodinu nebo tak nějak, posunula, a ke stolu, kterej se ještě před chvílí ztrácel v nedohlednu, scházelo jen pár kroků. Gabriel Luna se ocitnul v podpisovým dosahu. Přesnějc řečeno V DOSAHU vůbec.

Ne že bych měla nutkání se natáhnout a chňapnout ho za košili. Jen podotýkám, že bych mohla. Kdybych chtěla.

Takhle zblízka vypadal ještě lip než z dálky na pódiu. Zblízka se potvrdilo, že rozhodně nemá žádný tetování. Ani oční linky. A oči má doopravdy modrý a pohled vážně pronikávej.

Až na to, že nehodlal pronikat mým směrem. Byl totiž pořád přilepenej na Nikki Howardovou.

„Frido.“ Zjistila jsem, že já zase nedokážu odtrhnout pohled od Gabriela. „Ehm… Frido?“

Ségra neodpovídala. Když jsem se konečně donutila podívat jejím směrem, zahlídla jsem, že Frida vystoupila z fronty a vydala se směrem k Nikki a jejímu doprovodu – jako by to sice nechtěla udělat, ale nedokázala tomu odolat… jako když Leandera ve (zkaženým) filmu Poslání přitahoval paprsek Prstenu Ašantů k Temnýmu hradu.

„Frido!“ houkla jsem na ni, ale v tu chvíli jsem si uvědomila, že Gabriel konečně přestal zírat na Nikki a místo toho se tázavě dívá na mě. Pomalu jsem se k němu obrátila a zamumlala: „Ehm. Ahoj.“

„Ahoj,“ odpověděl Gabriel. A pak se usmál.

A – nedělám si legraci – byl to stejnej pocit, jako když se v Poslání probojujete do dalšího levelu. Ne, bylo to ještě lepší. Jako když se ráno probudíte a slyšíte mámu volat: „Víš, co se děje? Odpadla vám škola. Sněhová kalamita.“ Fakticky, tohle se mnou udělal jeho úsměv. Probudil ve mně lak pronikavou radost, že jsem ji cejtila až v konečkách prstů.

Což je vážně legrační, protože něco podobnýho jsem zažila před pár minutama, když mi Christopher řek, že vypadám dobře. Kluci teda člověka dokážou pořádně rozhodit.

Samozřejmě jsem ze sebe nedokázala vypravit ani ň. Pochopitelně jsem na něj zírala s otevřenou pusou a žasla nad tím, jak někdo může bejt tak krásnej ve skutečnosti, nejen vyretušovanej počítačovým programem.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se Gabriel úchvatným britským přízvukem.

„Ehm,“ Jéžiši. Mluví na mě. Mluví na mě. Co mám říct? Proč jsem tady? Kde je Frida? Kde je sakra ta pitomá FRIDA? „Em.“

„Em?“ Gabriel se usmál ještě víc. „To jako Emily?“

„Ehm,“ zamumlala jsem. Bože, já jsem trapná. Co je to se mnou? Normálně nemám potíže bavit se s hezkejma klukama. Protože normálně jsou hezký kluci – teda až na Christophera, to dá rozum – sexistický blbečci, který potřebujou usadit. Nejsou to úžasný britský zpěváci s andělským hlasem a modrýma očima, který se mi propalujou přímo do srdce. „Ne…“

„Máš cédéčko, který chceš podepsat?“ zeptal se Gabriel a tázavě se zadíval na moje prázdný ruce.

Ale ne.

„Počkej,“ vyhrkla jsem s bušícím srdcem, „to moje sestra –“

Obrátila jsem se na podpatku, abych přivedla Fridu, a vrazila jsem do Christophera, kterej nepřestával uhranuté zírat na Nikki. Až na to, že teď se tvářil nějak znepokojeně. „Hele, Em,“ začal, „koukni –“

To, co se stalo potom, mi připadalo jako špatnej sen. Nebo spíš hrozivá noční můra. Viděla jsem, jak moje sestra míří k Nikki Howardový a jejímu procesí.

Zároveň jsem zahlídla chlápka, kterej o kousek dál rozhalil svůj plášť. Pod ním měl tričko s emblémem HZŽP a v ruce svíral paintballovou pistoli. Šerlok z místní ochranky ho zaregistroval ve stejnou chvíli jako já, chytil Nikki za zápěstí a strhnul ji stranou. Paintballista, kterej se zuřivě šklebil, mezitím namířil pušku na plazmovou obrazovku, co visela přímo nad hlavou supermodelky… a vzápětí Nikkino poprsí na monitoru zmizelo pod žlutým flekem. Vlastně to vypadalo, jako by jí na hruď vystříkla hořčice z párku v rohlíku, což se mně stává docela často.

A v tu chvíli se televize utrhla z tlustejch kabelů, na kte-rejch byla zavěšená. Nejdřív prasknul jeden. Pak druhej.

A přímo pod tou televizí stála moje sestra, s rukou nataženou pro Nikkin autogram.

„Free! USKOČ!“ zaječela jsem. Srdce mi udělalo kotrmelec.

Vrhla jsem se k ní, abych ji odstrčila, právě ve chvíli, kdy se uvolnil poslední kabel. Se zřetelným zapraskáním, dokonce i v tom randálu, kterej se linul z obrovskejch reproduktorů, se celá ta věc řítila k zemi.

Na mě.

A pak – jako v Poslání, když udělám chybu a moje postava přijde o život – všechno zčernalo.

Obrazy. To byla další věc, kterou jsem si začala uvědomovat.

Jako ty, co vidíte, když vás bolí hlava a přitisknete si pěsti na víčka. Obrysy, co plujou ve vzduchu.

Pozorovala jsem je a uvažovala, co to asi je. Vypadaly jako améby… ne, jako Christopherovy vlasy pod vodou v bazénu, když jsme měli o tělocviku plavání a já ho pozorovala pod hladinou plaveckejma brejlema…

Počkat. Že bych byla na těláku? Nebo jsem spadla do vody? Nebyla jsem mokrá. Teda… neměla jsem pocit mokra. Nebo jo?

Jak to, že vidím Christopherovy vlasy pod vodou, když nejsem mokrá? Třeba mám zavřený oči. Nebo otevřený? A proč nemůžu zvednout ruku, abych si nahmatala obličej? Mám tak těžkou ruku… nemůžu ji zvednout…

Proč jsem tak unavená?

Tak unavená…

Slyším hlasy. Něco se mi snažej říct. Ale co? Nerozumím jim. Jsem moc unavená, než abych jim rozuměla. Proč na mě mluví? Proč mě nenechaj spát?

Počkat. To je mamka. Pořád mi něco povídá. A ještě někdo… táta. Jo. Oba na mě v jednom kuse mluví. Chtěj, abych se probudila. Ale proč? Proč mě nenechaj spát?

Vím, že bych je měla poslechnout. Když po nás mamka něco chce, vždycky s Fridou poslechneme. Teda… většinou.

Jenže mám pořád pocit, že se nemůžu pohnout. Jako bych se proměnila v kámen. Prostě chci jenom spát a spát.

Ale nepřestávám slyšet mamčin naléhávej hlas.

„Em! Em, jestli mě slyšíš, otevři oči! Tak otevři oči, Em. Jen na chvilku, Em.“

Jasně, to známe. A jen co je otevřu, máma mě pošle uklidit nádobí z myčky nebo jít do školy nebo něco podobně nechutnýho. Na to jí neskočím.

„Em! Prosím tě, otevři oči!“

To už zní pořádně rozčileně. Třeba u nás hoří. Možná bych ji radši měla poslechnout. Otevřít oči a zjistit, co po mně vlastně chce.

„Prosím, Em…“

Ted‘ to zní, jako kdyby brečela. Nechci, aby máma brečela. To ani náhodou.

Jenže… je prostě nedokážu otevřít.

Oči se mi neotevíraj.

Slyším, jak mamka vzlyká. Pak zaslechnu tátu, jak ji utěšuje: „No, ale no tak, Karen.“

A do toho se ozve jinej, neznámej mužskej hlas. „V takových případech není neobvyklé, když –“

Zbytek už neslyším, protože se hrozně moc snažím soustředit, abych konečně otevřela oči. Ale stejně nedokážu zvednout víčka. Fakt nedokážu. Jako bych je měla z olova. Jsem prostě tak slabá, že je nezvednu. Možná kdyby mě nechali ještě chvilku spát…

Pak jsem zjistila, že nedokážu ani otevřít pusu.

To už mě kapku vyděsilo. Na vteřinku. Ale fakt je, že jsem byla tak unavená… že pro mě bylo daleko snadnější zase usnout. Usoudila jsem, že to mamce můžu říct pozdějc… že jsem teď moc unavená, než abych udělala, co po mně chce. Vysvětlím jí to, až nebudu tak ospalá. Až načerpám trochu síly. Pár hodin spánku, a všechno bude zase fajn.

* * *

Nakonec se mi to podařilo. Ne proto, že by to po mně někdo chtěl a volal na mě. Ne kvůli tomu, že bych zahlídla améby pod víčkama. Prostě jsem… otevřela oči.

Vlastně se mi otevřely samy.

A sotva se to povedlo, překvapilo mě, že nejsem ani u bazénu, ani doma, ale ležím v posteli v nemocničním pokoji.

Aspoň jsem se domejšlela, že je to nemocnice, protože byla tma – nejspíš noc – a nic kolem mi nepřipadalo povědomý. Byly tam stěny, ale bez navažský běloby, kterou jsem si vymalovala zdi pokojíčku, protože mi lezla krkem ta nevýrazná béžová, kterou ny jinak vymalovanej celej náš byt.

A taky tady chyběly moje plakáty – z filmu Poslání (co se nepoved, jasně, ale plakáty měl hezký). I všechny moje pohlednice z výletu do Metropolitního muzea. Místo nich jsem viděla jen samý dráty, a všechno nasvědčovalo tomu, že vycházej ze mě. Byly připojený k přístrojům vedle postele, na který jsem ležela. Tiše vrněly a občas to v nich cinklo.

Ale ničeho jsem se rubala, protože u postele seděl táta. A spal.

Snažila jsem se rozpomenout, proč jsem v nemocnici a proč ze mě čouhaj dráty. Normálně jsem až nechutně zdravá a v nemocnici jsem ležela jen jednou, když se se mnou ve druhý třídě utrhla houpačka na dětským hřišti. Že bych zase odněkud spadla? Nepamatovala jsem si, že bych někam lezla. Jak to, že jsem v nemocnici? Nic mě přece nebolelo.

Jen jsem byla strašlivě unavená.

Přesto jsem se necejtila tak hrozně, jak v tu chvíli vypadal táta. Na tváři měl šedivý strniště, jako by se už dlouho neholil (což mi připadalo legrační, protože když jsem ho viděla včera u večeře, takhle zarostlej rozhodně nebyl. Nebo byl? Vlastně… já si to nějak nedokážu vybavit.

A večeřeli jsme spolu včera vůbec? Nebo to bylo dřív…?), Košili měl pomačkanou a všimla jsem si i několika fleků.

Pravda je, že vypadal děsně. Zajímalo by mě proč. Jenže jsem ho nechtěla budit jen kvůli tomu, abych se ho na to zeptala. To by mi připadalo sobecký.

Na druhou stranu… měla jsem ukrutnou žízeň. Fakt děsnou. Jako bych začínala umírat na dehydrataci.

A nikdo jinej kromě táty nebyl poblíž. Zdálo se, že to se mnou bude asi dost vážný, když si člověk vezme, kolik trubiček a hadiček ze mě čouhá.

Kdybych mohla dostat trochu vody, zase bych spokojeně usnula, a vyptávání bych si nechala na pozdějc…

Otevřela jsem oči a pokusila se na tátu zavolat. Nejdřív se nestalo vůbec nic.

No fakt. Otevřela jsem pusu a snažila se říct: ‚Tati,‘ ale nevyšel ze mě žádnej zvuk. Musela jsem to zkoušet ještě párkrát, než jsem ze sebe vydala něco jako hlas, ale i tak to bylo spíš zachrčení.

„Tati?“

I to jediný slovíčko znělo legračně. Nevím proč. Možná jsem prostě dlouho nemluvila, takže teď chraptím. Neboje to tou žízní.

Ale táta sebou stejně trhnul a vyvalil na mě oči. „Ehm… Em?“ vypravil ze sebe váhavě.

„A-hoj,“ vyslovila jsem skřehotavě. Znělo to děsně divně. Co je to s mým hlasem?

I tátovi nejspíš přišlo, že mluvím divně, protože se mu oči ještě rozšířily. Vyskočil ze židle a zaječel: „Pane doktore! Pane doktore!“ Vzápětí vystřelil z místnosti.

Což mi napovědělo, že to se mnou bude ještě horší, než jsem si myslela.

Jenže jsem byla už moc unavená na to, abych se snažila zjišťovat, jak moc jsem poraněná. Připadala jsem si snad ještě ospalejší než při první hodině s panem Greerem. A to bejvám sakra ospalá. Ale kdybych půlku noci nehrála s Christopherem Poslání – a druhou půlku nedělala úkoly –, dokázala bych ráno normálně fungovat…

Chtěla jsem zůstat vzhůru, fakt že jo. Chtěla jsem zjistit, co to se mnou je a proč ležím v nemocnici, a chtěla jsem poprosit, aby mi dali napít…

Jenže už jsem neudržela oči otevřený. Spustila jsem víčka a říkala si, že si prostě ještě na chvilinku zdřímnu, než se vrátí táta.

Samozřejmě jsem zase tvrdě usnula. Hmmm… Bylo to tak příjemný…

Doufám, že mi přitom netekly sliny, i když se dá předpokládat, že v nemocnici na to asi budou zvyklí.

Když jsem otevřela oči podruhy, byl už den. A na židli, ze který předtím vystřelil táta, seděla mamka. Volala na mě.

„Mami,“ zasípala jsem unaveně. Protože, popravdě řečeno, jsem si připadala pořád hrozně unavená. „Já dneska nechci do školy, jo?“

Spíš jsem se to ze sebe pokusila vydolovat. Nevím, co přesně slyšela mamka, protože mi z pusy vycházelo něco divnýho.

A máma, místo aby mě začala přesvědčovat, že takhle by to teda nešlo, si připlácla ruku k puse a dala se do breku. V tu chvíli jsem si všimla, že v místnosti není sama. Za ní stál táta a ještě pár lidí v bílejch pláštích, který jsem neznala.

Napadlo mě, že brečí kvůli tomu, jak divně zní můj hlas. Tak nějak… pisklavě.

A taky jsem pořádně nevěděla, co to ze mě vlastně vypadlo.

„Miláčku,“ ozval se táta a položil mámě ruku na rameno. Díval se na mě tak legračně… jako tenkrát v Disneyworldu, když jsem v hotelu uklouzla a rozrazila si bradu o hranu bazénu. Vůbec jsem tehdy nevěděla, že krvácím, protože to nebolelo – a stejně jsem byla celá mokrá a zalitá krví od hlavy k patě. „Víš, kdo jsme?“

No teda. To, co se mi stalo, musí bejt sakra vážná věc.

„Jasně že jo,“ odpověděla jsem. „Ty se jmenuješ Daniel Watts a máma Karen Rosenthalová-Wattsová.“

Až na to, že mi z pusy nic tak zřetelnýho nevyšlo. Jako bych vůbec nedokázala artikulovat.

Možná proto se mamka zase hlasitě rozplakala. Což bylo fakticky divný. Ještě nikdy jsem ji neviděla takhle brečet. Ani na konci filmu Láska nebeská, u kterýho vždycky brečí jako dítě.

A vím jistě, že ani táta ji nikdy neviděl takhle brečet. Bylo znát, že ho to pořádně vykolejilo. „Karen, no tak.“

Vtom ke mně naštěstí přistoupil jeden z těch lidí v bí-lejch pláštích. Obešel moje rodiče, který se objímali, a vlídně se pousmál: „Jsem doktor Holcombe, Emerson.“

„Aha,“ odpověděla jsem. Chtěla jsem si odkašlat, ale nějak to nešlo. Nejspíš jsem v krku nic neměla. „Proč zní můj hlas tak divně?“ zeptala jsem se.

Doktor Holcombe vytáhnul baterku a zasvítil mi do očí. „Máš bolesti?“ zeptal se. Nevěděla jsem, jestli mi neodpovídá úmyslně, nebo mi prostě nerozuměl. Můj hlas zněl fakt legračně. Málem jsem si nerozuměla sama.

To už ke mně přistoupila další osoba v bílým plášti, tentokrát tmavovlasá žena s vlasama v drdolu. „Jsem doktorka Higginsová,“ představila se. „Můžeš pro mě zavrtět palci u nohou, Emerson?“

Bylo to těžký, když jsem tak unavená, ale zvládla jsem to.

„Co se mi stalo?“ zajímala jsem se.

„Dokážeš sledovat očima můj prst, Emerson?“ zeptal se doktor Holcombe. „Nehýbej hlavou, jen mě sleduj očima.“

A tak jsem ho sledovala. Viděla jsem docela dobře. Žádný améby.

„Podívejte, já vím, že jsem v nemocnici,“ spustila jsem.

„Ale co znamenaj všechny ty dráty? A proč mluvím tak divně?“

„Dívej se dál na mě,“ nařídil mi doktor Holcombe. Nepřestával mi svítit do očí a komíhat ukazováčkem ze strany na stranu.

„Můžeš mi stisknout ruku, Emerson?“ sondovala doktorka Higginsová.

Stiskla jsem ji.

„Takže teď vážně,“ ozvala jsem se. Mamka nepřestávala brečet a táta se ji pořád snažil utěšovat, takže jsem se soustředila na doktory, co stáli u mý postele. „Kolik dní jsem nebyla ve škole?“ To totiž není žádná legrace, když zameškáte moc učiva. A protože to znělo tak divně, opakovala jsem: „A co mám s hlasem?“

„K tomu se dostaneme,“ ujistil mě doktor Holcombe a konečně zhasnul baterku. „Neboj, Emerson.“

„Em,“ opravila jsem ho. „Říkají mi Em.“

„Jistě.“ Doktor Holcombe se znova pousmál a odložil baterku. „Co kdyby sis teď zkusila ještě trochu odpočinout? Vidíš, že rodiče jsou v pořádku –“ Otočil se k nim, zjistil, že oba pořád vzlykají, a rozpačitě se obrátil zpátky ke mně. „Nebo budou v pořádku. Jenom si o tebe dělali starosti. Je vážně báječné vidět, že si vedeš tak dobře. Tak teď můžeš zase usnout, jestli se ti chce.“

A že jsem byla fakt pořádně ospalá. Jenže ta škola mi dělala starosti. Doktorovo ujišťování vůbec nemuselo znamenat, že mě nečeká fůra dohánění zameškaný látky.

A proč mi nechce vysvětlit, co to mám s hlasem?

Pak si ta doktorka s drdůlkem pohrála s hadičkama, a já byla najednou ospalejší než předtím. A tak jsem zavřela oči, abych si ještě na chviličku zdřímla.

Když jsem se probudila, byla zase noc. A na židli vedle mý postele seděl ten nejhezčí kluk na světě.

„Takže ty už jsi vzhůru,“ ozval se ten kluk, když jsem na něj vytřeštila oči.

A pak se usmál.

A já jsem pochopila, jak se člověk asi cítí, když se v Poslání dostane do šedesátýho levelu. Najednou jsem skoro nemohla dejchat.

A VŮBEC mi nevadilo, že jeden z těch přístrojů, co byly přidělaný k mý posteli, začal pípat jako zběsilej.

„Ale ne,“ vydechl ten kluk a jeho úsměv se vytratil, když se zadíval na pípající monitor. „Něco jsem proved?“

„Ne,“ ujistila jsem ho. Hlas mi zněl pořád divně. No a?

Ten kluk je stejně nejspíš halucinace.

Halucinace, kterou si hodlám užívat, co nejdýl to jde.

Tentokrát jsem se na něj usmála já (ulevilo se mi, když pípání přestalo – to je teda trapas!) a zeptala se: „To je pro mě?“

Protože držel v ruce obrovskou kytici rudejch růží. Jako by nestačila už sama jeho přítomnost, ještě mi přinese pugét.

„Ach.“ Kluk se zadíval na růže, jako by si teprve teď uvědomil, že je drží. Položil je na postel vedle mě. „To víš, že jo. Pamatuješ se na mě? Jsem Gabriel Luna. Viděli jsme se na slavnostním otevření obchodního domu Stark, před měsícem…?“

Neměla jsem ponětí, o čem to mluví. Něco o Starku jsem si mlhavě vybavovala… zato jsem si rozhodně vybavila jeho. Nebo jsem aspoň měla ten dojem. Ty tmavý vlasy a pronikavě modrý oči… ty jsem si pamatovala.

Ale už ne to jméno, který k nim patřilo. Ani to, odkud ho znám.

Nechtělo se mi věřit, že tak nádhernej kluk přišel do nemocnice zrovna za mnou. A už vůbec ne, že mi přines kytky.

„Jasně že si pamatuju,“ zalhala jsem.

„Tak to rád slyším.“ Gabriel se znova usmál. A tentokrát, i když se mi srdce nerozbušilo (díkybohu), mě to nějak dojalo. Protože i když ten kluk byl nádhernej a tak, nebyl to Christopher. „Napadlo mě, že si třeba nevzpomeneš. Nebyl to pro tebe zrovna nejlepší den v životě…“

O čem to sakra mluví? Neměla jsem ponětí.

„Ha ha,“ zasmála jsem se. Natáhla jsem se, abych se dotkla jednoho z těch hedvábnejch poupat, a v tu chvíli jsem si uvědomila, že moje ruka…

… není moje ruka.

Teda, podle všech přírodních zákonů moje byla. Vyrůstala z mýho ramene. Jen vypadala… jinak. Namísto do krve okousanejch nehtů (na tom těžce ujíždím) jsem uviděla pečlivě upravený nehty s odstraněnou kůžičkou, bez záděr a s francouzskou manikúrou… tělová růžová a nahoře bílý proužky.

Divný. A taky moje prsty vypadaly… hubenějc než dřív? Že by nemocnej člověk moh zhubnout i na rukou? Asi jo… pokud leží dost dlouho v bezvědomí…

Ale stejně – jak dlouho jsem to vlastně spala?

A pak mi to došlo: nejspíš dost dlouho, aby mi Frida nalepila tyhle umělý nehty, o kterejch tolikrát vyhrožovala, že mi je přidělá i přes mou mrtvolu.

Taky mi došlo, že na mě Gabriel zase mluví. „Vypadáš dobře,“ tvrdil zrovna. „Říkali… o tobě spoustu věcí… víš, no… takže jsem nevěděl, co mě tady čeká. Nechtěli mi říct nic konkrétního. A návštěvy sem dokonce vůbec nepouštěj. Musel jsem proklouznout potají zadem –“

Proklouznul sem potají, jen aby mě moh vidět? To je tááák milý…

„Jak ti je?“ zeptal se. Nejspíš mu na tom doopravdy záleželo.

„Fajn,“ přiznala jsem. „Jen jsem trochu ospalá…“

„Tak odpočívej,“ doporučil mi a zatvářil se trochu vyděšeně. „Nechtěl jsem tě rušit.“

„Ale ne, to je v pohodě,“ ujistila jsem ho. Lekla jsem se, že už chce jít pryč. Moje báječná halucinace! Přece to zase hned neskončí!

Ale pravda je, že jsem měla co dělat, abych udržela víčka otevřený. Pořád se mi zavíraly, ať jsem se snažila sebevíc, stejně jako na hodině pana Greera.

„Nechoď,“ zaprosila jsem. Jeho ruka ležela jen kousek od rudejch poupat, který jsem hladila. A než jsem se stačila zarazit, položila jsem svý prsty na jeho. Co to dělám? Já, a šahat na nějakýho kluka?! I když na tak hezkýho jako Gabriel Luna… Ne že by se někdy předtím ocitl takhle krásnej kluk v tak důvěrný blízkosti, abych se ho mohla dotýkat… teda, Christopher jo, a ten se mi přece líbil…

… ale věděla jsem, že zbytek světa – nebo aspoň Frida a s ní všechny Chodící mrtvoly – by se mnou nesouhlasil. Aspoň dokud se Christopher nedá ostříhat.

A taky mi nikdy nepřines RŮŽE. Nepřišel za mnou do nemocnice (něco takovýho bych asi jen těžko přehlíd-la). Nikdy mi nepohladil hřbet ruky palcem jako teď Gabriel. Kdykoli jsem se tu a tam dotkla Christopherovy ruky, vždycky ji rychlostí blesku stáhnul, protože si myslel, že to byla nehoda. Nebyla.

Ale teď šlo o to, že tohle se stejně neděje ve skutečnosti, protože to je halucinace… takže co na tom záleží? Byla to pro mě perfektní příležitost zkusit se držet za ruku s nějakým klukem, takže až se mi k tomu někdy naskytne šance s Christopherem – a ta se přece jednou naskytne, nebo ne? –, budu vědět, co mám dělat.

Ve chvíli, kdy se mý prsty dotkly jeho, se Gabriel přestal tvářit, jako by se chtěl zvednout a odejít. Místo toho jeho rysy trochu zněžněly, a dokonce pootočil ruku, aby mě moh držet. A pak udělal tu úžasnou věc, že mě pohladil palcem. Potom prones tím svým hlubokým, konejšivým hlasem: „Zůstanu tady, dokud neusneš.“

Páni. To znělo dobře. Superdobře.

Navíc přesně tak, jak by člověk od halucinace čekal. Jenom jsem doufala, že Christopher – až k tomu jednou mezi náma dojde – bude taky tak milej.

A přesto jako kdybych vzdáleně tušila, že něco je špatně. Něco mi v tom halucinačním scénáři scházelo.

A pak mi došlo co.

„Můžeš mi zazpívat tu písničku?“ zeptala jsem se. Víčka jsem měla tak těžký, že mi z očí zbyly sotva škvírky. „Tu, cos zpíval…“ Kde? Vlastně jsem ani pořádně nevěděla, o čem to blábolím. Věděla jsem jen to, že jsem ho slyšela zpívat písničku… někde. Tím jsem si byla naprosto jistá.

Usmál se. „Nenapadlo mě, žes ji poslouchala,“ prohodil. „Myslel jsem, žes přišla až po mým vystoupení. Ale moc rád ti ji zazpívám.“

O čem to sakra mluví?

A pak začal zpívat, tichounce a něžně – a na všem ostatním přestalo záležet.

Sladká melodie jeho písničky mě zvolna ukolíbala k spánku… ale ještě předtím jsem zaslechla hlas, kterej připomínal tu doktorku s drdůlkem. „Hej vy! Co tady děláte?!“

A zpěv ustal.

Jenže to už jsem stejně spala a bylo mi to fuk. Užasnej kluk, kterej se jmenuje Gabriel Luna, mi zpíval, abych usnula.

Úžasnej kluk, kterej se jmenuje Gabriel Luna, mi přines růže.

Úžasnej kluk, kterej se jmenuje Gabriel Luna, mě držel za ruku..

Muselo se mi to zdát. Ale byl to ten nejkrásnější sen, kterej jsem kdy měla. Škoda jen, že v něm nevystupoval jinej kluk.

Nechtěla jsem se už nikdy probudit.

Jenže to jsem samozřejmě musela. Myslím jako probudit se.

Když jsem otevřela oči příště, byl zase den.

A vedle mě seděla holka, která mi lomcovala rukou:} a opakovala: „Nikki! Nikki, probuď se. Tak PROBUĎ SE!“

A když zjistila, že otevírám oči, vychrlila: „Panebože. Co to do tebe napumpovali, že tak tvrdě spíš? Já myslela, že seš v komatu nebo tak něco!“

Zírala jsem na ni. Připadala mi nějak povědomá, ale nemohla jsem přijít na to, odkud ji znám. Že by ze školy? A jestli jo, jak to, že na mě mluví? Protože tahle holka byla doslova nádherná – měla dokonale hladkou, krémově bílou pleť, mikádo z plavejch vlasů a lícní kosti tak ostrý, že byste o ně mohli otevírat konzervy, jako to dovedou nože z telemarketingu.

A žádná takhle hezká holka z Alternativní střední školy Tribeca by se mnou jaktěživo nepromluvila. Ledaže by mi chtěla říct, že jí mám uhnout z cesty.

„Ty nemáš ani páru, jak dlouho jsem se tě snažila vystopovat! Věřila bys tomu, že tady hlídá u výtahů ochranka, aby lidem zabránili za tebou chodit? Dostat se sem bylo těžší než sehnat na neděli stůl v Pastišů,“ chrlila ze sebe ta holka. „Musela jsem proklouznout na schodiště, schovat se na dámským záchodku a čekat, až bude čistej vzduch. Ještě klika, že jsem s sebou měla poslední Us Weekly! Hodila jsem ho na pult vrchní sestry, abych tu brécu zabavila a aby po mně nezačala slídit. A taky klika, že je na obálce zase Britney, jinak by to nemuselo zabrat.“

Konečně jsem si uvědomila, odkud tu holku znám. Nikdy mi na schodišti v ASŠT neříkala, abych jí uhnula z cesty, znám ji totiž z obálek Fridinejch magazínů.

Je to Lulu Collinsová, dcera Tima Collinse, toho slavnýho filmovýho režiséra, co natočil za fůru prachů adaptaci Poslání… a málem mi tu hru navždycky zprotivil.

Proč proboha sedí u mý postele zrovna Lulu Collinsová?!

„No to je fuk,“ mlela dál. „Prostě mi nikdo neřek, jak to s tebou vlastně vypadá, a tak jsem musela vzít věci do svejch rukou. Fakt musela. Vím, že Kelly z toho bude šílet, ale já jsem tvoje nejlepší kámoška, takže co jako? To to přede mnou chtěj ututlat, nebo co? A taky už jsem nemohla vydržet to vytí. Nevěřila bys, jak hrozně se jí po tobě stejská. Radši jsem ji vzala s sebou. Já vím, že se to nemá, ale na to kašlu. Některý příkazy jsou prostě hrozně uhozený.“

A Lulu Collinsová šáhla do svý kabely a bez dalšího vysvětlování vytáhla…

… chlupatou bílou kuličku. Psa Nikki Howardový.

A položila mi ho na prsa.

A co vám mám vykládat – to zvíře po mně šílelo. Nejsem zrovna osoba, která by byla posedlá pejskama. Ne že bych je neměla ráda, ale našim vždycky připadalo, že chovat domácí zvíře není zrovna moc šťastnej nápad, vzhledem k naší neuspořádaný rodinný situaci (táta v New Havenu, máma na Manhattanu).

Ale ten pes… světe, div se, ten pes mě prostě miloval. Skákal po mně, olizoval mi tváře, vytrhával ze mě hadičky…

„Jejda!“ vyjekla Lulu, když jeden z přístrojů vedle postele začal hlasitě pípat. „Jak se to – jak se to spravuje? Jo, tady… na, přilep si to zpátky. PŘILEP SI TO ZPÁTKY!“

Neměla jsem tušení, o čem to mluví. Ale ten drát byl nejspíš upevněnej k mýmu čelu nějakou lepenkou… Připlácla jsem ho zpátky – a bylo po pípání. Lulu se ulevilo.

„Fuj,“ vyplivla. „Jéžiši, tohle místo má ostrahu, jako kdyby tady předávali Oscary. A tentokrát nejsem na seznal mu pozvanejch. No nic. Věřila bys tomu, že mi Kelly neřekla, co s tebou je? Novináři maj posvícení. Měla bys vidět, jaký ptákoviny vymejšlej. Nikki, je to úplně neuvěřitelný:’ Já už prostě na všechno říkám ‚bez komentáře‘, zvlášť po tý poslední zkušenosti… ale každopádně už vypadáš lip.Fakticky. I když nemáš mejkap. Cosy, přestaň paničku olizovat!“

Konečně se mi povedlo odsunout si toho psa z obličeje.

Ale pak jsem si všimla něčeho, co odpoutalo mou pozornost jak od zvířete, co mě olizovalo, tak od holky, se kterou jsem nikdy předtím neprohodila ani slůvko, a která se přesto chovala, jako by byla moje nejúzasnější kámoška.

A byla to váza s pugétem rudejch růží. Stála na parapetu okna spolu s dalšíma milionama kytek.

Tak počkat! Že by ta moje halucinace byla opravdová? Fakticky mě přišel navštívit Gabriel Luna a ukolíbal mě zpěvem ke spánku, zatímco mě držel za ruku?

Ne. Ne, to je pitomost.

„A kdy tě pustí?“ zajímala se Lulu. „Jo, a nechceš, abych zavolala Brandonovi? Protože ti v jednom kuse volá a chodí k tobě do bytu. To on zjistil, kde vlastně vězíš. A panebože, pamatuješ na toho kluka ze slavnostního otevření Starku? Na toho anglickýho zpěváka, jak se jmenoval…?“

„Gabriel…“ pomohla jsem jí. Srdce mi poskočilo, jen jsem to vyslovila. Páni. To teda lítám v pěkným maléru. Hlavně když ho ani nemiluju. Miluju jinýho kluka. Nebo ne?

„Jo, Gabriel,“ souhlasila Lulu. „To máš fuk. Prostě, představ si, že ti poslal domů celej koš růží. No nekecám. Celej byt smrdí po růžích. Ten Anglán je do tebe blázen. Představ si, že Brandon ty růže viděl – stavil se tam tuhle večer, jako kdyby si myslel, že už tě najde doma, pche! – a teď si myslí, že vy dva spolu něco máte. Myslím jako ty a ten Anglán. Ale lirandon nemůže říct ani bé. Viděla jsem ho tancovat v Jeskyni s Mischou… no nerozčiluj se, ale tys byla zrovna mimo a… Cosy, nech toho!“ Znova se pokusila odlepit psí jazyk z mojí tváře, ale k ničemu to nebylo. Na tak mrňavýho pejska vyprodukovala ta chlupatá kulička Nikki Howardový neuvěřitelný množství slin. „Jéžiši, promiň, neměla jsem ji sem brát.“

„Ne,“ hlesla jsem a pokusila se pohladit hebkou, kadeřavou psí srst. „To nevadí. Jenom…“

Lulu vytáhla z kabely plechovku s energetickým nápojem, s lupnutím ji otevřela a pořádně si přihnula. „Promiň,“ omluvila se, když si všimla, že překvapeně zírám na růžovou plechovku. „Mám děsnou kocovinu. Já byla včera hotová, fakt že jo! Měla jsem k obědu jenom müsli tyčinku a pak trochu popcornu, a asi tak… já nevím… dvacetkrát mojito, a áááá, vidíš tohle?“ Zamávala mi před obličejem rukou s obrovským prstenem. „To mi dal Justin. Je s růžovým safírem. Co myslíš? Bojím se, že to asi… víš co. A já na to zatím vůbec nejsem připravená. Kristepane, copak mám skončit za chvíli se dvouma spratkama jako Britney? To teda ani náhodou. Ale ten prstýnek si nechám. Je moc hezkej.“

Zírala jsem na ni. Fakticky se mi to děje? Sedí tady u mě v pokoji vážně Lulu Collinsová a vykládá mi, že Gabriel Luna mi poslal koš růží – do bytu, kde zřejmě bydlím s ní, a ukazuje mi prstýnek od někoho, kdo se jmenuje Justin (nejspíš myslí Justina Baye, hlavní hvězdu filmu Poslání. Mluvilo se přece o tom, že spolu choděj, nebo ne? Aspoň to psali ve Fridině posledním Us Weekly, který jsem si náhodou přečetla). Co se to tady děje?

Třeba je to pokračování snu o Gabrielu Lunovi.

Až na to, že to asi nebyl sen… Protože ty růže, co mi přines, stojej tamhle na parapetu.

A co ten pes? To teda určitě nebyla žádná halucinace, Cejtila jsem, jak jeho srdíčko buší vedle mýho i jak mi olizuje obličej horkým, vlhkým jazykem.

Ne, jsem vzhůru. Rozhodně jsem vzhůru.

A proto jsem zaprotestovala: „Promiň, ale já nemám vůbec ponětí, o čem to mluvíš. Já ne… teda… my se… známe?“

Její srdíčková pusinka se pootevřela, a když k tomo došlo, uviděla jsem, že ji má plnou růžový žvejkačky.

„Panebože,“ vydechla. „Tak tohle se ti stalo? Ztratilas paměť? Protože ses pořádně uhodila do hlavy, kdyžs omdlela, Nik, to je teda fakt. I když ten Gabriel byl hnedka u tebe, a taky saniťáci. Už tam naštěstí byli, protože zachraňovali tu holku, jak na ni spadla ta televize –“

„To je další věc,“ přerušila jsem ji. „Nejmenuju se Nik…“

Lulu sklapla a přimhouřila oči. Najednou vyskočila, popadla mě za ramena a začala se mnou cloumat. Cosy do toho zběsile štěkala.

„Co ti to udělali?“ ječela Lulu. „Kdo to byl? Kdo za to může? Scientologové? Já jsem ti říkala, že se máš od nich držet dál!“

Když se mnou třásla – přestože byla vychrtlá tak, že připomínala chodící párátko –, všechny přístroje kolem mě začaly hlasitě pípat. A taky nemůžu říct, že by to bylo extra příjemný.

„Panebože, Nik, to jsem já, Lulu!“ ječela na mě ta holka, která teď klečela vedle mě na posteli. „Tvoje nejlepší kámoška! Tvoje spolubydlící! Teda ne úplně, jen z podkroví, protože jsme nikdy neměly společnou koupelnu a ložnici ani náhodou, protože dost často zvracíš, fuj, ale –“

„Co se to tady děje?“ zeptal se pronikávej hlas ode dveří.

Obrátila jsem se tím směrem a zahlídla jsem na prahu zhroženou ošetřovatelku.

„Mazej od ní!“ zaječela. „Okamžitě! OKAMŽITĚ!“

A dál už jsem viděla jen dva udělaný chlápky v modrejch uniformách, jak odtrhávaj Lulu od mý postele, zatímco ošetřovatelka popadla bílýho pejska – kterej na takovýho m rňouska docela zuřivě vrčel – a odnášela ho pryč z pokoje, kam mezitím přiběhli moje mamka a doktor Holcombe. Oba byli strašně bledí a tvářili se ustaraně.

„Nikki!“ vřískala Lulu, zatímco ji vlekli pryč. „Neboj se, Nikki! Já se vrátím! Já tě z toho dostanu, i kdyby to měla bejt poslední věc, kterou –“

Vtom se dveře zabouchly a ječící holka i štěkající pes byli pryč. Jen šílený pípání a kvílení přístrojů kolem mý postele nebralo konce.

„Jsi v pořádku, miláčku?“ vyhrkla mamka, oči vyvalený hrůzou.

„Jasně,“ odpověděla jsem, zatímco se nade mnou skláněl doktor Holcombe a prozkoumával dráty. „Ale co se stalo? Proč si ta holka myslela, že mě zná?“

„Moc nás to mrzí, Emerson,“ odpověděl doktor. Podařilo se mu zarazit většinu pípajících mašinek, takže už bylo slyšet jen pravidelný ťukání srdečního monitoru. „Sestry se měly postarat o to, aby se k tobě nedostal nikdo kromě členů rodiny –“

„Ale já tu Lulu Collinsovou neznám,“ přerušila jsem ho. „Jak si ona může myslet, že mě zná? A proč mi říká Nikki? Mami – co se děje?!“

„Pane doktore,“ hlesla varovně máma. Všimla jsem si, že si kouše spodní ret jako vždycky, když je kvůli něčemu pořádně namíchnutá – jako když se třeba táta nestačil vrátit na Manhattan včas na jeden z těch Fridinejch koncertů na klarinet nebo na moji přírodovědnou olympiádu. „Neměli bychom už –“

„Rozhodně ne,“ odsekl doktor. Držel v ruce jehlu. „Emerson potřebuje spát.“

„Ale, pane doktore –“

„Nejlepší pro ni bude –“

Zbytek jsem už neslyšela. To proto, že doktor Holcombe provedl něco s tou jehlou, kterou držel v ruce – i když jsem to vůbec necejtila – a vzápětí se mě zase zmocnila ospalosti Byla jsem moc unavená, než abych s ní dokázala bojovat.

A kdybych jen tušila, že tenhle spánek bude můj poslední odpočinek na hodně, hodně dlouho, určitě bych se snažila užít si ho co nejlíp.

Když jsem se probudila, byla už zase noc a mou tvář zblízka pozorovala Frida. Doslova na mě zírala, jako bych byla pozvracenej bezdomovec v metru.

Když zjistila, že jsem vzhůru, vyskočila asi metr vysoko a vyvalila na mě vyděšený, nevěřícný oči.

Fakticky. Vypadala vylekaně.

„Co se děje?“ zeptala jsem se jí. Hlas mi zněl pořád divně – tak nějak pisklavě a trochu… nevím. Holčičkovsky –nebo jak bych to popsala. Ale to je fuk. „Mám něco na obličeji?“

Zvedla jsem ruku, abych si ho ohmatala, jenže jsem cejtila jen hladkou kůži. Což bylo… no, dost nezvyklý. Dělám sice, co můžu, ale upřímně řečeno by mě ani ve snu nenapadlo, že budu mít po bůhvíjak dlouhý době v nemocnici nějak extra jemnou pleť.

Nenahmatala jsem jedinej pupínek. Což byl už sám o sobě zázrak.

„Co to –?“ Zmlkla jsem. Páni, můj hlas zněl teda fakt divně! Vzápětí mi došlo, že už jsem hezky dlouho nic nepila. Vlastně jsem si připadala jako treska. Možná to bude tím. „Je tady nějaká voda nebo tak něco?“

„V-voda?“ zakoktala Frida. „T-ty chceš v-vodu?“

„Jo,“ přikejvla jsem. Připadala jsem si natolik probuzená, že jsem se pokusila posadit.

Chyba. Všechny přístroje kolem mě začaly zase pípat jako pominutý. A všechny ty dráty, co jsem měla přidělaný k hlavě, mě stáhly na postel.

A to už nemluvím o tom, jak mi začalo bušit ve spáncích, když jsem se zvedala.

„Já myslím…“ Frida se znova zatvářila polekaně. „Myslím, že bys ještě neměla vstávat.“

„To mi teda došlo,“ ucedila jsem. Natáhla jsem se po jednom drátu a zjistila, že je k mý hlavě přidělanej jen nějakou samolepkou. Použila jsem svý nový, dlouhý a dokonalý nehty, abych lepítko odchlípla a zbavila se drátu. Žádný pípání se neozvalo. Hmmm.

„To bys asi neměla,“ hlesla Frida. Její oči v tu chvílí připomínaly sovu.

„To bude dobrý,“ ujistila jsem ji a odchlípla si další samolepky. I když jsem pochopitelně neměla nejmenší ponětí, jestli dělám dobře. Jenom už jsem nechtěla bejt napojená na ty pitomý přístroje. Proč taky, když se cejtím dobře? Teda až na ty kladívka v hlavě a sucho v krku.

„Našlo by se tady někde trochu vody?“ připomněla jsem Fridě. „Taky ti můj hlas zní divně?“

Ale ségra tam stála a tvářila se, že se každou chvíli rozbrečí.

A já si všimla, že se nejspíš ani neobtěžovala s obvyklou ranní údržbou. Vlasy jí trčely v zacuchanejch pramenech kolem bledýho, ubulenýho obličeje. Vynechala mejkap a místo jednoho ze svejch pubertálních modelů si natáhla mamčin starej svetr a sepraný džíny.

A to mě rozhodilo víc než cokoli jinýho – víc než růže Gabriela Luny, který pořád stály na parapetu, i když byly trochu povadlejší než předtím. A taky víc než ta záhadná návštěva Lulu Collinsový. Frida si zkrátka dávala hrozně záležet na tom, jak vypadá – vlastně odjakživa. Pamatuju si, kolikrát běsnila kvůli pupínkům. A nikdy by nevyšla z domu bez nalíčenejch očí. A teď tady seděla totálně nenamalovaná a vypadala, jako by na ni šáhla smrt.

„Hele,“ ozvala jsem se, „co je to s tebou? Tváříš se, jako by ti někdo řek, že soutěž SuperStar je předem podmáznutá. Což podle mě určitě je.“

„Já…“ Frida několikrát zamrkala a zpod víček jí fakticky vytekla slza. „Já prostě nemůžu uvěřit… že seš to ty.“

„Jasně že jsem to já,“ potvrdila jsem. Páni, co to s ní je? Celý léta mi dělalo hlavu, že ségra tráví kupu času starostma, jak vypadá, a málo čte… nečetla dokonce ani komiksy. Ale stejně – tohle bylo legrační. Vypadala jako… jako Lulu s kocovinou. „Kdo by to měl bejt?“

Ta otázka jako by Fridě pomuchlala obličej. V tu ránu se rozbrečela. Doopravdy rozbrečela.

„Hele,“ ozvala jsem se polekaně, „co se děje?“

„Ale to se podívejme, kdopak se nám to probudil?“ zaburácel bodrej hlas ode dveří, kterej nás obě zaskočil. Obrátila jsem se a uviděla doktora Holcomba, jak pochoduje do pokoje v doprovodu našich. Když si mamka s taťkou všimli, že jsem vzhůru, oba se na mě zeširoka usmáli.

„Chce… chce napít,“ kvíkla Frida. Pořád připomínala vystrašenou krysu, na kterou zničehonic zasvítily reflektory lokomotivy.

„Tuhle prosbu můžeme snadno splnit,“ zalaškoval doktor Holcombe. „Mohla bys zajít na šestému a požádat tam o sklenici vody, Frido?“

Na ségře bylo znát, jak se jí ulevilo, že může vypadnout z pokoje, a vyběhla ven. Doktor Holcombe mezitím objevil pár drátů – s lepítkama na konci –, který jsem si odtrhla. Nespokojeně zamlaskal.

„Ale, ale,“ pronesl káravě, zvednul jeden z nich a přilípnul mi ho zpátky na čelo. „Jsem rád, že už je ti lip, ale nesmíme to uspěchat! Pořád jsi ještě moc nemocná.“

„Nepřipadám si nemocná,“ namítla jsem. „Až na hlavu. Bolí mě. Ale už jenom trochu.“

„To se dalo čekat,“ prohlásil doktor a dál se zabejval drátkama kolem mě. „Aspoň vidíš, že musíš odpočívat.“

Podívala jsem se na naše. Čekala jsem, že daj nějak najevo nesouhlas s doktorovým tvrzením, protože ten chlap přeháněl. Bylo mi už docela dobře. Kdybych byla tak moc nemocná, jak vykládá, cejtila bych se hůř, ne?

Ale máma i táta se tvářili hodně ustaraně.

„Měla bys pana doktora poslechnout, holčičko,“ vzdychla mamka a poklepala mě po ruce. „Ví, co dělá.“

Nejspíš jo. Ale stejně.

„Já tomu nerozumím,“ vyhrkla jsem. „Co je mi?“

„Napumpovali do tebe spoustu léků,“ prohodil přehna ně veselým tónem táta. Pronesl to jako někdo, kdo se ve skutečnosti cejtí pod psa, ale komu nakázali, aby předstíral, jaká je to ohromná legrace. Aby mi něco nedošlo. Nevím, co mě to popadlo, ale jak se mi ta myšlenka jednou vylíhlá) v hlavě, nešla zaplašit.

„To je pravda,“ přidal se doktor Holcombe, taky nějak přehnaně vesele. „Pokud se ti bude dařit dobře, už brzo ti některé z těch léků odebereme. Ale zatím je to předčasné.“

Takže jsem zdrogovaná. Koneckonců, dává to smysl Když si vemu, jak jsem pořád spala a spala… nemluvě o těch halucinacích.

Jedinej pohled na parapet mě ujistil, že to všechno se rozhodně neodehrálo jen v mý hlavě. A zjištění, jak jsou ty růže povadlý, mi napovědělo i něco dalšího.

„Jak dlouho?“ zeptala jsem se.

„Než začneme omezovat medikaci?“ zabručel doktor Holcombe, který si prohlížel přístroje u mý postele. „Těžko to můžu stanovit přesně –“

„Ne,“ přerušila jsem ho, „Myslím, jak dlouho ležím v nemocnici? Kolik školy jsem zameškala?“

„S tím si nemusíš lámat hlavu, Em,“ zarazil mě tím falešně rozjařeným tónem táta. „S tvými učiteli jsme to už vyřídili –“

S učitelama? Takže kvůli tomu byli ve škole? Jéžiši, proč není radši tohle halucinace jako tehdy, když za mnou byla Lulu Collinsová a myslela si, že je moje nejúžasnější kámoška?

„Jak dlouho…?“ opakovala jsem a můj hlas – ale fakticky, co to s ním pořád mám? – se slabě zachvěl.

„Moc dlouho ne,“ ujistil mě doktor Holcombe. „Něco přes měsíc.“

„Měsíc!“ Zkusila jsem si sednout, ale dosáhla jsem pochopitelně jen toho, že všechny přístroje u mý postele zesílely – zvlášť srdeční monitor, protože jsem zpanikařila z představy, kolik učení budu muset dohánět. A k tomu všemu se mi zatočila hlava. A nejen z vyhlídky na ty tuny domácích úkolů, co budu muset dodělávat.

Právě v tu chvíli se Frida vrátila do pokoje. Nesla karafu s vodou a skleničku, co někde splašila. Když uslyšela to pípání, strnula na prahu. Určitě si myslela, že mám nějakej záchvat nebo co.

„Je… je Em…?“ vykoktala a vypoulila oči.

„V pořádku,“ přikejvla mamka a mírně mi stlačila rameno dolů, aby mi zabránila si sednout. „Přestaň, Em. Budeš teď mít důležitější starosti než školu.“

To si dělá legraci? Co může bejt důležitější než škola?

„Budu strašně pozadu!“ zaúpěla jsem. „Třeba budu muset opakovat ročník!“

„Ne, to nebudeš,“ ujistila mě mamka. „Em, uklidni se. Nemůžete jí něco dát, pane doktore?“

„To ne!“ zaječela jsem. „Už mě neuspíte! Potřebuju svůj notebook! Někdo mi musí z domova přinýst notebook, abych se mohla začít učit! Je v tyhle místnosti wifina?“

„No tak, no tak,“ ozval se chlácholivě doktor Holcombe a potměšile se uculil. „Jedno po druhém, mladá dámo. Frido, pojď sem s tou vodou.“

Ségra, která se na mě pořád koukala jako na zjevení, který vylezlo odněkud z hlubin země, popošla blíž a podala mi roztřesenou rukou plnou skleničku.

„N-na,“ hlesla.

Zvedla jsem ruku a znova jsem si všimla, jaký úžasný dlouhý nehty mi Frida nalepila na moje okousaný pahýly. „Díky – a taky za manikúru,“ dodala jsem sarkasticky.

„Ale já… já jsem ti manikúru nedělala,“ zašeptala ségra rozechvělým hlasem.

„No jasně.“ Zvedla jsem sklenici.

Jenže když mi nedovolili sedět, bylo dost těžký se napít Netrefila jsem se do pusy a chladná voda mi stekla od rtů na krk a zmáčela mi nemocniční košili.

Což mě rozrušilo ještě víc. „Co… co…?“

„No tak, no tak,“ zabroukal zase doktor Holcombe a osušil mi nejvlhčí místo kapesníkem. „Už chápeš, jak to myslim? Pěkně jedno po druhém. Domácí úkoly můžou počkat. Chceš to zkusit znova?“

Byla jsem úplně vyprahlá, takže jsem přikejvla. Tentokrát mi mamka pomohla přidržet sklenici u pusy a voda – ta nejstudenější a nejlahodnější voda, jakou jsem kdy ochutnala – natekla do pusy, ne na polštář.

„Tak, tak,“ dirigoval scénu doktor Holcombe. „To už je lepší. Myslíš, že bys zkusila něco sníst?“

Už při slově „sníst“ mi zakručelo v žaludku. Dychtivě jsem přitakala a doktor se zatvářil potěšené.

„Frido,“ obrátil se zase na ségru, „co kdybys doběhla do jídelny a donesla něco, co má tvoje sestra ráda? Na co bys měla chuť, Emerson?“

„Já vím,“ ozvala se mamka a nakrčila trochu nos, což dělá vždycky, když se chystá říct něco, co považuje za legrační. „Zmrzlinový pohár. Viď, Em?“

„S čokoládovou oplatkou,“ dodal táta. Už se choval zase normálně, nějako parodie na baviče.

„Fakt na to máš chuť, Em?“ ujišťovala se Frida. Jenže já ji… kupodivu… neměla.

„Jasně,“ pronesla jsem nahlas… protože jsem si nevzpominala, že bych někdy v životě odmítla zmrzlinovej pohár s oplatkou. Až teď mi na tom nějak nezáleželo.

Zdálo se, že v tomhle testu jsem uspěla. Poprvý od chvíle, kdy jsem se vzbudila, se Frida usmála. Sice napjatě, ale usmála. „Tak jo, hned jsem zpátky,“ vyhrkla a odběhla.

Což bylo dost divný a neobvyklý. Kdy se mi naposled stalo, aby mi sestra chtěla přinýst jídlo… až do postele? To, jak pro mě Frida dychtila něco udělat, mi napovědělo o závažnosti mýho zranění mnohem víc než tátovo a mámino předstíraný veselí.

„Tak co se mi vlastně stalo?“ zeptala jsem se znova, když byla z doslechu. „Proč ležím tady? Nějaká nehoda? V metru?“

Mamka se zamračila. „Ty si to nepamatuješ? Jak ses vypravila do Starku? Na nic si nevzpomínáš?“

Do Starku? I Gabriel mluvil o něčem takovým. Slavnostní otevření. Něco z toho mě lehce pošimralo v zákoutích paměti, ale když jsem se to pokoušela vydolovat, nějak to přede mnou kličkovalo…

„Teď o tom nemusíme mluvit,“ ozval se spěšně doktor Holcombe. „Můžeme to nechat, až se budeš cítit lip.“

„Já vím,“ zamumlala jsem. „Ale… to jsem měsíc nebo dýl nebyla ve škole? Byla jsem v nějakým komatu, nebo co?“

„Ta, ehm, nehoda ti nezpůsobila koma,“ opravila mě mamka. „To jen tady pan doktor tě uvedl do umělého spánku, aby se všechno lip hojilo. V posledních dnech tě z něj pomalu probouzel, aby sledoval, jak budeš reagovat.“

„Aha,“ přikejvla jsem, „a kde – teda jako na který části těla – jsem poraněná? Protože mě nic nebolí. Až na hlavu. A taky mám nějakej divnej hlas. Slyšíte, jak divně zní?“

Máma a táta se pátravě podívali na doktora Holcomba. Ten si odkašlal. „Víš, Emerson, věc se má tak, že tvůj stav byl ve skutečnosti velice vážný. Museli jsme dokonce sáhnout ke speciální operaci, abychom ti zachránili život, protože jinak byla poranění, která jsi utrpěla, ehm… smrtelná.“

Zalapala jsem po dechu. „Ale jsem naživu.“

„Protože se ta operace povedla,“ pospíšil si táta.

„Povedla není to pravé slovo,“ nadchnul se doktor Holcombe a oči za brejlema v plastovejch obroučkách mu zaplály vzrušením. „Tvoje zotavování od začátku až do té chvíle předčilo naše očekávání. Původně jsme předpokládali, že budeš mluvit nebo využívat jemnou motoriku až; hodně a hodně dlouho – za spoustu dní, nebo spíš týdnu. Ale jak už to u riskantních zákroků bývá, nikdo nemůže i sto procent odhadnout, jak to dopadne. Už sis povšimla jistých věcí – jako třeba hlasu –, které nejsou takové, jak jak byla zvyklá před tou nehodou –“

„A proto je moc důležité, abys dělala všechno, co ti lékaři a sestřičky nařídí,“ vložil se do toho táta.

„Takže si nesundávej senzory,“ dodal přísně doktor Holcombe, zvedl jeden z odpadlých drátků a přilepil mi ho zpátky na spánek.

„A žádné učení,“ dodala mamka, která se už vzpamatovala a otřela si slzy z očí. Teď se pokusila usmát… ale povedlo se jí to sotva napůl. „Rozumíš? Nejdřív se musíš soustředit na to, aby ses cítila lip. Teprve pak si budeme lámat hlavu se školou.“

„Fajn,“ souhlasila jsem a podívala se z mamky na taťku. Hledala jsem nějakou nápovědu. Co se to tady ve skutečnosti děje? Proč se ke mně chovaj jako k prvňákovi? Mám se soustředit na to, aby mi bylo lip? To si ze mě utahujou? Proč se mnou nikdo nemluví na rovinu? „Ale… fakticky jsem tady ležela celej měsíc? Nemůžu aspoň zavolat Christopherovi a zeptat se ho, co bylo ve škole? Určitě má strach, co se mnou je. Víte, jsem jeho jediná kámoška…“

Ale nikdo se neměl k tomu, aby mi přines telefon. Všichni začali o překot vykládat, jak musím odpočívat, že Christopher je v pořádku a že notebook (moje druhá prosba) mi donesou už brzo. Doktor přivolal sestřičku, aby mi odpojila některý nejdotěrnější hadičky. (Jak se ukázalo, všechny nebyly přilepený. Některý byly připojený k jehlám a ty jehly jsem měla zapíchnutý do kůže. Dost se mi ulevilo, když jsem NC jich zbavila. A taky těch, co hlasitě pípaly pokaždý, jakmile jsem se pohnula.)

Když se vrátila Frida se zmrzlinovým pohárem s oplatkou, všichni se ke mně přestali chovat jako k pacientovi a začali se mnou zacházet jako s normálním člověkem.

„Tady máš.“ Ségra mi podala pohár polítej horkou čokoládovou polevou a ozdobenej šlehačkou a oříškama. Postavila ho na podnos, kterej mi na břicho položila jedna z ošetřovatelek. Kromě kopečků zmrzliny v něm byla i velká čokoládová oplatka – taková, jakejch bych normálně spořádala pět denně, kdybych na ně měla peníze.

Ale teď se mi z představy, že bych si něco z toho měla strčit do pusy, udělalo trochu mdlo. Což bylo nějaký podezřelý, protože zákusek je obvykle můj nejoblíbenější chod.

Všichni strnuli. Mamka i taťka. Frida i doktor Holcombe. Tři sestry, který přišly do pokoje a začaly uklízet moje halucinace (protože Gabrielova návštěva rozhodně byla halucinace, stejně jako představa, že za mnou proklouzla Lulu Collinsová se psem Nikki Howardový). Všichni zatajili dech a čekali, jestli se pustím do zmrzlinovýho poháru, kterej mi Frida přinesla.

A tak jsem udělala jedinou věc, jaká se v tu chvíli dala udělat. Zvedla jsem lžičku a zabagrovala s ní do misky. Pak jsem ji přenesla – opatrně, vzpomněla jsem si, jak to dopadlo s pitím – k puse a polkla.

„Hmmm…“ zabručela jsem spokojeně.

Všichni v místnosti vydechli. A usmáli se. Ne, rozesmáli se. A plácali se do dlaně s jednou ze sestřiček.

A já se honem napila, protože ten cukr… chutnal úplně děsně.

Co se to se mnou stalo? Odkdy nenávidím zmrzlinu?

Co mi to ten doktor udělal?

Naštěstí si toho nikdo nevšimnul. Všichni se nadšeně bavili o tom, jak je báječný, že dělám tak rychle takový pokroky.

Což bylo určitě lichotivý, jenže znamenalo by to pro mě mnohem víc, kdybych přesně věděla, z čeho se to tak rychle dostávám. Co se mi stalo? Kterou část těla jsem si poranila,

A co znamenala ta operace, kterou jsem prodělala?

Doktor Holcombe měl pravdu v jedny věci: začínala jsem si všímat toho, že některý věci jsou jiný než před nehodou.

A nebyla to jen náhlá nechuť ke zmrzlině. To by bylo to nejmenší. Nejdivnější bylo, jak se ke mně najednou chovali moje vlastní rodina… jako by mě vůbec neznali.

Jako kdybych – já vím, že to zní ujetě –, skoro jako? kdybych byla někdo jinej.

„Co… co se děje?“

To jsem vyhrkla, když se nade mnou zjevili doktor a sestra v chirurgickejch pláštích a rouškách – připadalo mi, že musí bejt půlnoc –, aby mě přenesli na vozejk.

„Pšššt,“ napomenula mě ošetřovatelka a ukázala na mamku, která dřímala vedle v křesle. „Ať ji nevzbudíš. Je vyčerpaná.“

„Ale kam jedeme?“ nevzdávala jsem se, když jsem se soukala z postele.

„Udělat pár testů,“ zašeptal doktor.

„A proč v noci?“ zeptala jsem se nejisté. „Nemohlo to počkat do rána?“

„Jsou to důležitý testy,“ poučila mě sestra. „Tohle nepočká.“

„No tak jo.“ Složila jsem se na tenkou matraci vozejku. Jako obvykle jsem byla hrozně unavená. Matně jsem si uvědomovala, že mě vezou dlouhou, prázdnou nemocniční chodbou, ale mohli by mě klidně tlačit po Times Square. Byla jsem tak ospalá, že bych stěží poznala rozdíl.

„Jak se cejtíš, marode?“ zeptal se mě doktor, když zastavil vozejk, aby přivolal výtah na konci chodby, asi tak tisíc kilometrů od mýho pokoje.

„Fajn,“ zamumlala jsem překvapeně. V tu chvíli si sestra stáhla roušku a zašeptala: „Vypadá to, že je čistej vzduch. Dokonce ani na sesterně nikdo nesedí. V celým patře není ani noha. Myslím, že to zmáknem.“

A já se na ni poprvý zadívala pořádně.

A došlo mi, že to vůbec není ošetřovatelka.

„Hej!“ vyhrkla jsem a opřela se o lokty. Uvědomila jsem si, že mi v hlavě už vůbec neškube. „Ty seš –“

V tu chvíli se výtah otevřel.

„Dělej!“ pobídla Lulu kluka v chirurgický roušce,

„Co si sakra myslíte, že děláte?“ vyhrkla jsem, když zapluli i s vozejkem do kabinky.

„Unášíme tě,“ vysvětlila mi Lulu a stiskla tlačítko S jako suterén. „Ale to bude v pohodě. To jsme přece my, Nik. Já a Brandon. Odmaskuj se, Brandone.“

A doktor – i když jsem už tušila, že to žádnej doktor není – si stáhnul roušku a naklonil se ke mně.

„To jsem já, Nik,“ oznámil mi a zaculil se od ucha k uchu. „Brandon. Vidíš? Všechno bude zas dobrý. Přišli jsme zachránit.“

„Zachránit?“ Zamžikala jsem na něj. Byl to blonďatej a neskutečně hezkej kluk.

A nejspíš taky úplnej magor.

„Myslím, že tady došlo k nějakýmu omylu,“ ozvala jsem se. Copak se mi to zase jenom zdá? To přece není možný. Halucinace nikdy nejsou takhle podrobný, nebo že by jo? Cestou v kabině jsem slyšela každý zavrzání výtahu na cestě dolů. A nadechovala jsem se Luluiny ovocný voňavky (anebo to byla vůně její žvejkačky). A postřehla jsem, že Brandon má na bradě dost nápadnej šedej stín neoholenejch vousů. Jako by bylo pět ráno nebo tak nějak, takže ještě nestačil skáknout do koupelny.

To už jsme v suterénu vyjeli z výtahu a moji únosci se mnou uháněli podzemníma garážema k limuzíně. Jo. K limuzíně. Velký a černý – a v tu chvíli mi došlo, jak moc je tahle situace vážná. Protože tady nebyl nikdo, kdo by uslyšel moje volání o pomoc. Tohle místo bylo úplně a dokonale liduprázdný.

V tu chvíli se Lulu obrátila k Brandonovi a vysvětlila mu: „Dobrovolně s náma nepude. Pořád nemá potuchy, kdo jsme.“ Kluk si vzdychnul, sklonil se k vozejku a přehodil si mě přes rameno.

Heleďte, možná jsem byla měsíc v komatu, v umělým spánku nebo v čem mě to vlastně udržovali. Ale rozhodně jsem se nemínila nechat unýst pitomou celebritkou a jejím nohsledem z klubu SPS. Nadechla jsem se – a zaječela tak, že to podle mě muselo bejt slyšet až na půl cesty do New Jersey…

… teda kdyby byl poblíž někdo, kdo by to slyšel.

Což nebyl. Brandon mě držel, i když jsem ho kopala a mlátila všude, kam jsem v tu chvíli dosáhla, a nacpal mě na zadní sedadlo limuzíny. Pak se usadil naproti mě a ublíženě na mě koukal. Nejen v psychickým smyslu slova.

„Jéžiši, Nikki…“ zamumlal. Lulu skočila vedle něj a zaječela na řidiče, aby už konečně jel – JEL!!! „To jsem já, Brandon. Přece mě znáš. Chodili jsme spolu!“

A pravda byla… že jsem ho trošičku poznávala. No jo. Vybavovala jsem si ho z Fridinejch časopisů. Byl to Brandon Stark – jako Obchodní řetězec Stark. Brandon je ten Brandon Stark, kluk, se kterým se Nikki pořád rozcházela a zase dávala dohromady. Dědic Starkova impéria… světový obchodní sítě, která má podle Fridinejch časáků účetní hodnotu asi miliardu dolarů nebo tak něco.

Takže je to nejbohatší člověk, s jakým jsem se kdy potkala.

Což ještě neznamená, že mě může jen tak popadnout a nacpat do limuzíny.

„Co je to s váma?“ obořila jsem se na něj a na Lulu. „Copak nevidíte, že jsem nemocná?“

„Promiň,“ hlesla Lulu a stáhla si roušku i plášť. Bylo vidět, že její mejkap i upnutá černá kombinéza pod ním jsou perfektní a bez poskvrnky. „Jenže jsme nevykoumali nic jinýho, jak bysme tě z tyhle nemocnice dostali. Když jsem viděla, jak ti vymyli mozek.

„Nikdo mi mozek nevymejval!“ zaječela jsem. „O čem to melete?! Já vás vůbec neznám!“

Jenže to byla v tu chvíli zřejmě nejhorší věta, jakou jsem mohla vyplodit. Vyměnili si mezi sebou výmluvný pohledem.

„Vidíš? Co jsem ti říkala?“ zamumlala Lulu.

Brandon v celý svý vejšce – sto osmdesát, možná pětaosmdesát – jen tiše civěl. Byl fakt moc hezkej, takovej ten typ studentíka á la Whitneyin přítel Jason Klein. Měl hranatou čelist a světlý vlasy, který mu trochu padaly do zelenejch očí… I když možná jen proto, že si na zbytek cesty nasadil zase ten chirurgickej čepeček. „Nikki… co ti udělali?“

„Jo,“ povzdychla jsem si. „To bych taky ráda věděla. Proč mi sakra říkáte Nikki?“

„Kristepane.“ Lulu se chytila za hlavu. Brandon na mě zíral asi tak, jako kdybych se ho zeptala, proč formy života v jejichž chemickým složení se vyskytuje uhlík, vyžadujou přísun kyslíku.

Šofér limuzíny se po nás otočil a zeptal se: „Vracíme do bytu slečny Howardové, pane Starku?“

Lulu zvedla hlavu a vzdychla: „Jo.“ Zadívala se na Brandona, kterej se zhroutil na sedadlo vedle ní. „Pořád je tady šance, že až uvidí něco známýho…“

„Tak jo, Tome, jedeme tam,“ potvrdil Brandon sklesle.

„To přece nemůžete,“ ozvala jsem se. Chtěla jsem, aby to znělo klidně. Což nebylo snadný vzhledem k tomu, co se se mnou dělo. Dyť mě zrovna unášej. V noční košili. Dokonce nejsem ani obutá. Takže se ani nemůžu vrhnout na dvířka auta a vyskočit za jízdy.

„Nikki,“ ozvala se trpělivě Lulu, „děláme to pro tvý dobro. Protože tě máme rádi. Ať už ti napovídali bůhvíjaký bláboly… byly to lži. Rozumíš? Jsme tví přátelé.“

„Já jsem víc než to,“ prohlásil Brandon a přišed si ke mně. Trochu moc blízko, aby bylo jasný. Co si vůbec myslí – a proč na mě pořád tak kouká? Po tváři mu klouzaly odlesky neonovejch světel z reklamních poutačů na budovách Sedmý avenue, po který jsme se řítili, takže měnil barvu z růžový na modrou a zelenou. A zase zpátky. „Jsem tvůj kluk. Jak to, že si mě nepamatuješ?“

Musí se mu nechat… že to znělo upřímně rozčileně. Nepředstíral to. Jeho hlubokej hlas se při posledním slově zlomil – a tak vůbec. Málem mi to přišlo dojemný.

Teda bylo by to dojemný, kdybych už nepochopila, že tyhle dva jsou naprosto máklí.

„Tak heleďte. Jestli necháte tohle auto obrátit,“ prohlásila jsem a-snažila se, aby se mi neklepal hlas (jenže moc to nepomáhalo), „a odvezete mě zpátky do nemocnice, slibuju, že vás nezažaluju za únos. Nikdo se to nedozví. Pusťte mě, a já si to nechám pro sebe.“

„Za únos!“ Brandon se zatvářil ohromeně. „My tě přece neunášíme!“

„Vlastně jo,“ připustila Lulu. Vylovila z ledničky v limuzíně energetickej nápoj a napila se. „Protože tohle, technicky vzato, únos bude. Až na to, že já bych radši použila výraz zásah v nouzi.“

„Ale jak to, že neví, kdo jsme?“ nechápal Brandon. „A sama neví, co je zač?“

Lulu zavrtěla hlavou. „Já jí říkala, aby si na ty scientology dávala bacha…“

„Nevím, o čem to vy dva melete, ale řekla bych, že se tady někdo sakra seknul. Jmenuju se Emerson. Moji rodiče – a ty budou pořádně rozčilený, až zjistěj, že jsem zmizela z nemocničního pokoje – jsou Daniel Watts a Karen Rosenthalová-Wattsová. Nechápu, proč si vy dva myslíte, že jsem Nikki – nejspíš Howardová, předpokládám. Protože to teda fakt nejsem.“

Oba se na mě zadívali – tak nechápavě, že to na mě nemohli hrát. Jejich pohledy byly stejně dutý, jakým vynikala Frida, když jsem se jí tu a tam snažila vysvětlit princip počítačovejch her.

Ale to mě nikdy předtím nezarazilo, a nenechám se tím vytočit ani teď.

„Celkem nedávno,“ pokračovala jsem, „jsem návštěvovala třetí ročník Alternativní střední školy Tribeca. Asi tak před měsícem jsem měla… já nevím… nějakou nehodou. Podrobnosti zatím moc neznám. Když jsem se probudili, byla jsem v nemocničním pokoji, ze kterýho jste mě unesli. A ráda bych se tam vrátila. Hned.“

Při posledním slově mi hlas hystericky přeskočil do: tule. Ale jinak jsem přednesla svou řeč s obdivuhodným sebeovládáním. Větším, než ho ve mně v tu chvíli S ohledem na to, že mě proti mý vůli zadržuje v limuzíně dvojice mladistvejch zločinců.

A taky jsem si všimla, že mi ani jeden z těch únosců nenabídnul plechovku s pitím. A to jsem měla pořádnou žízeň.

Slůvko „panebože“ bylo to jediný, čím Brandon komentoval moje vystoupení. A spíš mu uklouzlo, jako by to ani říct nechtěl.

„Já vím,“ ozvala se Lulu, jako by ze mě nedokázala odtrhnout ten svůj totálně ohromenej pohled. „Ale až ji přivezem domů, určitě to rozchodí. Až uvidí všechny svoje věci a tak. Jen se podívej, co má na sobě za šaty. Kdyby byla při smyslech, neoblíkla by si to ani po smrti.“

Uvědomila jsem si, že je řeč o mý nemocniční košili. Přej šaty.

„Tak dost,“ vyhrkla jsem. Naklonila jsem se na sedadle a oslovila toho jejich šoféra: „Tome, obraťte to a zavezte mě zpátky do nemocnice, nebo vás obviním ze spoluviny při únosu.“

Limuzína se k mýmu úžasu zastavila. Ale jen proto, že jsme dorazili na místo.

„Promiňte, slečno Howardová,“ ozval se řidič a znělo to upřímně zarmouceně, „ale jenom plním rozkazy.“

„Proč mi tak všichni říkáte?!?“ zaječela jsem.

„Jak to myslíte, slečno?“ nechápal Tom.

„Slečno Howardová,“ zasyčela jsem. „Nebo Nikki.“

„No… Tom se zatvářil rozpačitě, „nejspíš proto, že se tak jmenujete, ne?“

„Už jsem přece vysvětlovala, že se jmenuju Emerson Wattsová,“ pronesla jsem s pohledem upřeným na řidiče. „Nejsem žádná Nikki Howardová.“

„Ehm, ve skutečnosti, slečno,“ pronesl Tom s pohledem upřeným do zpětnýho zrcátka, „bych řekl, že se mýlíte.“

Zvedla jsem oči k zrcátku.

A pak jsem zaječela.

Jo. Taky byste zaječeli, kdybyste viděli tu tvář, která se na mě dívala.

Nejenom tvář někoho jinýho... ale tvář, která se objevovala na obálkách časopisů, na bocích autobusů a na telefoních budkách po celým městě. A tělo pod ní bylo většinou jen v podprsence a kalhotkách.

No fakt. Zírala jsem do zrcátka a Nikki zírala na mě.

A když jsem zvedla ruku, abych si v hrůze zakryla tvář – Nikki ji zvedla taky.

Spustila jsem ruku – a Nikki mě napodobila.

V tu chvíli jsem se začala neovladatelně třást.

A nešlo to zastavit.

„Jak…“ vypravila jsem ze sebe do prázdna. „Jak se tohle… mohlo stát?“

„To se právě snažíme zjistit,“ ozvala se Lulu. „Už cháoeš proč jsme tě museli unýst? A proč jsme museli zasáhnout??!

Prohrábla jsem si roztřesenýma prstama vlasy… Nikkiny vlasy. Splývaly mi z hlavy (Nikkiny hlavy), stažený do ledabylýho culíku (proto jsem neviděla jejich prameny na ramenou). A v nemocničním pokoji nebyly žádný zrcadla.

„Já jsem… jsem… modelka“ zaúpěla jsem na svůj odraz, v zrcadle.

A konečně mi došlo, proč mi hlas zněl od začátku tak divně. Protože mi nepatřil. Byl to hlas Nikki Howardový, udejchanej, vysokej a holčičí… úplně jinej než ten můj.

„Přesně tak,“ souhlasila Lulu. „Tak už si na mě vzpomínáš? Jsem Lu-Lu. Lulu Collinsová. Tvoje spolubydlící. Z podkroví.“

Zírala jsem na ni. Zdálo se, že jí na mně doopravdy záleží. Až na tu směšnou černou kombinézu jako z Mission: Impossible – což byla asi její představa, jak se na akci oblíká ti únosce, jako kdyby nějakýho opravdovýho únosce někdy napadlo obout si na práci černý semišpvý kozačky nad kolena s deseticentimetrovýma podpatkama – vypadala zranitelně a docela hezky, s těma očima obtaženýma černou linkou, třpytivým leskem na rty a útlou postavičkou.

Pak jsem se vzpamatovala. To nejsem JÁ, o koho si dělá starosti. Je to Nikki Howardová.

Což já – navzdory odrazu ve zpětným zrcátku – rozhodně NEJSEM.

„Tak pojď,“ vyzval mě Brandon a vzal mě zlehka za ruku. „Pojď s námi nahoru do bytu a popovídáme si. Určitě se budeš chtít převlíknout, ne? A něco sníst?“

Přes to všechno, co jsem právě zažívala – že na mě ze zpětnýho zrcátka zírala cizí tvář, že mě unesli Lulu Collinsová a Brandon Stark, kterýho People zařadil mezi nejpřitažlivější mládence na světě, že mí rodiče nemaj ponětí, kde jsem, a nejspíš už umíraj strachy kvůli tomu, že jsem fuč a že mi celou dobu lhali a bránili mi podívat se na sebe do zrcadla –, jsem při tom posledním slově nedokázala potlačit zakručení v žaludku. Protože popravdě řečeno… umírala jsem hlady.

To zakručení slyšeli všichni. Brandon přesunul dlaň na moje zápěstí – totiž na zápěstí Nikki Howardový, protože moje rozhodně nebylo tak kostnatý, a na tomhle taky chyběl žlutej pásek Udatných i věčnej náramek, co mi upletla Frida, když jsme spolu byly na táboře jako praktikantky –a něžně mě vyzval: „Tak pojď. Dáme si něco k jídlu.“

„Přesně.“ Lulu najednou ožila. „Máme tam zbytek pikantního mořskýho okouna od Nobua – tvoje nejoblíbenější pochoutka. Stačí ho jen strčit do mikrovlnky.“

Pak už si pamatuju jen to, že jsme pochodovali přes rozlehlou mramorovou halu – ukázalo se, že Nikki Howardová a Lulu Collinsová spolu bydlej v přestavěný policejní stanici v SoHo, ani ne pět bloků od našeho domu – a nastoupili do výtahu, kterej byl samej chrom a mahagon. Little boy si cvrnknul do štítku čepice a zašveholil: „Slečno Howardová, to je ale překvapení. Dlouho jste tady nebyla!“

„Jo,“ přikejvla jsem. Ještě že mě Brandon Stark přidržoval, jinak bych v tu ránu upadla. Nejen hlady, ale hlavně totálně vyděšená z toho, co se mi stalo.

Nehledě na to, že jsem pochodovala po světě v těle někoho jinýho. Bosá. A v nemocniční košili.

Jenže liftboy se netvářil, že by ho to nějak zaskočilo. Když jsme vyjeli nahoru, otevřel dveře do Nikkina a Luluina bytu a popřál nám „Dobrou noc, slečno Howardová, slečno Collinsová a pane Starku“ naprosto příjemným a zdvořilým hlasem bez nejmenšího náznaku údivu.

Moje bosý nohy se zabořily do hlubokýho, neskutečně měkoučkýho bílýha koberce. Zjistila jsem, že stojím v nepředstavitelně prostorným podkroví s obrovským mramorovým krbem (nezapáleným) na jednom konci a dokonale vybavenou kuchyní na druhým – samá černá žula a nerez. Strop se mi zvedal skoro čtyři metry nad hlavou a ve všech stěnách byly zasazený vysoký okna, kterýma byly na jedný straně vidět střechy SoHo, na druhý Lower East Side.

Každej kousek vybavení musel stát majlant. A byl supermoderní. Nad krbem visela obrovská plochá obrazovka předvádějící vnitřek akvária, takže to vypadalo jako opravdový akvárko, ne televize. Všude kolem byly rozmístěný bílý pohovky, který působily dojmem, že když se do nich svalíte, spolykaj vás celý. Na konferenčním stolku ležely; časopisy. A na jejich obálkách byla rozesmátá tvář Nikki Howardový.

Nebo, jak bych měla nejspíš říct… moje tvář.

Brandon mě dokormidloval k jedny z pohovek a mírně mi zatlačil na ramena, aby mě do ní usadil. Její měkkost mě okamžitě pohltila.

„Udělej si pohodlí, Nik,“ vyzval mě ustaraně. „Lulu, můžeš jí přinýst něco k jídlu?“

„Hnedka jdu na to,“ hlásila Lulu ode dveří mrazničky.

„A nejdřív něco teplýho k pití,“ dodal Brandon se starostlivým výrazem. „Celá se klepe.“

Rozhlídnul se kolem a zahlídnul krémovou deku, přehozenou přes jednu z těch bílejch pohovek. Došel pro ni, zabalil mě do ní a opatrně zastrkal růžky. Deka byla lehoučká jako chmýří pampelišky. Všimla jsem si cedulky, která na ní byla přišitá.

Stoprocentní kašmír.

Jak jinak.

Když Brandon skákal kolem mě a balil mě, zvedla jsem oči a setkala se s jeho pohledem. Fakt vypadal moc hezky, leda pokud se vám líbej tyhle naprosto dokonalý a upravený týpci, což není můj případ. Mám radši kolohnáty s přerostlýma vlasama a geniálním počítačovým mozkem. Nebo jsem si to aspoň vždycky myslela. Ale musím přiznat, že oči Brandona Starka byly ve světle toho bláznivýho supermoderního lustru nádherně zelený.

„Hej,“ oslovil mě něžně, když se naše zraky setkaly. „Ahoj.“

Neměla jsem ponětí, co má za lubem. Asi proto, že jsem ještě nikdy žádnýho kluka necejtila tak blízko… až na Christophera.

Jenže ten na mě nikdy nemyslel jako na holku. No… až na Gabriela Lunu.

Což byla halucinace. Nebo ne?

Ale každopádně, jak jsem mohla vědět, že když se ke mně nějakej kluk naklání, chce… chce se o něco pokusit? Napadlo mě, že mám na tváři něco, co by mi Brandon rád setřel.

Až na to, že na ní nic nebylo. Ledaže by mi to chtěl očistit svou pusou, protože jeho rty vzápětí přistály na mejch. A já si uvědomila, že mě líbá Brandon Stark.

Líbá? Tak to prr. Pokouší se mi dávat dejchání z úst do úst.

A ke svýmu úžasu jsem zjistila, že se mi to moc líbí.

Přesnějc řečeno, líbilo se to tělu Nikki Howardový. Jak jinak se dá vysvětlit, že jsem ho taky začala líbat? I když jsem to předtím v životě nedělala!

Najednou mi došlo, proč z toho všichni dělaj takovou vědu. V milostnejch románkách, který Frida nechávala povalovat po celým bytě (a který jsem občas přelouskala, když jsem nenašla nic lepšího) se hrdinky v jednom kuse rozplývaly nad tím, jakej to byl pocit, když je políbil muž, do kterýho byly zamilovaný. Tvrdily, že se jim „rty proměnily ve žhavou lávu“ a „v nitru jim zahořel plamen“.

Mně v nitru rozhodně žádnej plamen nezahořel. A moje pusa se neproměnila ve žhavou lávu (ať už se tou lávou myslí, co chce).

Ale polilo mě příjemný horko. Vážně moc příjemný.

A to do Brandona ani nejsem zamilovaná. Představte si, jaký to asi musí bejt, když se líbáte s někým, koho fakt milujete. Jaký by to bylo, kdyby mě políbil… dejme tomu… Christopher.

A v tu chvíli jsem si umínila, že i když se to mýmu tělu – nebo teda Nikkinýmu tělu – tak zamlouvá, rozhodně to nemíním dotáhnout někam dál. Zvlášť když se zdálo, že se tohle líbání může hodně, hodně nenápadně proměnit v něco, co už nedokážu zastavit.

„Mmmm,“ zamumlala jsem a odstrčila ho tak prudce, až se naše rty s hlasitým mlasknutím rozpojily.

A Brandon ztratil rovnováhu, takže se málem skácel na pohovku obličejem napřed.

„Co je?“ zeptal se a znělo to ublíženě. Narovnal se. „Stejskalo se mi! Co je to s tebou?“

Řekla bych, že pro většinu holek by líbání s Brandonem Starkem – kterej dělá svý pověsti idolu čest, to se musí nechat – bylo nepředstavitelně vzrušující. Tak například Frida by z toho, že ji Brandon políbil, šílela nadšením. Vím nabeton, že by si užívala i to, kdyby ji unes.

Koneckonců i já jsem dokázala ocenit, že Brandon vypadá superdobře a že mu na mně upřímně záleží.

Jenže v tom byla právě ta potíž. Nezáleželo mu na mně.

Záleželo mu na Nikki Howardový.

A mně zase nezáleželo na něm.

„Já… m-mrzí mě to,“ vykoktala jsem zmateně. Protože mě to fakt mrzelo, když jsem viděla jeho zmatenej, ublíženej výraz. A taky když jsem ucejtila závan chladnýho vzduchu v místech, kde se naše rty před chviličkou dotýkaly. Nějaká část mýho já toužila líbat se s ním dál. Protože víte co? Líbání se rozhodně nepřeceňuje. Vůbec ne. „Já jenom… že tě ani neznám.“

„Už spolu chodíme dva roky!“ vyjekl Brandon a jeho bolestnej výraz se prohloubil. „Teda, s přestávkama. Jak to, že si to nepamatuješ?“

Zachumlala jsem se do deky. Nevěděla jsem, co jinýho bych měla udělat. Anebo říct. Moje rty byly celý opuchlý z toho, jak mě před chviličkou líbal. A taky mě poškrábal na tváři svým strništěm.

Pálilo to.

Ale… tak nějak příjemně. Nepopírala jsem, že cejtím takový sladký mravenčení v místě, kde se naše rty dotýkaly. A dokonce jsem cejtila, jak se mi dole v břiše (nebo v nitru?) rozpaluje něco jako plameny.

Kristova noho! Nikki Howardová je normální děvka! Anebo jsem děvka já – jenom jsem zatím neměla příležitost to zjistit!

Co to se mnou je? Proč se o tohle, co jsme před chvílí dělali s Brandonem, nikdy nepokusil Christopher? Mohli jsme spolu celou dobu chodit, místo abysme hráli pitomé Poslání!

Jéžiši, počkat… co to proboha melu? CO? Co se to se mnou děje?!?

Naštěstí se zrovna v tu chvíli objevila Lulu s náručí šatů.

„Tady máš,“ ozvala se a podala mi něco, co vypadalo jako džíny, tričko a nějaký nabíraný spodní prádlo. „Napadlo mě, že by ses třeba chtěla převlíknout. Éé, ty šaty, co máš na sobě, ti moc nesedej, víš?“

„Chm,“ povzdychla jsem si, „to je nemocniční košili jestli to náhodou nevíš. Ale dík.“ Zvedla jsem kupku oblečení a rozhlídla se po podkroví.

Lulu si povzdychla. „Pořád nedokážu pochopit, že si to nepamatuješ. Tvůj pokoj je přece tamhle,“ ukázala najed z dveří, co vedly z kuchyně. „Než se oblečeš, jídlo bude hotový.“

Poděkovala jsem jí a vstala, pořád zabalená v dece. Cestou napříč bytem jsem Brandonovi nevěnovala jedinej pohled. Chodit v tom novým těle mi připadalo…

… divný.

Ale cejtila jsem, jak na mně Brandon celou dobu visí očima.

Ne že bych mu to měla za zlý. Jestli zažíval při líbání podobný pocity jako já, nejspíš pro něj bylo dost těžký nerozběhnout se za mnou a nezačít s tím znova.

Jak to, že se zamilovaný lidi nelíbaj v jednom kuse? Je to fantastický.

Panebože. Je to sotva pět minut, co jsem zjistila, že jsem: modelka, a už to dělá s mým mozkem tohle? Budu se muset začít víc hlídat.

Otevřela jsem dveře do pokoje Nikki Howardový s úlevou, že se zbavím Brandonova žádostivýho pohledu – a do nosu mě udeřila omamná vůně růží.

Vzápětí jsem pochopila, co ji způsobilo. Na Nikkině toaletním stolku trůnil obrovskej koš s růžema – ten, o kterým Lulu vykládala, že mi ho poslal Gabriel Luna. Až na to, že ten „koš“ byla ve skutečnosti obrovská bedna… naplněná až po okraj růžema.

Jéžiši. Gabriel se tady doufám nevyskytuje?

Nikkina ložnice, aspoň jak jsem si všimla, se podobala jejímu obýváku… byla celá bílá, s hustým heboučkým kobercem a širokou měkoučkou postelí. Jedinou barevnou věc v místnosti představovaly Gabrielovy růže. Okna, který se zvedaly od podlahy až ke stropu, byly zatažený bílýma hedvábnýma závěsama. Nad bílým toaletním stolkem viselo obrovský zrcadlo (napůl zakrytý bednou od Gabriela). V něm jsem uviděla svůj odraz: bledá, vyzáblá blonďatá holka v nemocniční košili, s vyděšeným výrazem, náručí šatstva a kašmírovou dekou, která jí visí z ramen.

Jo. Bezkrevná hubená blondýna, která – pokud Fridino CosmoGIRL! nekecá – vydělává dva tácy denně.

Na rozdíl od mýho pokoje u nás doma si Nikki nevyzdobila stěny pohlednicema, výkresama ani plakátama filmů, který má ráda. Nepovalovaly se tady ani hromady sci-fi a fantasy knížek a časáků, ani japonský komiksy, který by se vršily do štosů a hrozily, že se každou chvíli zřítěj. Vlastně tady nebylo nic jinýho než její fotka na nočním stolku. Měla sice počítač – notebook značky Stark v příšerný růžový barvě, odloženej na toaletním stolku vedle postele –, ale jinak byla tahle ložnice skoro prázdná. Až na plochou televizi (značky Stark), připevněnou na stěně proti posteli.

A kosmetiku. Nic víc, jak jsem zjistila, když jsem začala vytahovat jednu zásuvku po druhý a hledat… já vlastně nevím co.

A co jsem našla? Řasenku. Lesk na rty. Spoustu lesků na rty.

Nikki jich nejspíš měla fakt šílenou spotřebu, když si vemu, jak často se asi líbala. Musela si je pak pořád znovu nanášet.

A když jsem otevřela další dveře, zjistila jsem, že obyvatelka tohohle pokoje sice nejspíš nemá žádný knížky, zato vlastní spoustu oblečení. Byla tam celá šatna a v ní – no vypadalo to jako tisíce košil, blůzek, sak, džínů, kalhot, šatů a sukní, všech střihů a barev, každý pověšený na sólo dřevěným ramínku. Některý z těch modelů byly úplně a a ještě na sobě měly cenovky. Našla jsem pár džínů za čtyři stovky a jedny hezký, ale dost obyčejný šaty, na kterejch byla cenovka tři tisíce (ale to musela bejt chyba). Pod ramínkama i nad nima visela spousta polic, ve kterejch byly nacpaný stovky kabelek, tašek, batůžků a bot všech možnejch typů… kozačky, lodičky, sandály, šněrovacíboty, jehly, polobotky, a z nějakýho důvodu dokonce i dřeváky, skoro jako z holandskýho kroje.

Blesklo mi hlavou, že kdyby se tady ocitla Frida, měla by pocit, že umřela a dostala se do nebe. To já jsem si připadala zmatená. Která holka v mým věku si může dovolit džíny za čtyři stovky? Kdo vůbec potřebuje džíny za čtyři stovky? A kdo jí všechny ty věci udržuje tak… v pořád: Působilo to trochu strašidelně. V tyhle šatně se mi ani trochu nelíbilo.

Rychle jsem vycouvala a zkusila druhý dveře… ha, Nikkina koupelna.

Tahle místnost nebyla na rozdíl od zbytku podkroví bílá. Na stěnách svítily hnědošedý mramorový obkladačky – až na jednu zeď, která byla celá zrcadlová. Na jedny straně stál sprchovej kout, na druhý vana s vířivkou. Zrcadlo nad dvojitým umejvadlem bylo obklopený světlama jako ve zkušební kabince v obchodě. Holka, která na mě odtamtud mrkla, vypadala vyděšeně.

Odložila jsem hromadu oblečení, který mi přinesla Lulu, a stáhla si gumičku ze svýho (totiž Nikkinýho) copu. Vlasy se mi rozsypaly po ramenou a měly strašně daleko do těch, co jsem mívala dřív, teda pokud si to ještě dokážu vybavit. Nebyly tvrdý a hnědý, ale hedvábný a plavý, nakadeřený v dokonalejch vlnách – i když je očividně dlouho nikdo ne-kartáčoval ani nemyl. Aspoň poslední dobou.

A když jsem si šáhla na lopatky a rozvázala si nemocniční košili, která mi (totiž Nikki) spadla k nohám, zírala jsem na tělo, který s tím mým taky nemělo nic společnýho. Bylo stejně bezchybný – aspoň podle měřítek Chodících mrtvol –jako to, který jsem mockrát viděla v reklamách na prádlo Victoria’s Secret, ve kterejch vystupovala Nikki Howardová. Takže žádný překvápko. Ani náhodou.

Až na to jediný a podstatný: že tohle dokonalý tělo teď zřejmě patří mně.

Odvrátila jsem se od zrcadla a nasoukala se do věcí, co mi nabídla Lulu. Nejdřív nabíraný růžový kalhotky a stejnou podprsenku. Pak džíny, který ke mně přilnuly jako druhá kůže, a tričko – přes prsa mělo kudrlinkovým písmem vytištěný BABY SOFT a nedalo si moc práce schovat to, co zdůrazňovala podprsenka. Bylo úplně jiný než trička, který jsem měla doma ve skříni a který jsem si vybírala s úmyslem zakrýt to, co Nikki Howardová toužila ukazovat.

Pak jsem vtrhla do šatny a vylovila z police boty s tím nejnižším podpatkem, jaký jsem tam vyhrabala. Nazula jsem si je.

Naposled jsem se podívala do zrcadla, který mi zřejmě patřilo – ale já bych ho nikdy, ani za milion let, nedokázala udržovat takhle čistý –, a odklopýtala zpátky ke dveřím, otevřela je…

A vtom se na mě zase někdo vrhnul.

Nic se mi naštěstí nestalo. Protože tentokrát to nebyl útočnik z SPS a neměl na tváři chirurgickou roušku. Na vejšku měřil sotva třicet čísel a vážil tak tři kila. Když mě uviděl vycházet z Nikkiny ložnice, vystartoval ke mně jako dělová koule z bílýho plyše opatřená růžovým jazýčkem.

„Promiň!“ zavolala Lulu z kuchyně, když viděla, jak na mě doráží rozdivočelá fenka. „Měla jsem ji zamčenou u sebe v pokoji a vzpomněla jsem si na ni až teď. Koukej, jak je šťastná, že tě zase vidí! I když nás si nepamatuješ, Cosabellu si přece pamatovat musíš! Pojmenovalas ji přece po svý oblíbený značce prádla!“

Až na to, že nemám žádnou oblíbenou značku prádla. Leda snad Belindu.

Přestože jsem Cosabellu neznala, Cosabella viditelně znala mě. Jakmile jsem se usadila do měkký bílý pohovky, kterou jsem před pár minutama opustila, vyskočila, zavrtěla pahýlkem ocásku, postavila se na zadní a začala mě zuřivě olizovat.

A mně to nevadilo. Fakt ne. Protože po tom šoku, co jsem zažila, mi to připadalo vážně milý.

„Ehm.“ Brandon se posadil na protější pohovku a pozoroval mě s ustaraným výrazem v obličeji. Ale ne proto, že by uvažoval o dalším líbání, jak jsem se vzápětí dovtípila. Bohužel. „Přestáném už chodit kolem horký kaše. Tak kdo, ti to udělal, Nikki? Al-Kájda?“

„Brandone!“ vykřikla Lulu z kuchyně.

„No jasně!“ ohradil se. „Jestli chtěli zasadit úder svobodnýmu světu, tak proč by neměli napadnout Tvář Starku, nejmilovanější americkou modelku?“

„Al-Kájda nevytluče z člověka paměť,“ odsekla Lulu od pultu s černou žulovou deskou. „To dokážou jenom scientologové.“

Brandon se na mě vážně zadíval. „Byli to scientologové, Nikki?“

„Tak hele,“ ozvala jsem se. Promnula jsem si spánky – přesnějc řečeno, promnula jsem Nikkiny spánky, ale očividně to teď byla součást její hlavy. „Musíme si udělat jasno v jednom. Já vím, že vypadám jako Nikki Howardová. A vím, že mluvím jako Nikki Howardová. Vím, že jsem teď v bytě Nikki Howardový, mám na sobě její šaty a její pes mi olizuje obličej. Ale nejsem Nikki Howardová. Jasný?“

„Jo,“ souhlasil Brandon. „Až na to, že… seš.“

„Nejsem,“ opakovala jsem rozhořčeně. „Podívejte, já nevím, co se stalo. O nic lip než vy dva. Ale vážně nejsem Nikki.“

„Ale jak by to bylo možný?“ Lulu se vynořila z kuchyně. Všimla jsem si, že nese jídlo… fůru jídla.

A vůně, která z něj stoupala, byla tak lahodná.

Což nedávalo moc smysl, protože když jsem si všimla, co to je (když přede mě Lulu odložila talíř na stolek s bílou mramorovou deskou), zjistila jsem, že to není nic, nad čím by se mi normálně sbíhaly sliny. Teda dřív. Slibovanej mořskej okoun – zkrátka ryba. A ryby já nejím. A miska polívky. Vypadala tak nějak japonsky, aspoň podle těch mořskejch řas a kousků tofu, co v ní plavaly. Jedním slovem… fuj. Tofu nenávidím a řasy jakbysmet. A navrch šálek zelenýho čaje.

Kterej bych jaktěživo nepolkla.

Až na to, že Nikki zřejmě jo, protože v příštím okamžiku už jsem si lila zelenej čaj s plnou parádou rovnou do krku. A vzápětí jsem se pustila i do tý japonský polívky a do okouna.

A všechno to bylo tak strašně dobrý, že jsem si vůbec nepamatovala, že bych někdy jedla něco tak skvělýho.

A nemyslete si, že si toho Lulu a Brandon nevšimli. Dívali se, jak se cpu, a Lulu se ozvala (znělo to skoro obdivně): „Ten mořskej okoun od Nobua bylo tvoje nejoblíbenější jídlo.“

Teprve to mě přimělo odložit vidličku. I když je pravda, že v tu chvíli už bylo stejně po rybě. A s polívkou jsem taky pořádně zatočila. –

„Heleďte, vy dva,“ ozvala jsem. „Tak znova – nejsem Nikki Howardová. V první řadě vás vůbec neznám. Teda, abych byla přesná… znám vás z časáků a tak, ale… nic o vás nevím.“

Brandon se zachmuřeně podíval na Lulu. „Odstrčila mě, když jsem ji políbil.“

Lulu se na mě pohoršené zamračila. „Nikki! Ty seš teda potvora!“

Cejtila jsem, jak rudnu až po kořínky vlasů. Kdyby tak věděli… kdyby věděli, že odstrčit ho bylo to poslední, co jsem chtěla udělat…

„To se vám právě snažím vysvětlit!“ zaječela jsem. „Nejsem Nikki! Jsem Emerson – fakticky.“

„Já vím, Nikki,“ ozvala se Lulu a soucitně mě poplácala po ruce. „Proto jsme museli zasáhnout. Abysme ti pomohli vzpomenout si, kdo seš – žádnej Emerson. Koukej.“ Sehnula se a vytáhla zpod pohovky album s černýma deskama. „Tvoje portfolio. Tohle ti určitě oživí paměť.“

Otevřela album na první stránce, kde byl výstřižek z časopisu a na něm Nikki v plesovejch šatech, jak vyskakuje do vzduchu na trampolíně. „Tohle je tvůj první snímek pro Obchodní řetězec Stark, kdyžs začínala. Pamatuješ? To bylo předtím, než jsme se seznámily, když tě Rebeka přivezla do New Yorku. Na Rebeku se pamatuješ? Na svou agentku?“ Protože jsem na ni nechápavě civěla, přidala plyn. „Musíš si přece pamatovat, jaks podepsala smlouvu s Fordem. Říkali, že seš ta nejlepší patnáctiletá profesionálka, jakou kdy viděli. Že seš zralejší než většina dvacítek, který pro ně pracujou.“

„Ehm,“ ozvala jsem se, „jak už jsem řekla, nejsem Nikki. Jsem Emerson Wattsová –“

„Emerson Wattsová!“ Brandon zamžikal. Soustředil se… což pro něj, jak se zdálo, nebylo vůbec snadný. „Emerson Wattsová… Proč mi to jméno zní tak povědomě?“

„Pšššt,“ okřikla ho Lulu. „Neruš.“ Obrátila další stránku v albu. „Sleduj, Nikki. Jen se koukni na tohle. Tadys poprvý předváděla pro Chanel. Pamatuješ, jak jsem seděla v první řadě? A pak jsem se tě na tý párty po přehlídce zeptala, jestli tě ty gladiátorský sandály nedřou, a tys odpověděla, že dřou jako –“

„Emerson Wattsová,“ zopakoval Brandon. Tvářil se, jako by ho něco bolelo. Asi od toho, jak hrozně se snažil zaměstnat mozkový buňky. „Vážně, už jsem to někde slyšel…“

„Nevšímej si ho,“ doporučila mi Lulu a otočila další stránku. „Je jen přetaženej. Předevčírem byl až do rána na nohou. Tancoval v Jeskyni. Hele! Tady je tvoje první focení pro Victoria’s Secret!“

Zírala jsem na fotky a tiskla k sobě Cosabellu. Nezdálo se, že by to zvíře chtělo hned tak opustit můj klín. Vlastně to vypadalo, že už to nehodlá udělat nikdy. Což mi nevadilo. Líbilo se mi, jak se mi tiskne ke stehnům… teda ke stehnům Nikki. V tom, jak mě ten tvoreček zbožňoval, bylo něco báječně uklidňujícího. Co na tom, že ve skutečnosti zbožňuje někoho úplně jinýho?

Na fotkách jsem poznala tělo, který jsem před chvilkou zahlídla v koupelnovým zrcadle. Upravený na focení spodního prádla vypadalo ještě dokonalejc.

Pokud mi chce Lulu osvěžit paměť, nechápu, proč mi ukazuje Nikkino portfolio, a ne její rodinný album.

Ale vzhledem k tomu, že jsem obyčejná středoškolačka polapená v těle jedny z nejznámějších světovejch supermodelek, to možná zase tak uhozený nebylo. Pokud mě ta holka chce ubezpečit o tom, kdo vlastně jsem, zalistovat fotkách podprsenek vykládanejch diamantama není úplně nejhorší strategie.

„Jé,“ vydechla Lulu, když obrátila stránku, „a tady je tvůj první tištěnej inzerát na novou řadu spodního prádla! Vidiš jak ti to tady sluší? Tvoje oči maj stejnou barvu jako tyhle safíry… a není to vůbec retušovaný na počítači, víš? Máš fakt takovouhle barvu –“

„Už vím!“ vyhrknul zničehonic Brandon a obě nás vyděsil – i Cosabellu, která zvedla hlavičku z mýho klína a zvědavě se na něj zadívala. „Emerson Wattsová! To je ta holka, na kterou spadla plazmová obrazovka při slavnostním otevření tátova novýho obchoďáku v SoHo!“

Zamrkala jsem. Při slovech plazmová obrazovka jako by se probudilo něco zasutýho hluboko v mý paměti… Vzdáleně – jako by se mi to kdysi dávno jenom zdálo – jsem si vybavila den, kdy jsme šli s Christopherem a Fridou na slavnost do obchodního domu Stark… vzpomínky se mi vracely nejdřív jako pramínek… a pak jako povodeň.

„Jo!“ vykřikla jsem, spráskla ruce a znova polekala Cosabellu. „To je vono! To jsem byla já! Já jsem Emerson Wattsová! Byla jsem tam!“

„To já taky!“ vyjekla Lulu a panenky se jí rozšířily. „Panebože! To byla hrůza! Nikki, takže si na to pamatuješ?‘ Omdlelas tam!“

„Nejsem Nikki,“ připomněla jsem jí. „Jsem Emerson Wattsová. Já jsem ta holka, co na ni spadla plazmová obrazovka.“

„Víš, Nikki, normálnější tam vodpadla.“ Lulu se rozhodla moje protesty přejít a pustila se do vysvětlování. „A pak k tobě skočil ten Gabriel Luna a popad tě do náruče, ale nedokázal tě probrat. Nikdo to nedokázal. Přiběhli taky doktoři ze záchranky a –“ Lulu naklonila hlavu a vyčítavě se na mě zadívala – „a to bylo naposled, co jsem tě viděla! Kelly tvrdila, že ti diagnostikovali hypoglykemii a že chvíli potrvá, než se dáš dohromady. Ale já věděla, že je to kec. lak zaprvý ses nikdy nezmiňovala o hypoglykemii. Leda o překyselení žaludku. Ale o hypoglykemii nikdy. A taky bys mi přece dala vědět, kde seš. A nikdy bys neopustila Cosy!“

Podívala jsem se na pejska na klíně. Ne. Cosy by neopustil nikdo.

Pokud by měl na vybranou.

„A taky bys mi určitě zavolala,“ přidal se Brandon. Když jsem se na něj podívala, vycejtila jsem, že si mě prohlíží tak… jak na mě ještě žádnej kluk nekoukal.

Teda až na Gabriela Lunu, tehdy v nemocnici.

Jenže – jak jsem si vzápětí uvědomila a píchlo mě z toho u srdce – jsem to nebyla já, na koho se Gabriel tak láskyplně díval. Byla to Nikki Howardová. Nikki Howardová, kterou vzal do náručí, když omdlela na slavnostním otevření Starkova obchoďáku, a za kterou pozdějc proklouznul do nemocničního pokoje.

No jasně! Jak jsem mohla bejt tak pitomá?! Jak jsem si jen na chvíli mohla myslet, že by Gabriel Luna přines růže mně! Protože ty kytky mi nepatřily.

Patřily Nikki Howardový.

Páni. Jak velká naivka člověk může bejt? Proč by nějakej kluk nosil kytky holce jako já – normální holce –, když se poblíž vyskytuje někdo jako Nikki Howardová? Dokonce ani Christopher od ní nedokázal v jednu chvíli odtrhnout oči, když se dostala do jeho zornýho pole – tehdy na slavnostním otevření Starku. A to nepatří ke klukům, který by odrovnala každá mini. U nás ve škole se přece Whitney a Chodícím mrtvolám vždycky vysmíval.

Ale teď se mi vybavilo, jak se očima přilípnul k Nikinu poprsí.

Což teď bylo moje poprsí… aspoň prozatím.

Co to teda znamená? Jako pro můj vztah s Christopherem?

Moje hruď se při tom pomyšlení trochu vypjala.

Pak jsem si vzpomněla ještě na něco: jak Christopher tehdy ve Starku prohlásil, že vypadám „dobře“. Jenže ten myslel mě, starou Em Wattsovou.-Bude si myslet, že vypadám dobře i jako Nikki Howardová?

Dost jsem o tom pochybovala.

„A tak jsem tě začala hledat,“ pokračovala Lulu. „Nejdřív jsem obvolala všechny místa, kam bys mohla zmizet, kdybys odsud chtěla vypadnout – Bali, Mustique, Eleutheru. Ale nikde tě neměli přihlášenou pod žádným z těc falešnejch jmen, cos občas používala –“

„Pak s tím přišla za mnou,“ vložil se do vyprávění Brandon, „a já si promluvil s tátou. Protože, víš, jestli moh někdo vypátrat, kde vězíš, tak jedině táta. Jenže ten se hrozně vykrucoval.“

„To je teda fakt,“ potvrdila Lulu. „Řek Brandonovi, že seš v pořádku, ale že se potřebuješ z něčeho vzpamatovat. Což mi z fleku přišlo jako totální blábol. Protože kdyby ses jen potřebovala s něčím vyrovnat, svěřila by ses mně – a já bych ti pomohla. Vždycky jsem ti pomáhala, kdyžs měla potíže. Pamatuješ, jak ti Henry udělal ve vlasech ty barevný proužky? A tak mě napadlo, že tě možná zavřeli do nějaký léčebny – jako aby sis odpočinula, protože jsem věděla, že by sis nikdy nezaneřádila tělo nějakým drogovým svinstvem –, a proto tě nemůžou najít ani ty supové z bulváru –“

„– ale nikde tě neměli zapsanou, a tak jsem se nakonec vloupal k tátovi do kanceláře,“ líčil Brandon. „Prohlídnul jsem mu papíry a zjistil jsem, že seš pořád tady ve městě, v Manhattanský všeobecný na Šestnáctý ulici –“

„Že jsme tě měli doslova pod nosem!“ vypískla Lulu. „Celou dobu! A tak jsem se tam vydala na výzvědy, protože Brandon –“

Dědic Starkova impéria se zatvářil rozpačitě. „Napadlo mě, že mě třeba nechceš vidět. Kvůli Mische. Vážně, Nikki, já myslel, že seš na mě naštvaná, a proto nevoláš. Jenže Mischa, víš, v jednom kuse mi volala a chtěla přestat natáčet to album, co jí produkuju –“

Lulu po něm šlehla znechuceným pohledem, protože ji skočil do řeči. „Ale pak jsem tě uviděla a zjistila, že si na mě vůbec nepamatuješ. A bylo mi jasný, že s tebou něco provedli.“

Nebylo zrovna snadný sledovat jejich trochu překotný líčení toho, co se seběhlo od posledního dne, kdy – jak jsem si vzpomínala – jsem ještě byla sama sebou.

Ale jedna věc byla zřejmá. Toho dne došlo k něčemu moc, moc divnýmu.

„Počkej!“ vykřikla Lulu. „Už to mám!“

Brandon i já jsme se na ni toužebně zadívali. „A co?“ zeptala jsem se.

„Jak je možný, že vypadáš jako Nikki,“ vysvětlovala Lulu, „ale myslíš si, že seš Emerson Wattsová. Bože, to je přece jasný! Stěhování duší! Jako v tom filmu Mezi námi děvčaty!“

Teď byla řada na mně, abych nevěřícně zamžikala. „Ehm, Lulu…“ Je tragédie, že holky jako moje ségra vzhlížej k těmhle lidem. Jo, vypadá dobře. A je zazobaná. A možná – ale jenom možná – to myslí dobře.

Ale má mozek velikosti jepice.

„Nic takovýho jako stěhování duší neexistuje,“ poučila jsem ji.

„Jasně že existuje!“ vyhrkla rozrušeně Lulu. „Proč by se o tom jinak točilo tolik filmů, ha?!“

„Lulu,“ ozvala jsem se. Jak mám shrnout podstatu kvantový fyziky – nemluvě o biologickým aspektu věci – holce, která nejspíš přestala chodit do školy někdy v osmý třídě pokud ne dřív? „To, o čem mluvíš, je… absolutně vyloučený. Chápeš?“

„A jak si to teda vysvětluješ?“ zeptala se mě Lulu. Jeho velký hnědý oči byly vykulený a vypadaly nevinně. „Když na tu holku spadla televize, a tys – myslím jako Nikki – ležela v bezvědomí, vaše duše se vyměnily. Teď už nám zbejvá jen najít tu Emerson Wattsovou – ve který je uvězněná Nikkina duše – a vy dvě se prostě zase přehodíte. A všechno bude jako dřív.“

Brandon se zamračil. „Až na to…“

„Žádný až na to,“ okřikla ho Lulu. „Tak se to dělá. Jestli jste předtím byly obě v bezvědomí a vaše duše se prohodily, tak si to teď budete muset zopáknout. Majznem tě něčím přes hlavu a ji taky, abyste zase omdlely. Ale musíme to udělat opatrně, aby nedošlo k trvalýmu poškození. A taky aby ti nezůstala modřina, protože za chvilku se blíží jarní přehlídka v Miláně…“

„To teda nemůžeme,“ přerušil ji Brandon.

„Co tím chceš říct?!“ vyjekla Lulu. „Jasně že můžeme. Proč seš pořád tak negativní, Brandone? Kvůli tomu, že trávíš fůru času s Mischou a ona je pořád v depresi z toho, jak ji nechal ten její pilot –“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Brandon. „Nejsem negativní. Jenom říkám, že to vrátit nepude.“

„A proč?“ vyštěkla naštvaně Lulu. Ale u tak mrňavý a hezoučký holky bylo dost těžký brát její rozhořčení vážně. Vyznělo to, jako kdyby zavrčela čivava. „Jestli budem potřebovat nějakýho duchovního průvodce, pak můžu říct Jošimu, co se mnou cvičí jógu. Ten je hodně duchovně založenej.“

„O to tady nejde,“ zamumlal Brandon a tvářil se nějak nejistě. „Chci říct, že… že když jsem prohlížel ty tátovy papíry a hledal informace o Nikki, zjistil jsem tam ještě něco. O tý druhý holce, o tý Emerson Wattsový.“

Naklonila jsem se k němu, i když to nebylo snadný, protože ta měkoučká pohovka jako by do sebe člověka vážně vcucávala.

„Tak cos o mně zjistil?“ osmělila jsem se.

„No…“ Brandon zaváhal. „Podle tý zprávy, co měl táta na stole… když na tu Emerson spadla obrazovka… tak ta holka… chci říct ty… prostě… Umřela.“

„Ne!“ vyhrkla jsem otřeseně a zavrtěla zuřivě hlavou „To není možný.“

Brandon se tvářil, jako by mě litoval.

„Říkám ti jenom to, co jsem si o tom přečet,“ vysoukal ze sebe. „Táta z toho byl nepříčetnej. I když to maj na svědomí ty lidi z HUP nebo ŽUP –“

„Myslíš z HZŽP,“ opravila jsem ho.

„No. To je fuk,“ pokrčil ramenama Brandon. „Stejně to byla tátova vina. Měl to lip zabezpečit.“

„Měl ty obrazovky nechat přidělat pevnějc,“ přidala se Lulu.

„To jo,“ zamračil se Brandon a rozpačitě se ošil. „On je dal ale nechal přidělat pevně. Kdyby po nich někdo nestřílel z paintballový pušky, nikdy by nespadly –“

„Nevěřím ti!“ vyjela jsem na něj.

Zavrtěl hlavou. „Je mi to líto,“ prohlásil, „ale je to tak.

Jestli to chceš někomu vyčítat, zaměř se na ty demonstranty –“

„Nemyslím tu obrazovku,“ upřesnila jsem. Vyskočila jsem z pohovky, ale Cosy jsem nepouštěla. „Myslím sebe. Nevěřím ti, že jsem mrtvá.“

„No tak budeš muset,“ poznamenal suše Brandon. „Emerson Wattsová je po smrti. Bylo to i v novinách a na CNN a všude. Čet jsem dokonce i nekrolog. Byl přiloženej v tý tátovy složce.“

Připadala jsem si, jak by mě něco přejelo. Nic moc velkýho.

Jen parní válec.

Lulu, která se celou dobu kousala do rtu, se trochu uvolnila. „Hele, Nik, mrzí mě to. Ale Brandon má pravdu. Viděla jsem, jak se to na tu holku zřítilo, a ona… no… nevím, jak by se dalo něco takovýho přežít. Úplně ji to rozmáčklo. Jako brouka.“

„Jenže jestli jsem mrtvá,“ ozvala jsem se, když ze mě ten parní válec konečně vycouval a já dokázala zase promluvit – a taky se uklidnit rázováním po podkroví, do čehož jsem se okamžitě pustila –, „tak jak můžu bejt sakra tady? Jak to, že s várna mluvím? Jak to, že jsem zbodla mořskýho okouna?“

„No přece…“ Lulu se trpělivě nadechla. „Už jsem ti to vysvětlovala. Došlo ke stěhování duší –“

„Jéžiši!“ zaječela jsem. „Tak naposled! Nic takovýho neexistuje!“

„No jo, dobře,“ zamumlala Lulu. „Nemusíš na mě hned křičet.“

„Musí bejt ještě nějaký jiný vysvětlení,“ prohlásila jsem v chůzi. „Takže když připustíme, že Emerson Wattsová je po smrti, a já jsem Nikki Howardová, proč u mě v pokoji seděli rodiče Emerson? Proč tam nebyli rodiče Nikki?“

„Protože Nikki rodiče nemá,“ prohodila nenucené Lulu. „Od chvíle, co podepsala první smlouvu, se o sebe stará úplně sama.“

Přestala jsem pochodovat po obýváku a vytřeštila na ni oči. „O čem to mluvíš?“

„Nikki se s rodinou nikdy nestýkala,“ vysvětlila mi Lulu. „A víš dobře, žes nikdy – že ona nikdy – totiž… prostě o nich nikdy nemluvila.“

„Ani slovo,“ potvrdil Brandon.

„Jo,“ přikejvla Lulu. „Nikki zkrátka nemá žádný příbuzný. Aspoň takový, se kterejma by se bavila. Nebo o nich někomu vykládala. Já si myslím,“ naklonila se ke mně a ztišila hlas do spikleneckýho šepotu, „že jsou asi hrozně chudý. Takový ty, co žijou v obytnejch přívěsech.“

„Proč šeptáš?“ nechápala jsem.

„No…“ Lulu pokrčila ramenama. „Já ti nevím. Asi že není slušný mluvit o penězích. A Nikki vůbec nikdy nemluvila o svý rodině ani o tom, kde vyrostla nebo co zažila, než přišla do New Yorku a proslavila se.“

„Fajn.“ Vydala jsem se zase na pochod místností. To ovšem nevysvětluje, co dělali mř rodiče v Nikkině nemocničním pokoji.“

„Věděli, že tam přebejvá tvoje duše,“ vysvětlila mi bezelstně Lulu. „Její tělo je možná mrtvý, Brandone, ale její duch žije. Což nás samozřejmě vede k další otázce: kde je duše Nikki? Že by někde poletovala? Protože jestli jo, tak ji musíme chytit!“

„Musíme udělat jednu věc,“ ozval se Brandon a Luluini úvahy totálně zazdil. „Musíme zavolat Kelly a povědět jí, že máme Nikki doma. Ale že si neuvědomuje, co je zač. A pak se zeptáme Kelly, kde je pravá Nikki. Nebo přesnějc, vězí Nikkin duch.“

Zatékala jsem očima z jednoho na druhýho a uvažov jestli mě mohl unýst páreček ještě větších pitomců.

„Ty myslíš, že tohle je Kellyina práce?“ podivila se Lulu. „Vždycky mi na ní připadalo něco divnýho. Co je to za tiskovou manažerku, když ani nedokáže dostat Nikki v plavkách na obálku Sport Illustrated! V jednom kuse tvrdí, že na to má Nikki fůru času a že si nemá dělat starosti. Ale co je to za odpověď? Já se vsadím, o co chceš, že za tím stehováním duší bude Kelly –“

Brandonovu odpověď jsem už neslyšela, protože jsem se chytila za hlavu a nahmatala něco, co nebyly vlasy hladká pokožka.

Zastavila jsem se v půli kroku a zadívala se do vysokejch oken, ve kterejch jsem se odrážela – tak dobře, ve kterej se odrážela Nikki Howardová – a za kterejma svítily světla Manhattanu. Něco nebylo v pořádku. Něco…

Tady to je. Kolem celýho mýho – Nikkina – zátylku. Svraštělá jizva, skrytá pod blond vlasama. Nebolelo to, ale na dotek to bylo citlivý. V těchhle místech se stalo něco hroznýho. Něco mi tam nechalo tuhle hroznou jizvu, přes centimetr širokou a asi deset nebo dvanáct centimetrů dlouhou.

A já věděla, co to je. Věděla jsem to s určitostí díky těm pořadům o plastický chirurgii, na který jsme se s Christopherem koukali na Discovery. Někdo vedl řez vzadu na Nikkině zátylku, odtáhnul skalpelem vlasy a kůži a odhalil kosti její lebky.

Ale proč? Proč by někdo dělal tak strašnou věc? Ledaže by…

A vtom jsem si vzpomněla na něco, z čeho mi – nebo vlastně Nikki – ztuhla krev v žilách. Jedno deštivý nedělní ráno jsme se s Christopherem doma koukali na televizi a zobali při tom arašídy z pytlíku, kterej jsme propašovali Velitelovi pod nosem ze sámošky. Sledovali jsme pořad Mozková chirurgie – operace budoucnosti jsou nadosah.

Ne. To ne!

Co to v tom dokumentu ukazovali? Všechno se mi to rázem vybavilo – transplantace mozků. Tenkrát mi to znělo jako sci-fi.

Jenže vědci v Evropě dokázali, že mozek jako oddělenej orgán se dá transplantovat do jinýho zvířecího těla a to pak udržet naživu – nebo v chodu – spoustu dní.

„Super,“ chechtal se tehdy Christopher. „Já chci taky.“

V tom dokumentu říkali, že využití tohohle objevu v humánní medicíně brání jen etický souvislosti. Biomoralisti tvrdili, že je neetický využít tělo po mozkový smrti k transplantaci živýho mozku.

„Neetický, pche,“ utrousil Christopher. „Kdyby chtěli můj mozek transplantovat do šílenýho monstra Hulka, tak ať si klidně posloužej. Jsem pro.“

Zklamalo ho, když zjistil, že „celotělní transplantace, jak tomu říkali, jsou u lidí ještě hudbou vzdálený budoucnosti.

Ale zároveň připomněl, že generaci před náma přišli nemyslitelný i klonování lidí. Takže to třeba nepotrvá dlouho a transplantace mozku se stane stejně běžnou operaci jako třeba transplantace srdce.

Tak to za tím vězí? Že bych byla první člověk, kterýmu transplantovali celý tělo? Že by ta zřícená obrazovka: rozdrtila moje tělo, ale mozek se zachoval? A doktor Holcombe ho prostě vzal – a šup s ním do nejbližšího vhodnýho mrtvýho těla… těla Nikki Howardový, která utrpěla nějaký kolaps ve stejnou dobu, kdy se mi stala ta osudná nehoda.

Ne. To je přece směšný. Tak zaprvý to nejde. V tom dokumentu přece uváděli, že medicína je ještě hodně daleko od chvíle, než se bude tahle metoda používat u lidí.

A zadruhý, proč by někdo využil tuhle metodu –pokud je vůbec proveditelná –, aby zachránil zrovna mě?!

A najednou mi začaly dávat smysl jistý věci, mě který předtím tak mátly. Fridina divoká reakce – a úpěnlivý zjišťování, jestli jsem to fakticky já. Pochopitelně si tím nebyla jistá, protože vnějškově jsem vypadala jako Nikki Howardová, ne jako starší sestra, kterou znala a (zřejmě) milovala.

A co teprve to, jak doktor Holcombe trval na tom, že nemám hejbat a sedat si? To teda sakra dává smysl… u pacienta, kterýmu nedávno operovali mozek.

A co doktorovo ujišťování, že dělám větší pokroky, než si všichni mysleli? Transplantovali můj mozek do cizího těla, a já si klidně plynule mluvila a ovládala svoje motorický funkce (no tak dobře, některý). I když musím uznat, že tý operaci už došlo nejmíň před měsícem.

A navíc, proč jsem teda byla na celým poschodí jedinej pacient, jak jsem si všimla, když mě Lulu s Brandonem unášeli? Doktoři očividně chtěli celou tu věc držet pod pokličkou jako děsný tajemství. Proč? Že by – jak zdůrazňovali v tom dokumentu – kvůli tomu, jak moc je tahle operace neetická?

A co teda to, že mám najednou ráda ryby?

Nebo že se koukám na svět Nikkinýma safírově modrýma očima, když moje byly blátivě hnědý?

Panebože. To všechno dává smysl. Tohle nebude žádný stěhování duší, o kterým blábolí Lulu. Doktor Holcombe otevřel Nikki Howardový lebku, vyndal z ní mozek a vložil na jeho místo můj, pak připojil všechny žíly, tepny i nervový zakončení tam, kam patřej, a pak jí zase kůži a vlasy přišil zpátky na místo.

Tím náhlým poznáním se mi podlomily kolena. V příštím okamžiku jsem se zhroutila na koberec a zírala do vyděšenejch tváří Lulu a Brandona… zatímco ze strany mě olizovala Nikkina fenka.

„Nikki!“ vzlykla Lulu. „Nikki, slyšíš mě? Ach, Brandone, to je naše vina. Asi jsme ji neměli odvážet z nemocnice! Možná je to s ní opravdu vážný!“

„Nikki?“ Brandon mě zlehka proplesknul. „Nikki!“

„No jo,“ zavrčela jsem podrážděně. „Přestaň mě fackovat.“

„He…“ Brandon ucuknul. „Hele, já… vyděsilas nás. Určitě ti nic není?“

„Je mi fajn,“ odpověděla jsem. „Pomozte mi na sedačku.“

Brandon mě zvednul a na pohovku mě kavalírsky odnes. Sotva jsem si udělala pohodlí, přicupitala ke mně Cosy, vyskočila mi na klín a vlepila mi pár konejšivejch psích polibků.

„Co se ti stalo?“ starala se vyjevená Lulu. „To ta hypoglykemie? Máš nízkou hladinu cukru v krvi? Chceš energetickej nápoj nebo tak něco? Brandone, nalej jí!“

„Ne,“ namítla jsem chabě. Zdržela jsem se poznámky, že tohle pití je bez cukru, takže by při hypoglykemii stejně nikomu nepomohlo. „Nic mi není. Fakt ne.“

Lulu zavrtěla hlavou. „Stejně jí nalej, Brandone. Nikki – Em – nebo jak se vlastně jmenuješ… no to je fuk. Poslouchej, omlouvám se. Moc, moc mě to mrzí. Nikdy jsme ti neměli… neměli jsme se ti snažit pomáhat. Co? Jak to máme napravit?“

„Nijak,“ vydechla jsem unaveně. Protože přesně takhle jsem se teď cejtila… nijak. Neměla jsem na ně zlost. Ani jsem jim to nevyčítala. A ničemu jsem se už nedivila.

Takže to udělali. Udělali to.

První transplantace mozku na světě…

„Á, tady to máme,“ zaradovala se Lulu a vzala si od Brandona plechovku energetickýho nápoje Big Shock. Zamávala mi s ní před nosem. „Tohle ti udělá dobře…“

Vonělo to příjemně. Což mi bylo divný, protože to byla dietní verze. A já všechny tyhlety dietní nápoje nesnáším. Vzala jsem si plechovku a napila se. Bylo to studený a sladký a úžasný.

„Hele, Nikki,“ ozvala se Lulu. „Nebo Em, nebo jak se to , jmenuješ. Máme někomu zavolat? Tvý agentce Rebece? Nebo tvý mediální manažerce Kelly? Máme zavolat Kelly a chtít od ní, aby nám to celý vysvětlila?“

„Zatím nikomu nevolejte,“ vzdychla jsem ztěžka. Nějak jsem nebyla připravená vrátit se zase do nemocnice. Teď ne. Ne, když už vím to, co vím. Nebo čím jsem si skoro jistá.

Proč mi to neřekli? Na co čekali?

„Jsem příšerně unavená,“ prohlásila jsem a podala Lulu prázdnou plechovku (vyzunkla jsem ji do dna). „Mohla bych tady zůstat a trochu si odpočinout, než se rozhodnu, co udělám dál?“

„To víš, že můžeš,“ vyhrkla Lulu. „Dyť je to tvůj byt. Já ti jen platím nájem.“

„Nikki Howardový,“ opravila jsem ji. „Platíš ho Nikki Howardový.“

Jsem vůbec první člověk s transplantovaným mozkem na světě…

… a tělo, do kterýho se ho rozhodli transplantovat, patří jedny z nejslavnějších supermodelek naší planety. No… Zelená obluda Hulk by byla lepší. Pro mě.

Probudil mě bzučák.

Nejdřív jsem si nebyla schopná uvědomit, odkud tem zvuk vychází, protože jsem si na chvíli myslela, že ležím doma ve svým pokoji. Natáhla jsem se ve snaze nahmatat budík. Ale místo tvrdýho plastu jsem ucejtila měkkou teplou kůži.

To bylo dost nezvyklý. Přinejmenším.

A ještě nezvyklejší pocit mě přepad, když jsem otevřela oči a uviděla svůj pokoj. Poslední místo, kde jsem se probudila, byla nemocnice. Ale teď jsem v Nikkině podkrovním bytě v centru města, kde jsem podle všeho usnula na pohovce v obýváku. S hlavou na hrudi Brandona Starka.

Se škubnutím jsem se zvedla do vzpřímený pozice – neuvěřitelně užaslá nad tím, jak jsem se mohla tak důvěrně schoulit na hrudi úplně cizího člověka – a ucejtila tepáni, v hlavě.

Nejen tepání. Děsnou bolest.

Chvíli mi trvalo, než jsem se na všechno rozpomněla.

A když mi to došlo, zasténala jsem a schoulila se do klubíčka. Nikkiny zlatý vlasy se kolem mě rozprostřely jako stan. Cosy se to moc nelíbilo. Prolezla pod nima na můj klín, aby mi mohla vtisknout ranní polibek.

Bzučák se ozval podruhy.

„Panebože,“ zasténala jsem, zvedla Cosabellu a začala klopýtat přes pokoj, abych zjistila, odkud se ten zvuk line a proč nemíní ztichnout.

Bylo ráno a obloha za vysokýma oknama se zbarvila do jásavý podzimní modři.

Ale těm dvěma NAP, co se povalovali vedle mě na pohovce, to očividně nevadilo, takže dál nerušeně pochrupovali. Lulu Collinsová připomínala andílka s pocuchaným mikádem a rozmazanou řasenkou. A Brandon Stark ležel v celý svý kráse napůl na pohovce, napůl na zemi, občas ze spánku zachrčel a v ruce svíral dálkovej ovladač. Na obrazovce nad krbem se nehlučně míhaly tváře celebrit. MTV bez zvuku.

Bzučák se ozval do třetice. Lulu na pohovce zakňučela a strčila si hlavu pod kašmírovou deku, kterou jsme byli všichni tři přikrytý. Došlo mi, že ten zvuk vychází z domácího telefonu u dveří výtahu. Netušila jsem, jak se mám zachovat – prostě jsem se toho zvuku hrozně chtěla zbavit –, a tak jsem zvedla sluchátko.

„Haló?“ zaskřehotala jsem do něj.

„Promiňte, že vás budím, slečno Howardová,“ ozval se mužskej hlas, kterej jsem (pochopitelně) nepoznávala. „Ale je tady pan Justin Bay a rád by s vámi hovořil.“

„Justin Bay? Ten herec, co hrál hlavní roli v Poslání (který se nepovedlo)? Justin Bay že chce mluvit se mnou?!?

A pak jsem se vzpamatovala. Jasně že nechce mluvit se mnou. Chce mluvit s Nikki Howardovou.

Počkat! Justin – není to přítel Lulu? Vzpomněla jsem si na růžověj safír na prstýnku, kterej mi ukazovala, když za mnou přišla do nemocnice. Když jsem ji ještě pokládala za halucinaci. Nevykládala, že jí ho dal Justin?

Jo. Přesně tak to bylo.

„Asi myslel Lulu,“ namítla jsem. „Ale ta spí –“

„Ne, slečno Howardová,“ trval na svým vrátnej, nebo kdo to byl. „Pan Bay říká, že přišel speciálně za vámi. Že by ocenil, kdybyste to slečně Collinsové neříkala a kdybyste za ním mohla na chvilku sejít dolů. Prý je to velmi důležité.“

Zůstala jsem zmateně stát se sluchátkem v ruce. Justin Bay chce vidět Nikki Howardovou, ale nechce, aby u toho byla Lulu? Co se to tady děje?

„Taky vám vzkazuje,“ pokračoval vrátnej už trochu znuděným tónem, „že neodejde, dokud se s vámi nesetká, a že tentokrát to myslí opravdu vážně.“

Páni! Vytřeštila jsem oči ještě víc. Proč chce Justin Bay tak zoufale mluvit s Nikki Howardovou – a proč o tom Lulu nesmí vědět? Snažila jsem se vydolovat z paměti, co vím o Justinu Bayovi, což – kromě pár útržků z Fridina Us Weekly. a toho, že jako Leander v Poslání byl příšernej – nebylo moc. Leda snad, že vypadá dost dobře.

A že je bohatej. Protože jeho táta Richard Bay byl taky herec. Zamlada hrál v megaúspěšným filmu Hvězdný válečnik. Teď produkuje srdcervoucí rodinnou estrádu, kterou vysílaj hned po zprávách, a na svým ranči v Montaně (proč jen Frida nechává ty svoje magazíny s klepama o celebritách všude válet – a co je ještě horší, proč je vždycky zvednu a přelouskám?) chová bizony.

Třeba chce Justin Lulu něčím překvapit. Jasně, a proto se nejdřív potřebuje domluvit s Nikki. Co to asi bude?

„Mám zavolat policii, slečno Howardová?“ překvapil mě vrátnej další otázkou.

„Cože?“ vyjekla jsem polekaně do sluchátka. „Ne. Ne! To je v pořádku. Hned jsem dole.“

Zavěsila jsem. Fajn. Bezva. Hodím řeč s Justinem Bayem. Jako Nikki Howardová, ne jako já, ale nesmím se přiznat, že nejsem Nikki. Bylo přece hrozně těžký o tom přesvědčit Brandona a Lulu. Nemám zájem to absolvovat ještě s Justinem Bayem. Jeho výkon v roli Leandera jasně naznačil, že je to ten nejvypatlanější chlápek na tyhle planetě.,.

Fajn. Jdu na to. To zvládnu –

Panebože. To nezvládnu. Na tohle nemám čas. Musím zpátky do nemocnice. Když jsem se teď pořádně vyspala (i když jen na gauči a při poslechu Luluiných demo na její novou desku – vydává nový album, a fakt nemá úplně marnej hlas), všechno mi dochází. Anebo taky ne. Jak mi to naši mohli udělat! Proč mi nikdo neřek, co se děje, co se stalo s mým starým tělem a…

… as mozkem Nikki Howardový.

Postavila jsem Cosabellu na zem a vystartovala k Nikkiný koupelně. Jo. Ze zrcadla na mě pořád koukala její tvář. Moje zážitky se bohužel neproměnily v divokou noční můru.

Nastříkala jsem si na obličej trochu studený vody, abych zlikvidovala ospalky, pak jsem zalovila v zásuvkách s nadějí, že najdu nějakej kartáč – byl tam –, a opatrně jsem si pročesala vlasy, abych se nedotkla jizvy na spodním okraji svý lebky. Teda Nikkiný lebky. Nakonec jsem ze zlatýho kalíšku na umejvadle vytáhla zubní kartáček. Patřil Nikki, ale stejně jsem ho použila. Protože, no… Nikkiny zuby jsou teď vlastně moje zuby. Nebo ne?

Opláchla jsem se, utřela si obličej a popadla první sako, který mi přišlo pod ruku. Bylo ze světlehnědýho měkoučkýho semiše.

Málem jsem už vyběhla ven, když mě napadlo, že bych si v Nikkině počítači mohla ověřit, jestli mi Brandon včera v noci nelhal. Teda jako o tom, že mám bejt po smrti. Jasně, Justin čeká, ale vydolovat pár maličkostí na Googlu zabere jen vteřinku.

A kromě toho, jestli jsem fakt byla v komatu celej měsíc, tak budu mít asi tak tunu e-mailů. Většinou to bude spam, to dá rozum, ale mohla bych je bleskově projet a zjistit, jestli mi Christopher nenapsal…

Ale když jsem otevřela Nikkin růžověj notebook, zjistila jsem, že –něco není v pořádku. A nešlo jen o to, že to byl počítač značky Stark, kterej bych si – kdybych teda byla milionářka a supermodelka – v životě nekoupila.

Sotva jsem zadala na klávesnici nějakej pokyn, trvalo neskutečně dlouho, než se počítač přiměl k činu.

Trvalo mi jen chvíli, než jsem kápla na to, proč je tak zatraceně pomalej. Pokaždý když jsem stiskla nějakou klávesu, se na Nikkině modemu rozblikalo světýlko.

Což jsem dokonale znala z paranoidních přednášek Christopherova otce o tom, jak všechny naše počítače kontroluje vláda. Znamenalo to, že se někdo snaží monitorovat počínání uživatele.

Nikkin počítač byl – na rozdíl od toho Velitelovýho – doopravdy napíchnutej.

Někdo, kdo na počítači netráví moc času – jako třeba řekněme, jistá slavná supermodelka –, si toho ani nemuseli všimnout. Ale někdo, kdo s ním prakticky žije – řekneme jako já –, to poznal okamžitě.

Připadalo mi to hodně, hodně podezřelý.

Odtáhla jsem prsty od klávesnice tak rychle, jako kdybych se popálila. Zatím jsem stačila kliknout jen na hlavní stránku Googlu, na hlavní zprávy. Nepřihlásila jsem se pod svým jménem ani nic podobnýho, čím bych se mohla prozradit.

Ale stejně. Když už mluvíme o děsivejch věcech… kdo by chtěl špehovat Nikki Howardovou? 1

A proč? Co zajímavýho asi tak může sdělovat supermodelka v e-mailech?

V tu chvíli jsem uslyšela zahučení výtahu, takže jsem vystřelila z Nikkiny ložnice. Liftboy – jiný provedení než včera v noci – se na mě přátelsky zazubil a odrecitoval: „Dobré ráno, slečno Howardová.“

„Pšššt,“ ukázala jsem na spící Lulu a Brandona. Vypadali tak nevinně. Nevěřili byste, že tahle dvojka někoho unesla jen proto, aby ho zachránila před scientologama, který mu měli vymejt mozek.

„Promiňte, slečno,“ zašeptal liftboy a podržel mi dveře, „Pojedete dolů?“

„Jo,“ přikejvla jsem a naposledy se otočila na svoje „únosce“. A nastoupila do výtahu…

… do kterýho vzápětí jako bílá šmouha vletěla ochmýřená kulička.

„Cosy,“ napomenula jsem fenku, která běhala po kabince, jako by jí to tu patřilo. „Padej ven. Ve skutečnosti ani nejseš můj pes. A já už se sem nevrátím. Běž domů.“

Ale to zvíře jen tichounce zakňučelo.

„Vážně,“ zašeptala jsem. „Se mnou jít nemůžeš. Vracím se do nemocnice.“ Zvedla jsem Cosabellu ze země a položila ji před výtah na bílej koberec. A nařídila jsem jí, aby tam zůstala.

Jenže stačil jedinej pohled na ten smutnej bílej čeníšek –a to už nemluvím o jejím dojemným kňučení –, aby moje srdce totálně roztálo.

„Aha,“ hlesla jsem, když mi najednou došlo, že její touha jít ven nemá až tak co dělat s oddanou láskou ke mně jako spíš s voláním přírody. „Promiň. No tak dobře. Jdem.“

Fenka nadšeně skočila zpátky do kabinky a pahýlek ocásku se jí vrtěl jako… já vlastně nevím jako co… jako ocásek, co se hodně vrtí.

Liftboy se na mě (no dobře, tak na Nikki) usmál a zavřel dveře. Pak jsme klesali až do přízemí, kde se dveře zase otevřely. „Hezký den, slečno Howardová,“ popřál mi na rozloučenou.

„Já nejsem –“ Než jsem to stačila doříct, všimla jsem si svýho odrazu v zrcadlech v hale a uvědomila si marnost takovejch výmluv.

„Děkuju,“ opravila jsem se. A vystoupila jsem z výtahu s Cosy v závěsu.

A víte, co bylo fakt nejdivnější? Že i když jsem jí jen vyčistila zuby a trochu učesala, Nikki Howardová vypadala pořád úžasně. Tak úžasně, že poslíček ze zásilkový služby, kterej na recepci znova předával balíčky, při pohledu na mě strnul a elektronická psací deska mu upadla na zem… Když ji sbíral, byl rudej až za ušima.

Buď to, anebo podle těch džínů a tenisek, co jsem měla na sobě, hned poznal, že má tu čest s celebritou.

Předpokládala jsem, že a) bude správně.

Což může znít jako bezvadná věc – vypadat tak ohromeně, že to vykolejí i otrlý mesíky.

Ale co když je to jenom tělo, do kterýho vás transplantovali? To už zase tak extra lichotivý není.

Včera jsem si to ani nestačila uvědomit, protože mě tak rozrušilo zjištění, že jsem unesená a polapená v cizím těle a tak, ale dneska jsem viděla, že přízemí Nikkina domu tvoří obrovská dvorana s gigantickým křišťálovým lustrer, pod kterým přešlapoval Justin Bay a budil dojem, jako zrovna vystoupil ze stránek ségřina magazínu. Na sobě měl džíny, šedej svetr do véčka a hnědou koženou bundu. Když si všiml, že se k němu blížím, jeho okouzlující tvář se zkroutila a nervózně zatékal pohledem za mě, jako by čekal, jestli za mnou nevystoupí z výtahu ještě někdo další.

Když se ujistil, že přicházím jen já, viditelně se mu ulevilo. Usmál se tak, že odhalil svoje bělostný a neskutečně rovný zuby.

„Tak jsi přišla,“ prones hlasem, kterej mi připomněl jeho příšernej výkon v Poslání.

„Uhm,“ přikejvla jsem. Cosabella proletěla kolem mě přímo k otočným dveřím. „Ale mám jen chvilku. Spěchám. Chceš po mně něco poslat Lulu?“

Úsměv se mu z tváře vytratil. „Lulu?“ Zatvářil se zmateně. „Proč bych proboha měl chtít něco posílat Lulu?“

„Ehm, no, já nevím,“ odpověděla jsem. Cosabella stála na zadních a poskakovala kolem dveří. Zásah. Vážně potřebuje vyvenčit. „Napadlo mě to, kdyžs říkal, že mám přijít bez ní. Že máš nejspíš pro ni nějaký překvápko nebo tak něco.“

„To má bejt jako vtip?“ vyhrkl Justin a chytil mě za ruku. Ne proto, aby mi s ní potřás. Svíral ji a díval se mi do očí tím napůl významným a napůl úpěnlivým pohledem. Dokonce jsem zahlídla i slzu, tak jako v tý scéně z Poslání, kde prosí bojovníky zla, aby nezabíjeli jeho milovanou Alanu (kterou hrála Mischa Bartoňová). „Nikki, miláčku, kdes byla? Málem jsem umřel. Nezvedalas mi telefon, neodpovídala na zprávy. Už víc než měsíc jsem tě neviděl. A pak jsem se dověděl, že ses konečně vrátila, a ty mi ani nezavoláš? Co jsem ti udělal? Tak mluv!“

Když jsem na něj zírala s rostoucí hrůzou, došly mi tři věci.

Zaprvý: Justin Bay mě miluje. Teda, ne mě, ale Nikki Howardovou.

Zadruhý: Nikki Howardová byla očividně pěkná mrcha, když svý nejlepší kamarádce a spolubydlící potají přebrala kluka. Nemluvě o tom, že sama měla stálýho přítele, Bran-dona Starka.

A zatřetí: že pes Nikki Howardový se za pár vteřin vyčurá na mramorovou podlahu tyhle haly.

„Drž myšlenku, jo?“ křikla jsem na Justina a vytrhla se mu. „Musím jen pustit psa.“

„Nikki,“ polkl Justin a tvář mu ovládlo zoufalství. „Nemůžeš přece –“

„Myslím to vážně,“ přerušila jsem ho. „Počkej chvilku.“

A vyběhla jsem ke dveřím.

„Pojď, Cosy!“ zavolala jsem na fenku. „Tak poběž, holka!“

Když se ke mně bílá kulička přidala, strčila jsem do dveří a vyšla do chladnýho podzimního povětří. Sotva jsme byly venku, Cosy si přidřepla u jednoho ozdobnýho květináče na kraji chodníku… a mně došlo, že nepotřebovala jenom čurat.

A taky mi docvaklo, že to nemám čím uklidit.

„Jéžiši, promiňte,“ omlouvala jsem se vrátnýmu, kterej stál o kus dál a mával na taxík pro někoho z domu.

Obrátil se ke mně s pobaveně zmateným výrazem. „Já to uklidím, slečno Howardová, jako vždycky.“

No nazdar. To pokaždý uklízí hovínka po psovi Nikki Howardový? To je teda ostuda. Cejtila jsem, jak rudnu. A napadlo mě, jak je legrační, že Nikki Howardová dokáže tak rychle zrudnout.

Ale spíš jsem se v hloubi duše styděla. A taky jsem se cejtila dost na rozpacích z toho, co se zrovna odehrálo v hale.

„Ehm, totiž,“ odkašlala jsem si, „to ne. Potřebuju jen pytlík nebo tak něco. Uklidím to.“

„To nemusíte, slečno Howardová,“ ujistil mě vrátnej a podíval se na mě, jako by měl dojem, že mi hráblo. Nikki, Howardová se očividně nikdy nenabídla, že si uklidí po psovi. „To jsem přece já, Karl. Já se o to postarám.“

V tu ránu bych umřela, ale vzchopila jsem se: „Tak dobře, ehm, Karle. Děkuju. Moc mě to mrzí. Heleďte, nerada vás s tím obtěžuju, ale už musím běžet. Mohl byste odvést Cosy do bytu?“ Ani mě nenapadne se vracet a zase se vybavovat s Justinem.

Karl přikejvnul a shejbnul se pro pejska…

… kterej se na mě vyčítavě zadíval. A pak zavyl.

Nezakňučel. Nezaštěkal. Zavyl. Jako kojotek. S copánkem s beruškou.

„Co je to sní?“

Karl mi to začal ochotně vysvětlovat.

„Chyběla jste jí,“ prohodil žoviálně, ale v hlase mu zazněl vážnej podtón. „Takhle vyváděla celý měsíc, co jste byla pryč.“

Panebože. Jsem hrozná. Opustila jsem na měsíc chudáka pejska.

Pak jsem si vzpomněla: není to můj pes.

A nejsem hrozná. Karl neví, proč byla Cosy opuštěná: protože její pravá majitelka je… tím jsem si byla naprosto jistá… mrtvá. Teda – svým způsobem. ledaže by Lulu měla pravdu s tím stěhováním duší. Ale i tady jsem si byla naprosto jistá, protože něco takovýho není z fyzikálního hlediska možný.

„Cosy.“ Přiskočila jsem k vrátnýmu a vzala mu fenku z náručí. Ta okamžitě přestala výt a pokusila se zavrtat pod moje sako.

„Cosy,“ zašeptala jsem konejšivě a moje srdce zase tálo. „Nemůžu tě vzít s sebou. Ty doopravdy nejseš moje. Já se vracím do nemocnice. Tam psi nesměj. Víš?“

Ale fenka se na mě zakřenila zpod saka. Šťastně odfukovala a vrtěla ocáskem.

A já najednou věděla, že ji vezmu s sebou, ať se třeba všichni postavěj na hlavu.

Jo. Můj život přece není až tak neuvěřitelně komplikovanej nebo tak něco.

Ironie byla, že právě v tu chvíli, kdy jsem si to pomyslela, se z budovy vynořil Justin Bay a tvářil se otráveně. Vydal se ke mně, aby mě zase drapnul za ruku.

„Jde o ten prstýnek?“ zeptal se tlumeným hlasem. Stáli jsme v Centre Street, jednosměrný ulici, ve který byl takovej provoz, že jsem ho v tom randálu málem neslyšela. „Ten, co jsem dal Lulu? Protože to vůbec nic neznamená, kočičko. Chtěl jsem ji jen zmást a svist ze stopy, protože nás už začala podezírat. Nemůžeš mi přece mít za zlý –“

„Nevím, o čem to mluvíš,“ zavrčela jsem. „A fakt už musím jít –“

Justinova tvář se zkrabatila pod náporem emocí.

A najednou jsem vnímala jen to, že si mě přitáhnul k sobě a přisál se spodním rtem k mýmu.

Můj druhej polibek během posledních dvanácti hodin mě odrovnal ještě víc než ten první. Měla jsem pocit, že mi proudí celým tělem až k palcům u nohou, zalezlejm v teniskách.

Když jsem ve Fridinejch knížkách dočetla k pasáži, kde vévodové popadli chudý, zato svůdný hrdinky do náručí a přitiskli si jejich těla na svou hruď nebo jak to tam líčili, vždycky jsem znechuceně odfrkávala. Když jsem klouzala očima po informaci, že „mu její tělo vyšlo v ústrety“, ušklíbala jsem se. No jasně. To si pište.

Dovedete si asi představit můj údiv, jak moje tělo – teda tělo Nikki Howardový – vyšlo po Justinově polibku „v ústrety“ jeho tělu. Na Centre Street, přímo před očima vrátnýfto Karla, před kolonou aut, co čekaly,’až na semaforu naskoč! zelená, a asi tak milionem holubů – a každej z nich nás moh šmírovat. Málem jsem upustila Cosabellu – kterou jsme zmáčkli mezi sebou –, jak jsem byla šokovaná.

Je tohle normální? Takhle reaguje ženský tělo na něčí polibek – dokonce i na polibky kluků, který jsou mi totálně ukradený (až na všechny ty informace načtený z časáků)? Nebojsou Brandon Stark a Justin Bay geniální líbači? Protože tohle líbání… mě fakt dostalo. Je to super koníček. Propadla jsem mu. I když to bylo špatný – myslím tím, že bylo přece dost nemorální líbat přítele nejlepší kamarádky Nikki Howardový, zvlášť za zádama nejlepší kamarádky Nikki Howardový.

Nemluvě o tom, že se mi – pokud to mám říct na rovinu –tihle kluci ani nelíbili. Totiž, ráda bych připomněla, že jsem pořád ještě zamilovaná do svýho nejlepšího kamaráda. Kdyby mě k sobě na Centre Street takhle přitisknul on, tak přísahám, že bych nejspíš explodovala.

Proto jsem taky nepřipustila, aby ta líbací záležitost pokračovala, i když tělo Nikki Howardový hlasovalo proti. Co kdyby se tady zničehonic vynořil Christopher – i kdyby k tomu měl ten nejneuvěřitelnější důvod – a viděl, jak mi Justin Bay strká jazyk do krku? Christopher Justina nenávidí za to, že tak podělal film Poslání.

I když – stejně by nemoh tušit, že jsem to ve skutečnosti já, a ne Nikki Howardová.

Ale to je teď vedlejší.

A co Lulu? Co kdyby se Lulu vzbudila, vykoukla z okna a uviděla nás? Je pravda, že mě Lulu unesla z nemocnice, ale udělala to jen pro mý dobro.

S Justinovým jazykem v puse bylo stejně dost těžký cokoli namítat. Jenže i když jsem se cejtila úžasně, musela jsem to zarazit. Posbírala jsem veškerý cáry odhodlání, abych se od něj odlepila, a prohlásila jsem: „Ehm, prosím, přestaň –“

„Ty víš, že to chceš,“ prones Justin zastřeným hlasem –fakticky, přesně jako vévoda ve Fridinejch knížkách! – a sevřel mě pevně v objetí.

A taky že jo. Chtěla jsem to. Chtěla jsem to dělat pořád a pořád. Ale nebyla jsem tak pitomá, abych to řekla nahlas.

„Ne,“ odmítla jsem místo toho slabě. „Nechci. Pleteš se.“

„Ale v Paříži jsi říkala něco jinýho,“ připomněl mi Justin.

„Ehm.“ Odvrátila jsem svoje rozechvělý rty co nejdál od jeho, pro případ, že by mě chtěl přesvědčit další praktickou ukázkou. „To nevím. Já v Paříži nikdy nebyla. Prosím, pusť mě.“

A Justin mě k mýmu úžasu doopravdy pustil. Ne proto, že jsem o to prosila. Ale proto, že se tady najednou bůhví-odkud vynořil Gabriel Luna a jediným pohybem ho octe mě odtrhnul.

„Myslím, že tě tahle mladá dáma požádala, abys ji pustil,“ pronesl svým řízným britským přízvukem.

Páni! Tohle čím dál víc připomínalo výjevy z Fridinejch knížek. Ale dokonale.

„Kdo si sakra myslíš –“ Justin si polekaně prohlížel svou koženou bundu v místech, kde ji popadly Gabrielovy prsty – „že seš?“

„Nikkin přítel,“ odpověděl Gabriel. Takže on taky! Taky je NAP! Právě se prohlásil za člena!

A mě se zeptal mnohem vlídnějším a srdečnějším tónem: „Jsi v pořádku, Nikki?“

Přikejvla jsem a zmateně pohladila Cosabellu, který se moc nezamlouvalo, jak jsme ji prve přimáčkli, a tak vrčela na Justina jako rotvajler.

„Nic mi není,“ špitla jsem. „Jen mám starosti, jestli, víš… to někdo neviděl.“

Myslela jsem Christophera – a taky Lulu, pochopitelně. Justin se při mejch slovech začal zběsile rozhlížet kolem, jako by si teprve teď uvědomil, že stojíme na rušný ulici. Do oken v podkroví domu, před kterým jsme stáli, se kupodivu nepodíval ani jednou. Mizera! Nebo je výstižnější výraz bídák? Musím si to ověřit ve Fridinejch knížkách.

„To je pravda,“ potvrdil o dost mírnějc Gabriel, když zaznamenal Justinův úlek. „Každou chvíli sem dorazí paparazzi. Vlastně jsem cestou sem jednoho z nich zahlídnul, jak tady číhá. Tamhle za rohem.“

To Justinovi stačilo. „Zavolám ti pozdějc, kočičko,“ ujistil mě, narovnal si límec bundy – a v příštím okamžiku byl v tahu.

No teda! Na Lulu, která si myslí, že s ním chodí, si ani nevzpomněl! Zato slintající paparazzo ho vyděsil tak, že vzal roha. To je teda had. Anebo skunk. Nebo co vlastně.

Gabriel se na mě pozorně zadíval. „Opravdu jsi v pořádku, Nikki?“

Zírala jsem na něj… a pak jsem si všimla Karla, kterej na nás civěl s otevřenou pusou a mobilem v ruce, jako by se užuž chystal vyťukat linku tísňovýho volání na policii. Když si všimnul mýho pohledu, rychle telefon schoval.

„Ale jo,“ odpověděla jsem Gabrielovi. „Vážně. Jenom… už musím jít. Zpátky do nemocnice. Já… neměla jsem ještě odcházet a… prostě se tam potřebuju vrátit.“

„Já vím,“ odpověděl Gabriel stejně tiše, jako když předtím mluvil o reportérech na lovu. „Zrovna odtamtud jdu. Stavil jsem se, abych se vyptal, jak se ti daří, a ukáže se, že celá nemocnice je vzhůru nohama, protože jsi zmizela. Vyklouzlas jim v noci, aby sis trochu užila, co?“

Dívala jsem se na něj a vůbec nechápala, o čem to mluví. Jak – vyklouzla v noci, abych si trochu užila? Tak to vůbec nebylo. Unesli mě dva SPS převlečený za chirurgy.

Ale pak jsem si uvědomila, čeho byl Gabriel právě svědkem: viděl mě, jak se před svým (teda před Nikkiným) bytem líbám s Justinem. A jakej to muselo budit dojem.

A zrudla jsem až po kořínky vlasů.

„N-ne,“ vykoktala jsem. „T-tak to není! Vůbec ne. To bylo nedorozumění. Může za to Lulu! Lulu Collinsová a Brandon Stark –“

Zmlkla jsem. Z Gabrielova výrazu se dalo vyčíst, že to jenom zhoršuju.

„Hele, já se prostě potřebuju dostat zpátky,“ vypravila jsem ze sebe. Nedokázala jsem se mu podívat do očí, jak jsem se styděla. „Já… zatím se měj.“

Otočila jsem se k němu zády, přitiskla si Cosy k tělu a zamířila ke stanovišti taxíků.

Jeho hlas mě zarazil, než jsem stačila udělat jedinej krok.

„Já bych se s tím nezdržoval. Tady taxík neseženeš.“

„V tuhle denní dobu je to potíž,“ potvrdil Karl ode dveří domu. Vůbec mu nepřišlo trapný, že nás poslouchá. „Všichni pospíchají do centra za prací. Může to trvat i hodinu!“

Hodinu! Ale já nemám hodinu! Musím okamžitě zpátky do nemocnice! Zvlášť jestli Gabriel nekecal a všechno je tam kvůli mně „vzhůru nohama“. Proč jsem se u Nikki vůbec zdržovala tím, že jsem se pokoušela použít její napíchnutej počítač? Měla jsem spíš najít mobil a zavolat našim, aby si o mě nedělali starosti. Třeba by mi ho moh půjčit Karl… ale ne… prostě se teď potřebuju dostat do nemocnice…

„To je dobrý,“ pronesla jsem roztřeseně. „Pojedu metrem.“

„Nemůžeš jet metrem,“ prohlásil Gabriel.

„Jsem v pohodě,“ ujistila jsem ho a zamířila na druhou stranu k Broome Street. Tohle je přece moje rodná čtvrť, Znám to tady. Vím přesně, ve kterejch místech stojím. V pohodě to sice není, ale co jinýho mám dělat? „Chytím šestku Bleeckeru, dojedu na Čtrnáctou a zbytek cesty dojdu pěšky. Není to daleko.“

Šáhla jsem do kapsy pro peníze a průkazku do metra a došlo mi, že je to Nikkina kapsa.

Prázdná.

„Ale ne,“ zaúpěla jsem. Nemám peněženku. Ani průkazku. Bezva. Prostě bezva.

„Na tom nesejde,“ ujistil mě Gabriel chlácholivě. „Protože stejně nemůžeš jet metrem.“

Už jsem se nadechovala k dalším protestům – a proč bych sakra nemohla?

Ale než jsem stačila cokoli namítnout, někdo mě chytil za ruku. Myslela jsem, že je to zase Justin Bay a prudce jsem se otočila s myšlenkou, že na mě možná čeká další neodolatelnej francouzskej polibek.

Ale místo něj jsem zírala na bandu holčiček ze základní, školy v jednotnejch kostkovanejch sukních a kaštanovejch svetrech. Všechny začaly vřískat, sotva uviděly můj obličej.

„Já ti to říkala, Tiffany!“ zaječela ta, která mě držela za ruku, hezounká, asi devítiletá dívenka s pihama a zapletenýma copánkama. „Je to ona! Jako támdle!“

A ukázala na protější stranu ulice, kde byl na zdi budovy nastříkanej reklamní poutač do vejšky čtyř poschodí, a na něm se skvěla Nikki Howardová v bikinách. Vybízela kolemjdoucí k návštěvě novýho obchodního domu Stark v SoHo.

„Vidíte? Já vám to říkala! Je to ona!“ vřeštěla ta copatá holčička a málem mi vyrvala ruku z ramenního kloubu. „Nikki, Nikki, dáš mi autogram?“

„Já chci taky, Nikki!“ vyjekla Tiffany a nacpala mi pod nos pero i notýsek. „Podepiš se mi, prooosím!“

„Ale já nejsem Nikki!“ vykřikla jsem. Snažila jsem se vyprostit z chumlu tak, abych těm dětem neublížila. „Prosím, já doopravdy nejsem –“

„Děvčata!“ povykovala jeptiška, která je zřejmě měla na slarosti, jenže podcenila přitažlivost supermodelek, který hravě zvítězí nad jejíma příkazama. „Děvčata, přestaňte s tím! Okamžitě! Nechte tu mladou dámu na pokoji!“

Ale nenechaly. A rozhodně mi nehodlaly uvěřit, že nejsem Nikki Howardová.

A proč by mi to taky měly věřit, když na protější straně ulice čněl důkaz jako hrom?

Ty holčičky mě tahaly za sako, až hrozilo, že chudinka Cosabella vypadne ven. Kdoví, jak by to dopadlo, kdyby k nám nepřiběhli vrátnej Karl a Gabriel a nezachránili mě? V jednu chvíli se po mně sápaly ječící školačky, ve druhý je už Karl zatlačoval stranou a Gabriel mě odhodlaně odváděl pryč, jednu paži ovinutou kolem mejch ramen. „Teď už chápeš, proč nemůžeš jet metrem?“ zeptal se po chvilce. „Nebo aspoň ne bez klobouku?“

To byl vtip. Teda měl bejt.

Až na to, že situace nebyla ani trochu legrační. Protože Gabriel měl svým způsobem pravdu: nemohla bych jet newyorským metrem jako anonymní cestující. Takhle bych jela metrem jako supermodelka Nikki Howardová. Ledaže bych si přes sebe přehodila obří ceduli, kde by stálo, že NEJSEM ONA, TAK MĚ NEŽÁDEJTE O AUTOGRAM.

Asi jsem vypadala dost přejete, protože Gabriel mě tou rukou, kterou mi ovinul kolem ramen, povzbudivě přitisknul k sobě. A s povzdechem dodal: „Neboj. Já tě tam hodím.“

A ukázal na malou zelenou vespu, která parkovala na kruhovým náměstíčku před budovou.

Jo, skútr značky Vespa.

Což byl ten nejmíň prestižní dopravní prostředek na světě. Aspoň pro průměrnýho americkýho kluka.

Ale Gabriel nebyl Američan, a očividně mu vůbec nevadilo, že průměrnej zástupce americký mužský populace pokládá tenhle stroj za totálně holčičí.

„Mám dvě helmy,“ ujistil mě, protože si můj úžas nejspíš vyložil jako obavy o bezpečnost.

„Tak jo,“ souhlasila jsem poraženě. Netoužila jsem po ničem jiným než dostat se z dosahu vřískajících fanynek Nikki Howardový – který zatím udržovali v bezpečný vzdálenosti Karl a zoufalá jeptinda. A taky od Nikkiny šíleny spolubydlící a jejího přítele (model číslo jedna i dvě). I od jejího obrovskýho plakátu.

A bylo mi jedno jak.

„Tady,“ připomněl se Gabriel a podal mi motocyklovou helmu ze zadní přihrádky na skútru. Pomoh mi ji upravit, aby seděla na moji hlavu (teda na hlavu Nikki Howardový). Netlačila mě na stehy, což bylo fajn.

A potom mi pomoh vylízt nahoru a ukázal mi, kam mám dát nohy. Nakonec nastoupil sám a vyzval mě: „Chyť se mě.“

Došlo mi, že ho budu muset obejmout kolem pasu.

Jenže v těch místech jsem se ještě nikdy žádnýho kluka nedotýkala. Teda až na kluky, kterejch jsem se dotýkala v posledních čtyřiadvaceti hodinách. Což jsem ale nevyprovokovala.

Ale než jsem stačila pořádně promyslet, jak to mám vlastně udělat, pár z těch školaček se vymanilo ze zajetí Karla a jeptišky a rozběhlo se k nám s vřískotem: „Nikki! Nikki!“

A Gabriel nastartoval. Motorka sebou škubla, takže jsem se ho prostě chytila kolem pasu, abych neslítla. Zavelel: „Jedem!“ A tak jsme jeli.

Na Manhattanu bydlím od narození.

Jsem zvyklá jíst nudle v Čínský čtvrti a tenounkou pizzu v Malý Itálii. Stála jsem na vrcholku Empire State Building a uvnitř Sochy svobody. Jela jsem se podívat i tam, kde do země kdysi vstoupili mí předci (Angličani z tátovy strany, Maďaři z máminy) – čili na Ellis Island. A taky jsem hodiny bloudila ve Strandu, největším antikvariátu na světě.

Snídala jsem u Tiffanyho (no dobře, měla jsem tam bagel na zahrádce, když jsme vyrazili na výlet do Muzea moderního umění) a viděla Vermeerovy obrazy ve Frickově sbírce (těžko uvěřit, že je maloval bez pomoci počítače).

Jela jsem metrem na Coney Island, pádlovala na jezírku v Central Parku a bruslila (i když mi to moc nešlo) v Rockefellerově centru. Byla jsem dokonce i ve Dvojčatech, když to ještě bylo Světový obchodní centrum, ne Ground Zero.

Ale jaktěživo jsem neujížděla po Čtvrtý avenue na motorce, přilepená k zádům úžasnýho kluka.

A musím říct, že to byla paráda. Totálně to převálcovalo všechny druhy dopravy, jaký jsem kdy využila – což teda bylo hlavně metro a vlastní nohy. I když vítr byl už dost lezavej a slzely mě z něj oči a ani Cosabella nebyla moc odvázaná z toho, že je zmáčknutá mezi moje břicho a Gabrielova záda, bylo skvělý proplítat se mezi autama, předjíždět poslíčky na kolech a skoro přehlížet červenou na semaforu…

… a ze všeho nejlepší bylo cejtit teplo Gabrielovejch zad, který ke mně stoupalo skrz jeho koženou bundu, a vidět jeho úsměv pokaždý, když se na mě otočil s otázkou, jestli jsem celá.

A přestože se smál na Nikki Howardovou a ne na mě, musím přiznat… že bych jezdila s Gabrielem Lunou na vespě celej den. Poprvý od chvíle, kdy jsem se probudila v nemocnici, jsem se cejtila… fakt dobře.

Ne tak, abych zapomněla na to, že někdo zřejmě zašili můj mozek do těla Nikki Howardový.

Ale tak dobře, abych měla radost, že jsem naživu a že můžu zažít tuhle báječnou jízdu na zádech bezvadnýho kluka po Čtvrtý avenue.

A to mě přivedlo k myšlence, jaký mám vlastně štěstí. Ať už to spískal, kdo chtěl – ať už se mi stalo cokoli –, pokud s tím souvisela i tahle zkušenost… tak jsem mu za to vděčná.

Aspoň zčásti.

Protože pokud jde o tu část, kdy po mně malý holčičky loudej autogramy, protože si myslej, že jsem Nikki Howardová, tu zase tak moc nemusím.

Bohužel jsme za chvíli dorazili do nemocnice. Dvacet bloků je hodně dlouhá cesta, když ji máte urazit pěšky, jenže když letíte ulicí na zádech krásnýho kluka na zelený vespě, jste tam cobydup. Za necelou čtvrthodinku jsme zajížděli do podzemních garáží Manhattanský všeobecný a já začala bejt příšerně nervózní z toho, jaký přijetí mě uvnitř asi čeká. Je sice pravda, že mě unesli, ale mohla jsem se vrátit dřív. Fakt je, že jsem trochu zuřila na naše, protože neuznali za vhodný mi říct, proč jsem teď Nikki Howardová. Co si sakra myslí?

Tak jsem prostě odsouvala svůj návrat, jak jen to šlo.

Na základě Gabrielova varování jsem teď měla pocit, že mě čeká pořádnej malér.

Když můj průvodce stisknul tlačítko parkovacího automatu, ozvala jsem se: „Hele, díky, ale fakt tam se mnou nemusíš. Stačí, když mě vysadíš tady.“ Nechtěla jsem, aby přihlížel tomu kraválu. I když jsem zamilovaná do Christophera, ne do Gabriela, je trochu trapas nechat na sebe hulákat rodiče před takovým hezkým klukem.

„Ty už se nepamatuješ, co se stalo před tvým bytem?“ připomněl mi. „S tím nepočítej. Postarám se o to, aby ses bezpečně vrátila tam, kam máš.“

Polilo mě horko. „Nic se tam nestalo,“ vypravila jsem ze sebe. „Ty myslíš, že Justin a já… ale on se tam objevil teprve ráno a já nemohla –“

„Myslel jsem ty školačky,“ zarazil mě Gabriel.

„Aha.“ Byla jsem ráda, že pod helmou není vidět, jak už zase rudnu. Ale stejně jsem to nemohla nechat plavat. „On – není to můj kluk ani nic takovýho.“

„Ne?“

Uvědomila jsem si, že to, co viděl na Centre Street, muselo vypadat ještě hůř.

„Ne,“ zavrtěla jsem odhodlaně hlavou. „Je to kluk mý spolubydlící. Myslím, že… si to prostě… špatně vysvětlil.“

„Aha,“ prohodil Gabriel.

No nazdar. Kristepane, proč jsem radši nedržela pusu.

Ale to zřejmě nedovedu. Když Gabriel zaparkoval a vypnul motor vespy, zeptala jsem se: „Jaks to vypátral? Jaks věděl, že když mě v nemocnici nemohli najít, budu v Nik –ve svým bytě?“

„Jen jsem hádal,“ připustil Gabriel a vzal si ode mě helmu, kterou jsem si opatrně stáhla. „A náhodou jsem se trefil. Dokážu pochopit, žes vyklouzla, když ti tak drasticky zakázali návštěvy. Ale vážně jsi je pořádně vyděsila, víš? Hlavně rodiče. Nebo si aspoň myslím, že to byli tvoji rodiče. Viděl jsem je, když jsem přišel na patro – ještě než mě odtamtud stačili vyhodit. Tvoje maminka plakala.“

Kousla jsem se do rtu. I když jsem ho nemilovala nebo tak něco, nechtěla jsem, aby si o mně myslel, že jsem holka, co si klidně uteče z nemocnice a nechá svou mámu v slzách. Ani jsem nechtěla, aby mě považoval za holku, která strávila noc s pitomečkem, jako je Justin Bay…

Chtěla jsem mu povědět pravdu. O tom, co se mi stalo. Měla jsem pocit, že by tomu moh rozumět. Každej, kdo takhle nádherně zpívá, tomu musí rozumět, nebo ne?

Jenže jsem mu to stejně nemohla říct. Protože když to neřekli ani mně – když jsem teda nesměla mít žádný návštěvy kromě členů naší rodiny a když kvůli mně vyhazovali lidi z celýho patra nemocnice –, celá ta věc se asi měla uchovat v tajnosti. Nevěděla jsem proč… ale rozhodně zjistím.

Dneska.

„To…“ Bylo to tak divný, že jsme spolu stáli ve stejný podzemní garáži, kde jsem včera v noci tloukla Brandona Starka, zatímco se mě snažil nacpat do limuzíny. „… to je moc hezký, že se o mě staráš,“ pousmála jsem se. „Vzhledem k tomu, že se skoro neznáme.“

„Víš, po tom, co se stalo ve Starku, mám pocit, jako kdybych tě znal… aspoň trochu,“ prohlásil Gabriel. „Pořádně jsi nás všechny vyděsila. Měla bys… měla by ses o sebe víc starat, Nikki.“

Zmateně jsem na něj zamžikala. O čem to mluví? „Co že bych – měla?“

Gabriel zaváhal, jako by si nebyl jistej, jestli to chce doopravdy vyslovit. Pak mě vzal za ruku, zadíval se na mě těma svýma pronikavýma modrýma očima a prohlásil: „Jsi tak milá… a hezká. Neměla bys hazardovat s drogama a alkoholem.“

Měla jsem pocit, že mi oči snad vylezou z důlků. „Cože?!?“ zaúpěla jsem nevěřícně.

„Já vím, že tvoje mluvčí uvedla, že tě hospitalizovali kvůli hypoglykemii a… co ještě to bylo? Celkovému vyčerpání“ vzpomněl si Gabriel. „Ale já tam tenkrát byl, pamatuješ? A musím říct, že jsem skoro nevěřil, že se z toho dostaneš. Leželas tam bez hnutí jako mrtvola.“

Asi bych nedokázala promluvit, ani kdybych se o to snaží la. Takže on si myslí, že Nikki Howardová strávila přes měsíc v tyhle nemocnici, protože byla na odvykací kúře? Tohle si všichni myslí? Panebože! To je teda trapas! Cejtila jsem, jak mi tváře zase hoří studem…

Na druhou stranu, co je mi po Nikki Howardový? Nemá se mnou přece nic společnýho!

Ne – počkat. Nejspíš má.

„Ale já nejsem –“spustila jsem.

Gabriel jen zavrtěl hlavou.

„Kvůli mně si nic vymejšlet nemusíš, Nikki,“ prones vlídně a jeho hlas zněl, jako by se mě něžně dotýkal konečkama prstů. „Já vím, jak je těžký žít ve světlech reflektorů a muset poslouchat všechny ty pomluvy. Jsem rád, že teď dostáváš péči, kterou potřebuješ –“

„Ale –“

„A všechno bude zase v pořádku,“ pokračoval, když mě odváděl k výtahu. „Jsem rád, že ses rozhodla vrátit do nemocnice. Tvoji rodiče tě rádi uvidí.“ Suše se na mě pousmál. „Snad mi teď prominou, že jsem za tebou tenkrát večer vlezl na pokoj, když se to nesmělo.“

„Ehm.“ Výtah přijel a já s Cosy jsme nastoupily za Gabrielem. Připadala jsem si jako omámená. „Jo, a víš, to –“

„Připustit si, že mám problém, znamená první krok v jeho řešení, Nikki,“ přerušil mě Gabriel a znova se mile usmál. A já se usmála na něj, protože jsem si nemohla pomoct.

Ale ukázalo se, že je to chyba. Jako by úsměv Nikki Howardový kluky totálně odrovnával. Znehybňoval. Gabriel jako by v tu chvíli zapomněl, kde jsme. Dveře výtahu se zavřely a my stáli asi minutu mlčky proti sobě. Nespouštěl ze mě oči.

Tý jo. Slušnej trapas.

„Ehm,“ odkašlala jsem si. „Já nevím, který je to poschodí.“

„Aha.“ Gabriel užasle pustil moji ruku a stisknul tlačítko pod čtyřkou. „Promiň.“

A než jsem stačila něco říct – jako třeba Hele, poslouchej já nejedu v drogách –, dveře výtahu se zase otevřely a odhalily podsaditýho chlápka v uniformě ochranky, kterej se na nás obořil: „Lituju, panstvo, ale tohle poschodí je uzavře. Vtom se na mě zadíval lip a oči se mu rozšířily úžasem. „TO seš ty!“ zahulákal na celý kolo.

„No jo,“ potvrdila jsem rozpačitě. Tváře mi hořely. Drogy! Alkohol! Zasloužila jsem si něco takovýho? „Je tady máma s tátou?“

Vzápětí byli u mě a do uší se mi z obou stran valilo jejich Kdes byla a Měli jsme o tebe takovou starost, objímali mě a současně mi nadávali. Bylo to přesně tak trapný, jak jsem se obávala. Doktor Holcombe poskakoval kolem a nervózně ohryzával pacičku brejlí, zatímco v rukou držel desky. Doktorka Higginsová – ta osoba s drdůlkem – stála vedle něj. Ale dneska drdůlek neměla: vlasy jí neupraveně visely kolem tváře, jako by si je nestačila učesat. Všichni vypadali vyděšeně a všichni se chtěli co nejdřív dozvědět, kde jsem to byla.

Což bylo těžký vysvětlit, protože jsem nechtěla prásknout Lulu a Brandona. Dělali to přece v upřímný víře, že mi pomáhaj.

Ale přece jen to budu muset vysvětlit aspoň našim.

Jenže Gabriel Luna vyřešil ten problém bez mrknutí oka, když prohlásil: „Našel jsem ji před jejím domem.“

A ve stejnou chvíli si doktor Holcombe zastrčil brejle zpátky do kapsy a zeptal se: „A kdo je ten mladý muž?“

V tu chvíli se v ohybu chodby objevila Frida, se svěšenou hlavou a nahrbenýma ramenama. Když zaslechla doktora Holcomba, zvedla hlavu, uviděla mě – a zeširoka se usmála…

… dokud její pohled nespočinul na Gabrielovi. Vzápětí se jí úsměv z tváře vytratil a zaječela: „Gabriel Luna!“

„Ten Gabriel Luna?“ zeptal se taťka mamky, že to bylo slyšet po celý chodbě. „Ten, co se tady byl zeptat na Nikki Howardovou?“

„To je ten mládenec, co pronikl až k její posteli!“ zapištěla doktorka Higginsová a ukázala na něj. „Ten, co jí přinesl růže!“

Pohled, kterej na mě Frida vrhla, zamrazil jako ledový kafe. „Přines ti růže?“

„Přines je Nikki Howardový,“ připomněla jsem jí, protože bylo zřejmý, kam tahle situace spěje.

„Počkat… Gabriel Luna z toho slavnostního otevření?“ zeptala se mamka.

„Ano,“ potvrdil Gabriel a natáhl k mejm rodičům pravačku. „Dobrý den, madam. Omlouvám se, že jsem se nepředstavil dřív, ale bylo tady tehdy trochu rušno kolem toho, jak mě vyhazovali. Každopádně mě moc těší.“

Mamka na něj zírala jako omámená, když mu tiskla ruku a mumlala, že ji taky těší. Táta počkal, až mamka Gabriela pustí, pak popadl jeho pravačku a vyhrknul: „Kam jste zmizel s mou dcerou?“

„On mě jen přivez zpátky,“ zasáhla jsem na Gabrielovu obranu. „Je to na dlouhý povídání, ale já jsem odtud neodešla tak úplně dobrovolně… a on mě… no… něco jako zachránil.“

Gabriel se na mě vděčně usmál. Vrátila jsem mu to. I když si očividně myslí, že Nikki Howardová jede v drogách, došlo mi, že mi vážně hodně pomoh.

„Tak tedy, v tom případě vám musíme ze srdce poděkovat, pane, ehm, Luno,“ ozval se s předstíranou srdečností doktor Holcombe.

„To nic,“ usmál se Gabriel, „ale musím vám říct, že mám dojem –“

Ale doktor Holcombe nebyl ani trochu zvědavej na Gabrielovy dojmy.

„Frido,“ navrhl, „co kdybys vzala pana Lunu do jídelny a dala si tam s ním svačinku, zatímco já si tady promluvím s tvou sestrou a rodiči?“

Než se stačil Gabriel ohradit, ségra do mě přestala zabodávat pohledy jako dýky a místo toho se na mýho zachránce obdivné zadívala. Z panenek se jí udělaly srdíčka úplně jako v komiksech.

„No ovšem,“ odpověděla zastřeným hláskem, kterej jsem od ní slyšela prvně. Zhoupla se v bocích a chytila Gabriela za paži. „Tady, pojďte za mnou. Ukážu vám, kde to je.

Měla jsem sto chutí praštit ji za to, jak hrozně se chová. Tak koketně. Proč jen se moje sestra musí chovat – mrzí mě, že musím bejt tak drsná, ale jinej výraz pro to nenacházím– jako holka?

Až na to, že když jsem si sama zkusila, jak příjemný je líbání, vlastně už jí to ani nemůžu mít za zlý.

„Echm,“ ozval se Gabriel. Otáčel se za mnou, zatímco ho Frida odváděla k výtahu, kterým jsme přijeli. „Takže snad pozdějc…“

„Ahoj,“ zamávala jsem mu.

Než jsem stačila připojit cokoli dalšího, Frida ho odtáhla za roh a byl pryč. Tušila jsem, že navždycky.

Jenže jsem měla úplně jiný starosti než nepatřičný pobláznění svý ségry britským písničkářem. Počínaje máminým pohledem, kterej mi sklouznul pod sako. „Cože, prokristapána? To je pes, co schováváš pod tím kabátem?“

„Je to pes Nikki Howardový,“ vysvětlila jsem.

„Jak ses propánakrále dostala k psovi Nikki Howardové?“ ozval se táta.

„No,“ nadechla jsem se, „začalo to prostě tím, že jsem se probudila a zjistila, že někdo nacpal můj mozek do jejího těla.“

Doktor Holcombe se zatvářil rozpačitě. Otevřel dveře nejbližší kanceláře a pokynul nám, že máme zaplout dovnitř. „Prosím. Račte dál. Musíme si promluvit.“

„To nabeton,“ ucedila jsem a s hlavou (Nikkinou hlavou) hrdě vztyčenou jsem nakráčela za ním. „To teda fakt musíme.“

„Snaž se pochopit,“ vybídnul mě doktor Holcombe, když se usadil do křesla se šálkem kávy v rukou, „že ta procedura, které jsi byla podrobena, Emerson, byla nezbytná pro záchranu tvého života.“

„To chápu,“ ujistila jsem ho. „Pochybuju, že byste transplantovali mozky lidem, který to nepotřebujou. I když nevím, proč zrovna já mám tu kliku, že jsem první.“

Doktor Holcombe si odkašlal. „Ehm…“

„Počkat.“ Vytřeštila jsem na něj oči. „Dělala jsem si legraci. Chcete říct… že nejsem první?“

„Ne, proboha, ovšemže ne.“ Doktor se rozesmál. „Rozhodně jsi nejmladší. Ale první ne.“

Zamžikala jsem na něj. „No… já… před pár měsícema jsem viděla televizní dokument o transplantaci mozku. A tam říkali, že se ho ještě nikdy nepovedlo úspěšně transplantovat u lidí.“

„Jinými slovy, že takový případ ještě nebyl publikován,“ opravil mě doktor Holcombe. „Naši sponzoři neměli o veřejný ohlas těch zákroků zájem.“

„Zákroků? To znamená, že jste to dělali… už mockrát?“

„Ale ovšem,“ potvrdil doktor Holcombe. „Já i můj tým jsme už před časem celou metodu zdokonalili. Provádíme ji úspěšně už několik let. Je to velice nákladná záležitost –a aplikuje se stále velmi zřídka. Ty ses k nám dostala se zraněními, která by byla za normálních okolností smrtelná. Mělas neuvěřitelné štěstí, že se vhodný dárce těla objevil právě ve chvíli, kdy se ti zastavilo srdce.“

„Vhodný dárce těla?“ opakovala jsem šokované. „To jako myslíte… Nikki Howardovou? Je neuvěřitelný, že o ní takhle mluvíte. Byla to přece… osobnost.“

„To si doktor Holcombe plně uvědomuje, Em,“ zasáhla rychle mamka. Seděli s taťkou v kožených křesílkách před doktorovým stolem a já mezi nima. Doktorka Higginsová a pan Phillips, kterej se představil jako právní zástupce Obchodního řetězce Stark, seděli na pohovce kousek stranou. Když jsem se zeptala: „A co s tím má co dělat Stark?“, pan Phillips se ozval: „Ve skutečnosti jste totiž v péči Starkova Institutu neurologie a neurochirurgie, pobočka Manhattanská všeobecná nemocnice, jejímž hlavním sponzorem je Obchodní řetězec Stark. Je to jediné lékařské pracoviště na světě, kde se provádějí celotělní transplantace. Stark se o existenci Institutu veřejně nešíří – ani o jeho poslání –, protože jsou tu jisté, ehm, bioetické souvislosti, které celou proceduru komplikují.“

„Tím chcete říct, že abyste někomu mohli transplantovat celý tělo,“ upřesňovala jsem si, „musí bejt u někoho jinýho diagnostikovaná mozková smrt, aby se to tělo dalo použít?“

„Ehm,“ odkašlal si pan Phillips a neklidně se ošil, „je to sice trochu zjednodušené nahlížení problému, ale v zásadě jste to vystihla.“

„Emerson,“ oslovila mě vlídně doktorka Higginsová, „Nikki Howardová trpěla vzácným poškozením mozku, o němž nikdo – ani ona sama – neměl tušení. Bylo to takzvané aneurysma – doslova časovaná bomba v hlavě, která může kdykoli vybuchnout. Náhodou k němu došlo právě v tu dobu, kdy tě zranila ta obrazovka. Vzhledem k tomu, že v danou chvíli bylo po ruce množství zdravotníků – vedení obchodního domu si na slavnostní otevření zajistilo záchranku i lékařskou pohotovost pro případ, že by protesty aktivistů přerostly v otevřené násilnosti –, dokázali vás obě udržet naživu a převézt do naší nemocnice. Ale když jste se tu ocitly, ukázalo se, že ani jedna z vás nemá šanci přežít… aspoň ne sama o sobě.“

„Přesně tak,“ potvrdil táta. Měl najednou nezvykle jasný oči. Šokovalo mě, když mi došlo, že je to jen proto, že mu v nich stojej slzy. Ještě nikdy jsem tátu neviděla brečet. Leda smíchy při Výměně manželek. „Když jsme s maminkou dorazili do nemocnice, naživu tě udržovaly už jenom přístroje. Nejdřív nám řekli, že se s tebou máme rozloučit.“

„Ale pak se objevil pan doktor Holcombe,“ ujala se slova mamka se stejně lesklýma očima, „a vyšetřil tě. Sdělil nám, že existuje jistá možnost, jak tě udržet naživu… ale že je to velice riskantní procedura. A že by se mohly vyskytnout… komplikace.“

„Myslíte jako to, až se probudím v cizím těle?“ poznamenala jsem kysele. „Tyhlety komplikace?“

„Je pravda, že už to nejsi ty… zvenčí,“ připustila mamka; „Ale uvnitř jsi pořád naše Em. Proto doktor Holcombe a jeho spolupracovníci usoudili, že bude lepší ti to neříkat hned. Už tak jsi toho musela zvládnout tolik. Potřebuješ čas, aby ses přizpůsobila…“

„Panebože.“ Hlava mi klesla do dlaní. Nechtělo se mi uvěřit, že se něco takovýho děje zrovna mně.

A že za tím zase stojí Obchodní řetězec Stark.

„Heleďte,“ vypravila jsem ze sebe a snažila se nerozbrečet. Jak naši s takovým zákrokem mohli souhlasit? Jak to, že dovolili, aby se to stalo? „Tohle není správný. Nemělo by se to dělat. Je to… je to hnusný.“

„Tak podívej, děvenko,“ ozval se doktor Holcombe a tvářil se dotčeně, „co je na tom špatného? Ročně je u tisíců lidí diagnostikována mozková smrt a tisíce dalších mají tak poškozenou tělesnou schránku, že jejich naděje na přežití je nulová. Co je špatného na tom, když těm lidem poskytneš další šanci? A kromě toho,“ dodal už trochu klidnějc, „nechápu, na co si zrovna ty stěžuješ. Přivezli tě ke mně jako těžce poraněnou dívku, a odcházíš odtud jako supermodelka! Miliony dívek by umřely – doslova umřely –, jen kdyby si to s tebou mohly na místě vyměnit!“

A v tu chvíli mi došlo, že i když mi tenhle člověk nejspíš zachránil život – i když to byl on, kdo vzal jemně do dlaní můj mozek, vložil ho do jiný hlavy a připojil k němu všechno, co mělo bejt připojený, kdo vynaložil hodiny mravenčí práce nad tím, že mi ten mozek všíval do tyhle hlavy-, vůbec mě nezná.

Ani v nejmenším.

„Ale já to nedovolila,“ namítla jsem.

„To ne. Souhlasili s tím vaši rodiče,“ ozval se pan Phillips.

Šlehla jsem po nich vyčítavým pohledem a všimla si, že mamčiny oči jsou zalitý slzama, stejně jako ty moje.

„Jinak bys umřela, miláčku,“ zopakovala mi. „Nebyla bys tady, nebýt toho, co vykonal doktor Holcombe a jeho tým.“

Jenom jsem na ni bez hlesu zírala. Možná jsem teď měla srdce Nikki Howardový, ale tlouklo úplně stejně jako to moje, když jsem se kvůli něčemu rozčílila.

„Fajn,“ vzchopila jsem se. Snažila jsem se, aby to znělo patřičně dospěle – což nebylo zrovna snadný vzhledem k tomu, jak dětinsky a pištivě zněl hlas Nikki Howardový. „Jenže Stark by neměl tu záležitost s transplantacema držet pod pokličkou… a stejně se to už dlouho neutají. Protože lidi si nejspíš všimnou, že se něco děje, až v pondělí nakráčím do školy a budu vypadat jako Nikki Howardová, ale budu si říkat Emerson Wattsová.“

Pan Phillips si odkašlal.

„To se nestane,“ oznámil s ledovým klidem.

„Ale –“ Zatékala jsem očima od něj k našim a zase zpátky. Proč se máma s tátou tvářej tak… provinile? Co se děje? „Aha. Takže vy mi chcete říct, že už nemůžu chodit do školy.“

„Emerson Wattsová se do školy nevrátí,“ prohlásil pan Phillips. „Protože Emerson Wattsová už neexistuje.“

„Jak to myslíte – neexistuje?“ obořila jsem se na něj. „Sedím přece před váma.“

„Em,“ ozval se tiše táta, „podívej…“

Obrátila jsem se k němu. Tvářil se tak… tak, že jsem si najednou vůbec nebyla jistá, co to má znamenat.

Ale vytušila jsem, že se mi nebude líbit, co se dozvím. Viděla jsem, že mamka, která seděla vedle něj, má ve tváři úplně stejnej výraz… napůl zpanikařenej, napůl úpěnlivej. Oba se zadívali na pana Phillipse a pak zase na mě.

Počkat. Co se maj co koukat na něj?

„Když jsme poprvé přijeli do nemocnice,“ začal táta, „a doktor Holcombe nám pověděl o té možnosti transplantace, měla ta záležitost… ehm… jisté podmínky. Věci se kterými jsme jako tví rodiče museli před operací podepsat souhlas.“

Tentokrát jsem zatékala očima z táty na mámu a zpátky.

„Jaký podmínky?“ zeptala jsem se. O čem mi to pro všechno na světě vykládaj?

Pan Phillips vytáhnul ze svýho kufříku, kterej mu celou dobu stál u nohou, štos lejster a podal mi horní složku. Když jsem si ji prohlídla, zjistila jsem, že je to asi čtyřicet nebo padesát hustě potištěnejch stránek, s razítkem notáře. Na každým listu byly podpisy mámy i táty.

„Takže,“ nadechnul se pan Phillips a začal listovat složkou, kterou si nechal. „Zaprvé, souhlasili s tím, že pokud se operace podaří, dodržíte veškeré smluvní závazky, kontrakty a licenční smlouvy, které uzavřela Nikki Howardová.“

Oči mi vypadly z důlků.

„Cože?“ obrátila jsem se jako šílená k rodičům. Obal sklopili hlavy.

„Jinými slovy,“ pokračoval pan Phillips, jako by se domníval, že jsem nerozuměla tomu, co mi právě vykládá, jenže to jsem pochopila až moc dobře. Jen jsem zoufale doufala, že jsem se snad přeslechla. „Budete plnit povinnosti Nikki Howardové jako Tváře Starku. V opačném případě by bylo třeba neodkladně uhradit veškeré náklady na provedenou transplantaci a nést možné právní důsledky.“

Teď už jsem jen nezírala. Teď už jsem prostě valila oči.

„Počkat,“ vyhrkla jsem. Srdce mi v hrudi zjančeně poskakovalo. Teda Nikki poskakovalo. „Co mi tím chcete naznačit?“

„Nejsem si jistý, jestli si rozumíme, slečno Wattsová,“ pronesl chladně pan Phillips, „ale já se vám snažím oznámit, že pokud nedostojíte právním závazkům slečny Howardové v souvislosti s Obchodním řetězcem Stark, budou vaši rodiče dlužit nemocnici dva miliony dolarů plus soudní výlohy a náhrady – včetně odškodného za dobu strávenou ve vězení, pokud by bylo porušeno ujednání o mlčenlivosti. Pokud jste to tedy pochopila takto, pak ano, naznačuje se tím tohle.“

Ne. To se mi snad zdá. To je halucinace. Fantazírování o Gabrielu Lunovi byla nakonec pravda, zato tohle je naprosto neskutečný…

„A ještě je tu něco, s čím vaši rodiče souhlasili,“ dodal pan Phillips.

„Ještě něco?“ zavyla jsem.

„Jde o standardní postup, Emerson,“ ujistil mě doktor Holcombe. „Vyžadujeme to od všech našich pacientů. Kvůli ochraně Institutu. To, co tady provádíme, není legální. Existují jisté kruhy – politici, náboženští představitelé –, které by nemusely pochopit, že tady zachraňujeme lidské životy. Kdyby naši pacienti měli jiná těla a tváře, ale žili své původní životy, potom by… jak už jsi sama správně podotkla… zkrátka by to brzy všechno vyšlo najevo. Proto požadujeme od všech svých pacientů, aby souhlasili, že jejich předchozí identita bude prohlášena za úředně mrtvou.“

Spadla mi čelist. „Ale já nejsem mrtvá!“

„Legálně vzato ano,“ opravil mě pan Phillips. „Ujišťuji vás, že jste. Je to jen otázka toho, kde naše identita sídlí. Kde sídlí naše já… v naší duši? Nebo v našem srdci a těle. Mozek Nikki Howardové už, pravda, neexistuje. Zato její srdce tluče dál.“

„Její… srdce?“

Položila jsem si ruku na to místo. Nebo teda… položila jsem ruku Nikki Howardový na hrudník Nikki Howardový. Cejtila jsem pravidelný buch-buch-buch. Doteďka to byl vždycky zvuk, kterej mě uklidňoval.

Ale teď to znělo… cize.

„Zato srdce Emerson Wattsové,“ pokračoval pan Phillips, „dotlouklo před více než měsícem. Pokud se v těle zastaví všechny fyziologické pochody a je z něj vyňat mozek, pak taková osoba, podle právní definice stanovené Nejvyšším soudem státu New York, přestává existovat. Zato osobu s živoucím mozkem a tlukoucím srdcem – čili ve vašem případě Nikki Howardová – žije.“

Už zase jsem měla oči jako dva balóny. Nemohla jsem to skousnout. Copak tyhle lidi nechápou, že mám teprve před maturitou? Teda za předpokladu, že to doženu a nepropadnu? „Cože?“ vyjekla jsem.

„Snažím se vám vysvětlit, slečno Wattsová,“ navázal velmi zvolna pan Phillips, jako by se tentokrát rozhodl vyslovovat slabiky natolik zřetelně, aby mi to konečně docvaklo, „že přibližně před čtyřiatřiceti dny Emerson Wattsová – podle definice Nejvyššího soudu státu New York – zemřela.“

Nelíbilo se mi, jak to zní. Ani trošku.

„Počkat,“ vyhrkla jsem. „Takže podle státu New York jsem mrtvá?“

„Emerson Wattsová je mrtvá,“ opravil mě právník Starku.

„Ale… já jsem Emerson Wattsová!“ vykřikla jsem.

„Opravdu?“ opáčil s úsměvem.

A ten úsměv mě konečně přesvědčil. Najednou jsem dostala hroznej strach. Větší strach než kdy předtím… dokonce větší, než když jsem viděla, jak se plazmová obrazovka řítí na místo, kde stojí moje sestra.

„Takže,“ povzdychla jsem si a naklonila se na židli, abych na něj lip viděla. „Takže proč… chci říct… o čem se to tady vlastně bavíme? Co se mi to pokoušíte vysvětlit? Vážně tady sedíte a snažíte se mi naznačit, že jsem mrtvá a Nikki Howardová je pořád naživu?“

„Vůbec ne. Snažím se vám naznačit, slečno Wattsová, že vy jste Nikki Howardová.“

Vrátila jsem se do svýho nemocničního pokoje – jedinýho pokoje pro pacienty na celým čtvrtým poschodí křídla. A zdejšího Institutu neurologie a neurochirurgie – a převlíkla se do nemocniční košile. Doktor Holcombe a jeho tým mi chtěli udělat ještě nějaký testy. To, jak dobře si při nich povedu, ovlivní to, kdy budu moct jít domů. Nebo bch spíš měla říct do podkroví k Nikki Howardový, protože to bude teďka můj domov, až mě odsud propustěj. A v tu chvíli se taky budu muset pustit do plnění smluvních povinností, ke kterejm se Nikki zavázala.

Máma s tátou mi samozřejmě pošeptali, že to nemusím dělat. Teda předstírat, že jsem Nikki Howardová. Řekli mi (pozdějc, když už u toho nebyl Starkův advokát Phillips), že se nějak pokusí zaplatit ty dva miliony plus soudní výlohy) a odškodné v případě, že bych dohodu odmítla.

„Můžeme vyhlásit bankrot,“ prohodila mamka s nuceným úsměvem.

Jo. Přesně po tomhle prahnu.

Uklidnila jsem je, že to nějak zvládnu. Totiž ty smluvní závazky Nikki Howardový. To se ví. Heleďte, o čem je celej ten slavnej modeling? Brnkačka. Prostě stojíte se zataženým břichem a necháváte se ze všech stran fotit, ne? Jenom se podívejte na všechny ty modelky, o kterejch si čte Frida v módních časácích. Nejsou to zrovna oslnivý mozky.

Ale z Nikkina osobního života jsem už ochutnala natolik, abych věděla, že to vůbec nebude snadný. Nikkin milostnej život byl prostě… komplikovanej. Přinejmenším.

A z tohohle se mi teda svíral žaludek (i když to možná bylo překyselením, před kterým mě varovala Lulu).

A navíc šlo o to, že se budu muset chovat jako Nikki Howardová v jednom kuse. Pravdu o mně zná jen naše rodina. Pan Phillips mi vysvětlil, že oficiální verze zveřejněná v tisku bude znít tak, že Nikki utrpěla vážný zranění hlavy, když v důsledku vyčerpání a hypoglykemie omdlela, a že toto poranění vyústilo v amnézii. To aby se nikdo nedivil, až se objevím na focení a nebudu poznávat kadeřníky a vizážisty, se kterýma Nikki dřív pracovala. Bude to prej působit věrohodnějc.

Ale jestli si ve Starku myslej, že tohle je věrohodný, tak by asi potřebovali zařídit delší stáž v realitě.

Pověděla jsem panu Phillipsovi, v čem může bejt potíž: už jsem se svěřila Lulu Collinsový a Brandonu Starkovi, že nejsem Nikki Howardová.

Jenže pan Phillips se zatvářil, jako by tohle bylo to nejmenší. „To se vysvětlí prohlášením o ztrátě paměti.“

A mně došlo, že má pravdu. Lulu i Brandon tomu uvěří. Stejně jako byli ochotný věřit tomu, že mi mozek vymyla al-Kájda nebo scientologové. Nebo když rozvíjeli teorie o stěhování duší. Tihle dva uvěří každýmu bulíku, kterej se jim pověsí na nos.

S tím bych si teda hlavu nelámala. Teda doopravdy… Největší starosti mi dělal… Obchodní řetězec Stark. Bylo mi jasný, že už teď držej naši rodinu v kleštích, ze kterejch se nemůžeme vykroutit. Jak by manželskej pár vysokoškolskejch profesorů moh zaplatit dva miliony dolarů (plus soudní poplatky a odškodný)?

Někdo taky napíchnul počítač (značky Stark) Nikki Howardový. Někdo, kdo si myslel, že si toho Nikki (nebo já) nevšimne. A nechci bejt paranoidní nebo tak něco – ale mám docela přesnou představu o tom, kdo za tím stojí.

Nikkini zaměstnavatelé ze Starku.

Přesně. Nechtěla jsem o tom mluvit, ale vážně mě to trápilo. Obchodní řetězec Stark a jeho zlověstná přítomnost v našich životech.

A ještě něco. Co se se mnou stalo? Se mnou, která podle Christophera vypadala dobře?

„A.-– kde je teda moje tělo?“ zeptala jsem se našich, když jsme čekali, až mě vyzvedne doktorka Higginsová a odvede mě do laboratoře na testy. „Myslím… to, ve kterým jsem se narodila?“

Viděla jsem, jak si vyměnili zmatený pohledy. Pak se mamka opatrně ozvala: „Miláčku… nechali jsme ho spálit.

Zhrožené jsem se na ně zadívala.

„Museli jsme,“ dodala spěšně, když si všimla, jak se tvářím. „Museli jsme uspořádat pohřeb. Nemohli jsme to tajit, protože na slavnostním otevření Starku byla spousta novinářů, i z bulváru. Natočili to celé na kamery – na CNN to odvysílali chvíli potom, co se to stalo. Všichni viděli, jak na tebe spadla ta plazmová obrazovka. V televizi celé dny nemluvili doslova o ničem jiném – byla to hlavní zpráva týdne. Museli jsme tě pohřbít. Neměli jsme na vybranou.“

„Určitě tě potěší, kolik tam přišlo lidí,“ ozval se táta, jako by mě to mělo bůhvíjak rozveselit. „Stark zaplatil babičce, aby mohla přiletět z Floridy –“

Do očí mi vyhrkly slzy.

„Babička si myslí, že jsem mrtvá?“ vybuchla jsem. Takže už na Vánoce nedostanu žádný trička s nápisem NEJLEPŠÍ VNUČKA NA SVĚTĚ. Ani žádný přání k narozeninám s dvacetidolarovkou uvnitř.

„Ano, miláčku,“ škytla mamka a kousla se do rtu. „Bohužel. Ale víš dobře, jak se tam, kde bydlí, šíří klepy. Nesměli jsme jí povědět pravdu.“

No to se mi snad zdá. Takže ty povídačky o mý smrti vůbec nebyly přehnaný.

Jsem mrtvá. Právně. Medicínsky. Technicky. Ve všech ohledech až na ten jedinej, na kterým záleží. Nejsem mrtvá doslova.

Umřela jsem, a ani jsem nemohla jít sama sobě na pohřeb.

„Byli tam všichni ze školy?“ zeptala jsem se. „Jako na tom pohřbu?“

„Samozřejmě,“ prohlásil táta – a zaváhal. „Byl tam Christopher, jeho otec…“

A najednou, poprvý od chvíle, kdy jsem se probudila v těle supermodelky Nikki Howardový, jsem fakt nevěděla, která bije.

„Christopher?“ zalapala jsem po dechu. „Ach, kristepane, chcete říct, že ani on to neví? I Christopher si myslí, že jsem mrtvá?“

Mamka a taťka si vyměnili další vyděšenej pohled. Najednou jsem se rozbrečela tak neovladatelně, že jsem je přes slzy neviděla. Asi není divu, že je to strašně vylekalo. Viděla jsem přes tu clonu, jak mamka naznačuje tátovi, aby šel pryč – nejspíš najít doktora Holcomba a požádat ho, aby mi dal něco na uklidnění.

„Miláčku, chápeš přece, že jsme mu nemohli povědět, jak se věci mají.“ Mamka si přisedla na kraj postele a objala mě. Cosabella, která se mi předtím uvelebila v nohách, se spěšně rozběhla přes moje tělo, aby mi starostlivě olízala obličej. „Cítili jsme se přitom hrozně, ale sama jsi slyšela, co vykládal pan Phillips.“

Pochopitelně jsem slyšela, co vykládal pan Phillips. Tajemství Emerson Wattsové, středoškolačky zachráněné díky velmi vzácné operační metodě celotělní transplantace, si vzala milá Em do hrobu.

Až na to, že mě nezachránili. Obchodní řetězec Stark mě zneužil, aby moh zachránit Nikki Howardovou.

Já jsem mu ukradená.

„Já vím, že bych to neměla říkat,“ vyhrkla mamka, když mě pevně objala, „ale Christopher se z toho dostane. Časem. Opravdu.“

„D-dostane?“ zavyla jsem. „Můj nejlepší kamarád si m-myslí, že jsem m-mrtvá, a já zatím nejsem, ale n-nemůžu mu to říct, a ty si m-myslíš, že se z toho d-dostane?“

Právě v tu chvíli vpadla do pokoje Frida. Její hnědý oči sršely zuřivostí, bradičku měla vystrčenou – neklamná známka toho, že se se mnou hodlá kvůli něčemu pohádat.

Ale když mě viděla bulit, zarazila se.

„Co je to s ní?“ vybafla.

„Zrovna zjistila, že si Christopher myslí, že je mrvá,“ odpověděla tiše mamka, zatímco mě kolíbala v náručí.

„Jo?“ Ségra se na mě nechápavě zadívala. „Hm… tak s tím si nelam hlavu. Tuhle jsem ho viděla ve škole, a vypadal dobře.“

To mě rozbrečelo ještě víc. Mamka ji okřikla: „Frido!“

„No a co?“ Frida popadla můj televizní ovladač, zmáčkla ho a začala surfovat mezi kanálama. „Taky že jo. Nejdřív byl trochu mimo, ale už je v pohodě. Nevím, proč kvůli tomu vyvádíš. Dyť to ani nebyl tvůj kluk nebo tak něco. Nebo ne?“

Mamka vstala, pustila mě a jediným plavným pohybem vytrhla ségře ovladač z ruky.

„Můžeme si promluvit na chodbě, mladá dámo?“ vyjela na ni.

A obě se vytratily. Zatímco byly venku, snažila jsem se z toho všeho nějak vzpamatovat. Ach jo. Jak jsem mohla bejt tak sobecká a vůbec si na Christophera nevzpomenout. Teda když pominu ty hlouposti, jaký by to bylo, kdyby mě líbal místo Justina nebo Brandona.

Jak asi Christopherovi muselo bejt, jestli si celou dobu myslel, že jsem po smrti? Vážně je v pohodě? Jak se s tím vyrovnal, když viděl na vlastní oči, jak mě rozmačkala ta obří televize? Musel bejt úplně mimo. A s kým si teď sedá v jídelně ke stolu, když tam nejsem? S kým si utahuje z Chodících mrtvol a s kým hraje Poslání? A kouká ještě na Discovery na dokumenty o chirurgii…? Chudák Christopher!

Ledaže… ledaže by se ho ujala nějaká jiná holka. Ale která? Která holka na ASŠT (kromě mě) je dostatečně vnímavá, aby prokoukla ty přerostlý vlasy a uviděla toho hezkýho kluka, co je pod nima schovanej? Která jiná by byla tak chytrá?

Bože. Určitě taková existuje. Zrovna teď proti němu sedí v jídelně a chválí ho, že si nedal salát s tuňákem…

Najednou se do pokoje vrátila Frida, tentokrát sama. Mračila se.

„Mám se ti omluvit,“ zavrčela. Těkala očima od Cosabelly k televizi a pak k oknu, ale mý tváři se vyhejbala. „Takže… promiň, že jsem tě rozčílila. Christopher není v pohodě. Teda, nejspíš není. Jenže… on se chová furt stejně divně, takže je to těžký poznat.“

Už jsem si utřela slzy – teda Nikki jsem utřela slzy. I když mě doktor Holcombe nabádal, že mám tohle tělo považovat za svý. Teď je tvoje, Emerson, ne její. Už ne.

Přesně. Mám teď její jméno. Její tvář. Její byt. Její kluky. Zkrátka na co si vzpomenu.

„Já to nechápu,“ prohodila jsem směrem k ségře. Pořád mi bylo do breku pokaždý, když jsem si představila Christophera, jak hraje Poslání s nějakou jinou holkou – nebo se s ní zrovna kouká na Discovery. I když, popravdě řečeno, ty chirurgický dokumenty mi najednou začaly lízt krkem. Ale snažila jsem se to v sobě potlačit. Jak zdůrazňoval doktor Holcombe, musím mít radost z toho, že jsem zůstala naživu. „Co tě žere?“

„Nic,“ odsekla Frida. „Gabriel je pryč.“

Na chvíli jsem netušila, o čem to mluví. Pak jsem si vybavila, že ji poslali s Gabrielem Lunou, kterej mě sem přivez, mlsat do jídelny.

„Aha.“ Takže tohle Fridu štve? Žárlí, že jsem byla s Gabrielem Lunou? „To jo.“

„Musel,“ vysvětlila sestra. „Už ho sem nahoru nepustili.“

„Aha,“ opakovala jsem. „No, pokusím se s tím zklamáním nějak vyrovnat.“

„Jéžiši!“ vybuchla Frida. „Tobě na něm vůbec nezáleží, co?“

„A proč by mi na něm mělo záležet?“ zeptala jsem se udiveně. „Dyť ho ani neznám. A kromě toho…“ Cejtila jsem, jak mě polejvá horko, protože jsem užuž chtěla dodat že kromě toho miluju Christophera. Jenže to jsem nemohla přiznat, dokonce ani před svou ségrou ne. Teď, když si Christopher myslí, že jsem po smrti, a já zatím běhám po světě v těle Nikki Howardový, už není vůbec žádná šance, že by se do mě někdy zamiloval. Takže jsem rychle upravila konec věty: „… si myslí, že jsem Nikki Howardová.“

„No a?“ Frida pokrčila ramenama. „Neměla bys na nej bejt tak ostrá. Je moc fajn. A myslí si, že seš bezva.“

„A jak to víš?“ nadhodila jsem. To asi sotva, když jsem od toho kluka na vlastní uši slyšela, že mě považuje za feťačku.

„Protože mi to řek,“ zavrčela ségra. „V jídelně. Dali jsme si napůl skořicovej bochánek. Víš, jeden z těch, co jsou velký jako moje hlava. Je hrozně tučnej, ale od tý tvý nehody na dietu kašlu. Je dost těžký obejít se bez cukru, když tvý sestře transplantujou mozek. Tak před čím tě zachránil?“

Zírala jsem na ni. „Cože?“

„Tam na chodbě jsi říkala, že tě Gabriel zachránil. Tak před čím?“

„Jo tak,“ vzpomněla jsem si. „Lulu Collinsová a Brandon Stark mě odsud včera v noci unesli a odvezli do Nikkina bytu. Ale je to strašně tajný, Free, jasný? Nechci, aby měli malé –“

„LULU COLLINSOVÁ?“ Frida nadskočila a vytřeštila na mě oči. „Ty ses viděla s Lulu Collinsovou? A s Brandonem Starkem? No to si děláš prču! Tys s nima někde byla? Kam jste vyrazili? Vytáhli tě do Jeskyně? Panebože, nevidělas tam taky Justina Baye?“

„Takprr,“ přerušila jsem ji. „Zaprvý, přestaň ječet. A zadruhý, nebylo to tak, jak si –“

„Mě snad klepne,“ mlela Frida a poskakovala kolem mě jako sjetá. „Brandon Stark a Nikki Howardová spolu choděj – nebo chodili. Jestli si myslí, že seš Nikki, tak – nezkusil tě políbit??!?“

Zavrtěla jsem hlavou. Ani náhodou nebudu mladší ségře vykládat o tom, jak mi Brandonův jazyk bloudil v puse. Ani o tom Justinovým… a už vůbec ne, jak se mi to s nima líbilo.

„Jasně že ne,“ odsekla jsem s vážnou tváří. „On a Lulu si jen dělali starosti o kamarádku. To je fakticky děsný, Free. Všichni si o mně myslej, že jsem Nikki Howardová.“

Ségra k mýmu překvapení protočila panenky. „To teda,“ utrousila. „Musí to bejt fakt hrůza, když tě všichni považujou za nejslavnější mladistvou supermodelku.“

„Ehm,“ odkašlala jsem si, „ve skutečnosti to teda není nic moc. A hlavně dík, žes mi to řekla, když jsem se probrala.“

„Co že jsem ti řekla?“ Frida nechápavě naklonila hlavu na stranu.

„To, že nacpali můj mozek do hlavy Nikki Howardový,“ upřesnila jsem a snažila se, aby to vyznělo co nejsarkastičtějc. „Fakt si toho vážím.“

Ale pokud jsem měla dojem, že hlas Nikki Howardový je moc dětinskej a pisklavej, než aby v něm vyzněla jízlivost, tak to byly zbytečný strachy. Frida se zatvářila zahanbeně.

„Jo, tohle,“ vyhrkla. „No tak… hm. Víš, já chtěla… Ale řekli mi, že nesmím. Že… že by tě to mohlo rozrušit. Chtěli ti dát dost času, aby sis na to zvykla.“

„Super,“ přikejvla jsem a sarkasmus z (mýho?) hlasu přímo odkapával. „Mám kliku, že mi hlídáš záda, ségra.“

Když se jí oči zalily slzama, pochopila jsem, že jsem to přepískla. Frida zamumlala: „Em… byla jsem fakticky hrozně vyděšená. Myslela jsem, že až se vzbudíš… po těch tejdnech… ani mě nepoznáš. Tvrdili mi, že to budeš… no… zase ty. Ale když jsem se na tebe dívala, jak tam ležíš, viděla jsem… Nikki Howardovou. A říkala jsem si, že to v žádným případě… teda… že se v žádným případě neprobudíš a nebudeš to ty… a taky se nebudeš rozčilovat, že chci jít k roztleskávačkám –“

„Ty chceš jít k roztleskávačkám?“ zaječela jsem. „Hráblo ti? Víš, jak bude máma trojčit, až se to provalí? Protože jestli seš ještě naživu, předpokládám, že to máma zatím neví.“

Místo aby se Frida urazila, vybuchla smíchy.

„No teda!“ vyhrkla. „To je tak fajn slyšet, že… víš… trochu je to fajn a trochu mě to štve, ale je to docela bomba, když něco takovýho vypadne z pusy Nikki Howardový. Asi je to lepší než už to neslyšet nikdy…“

„Co – nikdy?“ zeptala se mamka, která v tu chvíli vešla do pokoje.

„Ehm, nic,“ vyhrkla pohotově Frida. „Jen jsme si povídaly o… šatech.“ /

Táta, kterej vešel za mámou, se zatvářil pobaveně. „Tak to rád slyším. Vypadá to, že se věci vracejí do normálu, když se vy dvě zase hádáte. Ale… Em mluvila o šatech?“

„To… to přesně ne.“ Ségra se zatvářila polekaně. „Teda i jako…“

„Spíš jsme se bavily o škole,“ zasáhla jsem. „A taky o tom, co bude dál. Jak teď musím začít pracovat a bydlet v Nikkiným bytě a všechno kolem. Myslím, že na školu asi už nebudu mít čas…“

„Naopak, mladá dámo,“ opravila mě mamka a v oku se jí objevil náznak starý jiskry. Mohla jsem se vsadit, že zmínka o škole vyvolá přesně tuhle reakci. „Za žádných okolností nesmíš přerušit svoje vzdělávání.“

„Absolutně ne,“ přidal se táta a tvářil se šokované. „Rozhodně musíš dokončit střední školu a vystudovat vysokou. Modeling nedává tvé kariéře žádné dlouhodobé vyhlídky, na rozdíl třeba od medicíny nebo práva.“

„Je pochopitelné,“ ujala se slova mamka a kousla se do rtu, „že by bylo jen velice obtížné sladit s tvými povinnostmi klasickou školní docházku. Ale můžeme ti najít nějakou uměleckou střední školu, kde se na docházce nelpí. Nebo bys mohla mít domácí učitele. Možná by nám s tím mohli poradit ve Starku…“

A přestože jsem přímo nenáviděla pomyšlení, že by měl tenhle obchodní řetězec do našich životů zasahovat ještě víc, nemohla jsem si pomoct, abych po Fridě nestřelila vítězoslavným pohledem.

„Ale já jsem si vážně hrozně oblíbila Tribecu,“ ozvala jsem se. „Ráda bych chodila do školy tam, kdyby to šlo.“

Mamka i táta se zatvářili překvapeně. Jenže to nebylo nic ve srovnání se ségřiným zamračením. Dalo se z něj přesně vyčíst, co se jí honí hlavou: očividně si myslela, že když mě teď konečně nebude mít za patama, může si ve škole vyvádět, co se jí zachce. Třeba se dát k CHM. Nebo k roztleskávačkám. Nebo randit s klukama z maturitního ročníku.

Tak to se teda sekla.

„Opravdu, miláčku?“ ujistila se ohromeně máma. „No, asi bychom to měli nejdřív probrat s panem Phillipsem. Myslím, že Stark by to ve škole dokázal zařídit. Není důvod, proč bys nemohla docházet na výuku, pokud ti to tvoje pracovní vytížení dovolí. Možná nestihneš odmaturovat už příští rok, ale nakonec… odmaturuješ.“

„To by bylo bezva,“ pronesla jsem s předstíraným nadšením.

„Nikki Howardová by se nikdy nedostala na tak náročnou střední školu, jako je Tribeca,“ namítla Frida jako odbornice na Nikki Howardovou. „Byla sice stejně stará jako Em, ale nechala střední školy už v prváku, když podepsal první velkou smlouvu jako modelka…“

„Předpokládám, že pokud Stark věnuje škole dostatečně velký sponzorský dar, dalo by se to nějak zařídit,“ ozval se táta. „Pokud o to opravdu stojíš, Em. Ale jak říkala maminka, je tady možnost domácího vyučování – anebo můžeš zkusit nějakou jinou školu.“

Sestra se ke mně dychtivě obrátila. „No jo, Em, chápeš. Nemusíš se nutně vracet na ASŠT.“

„Ale to ne,“ loupla jsem po ní zlomyslným pohledem. „Budu chodit zase na ASŠT. Nemůžou nám přece tvrdit, že tam nemaj volný místo. V mým ročníku se zrovna jedno uvolnilo, že jo?“

A tím, že se tam vrátím, zabiju dvě mouchy jednou ranou… Budu moct dohlížet na Fridu, a navíc se ujistím, že je Christopher v pořádku. Jasně, není to sice fér, ale zároveň dohlídnu na to, aby nechodil s nějakou jinou holkou. Uvědomuju si, že kdybych ho doopravdy milovala, tak bych i dopřála volnost… Ale proč vlastně, když jsem pořád tady?

A taky jsem věděla, že mu nemůžu říct, kdo doopravdy jsem.

Jenže… jenže bysme se mohli kamarádit jako předtím. A možná… i víc než to. Jako Nikki s Brandonem.

Až na to, že by ani jeden z nás nedělal tomu druhýmu za zádama to, co si bezostyšně prováděli ty dva.

Ale nejhorší bude to, že já budu vědět něco, co se Christopher nesmí nikdy domáknout… To, že spousta slavnejch lidí – protože celotělní transplantaci si zřejmě můžou dovolit jenom superpracháči (nebo lidi jako já, za který to zacvakne Stark) –, o kterejch si myslíme, že jsou po smrti, jsou ve skutečnosti naživu… V jinejch tělech.

Ne že bych je chtěla jmenovat (hlavně proto, že by mi to stejně nikdo nepotvrdil na sto procent). Dá se ale celkem s úspěchem předpokládat, že spousta celebrit – včetně těch, co byly odsouzený za nějaký zločiny, třeba za zpronevěru, anebo muzikanti, který jejich fanoušci už dávno obrečeli, a klidně i některý členové anglický královský rodiny a podobnejch famílií –, který údajně zemřely, je ve skutečnosti naživu a běhaj po světě v jinejch tělech a pod jinou identitou, zatímco jejich příbuzný celou dobu předstíraj, jak jsou zarmoucený z tý těžký ztráty.

Jenže si z nás dělaj legraci, protože jejich blízký neumřeli.

Jinýma slovama, měli jsme s Christopherem pravdu: po světě fakt oxidujou Chodící mrtvoly.

A v čem je problém?

Že jsem teď jednou z nich.

Tiskovou zprávu zveřejnili další den odpoledne.

Nemohla jsem se připojit k internetu a přečíst si ji, to dá rozum, protože pořád nemám počítač (ale vzhledem ke stavu Nikkina notebooku tím lip). Viděla jsem aspoň shrnutí ve zprávách na CNN. A potom znova ve večerním zpravodajství.

A z toho jsem pochopila, že je to teď hlavní událost ve všech zpravodajskejch relacích.

Ukázalo se, že Nikkina mluvčí Kelly nemarní čas, když jde o její klientku.

„Módní a kosmetický průmysl si dnes večer výdechy úlevou, když bylo zveřejněno prohlášení zástupců Nikki Howardové,“ hlaholil moderátor magazínu Svět zábavy, zatímco se na obrazovce střídaly moje (Nikkiny) záběry, „oznamující jejím fanouškům, že se mladičká modelka po více než měsíční nepřítomnosti na přehlídkových molech i v newyorských klubech vrací tento týden k pilné práci. Módní návrháře po celém světě znepokojily zprávy o tom, že se Nikki zhroutila v důsledku hypoglykemie a celkového vyčerpání, když omdlela během slavnostního otevření nového obchodního domu Stark. Její bezvědomí vyústilo v amnézii, v důsledku čehož…“

Další střih mě zabral ve chvíli, kdy jsem pořádala sáček kuliček wasabi, který Frida propašovala do nemocnice na mou žádost. (No jo, já vím, dřív jsem je nenáviděla, ale teď se po nich můžu utlouct. Doktor Holcombe tvrdí, že u pacientů po transplantaci je normální, že se jim změní chutě, který mívaly jejich dřívější těla.)

A pak se objevil zrnitej snímek mě (teda Nikki Howardový), jak jsem přilepená k zádům Gabriela Luny na jeho zelený vespě. Oba se otáčíme na fotografa s trochu polekaným výrazem – i když já si vůbec nepamatuju, že by nás ten den někdo fotil.

Ten polekanej výraz jsme měli proto, že nás pronásledovala horda šílenejch čtvrťaček, i když takhle to vypadalo, jako že jsme rozčilený z toho, že nás někdo fotí. Na což televizní moderátor nezapomněl poukázat.

„Možná že ztrátou paměti bude Nikki Howardová vysvětlovat svému příteli Brandonu Starkovi i tento snímek, pořízený čirou náhodou během včerejška, kdy se slavná modelka proháněla městem na motorce s novou britskou pěveckou hvězdou Gabrielem Lunou. Dvojice se seznámila při slavnostním otevření obchodního domu Stark v SoHo, kde Nikki utrpěla v důsledku mdlob poranění hlavy a kde jedna z Gabrielových mladistvých fanynek zahynula při incidentu, vyvolaném demonstranty z organizace HZŽP.“

S hrůzou jsem čekala, jestli se na obrazovce objeví i moje fotka – teda fotka mýho bejvalýho já.

Ale pochopitelně ani ťuk. To už byla stará vesta. Proč probírat obyčejnou holku, která přišla o život, když můžete předvádět záběry Nikki Howardový na slavnostním červeným koberci, kde si povytahuje tričko tak, že je jí vidět pupík?

„Mluvčí Howardové i Luny odmítli tento snímek komentovat. Možná že Nikki Brandonovi vysvětlí, že v důsledku ztráty paměti prostě ‚zapomněla‘ na to, s kým momentálně chodí…“

Kristepane. To je snad zlej sen. Tak mě to rozčílilo, že jsem se skoro nedokázala nadechnout.

Ale to ještě nebylo všechno.

„Zakladatel Obchodního řetězce Stark a jeho výkonný ředitel pan Robert Stark vydal prohlášení,“ pokračoval rozjetej moderátor, „v němž popřál Howardové, o níž se hovoří jako o Tváři Starku, co nejrychlejší zotavení.“

Kamera pak ukázala postarší a trochu drsnější verzi Brandonova obličeje – jeho otce, oblečenýho v nenuceně polorozepnutý košili. „Jménem naší společnosti vyzývám všechny zástupce médií,“ prohlašoval pan Stark, „aby během rekonvalescence dopřáli Nikki Howardové klid a soukromí, které tolik potřebuje ke svému zotavení. Po několik následujících týdnů se tedy nebude objevovat ve světle reflektorů tak často jako předtím. Modelka mi dokonce sdělila, že uvažuje o návratu do školy…“ Vzápětí se zašklebil, protože jeho prohlášení na tiskové konferenci vyvolalo kolektivní přidušenej smích reportérů, jako by představa, že Nikki Howardová hodlá dokončit svý středoškolský studia byla ta nejlegračnější věc pod sluncem. „… což je rozhodnutí, které Obchodní řetězec Stark na sto jedna procení podporuje.“

Cože? Já přece Robertu Starkovi nic takovýho neřekla! Nikdy jsme spolu nemluvili. Super. Takže můj šéf – teda Nikkin šéf – si myslí, že jsem moc tupá na to, abych složila maturitu. Bezva. Dík za důvěru. Nejspíš si to vydedukoval z jejích e-mailů.

„Pozor ale,“ uzavřel potutelně moderátor Světa zábavy a jeho slova na obrazovce doprovodila znova moje fotka s Gabrielem, „aby za podobné bujaré zábavy naše super-modelka nezůstala po škole!“

Pak plynule přešel ke skandálu, vyvolanýmu rozvodem nějakejch jinejch celebrit.

Uf. Takže mě ty školačky vyfotily s Gabrielem… a prodaly to! Tohle teď jako bude moje živobytí? Budou se za mnou honit paparazzi a moje nejnevinnější aktivity se budou rozebírat v bulváru?

Byla jsem tak pohlcená zíráním na obrazovku nad postelí, že jsem si ani nevšimla, kdo se to-najednou v mým pokoji objevil.

„Nikki?“ Oči, který mě sledovaly nad zelenou chirurgickou rouškou, byly obrovský… a nejen proto, že byly obtažený černou linkou.

Do mýho pokoje zase proklouzla Lulu Collinsová. Tentokrát dodala svýmu přestrojení větší věrohodnost tím, že v ruce svírala lékařský desky se záznamama.

No jo. Nad tím už zůstává rozum stát.

Bylo už pozdě, a tak se většina zdravotnickýho personálu (a taky táta, na kterýho vyšla řada s nocováním u mý postele) shromáždila v hale, kde sledovali nějakej sportovní přenos. Nevím jakej, protože tyhle věci jdou totálně mimo mě.

Tudíž pro Lulu nebylo zase tak těžký proklouznout kolem ochranky až do pokoje. Zvlášť v tomhle ohozu.

„Ahoj, Lulu,“ pozdravila jsem ji.

„Ty si mě pamatuješ?“ Stáhla si masku a její tvářička se rozzářila nadšeným úsměvem. „Ach, Nikki! Já věděla, že si to s tou ztrátou paměti vymysleli!“

„Ne,“ vyhrkla jsem. „Promiň, Lulu. Já jenom, že jsem… viděly jsme se přece po tom úraze. Pamatuješ? Jak jste mě unesli?“

„Fakticky?“ hlesla zklamaně Lulu a ramena jí poklesly. „Víš, já jsem dneska slyšela v televizi to prohlášení a říkala jsem si, že jste si s tou Em třeba zase vyměnily duše zpátky. Protože jaks jela s tím Gabrielem na motorce, to by přesně udělala Nikki! Brandon tááák zuřil!“

Zarazila jsem se. „Brandon? Kvůli mně?“

„Že váháš,“ potvrdila Lulu a vysoukala se na kraj mý postele. „Já teda nechápu, proč si ten kluk myslí, že když on protancuje s někým celou noc, je to v pohodě, ale když ty frčíš městem s někým na vespě, tak už ne. To je přece… no, jak se tomu říká?“

„Dvojí měřítko,“ napověděla jsem jí.

„Hm, asi. To máš fuk. Když jsem tu fotku viděla, byla jsem tak rozčilená. Myslela jsem, že ses vrátila. Teda že Nikki se vrátila. Pravá Nikki. Navíc nemůžu najít Cosabellu a tak jsem si myslela, že kdybys přišla domů a –“

„Lulu,“ přerušila jsem ji, „Cosabella je tady u mě.“ O táhla jsem deku, aby si mohla prohlídnout bílou kuličku, která mi pochrupovala po boku. „Promiň, ale když jsem tebe včera ráno odcházela, hrozně kňučela a… no prostě, neměla jsem to srdce ji tam nechat.“

„Aha,“ hlesla tichounce Lulu. „No tak… to jo. Cosy jsi moc chyběla. Fakt, Nikki. Chci říct… já vlastně nevím, co chci říct. Takže… tos byla ty, na tý motorce? Ne pravá Nikki?“

„Jo,“ potvrdila jsem rozpačitě. „Hele, Lulu… ta věc… s tím stěhováním duší…“

„Uhm?“ zahuhňala Lulu. Že by brečela?

Ale neměla jsem teď čas lámat si hlavu s jejíma citatama. Každou chvíli se mohly vrátit ošetřovatelky nebo táta – nebo ještě hůř, doktor Holcombe – a zjistit, s kým se to tady vybavuju.

A nějak jsem nepochybovala o tom, že by je to pořádně nadzvedlo. Po těch řečech o soudech a odškodným za dobu strávenou ve vězení – prostě mi přišlo, že Starku smrtelně vážně záleží na tom, aby se to všechno ututlalo. A taky jsem nechtěla, aby Lulu měla malér, i když je to taková prázdná makovička. Ale hodná.

„Lulu, žádný stěhování duší neexistuje.“ opakovala jsem. „Víš, ukázalo se, že jsem se uhodila do hlavy. A teď trpím amnézií. Proto si tě nepamatuju. Ani Brandona.“

Ticho. Ta holka na mě zírala jako na voskovou figurínu v muzeu. Pak fňukla: „To ne.“

„Ale jo,“ trvala jsem na svým. „Je to prostě tak. Přesně jak to říkali ve zprávách.“

„Já ti nevěřím,“ ozvala se po chvilce Lulu. „Ani zprávám. Vím, že to Kelly všem vykládá, ale je to kec.“

„Lulu,“ přerušila jsem ji zoufale. Musela jsem jipřesvěd-čit, aby mi začala věřit. Nemůžu přece riskovat, že by naši museli zaplatit dva miliony dolarů. Nebo spíš vyhlásit bankrot, protože tolik peněz prostě neseženou. „Je to pravda. Proč mi nevěříš?“

„Protože i kdyby Nikki trpěla amnézií,“ vyhrkla Lulu, „nikdy by si s nehtama neudělala tohle.“

A hrábla po mý ruce.

Sledovala jsem, kam se to dívá, a rázem jsem pochopila, jak to myslí. Během toho jednání s doktorem Holcombem a panem Phillipsem jsem si okousala svoje pečlivě upravený nehty, dokud nebyly… stejně roztřepený jako kdysi.

„Nikki by nikdy, nikdy neudělala nic, čím by si ublížila nebo čím by si zohyzdila tělo –“ Lulu byla tak vášnivě přesvědčená o svý pravdě, že skoro křičela –, „a já sice nevím, kdo doopravdy seš… ale určitě nejseš Nikki! Tak to na mě laskavě nehraj s tou amnézií, jo? Možná že jiný tím oblafneš. Ale Nikkinu nejlepší kamarádku teda ani náhodou. Protože Nikki by tohle nikdy, nikdy neudělala!“

Zírala jsem na ni a na tu její rozhořčenou pusinku. Ta-hleta chudinka Lulu o svý takzvaný nejlepší přítelkyni nevěděla vůbec nic. Například neměla ani ponětí, že její takzvaná přítelkyně jí za zádama dělala do jejího kluka Justina.

Jenže to se Lulu nedozví. Ani – doslova – přes mou mrtvolu.

Na druhou stranu si zaslouží znát pravdu. Totiž takovou pravdu, kterou jí můžu sdělit, abych neublížila jí ani nikomu jinýmu.

Takže do toho. „No dobře, Lulu,“ spustila jsem. „Máš pravdu. Nejsem pravá Nikki Howardová. Ve skutečnosti doktoři nacpali do těla Nikki Howardový mozek Em Wattsový. Ale nesmím to nikomu říkat, jinak by naši museli zacvakat dva miliony dolarů – a ty nemaj – řetězci Stark, kterej celou tu operaci financoval. Asi aby si udržel naživu svou supermodelku, když Nikki sklátilo při slavnostním otevření jejich obchoďáku to aneurysma.“

Lulu na mě zamžikala. Jednou. Dvakrát.

A pak se rozchechtala.

„Jo!“ vykřikla. „To je fakt dobrý!“

Zírala jsem na ni.

„Já vím, že to zní jako nějaká telenovela,“ přikejvla jsem, „Ale jistě víš, že Stark má na Nikki založený celý řady oblečení a kosmetiky. Nejspíš do toho vrazili spoustu prachů, takže o ně teď nechtěj přijít, a proto mě nutí, abych předstírala –“

„No jo!“ vyhrkla Lulu. Málem se kutálela po posteli, jak se nahlas řehonila. „Hele, kdyby chtěli, aby to fakt fungovalo, tak by do jejího těla nemohli dát někoho, kdo je mimo jako ty! Teda bez urážky!“ Posadila se a setřela si z očí slzy, protože ji to totálně dostalo. „Hele, já vím, že seš určitě milá holka. Ale Nikkina práce je hrozná dřina. Máš vůbec nějaký zkušenosti s modelingem?“

Snažila jsem se nerozesmát. Tomu tvrzení, že Nikkina práce je hrozná dřina.

„Ne,“ přiznala jsem. „Ale myslím, že to zmáknu.“

„To teda určitě!“ Lulu se rozřehtala ještě víc. „Víš ty vůbec, kdo je to Manolo?“

„No jasně,“ vzpomněla jsem si na všechny ty Fridiny CosmoGIRL!, co jsem kdy pročetla. „Manolo je typ bot, ne?“

Lulu potěšené zahejkala. „Panebože!“ zavejskla. „No to se mi snad zdá! Nikki by se vychechtala z podoby, kdyby tě slyšela! Chápeš, že tě za minutu všichni prokouknou, nebo ne?“

„Jo,“ prohodila jsem trochu dotčeně. „Proto si taky vymysleli tu pohádku s amnézií. Takže když se nebudu chytat, svede se to na ztrátu paměti. Dobrý, ne? A co je teda Manolo?“

Ale Lulu mou otázku přeslechla.

„Kristepane,“ vyhrkla. „No to je prča! Už se nemůžu dočkat, až to povím Brandonovi –“

„Ne!“ zaječelajsem apopadlajiza vychrtlý zápěstí. „Lulu, to nemůžeš. Už jsem ti to přece vysvětlovala. Je to tajemství. Víš, budu s tebou bydlet – v Nikkině bytě – a vůbec. Budem spolubydlící. Doopravdy – jen to nesmíš nikomu říct! Nebo se mý rodiče dostanou do děsnýho maléru.“

Lulu se na mě zadívala. Najednou se tvářila vážně.

„Tak jo,“ hlesla. „Hele, Nik – nebo jak se vlastně jmenuješ. Poslouchej.“ Seskočila z postele a začala pochodovat pokojem na svejch jehlách. „Chceš, abych zavolala Bliss? Protože by sis fakt měla domluvit akutní ošetření. Tvoje nehty vyžadujou okamžitej zásah.“

„Nechci,“ zamračila jsem se. „Hele, Lulu, to bude dobrý. Teď poslouchej zase ty. Když jsem byla u vás – u nás – v bytě, všimla jsem si něčeho na Nikkině počítači.“

Lulu se zatvářila znuděně. Prohlížela si kůžičku u nehtů. „Jo? A čeho?“

„Někdo sleduje Nikkiny maily,“ prozradila jsem jí., A vůbec všechno, co napíše nebo hledá na netu. V reálným čase, na nějakým vzdáleným počítači. Máš ponětí, kdo by to moh bejt?“

Lulu zavrtěla hlavou. „Ten počítač je úplně novej,“ namítla. „Dal jí ho pan Stark. Mně dal podobnej. Oba jsou růžový.“

„No jo, to já přece vím,“ přitakala jsem netrpělivě. „Takže tobě dal taky jeden?“

„Uhm. Je to novej model, vyrobenej přímo pro řetězec Stark. Nebo tak něco.“ Lulu vyfoukla žvejkačkovou bublinu a zase ji zkušeně vcucla. „Co myslíš tím, že někdo sleduje Nikkiny maily?“

Vtom vešla dovnitř sestra s mou kartou.

„Á… dobrý večer,“ pozdravila, když si všimla, jak Lulu hřaduje na mý posteli. „A vy jste kdo?“

„To nic,“ zamumlala neurčitě Lulu, seskočila a zadívala se spěšně do záznamů, který někde šlohla. „Jenom dělám doktorskou vizitu. Víte.“

Ošetřovatelka nebyla pitomá – a taky jí nejspíš došlo, že nemocniční personál nosí zdravotní pantofle, ne jehly. Přimhouřila oči a zeptala se: „Promiňte, ale můžu vidět propustku na tohle poschodí?“

„Jejda, pípá mi pípátko!“ vyjekla Lulu. „Už musím, tak zatím!“ Vyběhla z místnosti a sestra se hrnula za ní. „Hele vy tam! Počkejte!“ povykovala na chodbě.

Upřímně jsem doufala, že jí Lulu zdrhne.

Bylo to šílený. Kdyby se mě před měsícem někdo zeptal, co si myslím o Lulu Collinsový, řekla bych, že je to jen plytká celebritka, posedlá oblíkáním a večírkama.

A pořád si to o ní myslím.

Až na to, že… že ji začínám mít ráda.

Tak co to o mně vypovídá?

Dál už vím jen to, že mě propustili.

Asi mě to nemělo překvapit… teda že mě propouštěj. Udělali mi snad všechny testy, co existujou, a nejdivnější ze všeho bylo…

… že jsem ve všech uspěla.

A byly to hlavně testy fyzicky. Připouštím, že jsem po fyzický stránce nebyla nikdy extra výkonná. Tělocvik rozhodně nepatřil k mejm oblíbenejm předmětům. Byla jsem vždycky poslední, koho si při volejbalu nebo basketu vybíraly kapitánky do družstva. Při softbalu jsem pokaždý vypadla ze hry, protože jak jsem viděla letět míček svým směrem, klidila jsem se mu z cesty. Vždycky jsem měla tisíc výmluv, proč nemůžu házet koulí, plavat nebo bruslit na kolečkovejch bruslích. Prostě jsem nesnášela cvičení. Radši jsem si četla. Nebo hrála na počítači.

Takže některý výsledky testů ohromily dokonce i mě. Například jsem měla deset minut běžet na pásu – a fakt jsem to zvládla! Po měsíci v umělým spánku! Ve svým minulým těle bych běžela tak minutu, nanejvejš dvě, a už bych byla u konce s dechem nebo tak něco.

Jenže Nikki Howardová si udržovala tělo v dokonalý kondici. Nebylo těžký zjistit proč: tučný jídla jí dráždily žaludek a smažený věci jí chutnaly jako křída, což mě rychle donutilo změnit stravovací návyky a místo čipsů a sladkostí se přeorientovat na zdravý věci, který bych dřív nevzala do pusy ani za milion let. Třeba ryby a zeleninu, který můj současnej žaludek nedráždily a mýmu novýmu jazyku chutnaly úžasně.

Já vím. Je to trochu deprimující.

Ale fakt je, že Nikki dokázala běhat, plavat, dokonce i skákat přes švihadlo půl hodiny, než ji vůbec napadlo, že by se mohla cejtit unavená.

A co víc – v jejím těle bylo tohle všechno příjemný. Poprvý v životě jsem pochopila, co se myslelo tím, když nám při tělocviku říkali, že se při pohyhu uvolňujou endorfiny. Fakticky. Při cvičení jsem se cejtila dobře… a poprvý jsem pochopila, co na tom všichni maj.

Věčná škoda, že jsem musela dostat nový tělo, abych to všechno pochopila. Jakmile jsem prošla fyzickýma testama, doktor Holcombe za mnou poslal doktorku Higginsovovou. On už mi podepsal papíry a prohlásil, že můžu jít domů. To ale že čas od času budu muset docházet na pravidelný kontroly.

A přestože jsem byla skoro celou dobu v bezvědomí, personál z celý nemocnice se shromáždil, aby se se mnou před odchodem rozloučil. Jenže já musela rychle sjet dolů služebním výtahem – za Kelly, Nikkinou mluvčí, která mě měla odvízt za mou první povinností: focením s Robertem Starkem, který mělo ukázat světu, že i když Nikki Howardovou postihla ztráta paměti, jinak se cítí skvěle! Naprosto skvěle! A tahleta Kelly taky vydala tiskovou zprávu o mý amnézii, takže v hale už tábořila smečka reportérů a fotografů, co čekali, až mě propustěj domů, aby mě (Nikki) vyfotili na odchodu.

Potřásla jsem si rukou s doktorem Holcombem, doktorkou Higginsovou a ostatníma doktorama, sestrama a ošetřovatelkama, co se o mě starali. Doktorka Higginsová a pár dalších sester mě navzdory protokolu objaly a nechtíc tak přimáčkly Cosabellu. A pak jsme se tomu všechny zasmály.

Jenže potom mi sklaplo, když nadešla chvíle, kdy jsem měla na rozloučenou obejmout mamku a taťku. Protože ti nebrali celou tu záležitost musíme-nechat-naši-holčičku-jít-protože-nemáme-na-vybranou moc dobře. Vlastně trvali na tom, že budu mít u sebe pořád mobil (značky Stark), kterým se jim budu hlásit třikrát denně (a na kterej mi sami budou volat přibližně každejch pět minut, jak jsem odhadovala z výrazu máminy tváře).

Starosti si nedělali jenom oni. Ani já ještě nikdy nebydlela sama – až na pár tejdnů y létě na táboře, kde jsme byly s Fridou jako praktikantky. Snažila jsem se to nýst statečně, ale ve skutečnosti jsem byla vyděšená… a taky trochu naštvaná. Já vím, že neměli na vybranou, ale… supermodelka? Pro Obchodní řetězec Stark?

Ségra můj odchod moc neprožívala, protože jsme si už udělaly „chvilku pro sebe“, když jsem si v nemocničním pokoji balila těch pár věcí, co jsem si směla vzít s sebou.

„Páni,“ prohlásila Frida, „to je bomba, že si teď můžeš vybírat z celýho šatníku Nikki Howardový, a ty si vemeš zrovna to, v čems přišla. Ty tenisky jsou příšerný. Kdyby sis je vzala do školy, umřela bych hanbou.“

„Frido,“ okřikla jsem ji dotčeně – fakt mě to dojalo, protože jsem si musela lámat hlavu s tolika jinejma věcma –, „nikdo už neví, že jsme příbuzný, jasný?!? Takže to nemusíš řešit. A můžeš mi dát aspoň chvilku pokoj? Už jsem tak dost vystresovaná. Nepotřebuju, abys mě ještě peskovala kvůli mýmu vkusu.“

„Prosím, povídej mi zase o tom,“ pošklebovala se mi, „jak je těžký vyrovnat se s tím, že seš teď tak krásná…“

„Těžký je vyrovnat se s tím,“ procedila jsem vztekle skrz zuby, „že moje vlastní ségra chce bejt roztleskávačka.“

„Hele, já ti to neřekla?“ Frida vypjala poprsí. „Vzali mě.“

Zůstala jsem na ni civět. Člověk si tady měsíc leží v komatu nebo umělým spánku nebo v čem, a jeho sestra se mezitím přidá k Chodícím mrtvolám (až na to, že ne doslova, na rozdíl ode mě)! Takže už se mezi ně kompletně asimilovala! Máme v rodině zombici!

„Ne,“ zavrčela jsem, aniž bych jí věnovala pohled. „To říkáš jen proto, abys mě vytočila. Nevěřím ti.“

„Tak tohle mi teda věř,“ přisadila si Frida. „To, že nenávidíš naši školu a neprojevuješ vůbec školního ducha, Em, ještě neznamená, že já se musím chovat stejně. A nemyslím si, že mě zastraší to, že tam chceš nakráčet jako Nikki Howardová. Protože už jsem se rozhodla. Jsem v družstvu.“

„Frido…“ Nevěděla jsem, jak jí to mám vysvětlit, zvlášť když už i mamka se o to tolikrát pokoušela – a tolikrát: to nepovedlo. „Rozpleskávání je… prostě… špatný.“

„Roztleskávání je SPORT, Em!“ zavřískla ségra. „Když bych se chtěla přidat do košíkářskýho oddílu, taky bys mě tak buzerovala?!“

„Ne,“ připustila jsem. „Protože basket bys nikdy nehrála v topu a mini.“

„Hele, Em, mám pro tebe novinku.“ Frida se zatvářila vážnějc než kdy předtím. „Chci bejt roztleskávačka, co se pamatuju. Mám vážně kliku, že mě tam vzali – i když jenom do juniorek –, a nechci, abyste mi to ty nebo máma zkazily. Já vím, že nejsem tak hezká jako jiný holky v týmu… Chápu že mě tam vzali jen proto, že umím všechno odkoukat a budu jim dobrá dole v pyramidě. Neumím přemet vzad a nehodím se ani jako trakař. Ale chci tvrdě dřít a dostat ASŠT při letošním mistrovství do finále. A pak budete s mámou litovat, že jste se ofrňovaly nad něčím, co přináší radostí tolika lidem. Včetně mě.“

Zůstala jsem na ni zírat, dokud nedodala: „A pokud se nepletu, v některejch reklamách, na který Nikki Howardová podepsala smlouvy – a ty je teď musíš dodržovat –, toho na sobě neměla ani zdaleka tolik jako mini a topik. Předvádí prádlo pro Victoria’s Secret, prokrista! Můžeš tam samozřejmě napochodovat a vysvětlit jim, jak je taková kampaň sexistická, ale víš co? Prostě si seženou nějakou jinou holku, která to ochotně veme za tebe. Takže se radši starej o sebe.“

A v tu chvíli se obrátila na podpatku a vykráčela z pokoje kolem mámy a táty.

„Co jí je?“ nechápal táta.

Ale já to s nima neprobírala. Měla jsem důležitější starosti než Fridu – která v poslední době dokázala, že se o sebe umí postarat. Za chviličku jsem měla vystartovat do novýho života, kterej budu žít jako Nikki Howardová (zvenčí) a Em Wattsová (uvnitř).

A neměla jsem po ruce žádnej návod, jak se s tím poprat. Doktor Holcombe a jeho tým byli lékaři, ne sociální pracovníci. Neměli ponětí, co mi poradit, abych se stala Nikki Howardovou. Jejich díl práce mým propuštěním skončil. Přežila jsem.

A měla jsem naskočit do života někoho jinýho. Ale co s tím životem udělám, bylo už zřejmě jen na mně… a na Obchodním řetězci Stark.

A opravdu, opravdu a upřímně jsem doufala, že to naší rodině nezavařím. Ani sobě.

Když jsem teď stála před mamkou, taťkou a Fridou, otřela jsem si zpocený ruce – Cosabellina srst na to byla ideální – a nemotorně prohlásila: „No, tak… já se stavím, jen co budu mít volnej večer.“ Nechtěla jsem, abych pravdu řekla, zmiňovat konkrétní datum před panem Phillipsem, kterej stál vedle s našpicovanýma ušima. Měla jsem pocit, že ve Starkově obchodním řetězci toho o mně už tak věděj ažaž.

Mamce to nedošlo. Možná jsem našim měla povědět o tom Nikkině napíchlým počítači, ale oba jsou takový technický antitalenti, že by zřejmě stejně netušili, o čem to mluvím.

„Rozhodně v pátek, a nepokoušej se z toho vymluvit!“ okřikla mě mamka a postavila se na špičky, aby mě mohla políbit na tvář. Předtím si nikdy nemusela stoupat na špičky, aby mi mohla dát pusu. „Sejdeme se v Pekinské kachně na Mott Street. Tam ti vždycky chutnalo.“

Šlehla jsem pohledem směrem k panu Phillipsovi a všimla si, že si něco pilně ťuká do elektronickýho diáře. Je zajímavý, že ten přístroj neměl značku Stark.

„Snad jo,“ připustila jsem. „Já se ozvu.“ Ale ne z toho jejich mobilu.

„V pátek,“ připomněl mi táta a objal mě tak, až Cosabella kníkla na protest, když jsme ji mezi sebou zmáčkli. „Slyšelas maminku.“

„A zavolej, až tam dojedeš,“ připomněla mi mamka a promnula v prstech látku mýho saka. „Škoda že nemáš něco teplejšího. Měla jsem ti vzít něco z domova.“

„Mami!“ okřikla jsem ji.

„Je listopad,“ připomněla mi máma. „Tak si vezmi aspoň moji šálu!“

A omotala mi ji kolem krku.

„Mami…“ opakovala jsem, když mi utáhla vlněnej pruh tak, že jsem sotva dokázala dejchat, „jen nasednu dolů do limuzíny a pak zase vystoupím před barákem. Nepotřebuju –“

„A nezapomeň zavolat.“ Máma mě znova objala, a pak mě najednou pustila, jako by se z toho sama pokoušela vzpamatovat.

Cosabella i já už jsme byly trochu pomuchlaný, když přišla na řadu Frida. Tý jsem nejisté řekla: „Tak se uvidíme zejtra ve škole?“ Pan Phillips už mi vyjednal místo na Tribece a dostala jsem svolení začít chodit do školy, jakmile mi to rozvrh dovolí. Doufala jsem, že to bude hned zejtra.

Ségra pokrčila ramenama. „Tak jo. Asi.“ Obezřetně jsme se navzájem poklepaly po zádech – i když ty její se nacházely někde ve výšce mýho pasu, protože teď byla mnohem menší než já. A pak jsem se odvrátila, protože jsem skoro neviděla skrz slzy, který se mi zčistajasna objevily v očích. Asi za to mohla ta chlupatá šála.

V tu chvíli se objevila zrzka v jásavě zelený sukni a se sluchátkama na uších v doprovodu dvou uniformovanejch strážců. Vzala mě v podpaží, zakormidlovala se mnou k výtahu a zaševelila do mikrofonku: „Ano, ano, máme ji. Jsme na cestě. Předpokládaný čas příjezdu do Starku cirka za patnáct minut.“

Jeden z těch udělanejch chlápků zmáčknul S a dveře výtahu se zavřely před násilně se usmívajícíma tvářema členů naší rodiny. Ženská v brčálový sukni vypnula mikrofonek a obrátila se ke mně s totálně falešným úsměvem. „Nikki, miláčku!“ Voněla drahým parfémem. „Jsem tak ráda, že už je ti lip. Měla jsem o tebe takovou starost! Aha, já zapomněla, ty si mě nepamatuješ. Kelly Fosterová-Fieldingová.“ Natáhla ruku, ve který pevně sevřela tu moji, až jsem měla pocit, že mi ji snad zamejšlí rozdrtit. „Jsem tvoje mediální manažerka. Tak jak se cítíš, zlatíčko?“

Zůstala jsem na ni zírat. Fakticky to neví, nebo jenom hraje divadýlko pro ochranku? Anebo ji to ve Starku neřekli? Teda to, že ve skutečnosti nejsem Nikki Howardová?

Ale Kelly na mou odpověď nečekala. Místo toho vylovila ze svý obrovský kabely mobil a mačkala tlačítka tak zuřivě, až se její prsty proměnily v šmouhu, a pak ze sebe začala chrlit: „Chtěla jsem ti dopřát tenhle týden trochu oddech, aby ses z toho nesložila – a taky chápu to s tou školou, rozhodně stojím za tebou-, ale je tady pár lidí, kterých se nemůžeme zbavit. Cosmo tě chce na lednovou obálku a ne nebere jako odpověď. Říkám ti, Nikki, ta tvoje amnézie by se měla vyvážit zlatem, protože o tobě chtějí udělat velký článek. Ale nic jsem jim neslíbila, protože jsem zároveň dostala žádosti o obálky i články do Vogue, Elle a People –no dobře, People můžeme škrtnout, nevím, za koho tě ti mamlasové mají? Za vítěze SuperStar! Ale mám skvělou zprávu: Lany King. Chápeš? Ty a Larry, v jedny talkshow! Snažím se toho dědulu držet od těla, dokud nebudeš mít vážně nějakou bombu, protože jinak by to nemělo smysl.

Poslyš, mám taky tři nabídky od vydavatelů na sepsání knihy – můj autentický příběh, jak jsem ztratila svou identitu a dostala se z toho… nebo jak to budeš chtít pojmout… jim je to jedno, najmou si pisálka, co to vymysli na tebe, stačí jim jenom, když dovolíš, aby si tě nafotiti na obálku –“

Dveře výtahu se otevřely a Kelly mě vlekla k černý limuzíně, u který čekali z obou stran ozbrojený maníci. Ušla jsme sotva pár kroků, když po nás’ze stínů vystartovali paparazzi. Bylo jich asi pět nebo šest, vykřikovali Nikkino jméno a mačkali spouště jako o závod. Jejich dlouhý objektivy mě div nepíchaly do obličeje, zatímco je ochranka trpělivě odstrkovala a s bohorovným klidem je vyzývala: „Ale no tak, pánové, nechte dámy projít,“ a vyprovázela nás k parkujícímu autu.

Když jsme se ocitly bezpečně uvnitř na koženejch sedadlech limuzíny a dvířka za náma hlasitě zapadly, Kelly pokračovala, jako by se nechumelilo: „Ale stejně je to skvělá zpráva. Pokud by se nám to povedlo načasovat tak, aby to knížka vyšla současně s novou modelovou nebo kosmetickou kolekcí – tak nedáš ani pěťák za propagaci! Naopak, budou platit NÁM! Jo, a taky tě chtějí v nejrůznějších televizích, nevěřila bys, kde všude: v pořadu Oprah Winfreyové a ve Snídani a Čtyřiadvacítce a tak. Snažím se je držet na uzdě, jak jen to jde, ale aspoň do jednoho z nich budeš muset zaskočit –“

Já jsem se mezitím zhroutila na sedadlo proti ní, vykolejená incidentem tam venku, Cosabellu přitisknutou k hrudi. Její srdíčko zběsile tlouklo proti mýmu. Nevím, co mě šokovalo víc – jestli šílený paparazzi, nebo to, co chrlila Kelly, anebo to, že proti mně seděl Brandon Stark s rukama založenýma na hrudi. Vypadal naštvaně a spodní ret měl pohrdavě ohrnutej.

„Ehm,“ ozvala jsem se napjatě, „ahoj?“

Díval se z okýnka. Kelly ze sebe dál sypala informace, který jsem jen stěží dokázala vnímat. Bylo jí něco kolem pětatřiceti, měla zrzavý vlasy ostříhaný do dokonalýho mikáda, nezvykle bledou tvář, a vypadala jako sloučenina všech žen, který jsem v životě poznala. Na kouřově šedejch punčochách neměla jedinej kaz a podpatky jejích lodiček měřily nejmíň deset cenťáků. Neměla jsem ponětí, jak na nich může chodit, natožpak utíkat před zběsilejma fotografama jako v tyhle garáži.

„Připouštím, že publikum Oprah se zrovna neshoduje s tvými fanoušky,“ chrlila ze sebe Kelly, „ale to snad nemůže škodit. Petra Němcová se u ní taky objevila, po tom tsunami v Thajsku, takže tak mimo tenhle pořad zase není. Ale počkej, teď přijde bomba – jsi připravená? Volali ze Sport Illustrated.‘1

Podle tónu, jakým to vyslovila, se ode mě asi čekala nějaká reakce. Jenže jsem nevěděla, co na to říct. Sport Illustrated nesnáším. Ten časák je jenom… o sportu.

„To je bezva,“ vypravila jsem ze sebe. Ten modeling bude zřejmě větší záhul, než jsem čekala. „Nebo ne?“

„Nikki!“ Kelly se zatvářila, jako by po mně chtěla mrsknout svůj elektronickej záznamník. „Celé dva roky jsi mě popoháněla, kdy už tě tam konečně protlačím! Tak teď se ozvali. A chtějí tě. Pro další číslo. V plavkách. No NEUMŘELA bys z toho blahem?“

A doprovodila svý prohlášení tím, že mi zacloumala ramenem. Zhroutila jsem se na sedadlo a chtělo se mi odseknout: „Jasně že bych umřela. Vlastně už mám v tomhle směru jistej náskok.“

Ale místo toho jsem se usmála: „No ne, páni! To je bezva. Díky.“

Kelly se na mě dlouze zadívala, než se zmohla na odpověď: „Mohla bys aspoň PŘEDSTÍRAT trochu toho nadšení, nebo ne? Maličko, prosím? Je to Sport Illustrated, zlato!

Třeba tě nakonec dají i na obálku. Já vím, že možnosti tu jsou. Cítím to v kostech – Brandone, přestaň s tím Red, Bullem, už tak jsi dost mimo.“

Stark mladší přibouchl dvířka ledničky v limuzíně a zhroutil se zpátky na sedadlo. Vztek z něj přímo čišel.

„Tak co?“ Kelly se na mě pořád visela pohledem. „Máš radost?“

„Mám hroznou radost,“ potvrdila jsem, i když jsem ve skutečnosti měla hroznej strach. ,5A to… budu muset… pózovat v plaveckým úboru?“

„V plaveckým úboru,“ zopakovala Kelly a rozchechtala se. „Řeknu ti, holka, tys teda měla vážně amnézii! Říká se tomu bikiny, zlato! Co? Panebože, co sis to udělala s nehtama?!?“

Přitáhla si k sobě moje ruce a zděšeně se mi podívala na nehty. Nebo bych možná měla říct na nehty Nikki Howardový, který jsem ohlodala skoro k lůžku.

„No… nejspíš jsem si je trochu okousala,“ pípla jsem nejisté.

„Trochu?“ Kelly okamžitě odhodila moje ruce zpátky do mýho klína a stiskla tlačítko na handsfríčku. „Haló, Dorren? Tady Kelly. Potřebujeme akutní ošetření nehtů. Ano, já vím, že je to nahonem, ale nemůžu jinak. Zrovna jsem je viděla. Je to hrůza… jistě, já vím, že s nimi nikdy předtím neměla problém, ale momentálně čelíme naprosto odlišné situaci! Nevěřila byste… výtečně. Pá, drahoušku.“

Vypnula mikrofonek a zatvářila se, jako by ji mučili. „Škodíš sama sobě, Nik,“ pronesla odměřeně. „Jen sama sobě.“

Naprosto nečekaně mi do očí vyhrkly slzy.

No teda! Rozbrečím se kvůli nehtům!

„Promiň,“ zamumlala jsem. „Omlouvám se. Ale já ničemu nerozumím. Myslela jsem, že jedeme jen nafotit jeden snímek. Co s tím maj co dělat moje nehty?“

„Budeš se fotit s panem Starkem,“ vyštěkla Kelly. „Do článku, který o něm připravuje Vanity Fair. Jsi Tvář Starku –mladého, energického Starku –, takže se chce samozřejmě dát vyfotit právě s tebou. S tebou a Brandonem, jak jinak.“

Brandonovo zamračení se při pohledu na moje slzy jenom prohloubilo.

„Jenže,“ vzlykla jsem. Vážně, už zase brečím. To je fakt neuvěřitelný, protože nikdy nebrečím. Leda kvůli důležitejm věcem. Jako když si Christopher myslí, že jsem mrtvá.

A celou dobu, během celý tý akce… jsem se ani jednou nerozbrečela… až když jsem uslyšela o Christopherovi. Nebrečela jsem proto, že jsem přišla o svý starý tělo. Ani proto, že jsem přišla o svůj starej život. Ani proto, že jsem přišla o svou osobnost.

Protože to mi až do tyhle chvíle vůbec nedošlo.

Ale zřejmě stačilo, aby mě jedna mediální manažerka seřvala kvůli nehtům, a hned jsem pochopila, jak navždycky a neodvratně je moje starý já ztracený.

Nebylo to jen kvůli nehtům, to dá rozum. Zčásti se k tomu schylovalo už předtím. Třeba ve chvíli, kdy jsem se musela rozloučit s našima, a taky když jsem se pohádala se sestrou – proč jsem ji v tom roztleskávání aspoň trochu nepodpořila? Když si to vemu zpětně, tak o co vlastně jde? Třeba je to vážně sport. Koneckonců, na olympiádě je i moderní gymnastika… A pak jsem vyšla z nemocnice, zaútočili na mě slizouni fotografové, vřískali cizí jméno, ale aparátama mířili na mě, pak jsem nasedla do limuzíny s klukem, kterej se ke mně chová hnusně, a s manažerkou, která si myslí, že všechno, co dělám a říkám, je špatně…

To focení bude katastrofa, na to vemte jed.

„Já to nedokážu,“ zaúpěla jsem a snažila se zadržet slzy. Neznamenalo to, že nedokážu hrát roli Nikki Howardový. Ale tohle očividně nezvládnu.

Určitě ne to, co po mně Kelly chce. Protože najednou jsem si na něco vzpomněla. Na něco důležitýho. Jak se mě Lulu ptala, co je to Manolo, a já neměla ani páru! Že je modeling brnkačka? Jak jsem mohla bejt tak arogantní? Proč jsem si nečetla Fridiny Cosma pečlivějc?!

„Já… já si nepamatuju, jak se to dělá!“ zakvílela jsem.

„Tak to by sis teda měla sakra rychle vzpomenout,“ odsekla Kelly, „protože na tom závisí tvoje budoucnost. Nemluvě o mé… a o třiceti vizážistech, kadeřnících, režisérech, fotografech, osvětlovačích a osobních asistentech, kteří na tebe čekají… a to nepočítám další houf těch, co se o tebe starají. Radši by ses měla rychle vzpamatovat, slečinko. Závisí na tobě živobytí spousty lidí. Tenhle měsíc, kdy ses dostávala z toho, co se ti stalo – ať už to bylo cokoli – jsme prokázali spoustu trpělivosti. Ale teď je čas vrátit se k poctivé práci. Brandone, říkám ti, nech ten Red Bull. Víš, co s tebou dělá.“

„Už jsme tady,“ poznamenal Stark mladší a ukázal z okna. „A máme společnost.“

Kelly se obrátila k okýnku. Pak zaklela a zapnula svůj přístrojek se sluchátkama.

„Ano, Rico?“ vyštěkla. „Pošli ochranku před dům na Madison Avenue 520. Máme tady demonstranty. Už zase.“

Neměla jsem ponětí, o čem to mluví. Ale když se to veme, kolem a kolem, je mi to fuk. Pořád jsem se snažila vyrovnat s tím, co na mě Kelly vychrlila. Netušila jsem, že živobytí tolika lidí závisí na Nikki Howardový. Jasně, věděla jsem přece, že je důležitá pro Obchodní řetězec Stark jako jeho tvář.

Ale pořád mi nedocházelo, co všechno s tím souvisí.

Až doteď.

Dva miliony dolarů? Tolik zaplatili za to, aby Nikki Howardovou udrželi naživu? Začínala jsem si myslet, že je to vyšlo lacino…

A pak Kelly vyhrkla: „Padáme, padáme,“ a vystrčila mě z limuzíny…

… do náruče čekajícího člena ochranky, kterej se mě snažil zaštítit před zástupem demonstrantů, shromáždě-nejch před vchodem do jednoho z mrakodrapů na Madison Avenue, kde jsme právě vystoupili.

„Hej!“ uslyšela jsem někoho křičet. „To je vona!“

Vzápětí mě někdo popadnul za rameno. Když jsem se otočila, uviděla jsem ženskou s transparentem, kterej hlásal, Že STARK ZABÍJÍ.

„To je Nikki Howardová!“ Ta ženská – měla na sobě maskáče a kanady – zapískala na píšťalku a ostatní demonstranti se ke mně začali hrnout. Obličeje se jim zkroutily zuřivostí.

„Jak ospravedlníte to, že jste se stala tváří společnosti, která odsuzuje drobné podnikatele ke krachu?“ zaječel na mě nějakej chlápek. Ženská, která tlačila kočárek s dítětem, hulákala: „Ty seš vřed na těle Ameriky!“

Přišlo mi to trochu drsný. A nejen proto, že jsem nebyla holka, za kterou mě považovali. Aspoň technicky vzato.

Ale neměla jsem šanci sdělit jim svůj názor, protože mě podsaditej ochrankář vytrhnul z rukou, který se po mně sápaly ve snaze si mě podat. Prostrkával mě davem a používal loket jako beranidlo, dokud jsme se neprocpali k lítačkám a pak do rozlehlý haly obložený zeleným mramorem, kam za náma vzápětí vpadli Brandon Stark a Kelly Fosterová-Fieldingová.

„Proboha,“ zaúpěla Kelly a uhlazovala si vlasy, jako když si kočka olizuje srst. „Jsou čím dál horší.“

„Rád vás vidím, slečno Howardová,“ pozdravil mě podsaditej šerlok, kterej mě protáhnul davem a ochránil před hněvem demonstrantů. „Už je to nějakej pátek.“

Otřeseně jsem se na něj usmála. V šoku z toho, co se zrovna stalo, jsem úplně zapomněla brečet. „D-díky…“

„Martin,“ připomněl mi a zakřenil se. „Vy jste vážně ztratila paměť, jak ukazovali v televizi!“

Zrovna jsem ho chtěla ujistit, že na to kápnul, když po mně Kelly zase chňapla a vyštěkla: „Dost klábosení, lidičky, máme zpoždění. Hejbněte kostrou!“

A vlekla mě k výtahu. Uvědomila jsem si, že se co nevidět setkám přímo s Robertem Starkem.

Což mě potěšilo. Protože jsem měla na srdci pár věcí, který mu chci od plic povědět.

Až na to, že jsem se k tomu nedostala. Jako povědět panu Starkovi, co si o tom všem myslím. Aspoň ne hned.

Protože ve chvíli, kdy jsem vystoupila z výtahu v patře, kde sídlilo vedení Starku, mě obklopil houf stylistů, vizážistů a asistentek. Kelly mi vyškubla Cosabellu a ujistila mě, že na ni během focení dohlídne. A pak mě – ne mýho psa – odvlekli zušlechtit.

Nejdřív jsem netušila, co se děje. Viděla jsem jen chumel úplně cizích lidí, který se na mě valili. Jeden týpek se natáhnul k mejm vlasům a zatrylkoval: „Bože, zlatíčko, copak se ti stalo? To na celém Manhattanu došly kondicionéry?“

A další ženská mi zamžourala do obličeje a zeptala se: „Takž my jsme teď přešli na přirozený vzhled, co?“

A jiná mě popadla za ruku – to všechno během cesty chodbou, kterou mě postrkovali dál a dál – a zasténala: „Ano, je to opravdu hrůza, přesně jak Kelly líčila. Musíme je dostat do formy!“

Co to má znamenat? A byly ty poznámky o kondicionérech a přirozeným vzhledu vážně míněný tak zlomyslně?

Byly, Protože vzápětí mě kadeřník Norman začal plísnit kvůli vlasům („Tak my jsme upadli, uhodili se do hlavičky a ztratili paměť, takže najednou nevíme, jak se používá vlasová maska?“), hlavní vizážistka Denise se k němu přidala („Miláčku, kam jsi zašantročila ten peeling, co jsem ti dala před měsícem? Jestli chceš, aby to fungovalo, musíš ho prostě používat!“) a pak pochopitelně přišlo na přetřes i moje kousání nehtů. („Ne! Pro lásku boží, ne! Proč jsi to udělala? Proč, proč, proč?“ stkala Doreen.) Zasáhla jsem teprve ve chvíli, kdy mě Norman fakt bolestivě zatahal za vlasy. Udělala jsem „Au!“ a on na to: „Ale copak, děťátko má bebínko?“ s takovým tím falešným soucitem, takže jsem odsekla: „Si piš,“ popadla jeho ruku a přitáhla si ji až k tý jizvě na zátylku.

A on najednou zmlknul… a začal se chovat vlídnějc. Nevím, jestli taky řek něco ostatním – asi jo –, protože se do mě přestali navážet. A začali mi vysvětlovat, co se mnou dělaj. Ta, co mě líčila – Denise –, mi vykládala, jak je důležitý umejvat si každý ráno a večer obličej a používat šetrný odličovací přípravky, aby si člověk pleť dokonale vyčistily A když vám šupinkovatí, tak si prostě nanesete hydratační krém (kterej jsem samozřejmě nikdy předtím nepoužila, protože moje stará pleť nebyla nikdy suchá, spíš až moci mastná).

Jenže teď mám podle všeho suchou pleť.

A pak mi Norman vysvětlil, že je lepší, když si vlasy nebudu mejt každej den… že se upravujou mnohem snáz, když si je umeju jen dvakrát nebo třikrát za tejden. A dal mi takovej pudr, kterej si do nich mám každý ráno sypat a pak je pročesat, takže nebudou vypadat mastně.

A nehtová umělkyně Doreen mi na každej okousanej klovák namazala lepidlo, který rychle schlo a vytvořilo něco jako falešnej nehet. Ten zkrátila, natřela načerno a vyzvala mě: „Tak, a teď si kousni. No tak, zkus to!“

A když jsem strčila palec do pusy, málem jsem si o to vylomila zub.

„Dokud budeš mít tyhle nehtíky, nikdy si je nebudeš kousat,“ ujistila mě Doreen. „Budeš ke mně chodit dvakrát za měsíc a já ti to upravím, až povyrostou.“

Pak mi nakapali do očí nějaký kapky, abych je neměla červený (a trochu mě seřvali za to, že jsem brečela), zatímco celej tým poskakující kolem mě usilovně přemejšlel, co důležitýho se mi ještě mohlo vykouřit z hlavy. Například že moje kůže je přecitlivělá na vosk (jako bych si na ni nějakej chtěla dávat), takže si chloupky musím holit (včetně oblasti bikin, o který mi Norman důvěrně sdělil: „Musíš pokaždé použít novou žiletku!“ Což bylo dost trapný. Ale taky dost užitečný vzhledem k tomu, co mi Kelly cestou v autě vykládala o tom focení v plavkách.) Taky mi sdělili, že smažený jídla u mě vyvolávaj překyselení žaludku (jako bych si toho nevšimla) a že (což bylo zajímavější) jsme se před tou mou nehodou s Brandonem rozešli, protože jsem už měla plný zuby toho, jak za mýma zádama obletuje tu Mischu (naštěstí mi to prozradili, když se zrovna nevyskytoval poblíž). Nikdo z nich očividně netušil, že Nikki za Brandonovýma zádama dělá do kluka svý spolubydlící (díkybohu).

Při tom všem čas hrozně rychle letěl, takže jsem si sotva stačila všimnout, že moje řasy jsou ohnutý nahoru, vlasy vyžehlený a nehty na nohou taky natřený černým lakem, aby ladily s nehtama na rukou. Dokonce mi i vybělili chloupky na předloktí (no fakt).

Pak přišlo: „Fajn, tak šaty dolů.“ Poslali mě do kabinky zatažený závěsama, kde číhaly tři hubený holky, menší než já, který mě (bez ptaní!) svlíkly a začaly mi oblíkat nový věci… věci, o kterejch jsem ani nevěděla, na jakou část těla patří, takže bylo nakonec fajn, že u toho byly.

Potom si pečlivě prohlídly, jak vypadám, jedna z nich mě vyblejskla, vyběhla s tou fotkou z kukaně a vrátila se s pár ano a pár ne. Nakonec se moje róba ustálila na průsvitnejch bílejch šatech s takovým výstřihem, že se v něm nedalo ani naklonit. Na nohách jsem měla stříbrný jehly. Ale žádný šperky. Konečně jsem vyšla zpoza závěsů a nechala se víst dlouhou chodbou s kobercem, kde postávala spousta dokonale oblečenejch lidí, který ke mně vzhlíželi – a to doslova, protože na jehlách jsem byla vyšší než většina z nich. Pár z nich mě pozdravilo: „Ahoj, Nikki.“ Snažila jsem se jim zdvořile odpovídat, ale kdykoli jsem to udělala, vykoledovala jsem si šokovanej výraz. Nikki se nejspíš při focení moc přátelsky nechovala.

Což jsem tak trochu chápala, když už jsem taky zažila jak do ní všichni strkaj a popotahujou ji.

Konečně jsem vešla do dveří s cedulkou ROBERT STARK vyrytou stříbrnýma písmenama. A ocitla se v kanceláři šéfa řetězce Stark.

Až na to, že místnost teď vypadala kvůli focení jako při manévrech. Po koberci vedly sem a tam napájecí šňůry a seshora na něj pražily obrovský reflektory, pod kterýma, se všichni příšerně potili, a všude kmitali hubený chlapíci v černejch kalhotách a bílejch košilích, holky s culíkama a s módníma brejlema, který držely v rukou kelímky s latté, a okna, co asi normálně nabízej panoramatickej výhled na Manhattan, byly teď zakrytý obrovskýma černýma plachtama.

A uprostřed trůnil obrovskej mahagonovej stůl, u kterýho seděl Robert Stark v bílý košili, rozepnutý u krku tak, že odhalovala šedivěj porost na jeho prsou. A za ní stál jeho syn, taky v polorozepnutý bílý košili, ze který vykukovala jeho naprosto holá hruď. Oba vypadali opáleně (díky Denise jsem věděla, že za to může samoopalovací krém, kterej rozetřela i po mým těle… a to úplně všude – v modelingu zřejmě není místo pro stud) a ve světlech reflektorů jim to slušelo. Ale zatímco Brandon se tvářil znuděně, pan Stark vypadal netrpělivě.

Chystala jsem se, že ho půjdu pozdravit, představím se a pak se ho zeptám, jestli bysme si nemohli chvilku promluvit v soukromí – kdyby mě šéf Starku poznal a zjistil, co jsem zač, třeba by přehodnotil to, že naši-budou-muset-za-platit-dva-miliony-dolarů-když-nedodržím-smlouvy. A taky by mi moh vysvětlit, proč dal Nikki notebook, kterej má v sobě štěnici.

Ale sotva jsem k němu vykročila, někdo mě chytil za paži a objal.

„Tak tady jsi!“ vykřikla ta žena zvučným altem, kterej se hodil k tomu medvědímu objetí. „Panebože, nemůžu uvěřit, že už je to tak dlouho! Chtěla jsem za tebou přijít na návštěvu do nemocnice, ale měli tam ten zatracený zákaz! Prý jenom rodinní příslušníci! Ale já jsem její agentka, povídám jim. Já jsem její rodina! Jenže s nima to ani nehnulo. Ukaž, ať si tě můžu prohlídnout, holka.“

A rázem jsem na dýlku paže koukala na tmavovlasou ženu ve středním věku, hubenou jako proutek a v krémový sukni, který si mě prohlížela od hlavy k patě.

„Nádherná jako vždycky,“ prohlásila, když mě prozkoumala. „Nemůžeš být nádhernější. Ale ty ani nemáš ponětí, kdo jsem, viď? Páni, ty ses vážně musela pořádně uhodit!“

„Ehm…“ Sledovala jsem Roberta Starka, kterej si zrovna stěžoval jedny z asistentek, že se mu odepínaj manžetový knoflíčky u frakový košile. „Vy jste Rebeka, moje asistentka?“

„Přesně tak, přesně tak!“ Ta paní mě znova objala. „Ale přece si tykáme, dítě. Rebeka Lowellová. Díkybohu, že už jsi v pořádku. Kdyby se s tebou něco stalo… nevím, co bych si počala!“

„Vrátila by ses na to parkoviště přívěsů v Ozarks a pátrala, jestli odtamtud zase někoho nevyšťouráš,“ prohodil kysele chlapík s knírem a v koženejch kalhotách.

„Ty mlč!“ okřikla ho Rebeka a otočila se zase ke mně: „Já vím, že je toho na tebe asi moc najednou. Ale vždycky ses chovala tak přirozeně! Časem do toho zase neskočíš, neboj. A když už o tom mluvíme… co říkáš na ten Sport Illustrated! Nikki, když jsem to slyšela, tak jsem… prostě jsem se musela rozbrečet štěstím!“

„Pusť už naši hvězdu, Rebeko!“ houknul na ni ten s knírem. „Když už je konečně tady, dáme se do práce!“

„Promiň, Raoule,“ omlouvala se Rebeka, ale dál na mě visela. „Když si pomyslím, že mohla umřít…“

Zajímalo by mě, co by dělala, kdybych jí sdělila, že její klientka je doopravdy mrtvá. Jenom ne legálně. Zato v souladu s právní definicí státu New York.

„Jo, fajn, Beck, já už se o ni postarám.“ Ten chlapík Raoul mě vzal za ruku a prohlásil: „My se už známe, Nikki, jen si mě nejspíš nepamatuješ. Což je pro mě strašná rána, ale snad to nějak rozchodím. No nic. Vyskoč si tady na stůl, aby tě Pete moh nasvítit…“

Poslušně jsem vyskočila na obrovskej mahagonovej stůl – teda jen co jsem se přesvědčila, že moje průsvitný šaty zakrejvaj všechno, co maj. Ne tak docela. Trochu mi vykukovaly bradavky…

„Jo, jo,“ ozval se Raoul, i když jsem si bůhvíproč myslela, jak nenápadně se upravuju. „Ale to nic, už jsme je stejně všichni viděli. Teď se natoč, paty do vzduchu – lokty vzhůru bradu do dlaní… Normane, vlasy!“ Kadeřník mi přispěchal upravit vlasy a já nechala Raoula, aby mě na stole zkroutit do totálně nepohodlný – dokonce bolestivý – polohy. „Jo, to už je lepší. A teď, pánové, na místa!“

Neviděla jsem, co se za mnou děje, protože jsem se snažila udržet v tý bolestivý póze. Ale pan Stark a jeho syn nejspíš nastoupili na značky, protože Raoul se vzápětí ozval: „Fajn, jedem. Uděláme pár polaroidů.“

Hm, pomyslela jsem si, když fotografka Gwen začala cvakat jako divá. To není tak hrozný. Proč se teda Lulu tak smála, když jsem se ptala, co je na modelingu těžkýho? Není to tak hrozný… až na to, že mě bolí krk. A že mi do očí teče řasenka. A –

„Nikki, Nikki,“ ozval se káravě Raoul. „Snaž se netvářit, jako by tě něco bolelo! Já vím, že jo, zlato, ale teď na to nemysli. Mysli na něco hezkýho, jo? Vzletný myšlenky, rozkošná tvářička –“

S hrůzou jsem si uvědomila, že se šklebím. Okamžitě jsem se začala usmívat.

„Ne zase tak sladce, Nikki,“ okřiknul mě Raoul. „Tohle není fotka na pas. Povol ústa. Možná že… jasně, orosit. Denise, můžeš jí orosit rty? Jo. Fajn. A teď –“

Raoul a ostatní se shlukli, aby si prohlídli polaroidy. Teď bude ta pravá chvíle promluvit si s panem Starkem –

„Nikki, zlato,“ ozvala se mile Rebeka, která postávala někde za tím oslňujícím kruhem světel, takže jsem ji neviděla. „Kam to chceš jít?“

„Ehm…“ Pokrčila jsem ramenama. „Převlíknout se do svejch šatů?“

„Focení ještě neskončilo,“ ozval se za mnou Brandonův přezíravej hlas. „Sotva začalo.“

„Ale…“ Dívala jsem se, jak polaroidy padaj na podlahu.

„To jsou testovací fotky,“ poučil mě Brandon. „Hele, že by ti do uší nafoukal vítr, když ses proháněla na motorce s tím šmejdem?“

Naježila jsem se. „Pro tvou informaci, Gabriel Luna je schopnej a úspěšnej písničkář, a ne… flink jako některý lidi, který bych mohla jmenovat.“

Brandon vystrčil bradu. „Pro tvou informaci, zrovna mám rozjetejch pár produkcí… nemluvě o tom, že nahrávám nový album!“

Jo, chtělo se mi vyštěknout. Za papínkovy prachy! Ale neodvážila jsem se, protože jeho táta stál za náma. Prohlížel si maily na svým notebooku (kupodivu ne značky Stark), ale byl tam. Třeba nás poslouchá.

Vzhledem k tomu, co jsem zjistila o Nikkině počítači – tutově.

„Nehádejte se, děti,“ ozvala se odněkud Rebeka. „A Raoul ti řekne, až bude čas si dáchnout, miláčku.“

A mně došlo, proč se Lulu smála mýmu přesvědčení, že modeling není brnkačka.

Protože je to strašně těžký.

Ledaže by vám přišlo snadný vypadat svěže a myslet na příjemný věci, když vám zkroutěj tělo do příšerný polohy, ve který se musíte hlídat, abyste si neponičili mejkap, aby vám nevykukovaly bradavky a nespadly jehlový lodičky. A taky si nesmíte všímat toho, jakej zmetek je váš bejvalej.

Protože vás můžu ujistit, že brnkačka to není ani náhodou.

Zvlášť když to děláte poprvý, á v cizím těle.

Trvalo další dvě hodiny, než Raoul prohlásil, že už má fotky, který může použít. Musela jsem zaujmout fůru dalších póz. Občas jsem taky kousala do velkýho červenýho jabka. Bylo umělý. A chutnalo jako hlína.

V jiný póze jsem se měla zezadu držet za ramena Brandona Starka, jako bych byla opičí mládě, co visí na svý matce. Podle mě to teda byla pěkně misogynní pozice. Jako by se tím naznačovalo, že žena je slabá a musí se opírat o silnýho muže.

A musím přiznat, že každá póza, ve který jsem se musela obtáčet kolem Brandona jako břečťan, mi připomněla to, jak příjemný bylo se s ním líbat a jak ráda bych to dělala znova, což – vzhledem k tomu, jak Brandon zuřil kvůli Gabrielovi, a taky vzhledem k tomu, že jsem zamilovaná do někoho jinýho – asi nebyl nejlepší nápad.

Jenže Raoul moje připomínky nebral vážně. A Rebeka si mě vzala stranou a zeptala se, jestli nemám horečku.

„Protože normálně máš natolik za ušima, že nekritizuješ pojetí uměleckého šéfa,“ připomněla mi.

Poukázala jsem na to, že média jsou pověstný tím, že představujou ženy na fotkách jako infantilní stvoření, a zeptala jsem se jí, jestli jí jako feministce nevadí, že se na tom podílí.

Rebeka se na mě vyjeveně podívala a zeptala se: „Ty na ten úraz hlavy bereš nějaké silné léky? Protože jestli ano, tak by ti měli snížit dávkování.“

Docela jsem ji chápala, teda svým způsobem. Když totiž neudělám, co po mně chtěj, tak si tahle banda prostě zaplatí jinou modelku, která se toho ochotně chytí, jak mě upozornila Frida.

Ale stejně bylo strašně trapný tisknout se k Brandonovejm zádům prsama tak, jak po mně chtěli. Ne že jemu by to vadilo…

A to byl ten problém. Mně to – až na ten pocit trapnosti taky nevadilo…

Řekla bych, že Brandon se postupně dokázal přenýst přes rozhořčení nad tím, že jsem se proháněla na motorce s Gabrielem Lunou, protože asi po půl hodině, kdy jsem se mu usilovně zarejvala bradavkama mezi lopatky, zašeptá „Hele, a co děláš pak?“

Zaskočil mě, takže jsem se připitoměle zeptala: „Kdo? Já?“

„Ne,“ odseknul sarkasticky. „Osvětlovač Pete. Jasně že ty.“

„Aha. No, já nevím…“ zaváhala jsem. „Asi pojedu domů. Proč?“

„Super,“ zamlaskal Brandon. „Tak já se možná zastavím.“

Cejtila jsem, jak rudnu. Ne že bych měla nějaký přebohatý zkušenosti s klukama, ale myslím, že vím, co ta věta znamená. Teda… asi. Vzhledem k tomu, kde se teď nacházely moje prsa.

A věděla jsem taky, kde se očekává, že budou příště. A začala jsem se bát, že jim v tom nedokážu zabránit. Jak už jsem znala Nikki, nejspíš se mi to nepovede, aspoň jak jsem si vybavovala její reakci na polibky kluků. Ve Fridinejch románkách – který, přiznávám, jsem tak ráda četla tomu říkali prostopášná.

Jo, prostopášná. Přesně taková byla Nikki ve chvíli, kdy jí nějakej kluk strčil jazyk do pusy.

Jasně. Kdy ho strčil mně do mý pusy.

Ale co Christopher? Je to přece jedinej kluk, kterýho miluju, a ještě nikdy jsem se k němu nedostala na líbací vzdálenost.

Panebože. Všechno je tak zamotaný.

Snažila jsem se vymyslet nějakej důvod, proč by se Brandon neměl stavovat v mým bytě. A kápla jsem na jeden dokonalej.

„Víš, musím jít brzo spát,“ zašeptala jsem. „Ráno vstávám do školy.“

Brandon se zašklebil tak, až ho fotografka Gwen musela napomenout, aby se zklidnil.

„Do školy? To si děláš kozy, ne?“

„Ne,“ odpověděla jsem způsobně. „Do Alternativní střední školy Tribeca. Jdu tam prvně. Chci vypadat hezky a bejt odpočinutá. Dyť víš, po tom úrazu…“

„Já myslel, že ta škola jsou jen ňáký reklamní žvásty,“ ucedil Brandon.

„Reklamní žvásty?“ Dotčeně jsem od něj odtáhla svoje prsa. „To jako říká kdo?“

„Nikki!“ okřikla mě Gwen. „Nehýbej se, prosím! Peté jen srovná světla –“

„No, povídá se to…“ upřesnil Brandon.

„Vzdělání je nezbytný pro osobnostní růst člověka,“ poučila jsem ho. „Budu chodit do školy, abych mohla jít jednou na univerzitu, ne kvůli tomu, že se to dobře vyjímá v reklamě.“ Vůbec ne kvůli tomu, abych mohla kontrolovat kluka, do kterýho jsem zamilovaná, jestli si nic nezačíná s nějakou jinou holkou.

„Kelly!“ zaječela Gwen.

„Nikki!“ zavolala na mě Kelly. „Můžeš se prosím vrátit na místo?“

Vrátila jsem se do závěsu na Brandonova záda. Ale moc mě to netěšilo. Takže se povídá, že Nikki Howardová chce chodit do školy, jen aby si vylepšila mediální obraz nebo co?

To je hrůza! A není to pravda! Vidím, že si musím promluvit s Brandonovým tátou, víc než kdy předtím. Neměl by si nechávat pro sebe pravdu o tom, co se Nikki stalo. Prostě neměl. To není fér.

Jenže šlo fakt těžko upoutat jeho pozornost, protože; i když pózoval fotografům, celou dobu buď na někoho ječej do mobilu, anebo nařizoval jinejm lidem, aby okamžitě někomu zavolali nebo mu donesli presso. Asi po pěti hodinách nebo tak nějak, kdy už mě brněly nohy a taky mě bolela pusa od neustálýho usmívání, Raoul oznámil: „Tak hotovo, lidičky! Jde se domů!“

A pan Stark si oddychnul: „Díkybohu,“ a začal si odepínat svoje manžetový knoflíčky. Já seděla na stole kousek od něj, takže jsem hned spustila: „Pane Starku? Můžeme si na minutku promluvit?“

Načež se na mě podíval a zavrčel: „Ne.“

Vážně! Takhle mě odbyl!

Ale já nemám ve škole jedničky – a nedostala jsem se v Poslání až do čtyřicátýho pátýho levelu – jen tak pro nic za nic. S negativistama si vím rady.

A žádnej multimilionář a výkonnej ředitel a podloudnej transplantátor těl mě nezastraší.

„Já jenom,“ zeptala jsem se tlumeným hlasem, zatímco ostatní kolem nás stáčeli šňůry a stahovali zatemnění z oken, „jestli vám nepřipadá špatný to, co děláte? Myslím kolem Nikki.“

Zadíval se na mě. Všimla jsem si, že jeho oči jsou hnědý, s miniaturníma zlatýma tečkama. Nebo možná jen tak vypadaly, zatímco kolem nás postupně zhasínal jeden reflektor za druhým.

„Nechápejte mě špatně,“ dodala jsem vzápětí. „Jsem fakt vděčná za to, co pro mě doktor Holcombe udělal. A jsem bez odmlouvání ochotná dodržet smlouvu a tak. Ale nemáte dojem, že Nikkini přátelé – a rodina – si zaslouží vědět pravdu? Aby pro ni mohli patřičně truchlit? Tak třeba spousta lidí si třeba myslí, že Nikki byla celej měsíc na nějaký odvykací kůře. Copak to není nefér? Myslím, že kdybyste dovolil, aby se to vysvětlilo, pochopili by to. Prostě nemůžete jednu osobu jen tak nahradit někým jiným a totálně odlišným, víte. To není správný. Já chápu, že Nikki byla modelka a tak, ale to neznamená, že by pro lidi, který ji milovali, nebyla výjimečná a jedinečná. A nemám ponětí, jestli o tom víte, ale někdo jí do notebooku nainstaloval špionážní software –“

„JESSIKO!“ zaskočil mě pan Stark zaječením.

Jedna z dívek s culíkem a v módních brejlích přiklusala ke stolu. „Ano, pane?“

„Doneste mi kabát. Je potvrzená ta rezervace v Per Se?“

„Ano, pane,“ vyhrkla Jessica. Pokorně cupitala za svým šéfem, kterej procházel kolem mě. „A vaše auto čeká dole…“

V tu chvíli mi došlo: Robert Stark ode mě odchází! Prostě jde pryč, jako kdybych ani nepromluvila! Jako kdybych tady… ani nebyla! Jako bych byla jen… jen…

… hloupá modelka.

„Ale – pane Starku!“ vykřikla jsem.

Jenže Brandonův otec pokračoval v chůzi a bez jediný-ho ohlídnutí mým směrem opustil svou kancelář. No to snad ne! Nechtělo se mi věřit, že moh takhle odejít. Jedinej člověk, kterej by mi moh pomoct – ani ne tak mně jako spíš Nikki –, a on mě totálně ignoruje. Jako bych byla dotěrná moucha. Nebo komár.

Nebo holka.

„Snažíš se zbytečně,“ ozval se za mnou hlubokej hlas.

Otočila jsem se a zjistila, že zírám na Brandona. Ten zase zíral na záda svýho odcházejícího otce s výrazem, kterej bych nazvala jako… ehm… ne zrovna přátelskej.

„Nemluví s hvězdárna,“ dodal.

Zmateně jsem na něj civěla. „S hvězdárna? Ty myslíš jako…?“

JO. Mě. Já jsem HVĚZDA.

„Ani se mnou,“ povzdychnul si hořce Brandon, „pokud se tomu může vyhnout. Na to je moc zaměstnanej a taky moc důležitej.“

„Ale,“ zavrtěla jsem hlavou, protože jsem pořád nechápala, jestli tomu rozumím dobře, „dyť je to tvůj táta! Přece nemůže bejt tak zaměstnanej, aby si na tebe neudělal čas.

Brandon se na mě divně podíval. „Ty jsi fakt ztratila paměť, co?“

A pak se odvrátil a odpochodoval, než jsem se zmohla na slovo.

Cestou do převlíkací kukaně jsem vrazila do Rebeky a Kelly.

„Miláčku, bylas úžasná!“ vykřikla Rebeka.

„Ale nebyla,“ usměrnila jsem ji. Krk mě bolel od toho, jak mě Raoul v jednom kuse nutil, abych ho měla vyklenujtej. „Nevěděla jsem, co tam mám dělat. A pan Stark mě nenávidí.“ I když jsem si, popravdě řečeno, nebyla jistá, jestli zrovna tohle je až taková hrůza.

„No tak máš trochu delší rozjezd!“ pokrčila ramenama Rebeka. „Vždyť ses uhodila do hlavy… Kdybychom všechny vypadaly jako ty po tom úraze… A Bob Stark nenávidí celej svět. Á, máš hovor –“ Podala mi zvonící mobil, kterej mi v nemocnici dala mamka. Uviděla jsem na displeji naše domácí číslo. Mamka volá – určitě kvůli večeři. Došlo mi, že jsem neuposlechla rozkaz a nezavolala jí hned v okamžiku, kdy skončilo focení.

Nechala jsem spadnout hovor do hlasový schránky. „Zavolám jí pozdějc,“ prohodila jsem. Přepadnul mě pocit, že se s ní a jejíma nekonečnýma starostlivýma otázkama momentálně nedokážu vyrovnat.

„Dobře,“ zašvitořila Rebeka. „A teď bychom tě s Kelly rády pozvaly na večeři, oslavit tu zakázku ze Sport Illustrated. Zamluvily jsme u Nobua tvůj oblíbený stůl. Uděláme si dámskou jízdu… tedy pokud se Brandon nebude chtít přidat?“

Mrkla jsem přes rameno na Brandona, kterej si to rázoval k výtahu.

„Ehm, ten má jiný plány,“ oznámila jsem jim. „A já jsem vážně utahaná. Myslím, že radši pojedu domů a svalím se do postele, jestli to nevadí. Víš, teprve dneska mě pustili z nemocnice a zejtra ráno mám školu –“

„Už nic neříkej,“ zarazila mě s úsměvem Rebeka. „Oslavíme to jindy. Třeba zítra odpoledne, po focení do Elle.“

„Zejtra? Já mám zejtra focení?“ užasla jsem.

„Zlato, máš zabukovaný celý týden,“ ujistila mě Kelly a strčila mi do náruče Cosabellu. „Byla jsi v ohrožení života, takže jsi teď žádaná. Nechceš si to s tím návratem do školy ještě rozmyslet? Protože to vážně dost omezuje tvoje možnosti –“

„Jo,“ odpověděla jsem. „Totiž ne. Do školy prostě musím.“ A taky chci. Jak jinak zjistím, jestli je Christopher ještě volnej? A navíc – jak jinak získám vzdělání?

Kelly si odfrkla. „Mě snad klepne.“ A vzápětí vyštěkla do telefonu: „Ne! Říkala jsem vám, že do tří nemůže! Čemu z toho nerozumíte?“

„Já myslím, že je to báječný nápad,“ ujistila mě Rebeka. „Víš, že Christy Turlingtonová nakonec vystudovala srovnávací religionistiku a východní filozofie na Newyorské univerzitě? A když to mohla zvládnout ona, ty to zvládneš taky. Koneckonců, co mohla mít v hlavě, když si myslela, že Fashion Café je módní kolekce?“

„Ehm,“ zakašlala jsem, protože jsem neměla ponětí, o čem to mluví, „měla bych už jít…“

„To bys měla.“ Rebeka mě vzala v podpaží a zamířila se mnou do kabinky. „Děvčata! Nikki spěchá!“

A jako mávnutím kouzelnýho proutku jsem během pár minut přišla o nadpřirozený šaty i jehly, dostala zpátky svoje oblečení a ocitla se v limuzíně, která mířila do mýho bytu. A na klíně vedle Cosabelly jsem měla něco, co jsem dostala od Rebeky, ještě než jsem odešla.

„Tady máš,“ zastavila mě v hale. „Málem jsem zápomněla.“

A podala mi bronzovou kabelku s nápisem PRADA, pod kterou se mi až prohnulo rameno, jak byla těžká.

„Co to je?“ zeptala jsem se zvědavě.

„Zlato,“ rozesmála se Rebeka, „to je přece tvoje kabelka! Tenkrát při té nehodě jsi ji upustila. Vzala jsem ji k sobě. Je v ní celý tvůj život. Tvůj mobil, diář, kreditky… tentokrát si ji hlídej, ano?“

A tak jsem se v limuzíně ponořila do hlubin Nikkiny kabelky a překvapilo mě, co jsem v ní našla.

Ne že bych už předtím neměla podezření. Ale teď jsem to věděla s jistotou.

Jsem bohatá.

Nikki Howardová vlastnila platinovou American Express, dvě zlatý Visy a zlatou MasterCard, pořídila si platinovou Chase pro rychlý výběry z bankomatu, měla tam spoustu peněz v hotovosti (čtyři sta dvacet sedm dolarů) a bankovní výpis, na kterým stálo, že má na spořícím kontě tři sta šedesát šest tisíc, třicet dva dolarů a jedenáct centů, a na šekovým účtu dvacet dva tisíc dolarů.

A to byly jen bankovní aktiva. Kdoví, kolik ještě investovala! Protože jsem tam našla i vizitku poradce z investiční společnosti Goldman Sachs, dost ohmatanou.

Byla jsem zatraceně za vodou. Nejenže se můžu vykoupit ze smlouvy se Starkem, ale můžu taky pomoct našim vyřešit jejich problémy. To bylo super.

Jako první (po přepočítání peněz) jsem prozkoumala Nikkin mobil. Byl značky Stark, jako ten, co mi vtiskla mamka. A elektronickej diář taky. Oba měly po tak dlouhý době nečinnosti vybitou baterii, takže jsem je nemohla probádat podrobnějc. Ale i kdyby, levárnu bych stejně nemusela odhalit (to by možná dokázal Velitel). A stejně jsem měla silný podezření, že Nikkin mobil bude taky napíchnutej.

Anebo jsem už paranoidní. Jenže když se probudíte v cizím těle, trochu to zamává s vaší psychikou.

Dál už byly v Nikkině kabelce jen kosmetika a napůl prázdný tuby prášků proti překyselení žaludku. Naštěstí mě uklidňovalo pomyšlení, že jsem při penězích. Chtěla jsem jen odjet do jejího bytu, objednat si večeři (za kterou můžu zaplatit a nemít výčitky svědomí, že jsou to Nikkiny prachy – po tom dnešním focení jsem měla pocit, že si to zasloužím), svlíknout si šaty, naložit se do horký vany, možná se chvilku koukat na televizi a jít do postele.

Je fajn, že si teď můžu zaplatit za donášku. A cestou do školy si koupím bagel nebo tak něco.

Ale když jsem dorazila do podkroví, zjistila jsem, že moje plány na klidnou večeři a koupel v Nikkině vířivce vzaly zasvý. Protože když se dveře výtahu otevřely a my s Cosabellou vystoupily do podkroví, banda lidí – včetně Lulu a Brandona – zaječela: „Vítej doma, Nikki!“ Zamávali fáborkama, vystřelili zátky ze šampaňskýho a běželi mě obejmout.

No, byla jsem z toho paf. Fakt že jo. Zvlášť když mezi lidma, který mě objímali nejvíc, byl Justin Bay.

Jeli jsme do klubu, kterej se jmenoval Jeskyně. Byl totiž součástí podzemních prostor New York City. Město tam někdy před stoletím chtělo stavět metro, ale pak od toho plánu pro nedostatek financí upustilo. Po zdech tam byly na strategickejch pozicích rozmístěný reflektory, mezi nima repráky, pak dva pultíky dýdžejů – a tak vznikla nejmódnější diskotéka na Manhattanu. U dveří se tísnila fronta, která se táhla až do půlky bloku, dokonce i ve středu večer. Pokud jste nebyli Někdo, neměli jste šanci.

Ale ukázalo se, že Nikki Howardová je Někdo. I když jí bylo teprve sedmnáct a podle zákona by ji do barů vůbec neměli pouštět.

I když to vlastně nevadilo, protože nepila. Zjistila jsem to od jednoho barmana, když jsem se – unavená ze všeho toho tancování – přišla opřít o bar.

„Zdravím, Nikki, dlouho jsme se neviděli,“ přivítal mě. „Jako obvykle?“

„Trpím ztrátou paměti,“ varovala jsem ho. Měla jsem pocit, že tohle omílám už celej večer všem těm lidem, co se ke mně hrnuli a povykovali: Nikki, to jsem já! Ty se na mě nepamatuješ? Jsem Joey/Jimmy/Johnny/Jan z Paříže/Dánska/EastHamptonu/LosAngeles! „Ještě jste o tom neslyšel? Takže nevím, co si dávám obvykle.“

Barman vzal vysokou skleničku na míchaný nápoje s brčkem, naplnil ji vodou, přidal plátek pomerančový kůry a přistrčil ji ke mně. Jestli vám to ještě nedocvaklo, byla to prostě normální voda, až na to, že se tvářila jako martini. A místo olivy v ní plavala pomerančová kůra.

„Říkáme tomu Nikki,“ poučil mě a zamrkal. „Jenom barmani tady z města vědí, že je to čistá voda. Nepijete, protože máte problémy se žaludkem… a protože vám není jednadvacet,“ dodal pokrytecky.

Zašklebila jsem se. Trochu mě překvapilo, že bejt Nikki Howardovou není až taková otrava… což by mě ale odpoledne určitě nenapadlo.

„Díky,“ prohodila jsem a usrkávala drink jménem Nikki, zatímco jsem sledovala dění na tanečním parketu. Bylo k neuvěření, že už je tak pozdě (skoro dvě hodiny ráno), a v tomhle klubu je pořád tolik lidí (a dál se zaplňoval). Samozřejmě jsem na podobným místě nikdy nebyla. Možná je to tak normální. U baru si skoro nebylo kam sednout. Já měla volnou stoličku jen proto, že mi ji hlídal houf oddanejch fanoušků. (Výměnou za moje autogramy, to dá rozum. Když mě o ně požádali prvně, málem jsem napsala Em Wattsová, ale v poslední vteřince jsem to změnila na Nikki Howardová. Lovci autogramů mě potom pronásledovali celej večer tak vytrvale, že už jsem si na to víceméně zvykla.)

Těla na parketu se svíjely v hypnotickým rytmu techna. V barevnejch záblescích, který se zběsile střídaly, se skoro nedalo poznat, kdo je kdo. Věděla jsem, že tam někde je Lulu a taky Brandon a Justin a tuny dalších „nejlepších kamarádů“ Nikki Howardový, která jich v průběhu večera nabalovala pořád víc a víc. Začali jsme slavit v bytě, pak jsme se přesunuli na divokou večeři do jedny z restaurací Bobbyho Flaye (a tamní šéfkuchař nás přišel osobně pozdravit a popřát mi – teda Nikki – rychlý uzdravení z amnézie). A pak jsme se vypravili do Jeskyně.

Lulu byla tak nadšená z toho, že mi přichystala večírek s překvapením, že jsem neměla to srdce jí vysvětlovat, že na slavení vůbec nemám náladu. Snažila jsem se hrát s ní… dokonce jsem se od ní nechala odvlíct do Nikkiny šatny a dovolila jsem jí, aby mi vybrala oblečení, který si oblíknu na tenhle večírek.

Proto jsem seděla u baru v Jeskyni v černejch kotníkovejch botách na jehlách, černým topu s hlubokým výstřihem a ve zlatý minisukni. Vypadala jsem skoro jako ta šlapka kterou jsem jednou zahlídla na ulici ve West Side. I když jsem neměla srdce to Lulu vykládat. Zvlášť když ta štětka byl transvestita.

„Bavíš se?“ Lulu se zničehonic vyloupla z oblaků kouře vedle mě. Svůj ohoz pojala kontrastně: zlatý kotníkový jehly i top a černou mini. Vyčesala nám oběma vlasy tak, že trčely deset cenťáků nad hlavu. Říkala tomu Osmdesátková noc.

Problém byl jen v tom, že jsme v celým klubu byly ve stylu osmdesátejch let oháknutý jen my dvě.

„No jasně,“ přikejvla jsem. A po chvilce jsem dodala: „Jenže, Lulu, víš, budu už muset domů. Mám ráno školu.“

Pusinka se jí otevřela jako ptačí zobáček.

„Panebože!“ vyjekla. „Já zapomněla! No jo, to je fakt, ty půjdeš do tý… no, školy! Páni! Nezlob se na mě!“

„Já se nezlobím,“ ujistila jsem ji. Musím říct, že ze všech těch lidí, co jsem zatím potkala v těle Nikki Howardový, jsem si tuhle holku oblíbila nejvíc. Brandon se pořád tvářil naštvaně kvůli Gabrielovi a Justin se pochopitelně choval chladně, protože tady byla i Lulu (za což jsem mu vlastně byla vděčná – taky jsem se s ním netoužila bavit). A ostatní jsem vůbec neznala. Lulu mi je sice představila, ale všechno šlo i s informacema, odkud je Nikki znala, úplně mimo mě. K mýmu velkýmu ulehčení se zdálo, že s nikým z nich nemám (teda že Nikki neměla) tajnej poměr…

Ale i když to byli celkem milý lidi, v jednom kuse mleli o někom, koho jsem neznala, takže jsem si brzo začala připadat… no, osamělá. Až na ty sběrače autogramů. (A na fakt, že mi v jednom kuse volala mamka, přestože jsem to vždycky nechávala přeskočit do hlasový schránky. Proč je tak neodbytná? Je mi šestnáct a půl, dokážu se o sebe postarat sama!). A na další lidi, který zřejmě Nikki znali a zbožňovali, a teď se hrnuli ke mně.

Je super, když vás všichni zbožňujou. Fakt že jo.

Jenže jsem měla pernej den a nepřála jsem si nic jinýho než se vrátit do bytu a zalízt do postele. A vyspat se.

To chci vážně tolik?

„A co je vlastně s tou školou?“ zeptala se Lulu. Svůdně se usmála na kluka, kterej jí hlídal stoličku – zvláštní, co všechno jeden neudělá pro hezkou holku, protože bejt krásná byl pro mě cizí vesmír, ve kterým jsem se absolutně nevyznala –, a vyhoupla se na sedátko. Pak zamávala na barmana, aby ho upozornila, že chce nalejt. „Proč tam chceš tak hrozně chodit?“

„No protože…“ V žádným případě jsem jí nehodlala vykládat o Christopherovi a pro jistotu jsem si umínila, že bude lepší pomlčet i o Fridě, „… chci jít jednou na univerzitu.“

„Na univerzitu?“ Lulu se ušklíbla. „A proč jako?“

„Abych mohla dostat práci,“ vysvětlovala jsem jí. „A třeba mohla učit. Naši jsou oba profesoři, a mě by to taky bavilo.“ Pak jsem se najednou vzpamatovala. „Teda…“

Jenže Lulu nad mým tvrzením jen mávla rukou. Pořád byla přesvědčená, že se v tý svý teorii o stěhování duší nespletla a že v tom je pravý vysvětlení (a ne nějaká ztráta paměti) toho, jak se teď Nikki Howardová chová.

„A co bys chtěla učit?“ Barman před ní přisunul skleničku, aniž se jí zeptal, co si dá. Luluin koktejl měl žlutou barvu, na hladině plavaly zelený lístečky a okraj skleničky zdobily bílý krystalky. Strčila j sem si do pusy ten, co spadnul na barovej pult, a zjistila jsem, že je to cukr.

„Ještě v tom nemám jasno,“ připustila jsem. „Fakt nevím. A to je další důvod, proč chci chodit do školy. Abych to zjistila.“ Pak jsem dostala nápad. „Hele, pojď tam se mnou!“

Lulu se málem zakuckala. „C-cože?“

„Určitě by to šlo,“ vyhrkla jsem. Ten nápad mě doslova nadchnul. „Vsadím se, že tvůj táta by to dokázal zařídit. Je přece tak slavnej. ASŠT by mohla bejt šťastná, že tam studuješ. Hele, pojď tam ráno se mnou!“

Lulu se zašklebila. „Ehm… dík, ale to ne.“

Povzdychla jsem si. „Lulu, dyť je ti teprve sedmnáct! Měla bys chodit do školy. Neměla bys bydlet sama. Proč? vlastně bydlíš sama?“

Podívala se na mě naprosto zmateně.

„Já přece nebydlím sama,“ vysvětlila mi. „Bydlím s tebou.“

„Já vím,“ přitakala jsem, „ale proč nebydlíš s rodičema?“

„Protože máma utekla s instruktorem snowboardingu a nechce mít se mnou nic společnýho, hlupáčku,“ vysvětlila mi s úsměvem Lulu. „A tátova nová je jen o pět let starší než já. Jak by se ti zamlouvala takováhle situace?“

A vzápětí do sebe obrátila koktejl, seskočila ze stoličky a ponořila se do davu na tanečním parketu. Mě nechala samotnou u baru.

Až na to, že zanedlouho vklouznul na prázdnou stoličku vedle Justin Bay a spustil: „Takže ty fakt čekáš, že ti zbaštím, jak si vůbec na nic, ale na nic nepamatuješ? Na nás… na Paříž?“

Podívala jsem se na barmana. Přisunul ke mně další koktejl Nikki.

„Neměl by ses se mnou bavit,“ oznámila jsem Justinovi. „Chodíš s Lulu. A jestli to chceš vědět, na nic si nepamatuju. Tomu se právě říká amnézie. Neboli ztráta paměti. Je to, z řečtiny.“

„Alealeale,“ udělal Justin a objal mě kolem pasu. Sehnul se tak, že přistál nosem zezadu na mým krku. „Jedna rána do hlavy, a už je z nás slečinka Přechytralá, co? Ale ty víš moc dobře, že dokážu povzbudit tvou paměť lip než všichni ostatní…“

Bylo to zvláštní. Tělo reagovalo na jeho horký rty na mým krku okamžitě. Měla jsem pocit, jako by mi po páteři sjel elektrickej výboj.

A vůbec to nebylo nepříjemný.

Jenže pár kroků od nás tancovala Lulu.

To, co se stalo potom, bylo stejně nepředvídatelný jako reakce mý kůže na jeho rty.

Popadla jsem skleničku, kterou rni přisunul barman, a vychrstla ji Justinovi na hlavu.

Všichni kolem nás vyjekli ohromením, když Justin vyprsknul a sklouznul ze stoličky. Tvrdit, že vypadal překvapeně, by zdaleka nevystihovalo jeho výraz. Vypadal totálně vyjeveně – a ještě víc, když olíznul tekutinu, která mu doputovala ke rtům.

„Ty piješ vodu?!“ zaječel.

„Říká se tomu Nikki,“ poučila jsem ho vznešeně a sklouzla ze stoličky. „Nepiju alkohol. A nepřebírám kluky kámoškám. Takže si to laskavě zapiš za uši.“

A za mohutnýho potlesku jsem odkráčela od baru.

Našla jsem Lulu, jak tancuje se třema holkama, oháknutýma ve stylu osmdesátek. Jako by předtím, než jsme vyrazily, rozeslala nějakou šifrovanou zprávu. Mám se sice tvářit jako jedna z nejslavnějších supermodelek, ale pořád nechápu, jak to ty holky dělaj. Jako že věděj, co si maj oblíknout.

„Lulu,“ zakřičela jsem na ni, abych přehlušila ten randál, „já jdu domů! Ty tady klidně zůstaň! Jenom chci, abys věděla, kam jsem zmizla!“

Přestala se vlnit a zadívala se na mě. „Ne,“ zavrtěla hlavou, až se její divoce vyčesaný vlasy rozlítly na všechny strany. „Nikdy neodcházíme jedna bez druhý. Jestli jdeš ty, jdu taky. Jen to musím říct Justinovi.“

„Ne!“ zaječela jsem. „Justin je teď… trochu… rozčilenej.“

„Aha.“ Lulu se zatvářila, jako by jí bylo okamžitě všechno jasný. „Zase to na tebe zkoušel?“

Teď byla řada na mně, abych vykulila oči.,,Tys to víš??!?“

Protočila panenky. „No jasně. Já vím, že Nikki má problém říct ne, když ji ňákej kluk začne líbat… a taky to, že kluci maj problém říct ne, když je začne líbat Nikki. Alé doufala jsem, že po tom stěhování duší to nějak… vymizí.“

„No, já jsem teda řekla ne,“ připustila jsem nemotorně. „Ale právě proto Justin zuří.“

Připadala jsem si naprosto absurdně, jak jsem tam stála na tanečním parketu a vedla tenhle rozhovor… zvlášť když se na mě začal šklebit jeden kluk, co tancoval vedle nás a byl ověšenej tunama zlatejch řetězů a měl na sobě obrovsky kalhoty, který odhalovaly většinu jeho spodního prádla.

„Nejseš Nikki Howardová?!“ zahulákal na mě.

„Ne.“ Obrátila jsem se znova k Lulu. „Chceš říct, žes to celou dobu věděla?“

„Myslela jsem si to,“ připustila Lulu a pokrčila ramenama. „Ale hele, my s Justinem do sebe nejsme ňák extra zamilovaný. Prostě mi jen dává hezký dárky pokaždý, když mi s někým zahne. A od tý doby, co jste spolu přiletěli z tý přehlídky v Paříži, jsem dostala fůru hezkejch dárků.“

„Promiň mi to,“ hlesla jsem. Cejtila jsem se fakt mizerně, i když to jsem to nezavinila. Mohla za to Nikki.

A já Nikki nejsem. Teda nebyla jsem, když dělala ty hrozný věci, který Lulu ubližovaly.

„Ale vypadáš jako Nikki Howardová!“ trval na svým ten ve vytahanejch gatích, kterej ke mně zase přihopsal přes taneční parket. „Sakra, holka! Seš jediná pěkná…“

Obrátila jsem se a přitiskla dlaň na jeho hrudník právě ve chvíli, kdy se jeho pánev setkala s mým kolenem. A srazila jsem ho na zem.

„To nic,“ ujistila mě Lulu a šikovně překročila jeho tělo, který se zmítalo na parketu. „Já vím, že si nemůžeš pomoct. To je jako s tím líbáním. Taky to nedokážeš stopnout. To je fuk. Jestli už jedem, měly bysme naložit Brandona. Když jsem ho viděla naposled, byl… aha, tamhle je. To teda fakt nevypadá dobře.“

Ukázala na Brandona, kterej stál u dýdžejova pultíku a o něčem se s ním dohadoval.

„Já pro něj zajdu,“ prohlásila jsem a protlačila se blíž právě včas, abych zaslechla: „Ty nikdy nehraješ mý písničky, chlape. To jako proč?“

Dýdžejova odpověď byla klidná, ale brutální. „Protože stojej za prd.“

Brandon se rozehnal, jako kdyby ho chtěl praštit. Přiskočila jsem k němu a popadla ho za ruku. Pověsila jsem se na ni celou vahou, takže Brandon klopýtavě ucouvnul ke mně.

„Co t-to d-děláš?“ zadrmolil jako opilec. „Slyšelas, co ten zmetek řek? Já ho zmlátím!“

„Ne, nikoho mlátit nebudeš,“ ujistila jsem ho. „Jdeme domů.“

„Teď ne.“ Brandon se mě snažil setřást. „Nejdřív musím zabít toho hajzla!“

„Ne!“ Zaryla jsem jehlový podpatky do spár mezi dlaždicema, abych mu zabránila v pohybu vpřed. „To nemůžeš, Brandone. Musíme domů. Čeká na nás limuzína –“

„No jo!“ odseknul a táhnul mě za sebou. „Jsem tam hned, jen co ho zabiju.“

Nevěděla jsem, co mám dělat – jenom jsem věděla, že musím Brandona nějak rozptýlit, aby si dal říct. Trošku jsem povyskočila, jednou rukou mu objala paži, druhou ho popadla kolem krku a přitiskla jsem svý rty k jeho.

A jak jsem doufala, Brandon nebyl až tak opilej, aby jeho reflexy ve chvíli, kdy jsem mu skočila do náruče, nezapracovaly. Líbání se mnou ho natolik rozptýlilo, že zapomněl na svou zášť vůči dýdžejovi. Líbání je na tohle fakt dobrá metoda. Skoro jsem sama zapomněla, že to dělám jen proto, abych Brandonovi zabránila ve rvačce…

… až do chvíle, kdy si poblíž někdo odkašlal. Odtáhla jsem se od Brandona a uviděla, jak vedle nás postává Gabriel Luna. V ruce držel cédéčko, sledoval nás a vypadal tak nějak pobaveně.

„Jejda,“ vyhrkla jsem. Ucejtila jsem, jak se mi do tváře začíná hrnout barva. Koneckonců, byla jsem v náručí Branci dona Starka, a pár cenťáků nad zemí… i když tentokrát jsem mu aspoň nevisela přes rameno, jako když mě chtěl nacpat do limuzíny tu noc, co mě s Lulu přišli unýst. „Ahoj.“

„Ahoj,“ prohodil Gabriel. „Všechno v pořádku?“

„No jo,“ prohlásila jsem a snažila se, aby to znělo nenuceně. „Jsme zrovna na odchodu. Brandone, pusť mě.“

„Ne,“ zavrčel Brandon a tvrdohlavě zíral na Gabriela. Bezpochyby v něm poznal toho chlapíka z motorky a ze zrnitý fotky, která zaplnila všechny zpravodajský relace.

„Ha ha,“ zasmála jsem se nervózně a pokusila se na Gabriela nevinně zaculit. „Dělá si legraci. Tak už mě pusť, Brandone.“

„Ne,“ opakoval zarytě.

Zavřela jsem pevně oči a zoufale zadoufala, že ti dva se na sebe nevrhnou.

Ale nemusela jsem si dělat starosti. Gabriel ke mně zase tak silný city nechoval – vzhledem k tomu, že mě považoval za feťačku na odvykací kúře. Když jsem očj zase otevřela, zjistila jsem, že na mě pořád zírá s tím neurčitě pobaveným výrazem.

A za ním stála Lulu a mračila se.

„Co jste se tady tak zasekli?“ zeptala se naštvaně – a překvapivě hlasitě. Připomínala v tu chvíli holčičího Napoleona. „Auto už čeká, lidi! Pohněte, nebo máme smůlu.“

Brandon ji poslušně následoval, jako by si ani nevšimnul, že mě pořád drží v náručí.

Nevěděla jsem, co teď, takže jsem Gabrielovi zamávala na rozloučenou přes Brandonovo rozložitý rameno. Gabriel mi taky zamával, ale vzápětí jako by se vzpamatoval. Svěsil ruku a rozhlídnul se kolem sebe po lidech, co začali ječet: „Panebože, to je Nikki Howardóvá!“ Pár se jich rozběhlo za náma, aby mě poprosili o autogram, ale Brandon jen něco zabručel a pokračoval v chůzi. Ani na chviličku se nezastavil.

Nechat se odnýst z nejmódnějšího klubu na Manhattanu svým čerstvým bejvalým a zase současným přítelem nebylo nijak zvlášť trapný. Hlavně když jsme vyšli a zjistili, že na chodníku mezi vchodem do klubu a přistavenou limuzínou číhá asi tak devět tisíc paparazzi. To bylo teda vážně milý.

Což samozřejmě myslím ironicky.

„Super,“ zavrčela jsem, když mě Brandon složil do limuzíny a já si stáhla sukni, která se mi vykasala až na boky. „Víš, jak to vypadalo?“

„Jak?“ zahuhlala Lulu. Natírala si rty leskem.

„Jako že jsem tak opilá, že ani nedokážu udělat krok, a Brandon mě vynáší ven.“

„Jo?“ Lulu obdivovala svůj odraz v křišťálovým zrcátku značky Swarovski, zasazeným do pudřenky. „Nejseš tak hloupá, aby ses opíjela. A vůbec. Zapomeň na to, když máš tu amnézii. To je skvělá omluva pro všechno, ne?“ Vzhlídla od zrcátka. „Hele, počkat… jak to, že zrovna tohle si pamatuješ? Když máš teda tu amnézii?“

A právě tuhle chvíli si Brandon vybral, aby se na mě zhroutil.

„K tobě, nebo ke mně?“ zamručel mi do žaludku.

„Jéžiši, odpal!“ zavrčela jsem a odstrčila ho. „Ani k tobě, ani ke mně. Nechci. Nemám tě ráda! Líbala jsem tě jenom proto, abych tě odtamtud dostala dřív, než ti ten dýdžej rozbije ciferník. Nejseš zrovna v nejlepší kondici, aby ses moh prát.“

„Ty jsi tak hodná,“ zamumlal Brandon a zabořil mi obličej do klína. „Hodnější než předtím, než ses praštila do hlavy a vytek ti mozek. Dřív bejvalas tak zlá. Pamatuješ, Lulu? Jak byla Nikki pořád zlá?“

Lulu hodila lesk do kabelky a zacvakla ji. Pak se na mě zkoumavě zadívala s hlavou ke straně. „Není už taková mrcha jako předtím,“ uznala. „Asi za to může to stěhování duší.“

„Mně je to fuk,“ prohlásil Brandon a objal mě kolem pasu. „Já jsem rád, že je zpátky. A mnohem hodnější.“ Za pár vteřin už hlasitě chrápal.

Vrhla jsem po Lulu bezmocnej pohled typu: Co s ním teď?

„Prostě ho ze sebe shodíš, až přijedem domů,“ prohlásila a pokrčila svýma špičatýma ramínkama. „Ten se hned tak nevzbudí. Tom ho pak odveze k nim na Charles Street. Neboj, Brandon si to stejně nebude zejtra pamatovat. Nikdy si to nepamatuje.“

„Tohle dělá často?“ zeptala jsem se a zadívala se do jeho hezký, mírumilovný tváře.

Lulu se na mě nechápavě zadívala. „Má rád večírky.“

Viděla jsem, že nemá ani páru, o čem to mluvím – a taky že zase začíná podřimovat, jak byla z toho všeho unavená. Umínila jsem si, že někdy budu muset tomuhle Brandonovýmu problému přijít na kloub…

… ale ne dneska. Dneska už jsem chtěla jen do postele.

Což jsem taky udělala, sotva jsme dorazily do bytu. Pečlivě jsem nastavila Nikkin budíček na sedmou – což mi poskytovalo vyhlídku čtyř hodin nerušenýho spánku –, abych dorazila do školy včas.

Jasně, nikdo netvrdil, že bude snadný skloubit kariéru topmodelky se studiem na střední škole. Neměla jsem ani ponětí, jak to budu zvládat.

Ale věděla jsem jediný: že budu muset přibrzdit, pokud chci, aby měl můj život někdy v budoucnu aspoň zdání normálnosti.

Normálnosti? S tváří Nikki Howardový a mozkem Em Wattsový? V pohodě. Zatím to přece šlape naprosto báječně.

Když mě taxík, kterej se mi náhodou povedlo ráno stopnout, vysadil před ASŠT, pochopila-jsem, že Chodící mrtvoly jsou ve skvělý formě. Všechny se opíraly o drátěnej plot kolem staveniště na druhý straně ulice (protože proč nechodit do školy, proti který se na místě bejvalý textilky stavěj nový obytný domy, takže celej den při vyučování posloucháte sbíječky a buldozer?) a posílaly si esemesky.

Až na Whitney Robertsonovou a Jasona Kleina. Někde se spolu courali.

Sotva jsem je zblikla, měla jsem pocit, že se mi žaludek dere do krku.

Ale taky to mohlo bejt to obložený vejce, který jsem si koupila v lahůdkářství kousek od bytu a udělala tu chybu, že jsem ho považovala za vhodnou snídani. Ukázalo se, že trávicí soustava Nikki Howardový není na takový pochoutky zvyklá.

Prostě jsem jen neměla čas udělat si normální jídlo. Když zazvonil budík, ani jsem nevěřila, že už je ráno. Připadalo mi, že jsem sotva zavřela oči, a už mám vstávat. Když jsem uviděla, kolik je hodin, chtělo se mi umřít. Jednu věc jsem věděla jistě: už žádný večírky ve všední den. Tohle není nic pro mě.

A tak jsem tam ležela a zírala na Nikkiny prázdný stěny. Zřejmě sem musela přijít uklízečka nebo tak něco, protože Gabrielovy růže byly v tahu. Nejspíš zvadly a uschly. Když mi Cosabella olizovala obličej a mlčky žadonila o vyvenčení a snídani, uvědomila jsem si, že nikam nemusím. No fakt.

Nikdo mě nemůže nutit. Nikki Howardová není žádný malý dítě, který by muselo poslouchat dospělý. Nemusí chodit do školy, pokud se jí nechce. Může se obrátit na druhej bok a zase usnout. A spát a spát až do aleluja… Teprve ve tři pro mě přijede limuzína, aby mě odvezla na focení pro Elle. Mohla bych se válet v posteli skoro celej den.

Bylo to svůdný, hodně svůdný pokušení. Zvlášť proto, že i když jsem byla včera děsně ospalá, nešla jsem spát hned. Nejdřív jsem si poslechla máminy vzkazy – bylo jich sedm, a každej další byl čím dál rozčilenější – a pak se vydala do Luluina pokoje, kde už moje spolubydlící zařezávala, a prozkoumala její počítač. A ukázalo se, že i ten druhej někdo sleduje stejně jako ten Nikkin.

Když jsem je oba odpojila od modemů a pak restartovala, přístroje začaly fungovat normálně.

Takže je pravda, že vlastním počítač Stark bez sítě… ale taky už bez monitorovacího programu. Tak proč chodit někam do školy? Můžu si na síti založit úplně novou identitu (vím, že naši moje starý schránky vymazali – říkali, že by mě to moc pokoušelo, když teď mám bejt mrtvá). Jenže bejt na síti bylo tak lákavý! Mohla bych se připojí k Poslání a písnout Christopherovi –

Počkat. Ne, to bych teda nemohla. Odkud by Nikki Howardová mohla znát Christophera Maloneyho? Aby se s ním mohla seznámit, musí dneska do školy…

Což, přiznávám, byla jediná věc, která mě donutila vypotácet se z postele, popaměti se nasoukat do šatů (což byly náhodou šaty s vysokým pasem, ke kterejm jsem si měla vzít legíny a vysoký kovbojský boty a taky fůru náhrdelníků –Lulu mi je připravila už včera večer a hihňala se, že první den školy potřebuju udělat dobrej dojem…).

Ale celej ten outfit se ukázal jako překvapivě pohodlnej. Teda na něco, co zrovna nebylo tričko a džíny.

Takže když jsem si honem vyčistila zuby, umyla obličej a vykartáčovala vlasy (opatrně, abych si nezavadila o tu pooperační jizvu), koukla jsem se do zrcadla a… Fakticky jsem vypadala dobře. Svým způsobem.

Kdo by to byl řek, že se člověk může cejtit dobře a vypadat dobře najednou? Tím chci říct, že jsem se vždycky cejtila dobře v mikinách. Ale v nich skoro nikdo dobře nevypadá (teda podle Fridy). Ne že by mi to zabránilo nosit je do školy, pokud mě ségra náhodou nečapla a nepřinutila vzít si něco jinýho.

Pokud se jí to nepovedlo, Chodící mrtvoly se vždycky zastavovaly a civěly na mě, protože jsem nenosila jejich uniformu: obtažený khaki kalhoty a košili s límečkem… a nikdy jsem neměla šňůrku v pase!

Možná to mělo něco společnýho s faktem, proč všichni kolem – když jsem vystoupila z taxíku a zamířila do ředitelny – nechali toho, co zrovna dělali, a jen… zírali. Na mě.

Pak jsem uslyšela šepot: „Nikki Howardová,“ a došlo mi, že nezíraj na mě, na Em Wattsovou, ani na to, že mám na sobě výjimečně netradiční variantu jejich stejnokroje, ale na to, že mám tělo celebrity.

No jasně. V tom to bude.

Vzápětí se jeden z nich odpoutal od hnízda a vydal se mým směrem. Chvíli mi trvalo, než jsem poznala vlastní sestru – tak moc s nima Frida splynula.

„Ehm, Nikki?“ zeptala se opatrně. Asi chtěla předstírat, že si není jistá, jestli jsem to fakt já.

Zarazila jsem se a vytřeštila na ni oči. To proto, že ségra na sobě měla červenozlatou uniformu roztleskávaček ASŠT.

A vypadala v ní báječně.

„To ses převlíkla až tady ve škole?“ vyhrkla jsem. Byla to první věc, která mě napadla. Naštěstí jsme stály dost daleko od ostatních, aby nás někdo slyšel. „Protože mamka by tě takhle z domu nikdy nepustila. Ví vůbec, že seš v družstvu?“

„Jo, převlíkla jsem se až tady,“ zavrčela naštvaně Frida. „A máma to neví. Ale ty se máš chovat, jako kdybys mě neznala!“

„Taky tě nepoznávám,“ potvrdila jsem a civěla na její kraťoučkou skládanou sukýnku. „Jenže tohle… to… vypadá…“

„Neříkej to, Em,“ zasyčela Frida a přimhouřila oči.

„… úžasně.“

Ségře spadla čelist. „Počkat… slyšela jsem dobře?“

„Mám pocit, že Nikki začíná mít navrch,“ zamumlala jsem. „Protože se mi najednou líbej věci, který jsem dřív nenáviděla.“

„Jako Brandon Stark?“ vyzvídala Frida. „Protože ráno vysílali v televizi záběry, jak tě nese z Jeskyně. A když tě hodil do limuzíny, byly vidět tvoje –“

Krev mi ztuhla v žilách. „Mamka to viděla?“

„Jako by měla čas koukat ráno na drby. Byla celá vyřízená z toho, jak se ti pořád snažila dovolat. Zvedneš jí někdy ten telefon? Ale pokud k tomu smím něco říct, klika, žes neměla tanga… Jéžiši,“ vyhrkla najednou. „Neotáčej se. Všichni na nás zíraj. Povídám ti, aby ses NEOTÁČELA. Prostě na nás koukaj. Jú – páni, odkud máš ty věci na krk?“

„To nevím,“ připustila jsem. „Jsou Nikkiny. Myslím, že jsou taky ze Starku. Můžu ti sehnat podobný.“

„To by bylo super. No jen se na ně podívej,“ štěbetala Frida a nenápadně se ohlídla na Whitney a další zombice. „Snažej se uhodnout, o čem se spolu bavíme. Povídám ti, že se nemáš OTÁČET. Panebože, je tam i WHITNEY ROBERTSONOVÁ. To je úžasný. Whitney se na mě kouká. NA MĚ! To se mi ještě nikdy nestalo. Dneska je nejlepší den v mým životě.“

„No jo,“ zamumlala jsem a prošla kolem sestry ke dveřím školy. Potřebovala jsem zajít do ředitelny. „Vítej ve světě Nikki Howardový, Frido. Ráda slyším, že se tam někomu líbí.“

Když jsem vešla do haly, nenápadně jsem se ohlídla a viděla, jak se k Fridě vrhá asi třicet lidí a všichni (všechny) na ni dorážej, aby jim vylíčila, o čem se se mnou bavila. Ségra se tvářila povzneseně a prohrabávala si prstama vlasy.

Ale bylo jasný, že je v sedmým nebi.

Škoda že já si kvůli její rajský zahradě musím procházet peklem.

Přidělili mi mou bejvalou skříňku.

Asi mě to mělo napadnout. Žádná jiná se takhle během roku nemohla uvolnit.

Takže nebylo divu, že jsem vyfasovala svou starou skříňku a zapsala se na svý starý předměty (i když ne všechny).

Vedení školy pochopitelně vyjádřilo obavy z toho, že Nikki Howardová by nemusela zvládnout stejný výběrový předměty, který si zapsala Em Wattsová… hlavně vzhledem k předpokládaný amnézii nový studentky. Musela jsem v ředitelně nasadit veškerou svou výmluvnost, abych se dostala na výběrovou angličtinu, biologii a geometrii (ujistila jsem komisi, že kdybych nedržela krok se zbytkem třídy, odhlásím se z nich).

Navíc jsem přišla o víc než měsíc výuky, takže bylo dost pravděpodobný, že se fakt nechytím… ale hodlala jsem to zkusit, pokud to znamenalo, že aspoň některý hodiny strávím v jedny třídě s Christopherem. Jak jinak bych se s ním dokázala zase skamarádit?

Bylo divný předstírat, že neznám kombinaci zámku – to aby mě průvodkyně, prvačka, kterou mi přidělili a kterou jsem viděla prvně, nepodezírala, že ovládám mimosmyslový vnímání nebo tak něco.

Ta holka, která se představila jako Molly Hungová, byla totálně vyjevená z toho, že doprovází po škole Nikki Howardovou. Hrozně se styděla a bylo znát, jak se jí klepou ruce, když mi ukazovala, jak se odemyká skříňka. Když mě nechala zadat vlastní kombinaci čísel a párkrát ji vyzkoušet, otevřela jsem dvířka dokořán a zklamaně zjistila, že moje věci jsou fuč. Jenže to se dalo čekat. Teprve pak se Molly roztřeseně odhodlala k první otázce.

„Ty fakt chodíš s B-brandonem Starkem?“ zeptala se. „P-protože jsem vás dva viděla v televizi –“

„Ehm, no jo,“ odpověděla jsem. „Ale já vlastně nevím. Měla jsem tu nehodu a –“

„Aha!“ vyjekla Molly a ruka jí vylítla k puse. „Jasně! Já zapomněla! Ty se na to nepamatuješ! Promiň, prosím tě. Jsem tak pitomá.“

„To nic,“ ujistila jsem ji. „Nelam si s tím hlavu.“

Ale Molly se tvářila, jako by uvažovala nad tím, jestli nemá spáchat rituální sebevraždu.

Odvedla mě na první hodinu – měla jsem kliku (ha ha), že se mi povedlo zapsat se zase na ústní projev – a u dveří se ozvala: „Hele… já vím, že to musí bejt těžký… začínat v nový škole, kde nikoho neznáš. Takže kdybys chtěla u oběda sedět se mnou, budu moc ráda.“

„Uhm,“ vypravila jsem ze sebe. O tak stěžejní otázce jsem vůbec neuvažovala. No tak vedle koho si vlastně sednu? Nějak jsem předpokládala, že vedle Fridy, ale teď mi došlo, že by to bylo absurdní. Proč by si Nikki Howardová měla sedat vedle mladší holky, se kterou prohodila sotva pár slov před školou? A taky byla pravda, že Nikki Howardová by se šla nejspíš najíst ven.

Cože? Dělám si srandu? Nikki Howardová by především nikdy nechodila do školy! Ledaže by ji posadili do lavice v nějaký stupidní reality show.

„Dík,“ ocenila jsem Mollyinu nabídku. „Jestli budu obědvat v jídelně, tak se po tobě poohlídnu.“

„Jo… tak já teďka musím na hodinu,“ vyhrkla Molly a zrůžověla radostí. „Kdybys něco potřebovala, COKOLI, tady je moje číslo na mobil. Prostě mi zavolej, jo?“

„Jo.“ Usmála jsem se na ni.

Molly k mýmu překvapení zrudla ještě víc. Když vykročila do třídy, culila se a vůbec vypadala…

… jako by se samým štěstím vznášela.

Což je teda sakra divný. Jak je možný, že stačí, abych se na někoho usmála, a ten někdo je z toho úplně odrovnanej? Dyť je to jen úsměv. Když jsem se na lidi usmívala ve svým starým těle, nikdy na mě nereagovali takhle. Ale když jsem se usmála v těle Nikki Howardový, vypadalo to, že ze mě všechny trefí šlak.

Teda kromě Brandonova táty.

A tušila jsem, že všechno bude ještě bláznivější, když jsem napochodovala na hodinu ústního projevu. Pozdě, kvůli všem těm formulářům, co jsem musela vyplňovat, a taky kvůli tomu, že jsem si nepamatovala číslo Nikkina zdravotního pojištění. Pokaždý když ho po mně někdo chtěl, jsem ho musela hledat (naštěstí ho měla zanesený v elektronickým diáři). Naštěstí se tomu nikdo nedivil, protože všichni věděli, že jsem ztratila paměť.

Takže když jsem nakráčela na ústní projev, přerušila jsem řeč McKayly Donofriový, která se právě snažila obhajovat důležitost předčítání malejm dětem. Když mě uviděla, zmlkla v půli slova a jen zírala. Brzo se probudil i zbytek třídy a napodobil ji. Panu Greerovi chviličku trvalo, než mu došlo, že zavládlo ticho. Otevřel oči a vzhlídnul ke mně.

„Ach,“ vzpamatoval se a začal okamžitě předstírat, že byl celou dobu vzhůru, „výborně. Doslechl jsem se, že tě mám očekávat. Nikki Howardová, že ano?“

„Ano,“ potvrdila jsem. Předala jsem mu omluvenku za pozdní příchod a přihlašovací kartu. „Dobrý den.“

„Výtečně, výtečně.“ Pan Greer si ode mě vzal oba papíry, ale ani se na ně nepodíval. „Studenti, tohle je Nikki Howardová, která nastoupila do naší školy a bude tu s vámi studovat. Nikki, najdi si volné místo. Myslím, že tamhle je…“

A ukázal na židli, která patřívala mně. No jasně.

Vydala jsem se k ní se sklopenou hlavou a tvářila se, že nevnímám to šeptání. Když jsem se odvážila podívat na Christophera, byl úplně probuzenej.

A nebyla to jediná věc, která se na něm změnila.

Dal se ostříhat.

Nechtěla jsem se otáčet na židli, jako by mě něco píchlo, a valit oči na kluka v poslední řadě, kterej měl bejt pro mě úplně cizí – ale bylo dost těžký odolat pokušení. Ještě nikdy jsem neviděla, že by Christopherovi nezakrejvaly vlasy krk. Dlouhý blonďatý kudrny, který mu splývaly po ramenou, aspoň co se pamatuju (rozhodně celou střední školu), byly pryč. Teď měl podobnej účes jako přítel Whitney Robertsonový Jason Klein. Fakt si byli dost podobný. Christopher se už vlastně nedal nijak rozeznat od Chodících mrtvol. Na sobě měl světlezelený triko s límečkem (!!!) a džíny.

Co se stalo? Jasně, muselo ho rozrušit, když mě viděl umírat (teda svým způsobem) na vlastní oči, když mi šel na pohřeb a tak.

Ale že by ho to rozhodilo natolik, aby se z něj stal zombík?!?

„Takže, Nikki, abych tě zasvětil do problému,“ ozval se pan Greer a vytrhnul mě z užaslý strnulosti, „nacvičujeme si tu pětiminutový ústní projev na téma, které si studenti sami vybírají. Neočekávám, že bys mohla rovnou s něčím vystoupit, ale pokud se na to cítíš, připrav si něco na příští týden.“

„Dobře,“ hlesla jsem, odtrhla oči od Christophera a usadila se. Automaticky jsem otevřela svůj novej blok značky Stark – udělala bych cokoli, jen abych nemusela myslet na Christophera – a tupě zírala před sebe.

Ale bylo fakt dost těžký soustředit se na to, co vykládá McKayla. Nedokázala jsem pustit z hlavy Christophera a jeho vlasy, přestože už jsem k němu seděla zády a nemohla se na něj koukat.

Co se to s ním stalo? Že by ho Chodící mrtvoly vcucly stejně jako mou sestru? Jak k tomu mohlo dojít za tak krátkou dobu? Teda já vím, že jsem pryč už přes měsíc, ale stejně! Jak to, že se dal ostříhat? Tak dlouho se přece bránit Velitelovejm výhrůžkám…

A pak jsem umřela, a bác ho… jeho vzdor se rozplynul. Ne! Ne, to je prostě průšvih!

Tím nemyslím, že by byl průšvih ten novej účes. Právě naopak. Dokonce i ségra by musela připustit, že Christopher teď vypadá dobře. Sakra dobře. Ale proč mě nevarovala? A co když se teď na Christophera – s tímhle novým účesem – lepej holky? Co když teď přitahuje i jejich pozornost?

Ale ne. To přece není možný. Jediná holka, kterou k přitahoval, jsem byla já, a toho si ani nevšimnul (nebo především nevšimnul toho, že jsem holka).

Jenže vypadá tak dobře. Sakra dobře. Teda, já si vždycky myslela, že vypadá dobře, ale teď si toho museli všimnout všichni. Co když už s někým chodí? Fakticky, proč jsem se Fridy nezeptala, jak je na tom Christopher s holkama? Za měsíc se může stát tolik věcí – no, podívejte se na mě. Když už mluvíme o změnách… tak třeba já mám komplet nový tělo. Nemluvě o tváři. A čísle zdravotního pojištění.

A jako by už tak nebylo dost hnusný podezírat svýho nejlepšího kámoše, že mě podvádí s jinejma holkama (teda ve skutečnosti nepodvádí, protože on mě nikdy nemiloval tak jako já jeho, navíc když si myslí, že jsem po smrti), k tomu všemu jsem ještě cejtila, že na mě všichni civěj.

Možná jsem jen moc vztahovačná. Ale jedinej pohled, kterej jsem odtrhla od čmáranic v bloku, mi to potvrdil. Nenamlouvala jsem si to… všichni na mě zírali. Ve chvíli, kdy jsem zvedla hlavu, se jejich hlavy bleskově odvrátily.

Až na – jak jsem zjistila, když jsem upustila tužku a sehnula se pro ni, abych se mohla rychle ohlídnout do poslední řady – Christophera.

Christopher sledoval McKaylu.

Vůbec si mě nevšímal! Co je to s ním? A proč nespí? Vždycky na první hodině spal! Že by začal chodit s McKaylou? Nesmysl. McKayla vede na ASŠT ekonomickej kroužek. Ekonomickej. Co by se mu na ní mohlo líbit? A věčně mele jen o tom, jak – až vystuduje Harvard – udělá revoluci na Wall Streetu. Ta přece Christophera nemůže přitahovat. To je nesmysl…

Došlo mi, že tyhle úvahy nikam nevedou.

Zoufale jsem začala čárat ještě usilovnějc. Nakreslila jsem maličkýho pudlíka jako vzpomínku na Cosabellu. Lulu mi včera večer slíbila, že se o ni postará, zatímco budu ve škole. Jak chudinka Cosy kňučela a skákala, když viděla, že odcházím z bytu bez ní! Moc toho o psech nevím, ale tahle fenka působila dost nevyrovnaně. To ji Nikki fakt tahala všude s sebou? Protože Cosy se vážně chovala, jako by to byla děsná urážka, že ji chci nechat doma.

Dost jsem se bála toho, co na mě bude v bytě čekat. Nemám dojem, že by Lulu byla zvlášť zodpovědná psí pečovatelka. Večer budu mít nejspíš co čistit z koberce.

A jéje… Nikkiny prsty. Budu je muset nějak rozcvičit. Jsou skoro k ničemu. Nedokážu s nima nakreslit ani pitomýho pudla. Co Nikki Howardová dělala celý dny s rukama? Nanášela si na nehty vrstvy laku?

„Ssss.“

Mrkla jsem přes rameno a zadoufala, že na mě syčí Christopher. Jenže kdepak. Usmívala se na mě Whitney Robertsonová.

Jo. Whitney. Se usmívala. Na mě.

A v příštím okamžiku ke mně letěl vzduchem složenej papírek. Bezděky jsem ho chytila, a když jsem ho rozbalila, zjistila jsem, že je to dopis.

Od Whitney.

Netušila jsem, jak se mám zachovat. Protože Whitney mi ještě nikdy žádnej dopis neposlala. Viděla jsem, jak na mě její sousedka a kámoška z klubu Chodících mrtvol Lindsey Jacobsová mává prstama, jako by mě zdravila. A taky se uculovala.

Bezmyšlenkovitě jsem se usmála taky. Počkat! Co to dělám? Culím se na zombice?

Trhla jsem hlavou, až se mi Nikkiny vlasy nahrnuly do očí, a začetla se.

Ahoj! stálo tam ozdobným rukopisem. Tečka nad j bylá namalovaná jako kytička. Vítám tě na ASŠT! Jsme hrozně rádi, že tě tady máme. Jsem Whitney Robertsonová. Vím,že tohle asi slyšíš často, ale vážně – jsem tvoje největší fanynka! Určitě ti to říká fůra lidí, jenže v mým případěje to fakt pravda: Obdivuju tvou práci už od chvíle, kdy ses objevila na prvních fotkách.

Ale uvědomuju si, že pro tebe musí bejt divný začínat takhle v nový škole. Tak jsem tě chtěla jenom pozdravit. A jestli máš oběd v přestávce B, tak budeme moc rádi, když si sedneš k našemu stolu! Sedíme vedle salátovýho baru.

XXXOOO Whitney

A pod tím bylo její číslo na mobil.

Zírala jsem na ten dopis hezky dlouho. V hlavě mi naskakovaly různý varianty odpovědí, když jsem ho pročítala znova a znova. Nejspíš bych ho měla zmuchlat a hodit jí ho do tváře.

Pak mě napadlo, že bych mohla napsat do odpovědi, že už jsem se doslechla o tom, jak bejvá Whitney hnusná na ostatní, a že bych si k ní a jejím kámoškám nesedla ke stolu, ani kdyby to byli poslední zástupci lidskýho rodu na Zemi.

Ale nic z toho jsem neudělala. Protože jsem si byla-vím, že to žní divně – stoprocentně jistá, že Nikki by nic z toho neudělala.

Ne že bych se doopravdy snažila bejt jako Nikki. Teda přinejmenším ve škole.

Ale když jsem byla v kůži Nikki, tak… no… nevím. Nikki by nejspíš bylo úplně ukradený – podle toho, co jsem o ní věděla –, co jí nějaká pitomá holka typu Whitney vzkazuje.

Řekla bych, že hlavní důvod byl ten, že když jsem se nad sebou pořádně zamyslela, zjistila jsem, že je mi celá Whitney i její trapný pokusy o kámošení ukradený. Měla jsem až nad hlavu jinejch problémů.

Jako že se na mě můj nejlepší kamarád ještě ani jednou nepodíval.

Zároveň jsem věděla, že když na ten dopis vůbec nezareaguju, Whitney se urazí. A nechtěla jsem si hned první den dělat nový nepřátele. Navíc když by to vlastně nebyl novej nepřítel.

Takže jsem si odhrnula vlasy na záda, obrátila se a usmála se na ni.

A pak se stalo něco neuvěřitelnýho.

Whitney Robertsonová zrudla.

Fakticky. Nikdy by mě nenapadlo, že se toho dne dožiju. Ale fakt – tváře jí zrůžověly radostí, usmála se na mě a zamávala. A Lindsey taky.

Pak Whitney bezhlesně vyslovila Zavolej a udělala gesto, jako že si drží mobil.

S úsměvem jsem přikejvla a obrátila se v lavici k tabuli. Hrát roli Nikki bylo jednodušší – někdy –, než jsem čekala.

Whitney se na mě navěsila v okamžiku, kdy skončila hodina. Což nebylo moc dobrý, protože jsem se zrovna chystala obrátit ke Christopherovi a prohodit nějakou poznámku, která by prolomila ledy. Třeba: Je tahle hodina vždycky tak nudná?

Jenže Královna zombíků se ke mně přilepila jako kečup k párku.

„Jak se cejtíš?“ vrhla se ke mně dychtivě, sotva zazvonilo. „Viděla jsem včera o tobě ten dokument v televizi… víš. To musí bejt hrůza, když si nic nepamatuješ!“

„Něco si pamatuju,“ namítla jsem a sbírala z lavice svoje věci. Například si pamatuju, jak se Whitney a její kámošky, vždycky před tělocvikem posmívaly tomu, jaký mám spodní prádlo, protože jsem nosila normální bavlněný kalhotky, a ne tanga z Victoria’s Secret jako jejich banda.

„Tak to je dobře,“ zaculila se Whitney. „Víš, já jsem Whitney a tohle je Lindsey –“

„Ahoj!“ zaječela Lindsey. „Já jsem tvoje největší fanynka, víš! Miluju ty fotky, cos dělala pro červencovej Vogue, s těma zlatýma šperkama a tygří –“

„– a my jsme moc rádi, že teď budeš chodit na naši školu,“ pokračovala Whitney, která to na mě chrlila dál, jako by Lindsey vůbec nepromluvila. „Je to pro nás čest, že sis ze všech škol v New Yorku vybrala právě tu naši –“

„Hodláte se někam pohnout, dámy?“ ozval se za náma Christopher. „Protože pár z nás by se rádo přesunulo na další hodinu.“

Whitney se na něj otočila, protočila panenky a uhnula.

Moje srdce při tom protočení panenek pookřálo. Protože to znamenalo, že bez ohledu na novej sestřih není Christopher pro Chodící mrtvoly přijatelnej. Nepřidal se k nim! Možná má teď podobnou vizáž, ale je pořád stejnej. A v bezpečí! Ještě ho můžu získat!

„Díky,“ utrousil Christopher a prošel kolem nás.

„Zatím ahoj,“ zavolala jsem na něj.

Zmateně se na mě podíval přes rameno – jako by si nebyl jistej, kdo to na něj promluvil – a pak se ztratil v hale.

Whitney vedle mě podrážděně sykla: „Promiň. Toho si nevšímej. To je jeden z místních magorů. Víš, jestli potřebuješ něco zjistit o tyhle škole nebo ukázat, kde co je, moc ráda ti pomůžu. Mimochodem, co děláš o polední pauze? Ty asi nepůjdeš do jídelny, viď? Abych pravdu řekla, dost to tam smrdí –“

„Tohle je nová kabela Marc Jacobs?“ přerušila ji Lindsey a ukázala na mou tašku. „Protože já ji chci a už jsem se zapsala na seznam čekatelů –“

„Já nevím,“ přiznala jsem. „Prostě jsem ji ráno vylovila v šatně.“ Seznam čekatelů! Ha! „No, já už musím na španělštinu. Takže jestli dovolíte…“

„Já taky!“ zaječela vzrušeně Lindsey. „Tak to asi chodíme na španělštinu spolu! Učebna šest set jedenáct? No páni! Počkej, já ti ukážu, kde to je!“

„Jéžiši, Lindsey, zklidni hormon,“ zavrčela podrážděně Whitney. „Nikki určitě najde cestu sama.“

„To je v pohodě,“ mávla jsem rukou a obrátila se k Whitneyině nohsledce. „Budu ráda, když mi Lindsey pomůže. Tak ahoj, Whitney. Ráda jsem tě poznala.“

A odešla jsem chodbou po boku s Lindsey, která si dobře uvědomovala, že se na ni upíraj stovky závistivejch pohledů – a ten nejzávistivější patřil Whitney Robertsonový.

Ale dneska mi to bylo fuk.

Protože jsem měla fůru jinejch starostí.

Fridu jsem našla tam, kde vždycky před obědem bejvala: v holčičí umejvárně, kde se houfovaly prvačky. Pečlivě si nanášela na rty lesk.

Byla tam s ní celá banda spolužaček, ale stačil jim jedinej pohled na mě, a zděšeně se rozprchly. S tou pověstí, jakou Nikki Howardová měla, si určitě myslely, že si tam jdu píchat drogy. Jeden by si možná pomyslel, že to by tam teda naopak měly zůstat a měly by se mě snažit vyfotit mobilem, aby to mohly poslat do novin a vydělat si něco na přilepšenou.

Ale prvačky z ASŠT nemívaj ve zvyku spolupracovat s bulvárem. A navíc, pravda byla mnohem prostší: přišla jsem, abych pumpla ségru o informace.

„Proč jsi mi neřekla, že se dal Christopher ostříhat?“ obořila jsem se na ni a vyhoupla se na umejvadlo hned vedle toho, u kterýho se zkrášlovala Frida.

„Co?“ Našpulila na sebe pusu do zrcadla. „Jo, tohle. Christopherův novej sestřih. Hlavní zpráva měsíce. Udělal to na tvůj pohřeb. Jeho táta ho k tomu donutil.“

Zděšeně jsem na ni zírala do zrcadla. „To je hrůza!“

Fridin odraz se na mě ušklíbnul. „Myslíš? Mně to připadá, že je to takový… seriózní. Jako že ti tím prokazuje úctu. Nebo tvý památce. A pak, ty dlouhý vlasy byly fakt úděsný. A doslechla jsem se, že se ani moc nevzpíral. Když na tebe spadla ta telka, choval se jak mimozemšťan. Vypadalo to, že je mu všechno jedno.“

Když jsem to slyšela, trochu jsem ožila. „Fakt, jo? A brečel? Na mým pohřbu?“

Frida po mně střelila znechuceným pohledem. „Jéžiši, ty seš teď tak marnivá.“

„To teda nejsem!“ Seskočila jsem z umejvadla a podívala se jí zblízka do očí. „Já jsem ta nejmíň marnivá osoba, co znáš. Jak můžeš říct něco takovýho? Jenom jsem chtěla vědět, jak se Christopher tvářil, když jsem umřela. To není marnivost! To je zvědavost. Kdybys umřela ty, tak budeš nejspíš čekat, že se celý město zahalí černým flórem a pojmenujou po tobě nějakej den v kalendáři –“

„To teda sotva,“ odsekla Frida a ušklíbla se. „A myslím, že Christopher byl tehdy dost smutnej. Ale nevím, proč ti na tom tak záleží. Myslela jsem, že vy dva jste jen kámoši. Teď si můžeš najít někoho mnohem lepšího, než je Christopher. Kromě toho máš Brandona Starka – a nejspíš taky Gabriela Lunu, ledaže by ta fotka s ním a jeho motorkou byla fotomontáž. Tak kolik kluků ještě potřebuješ?“

Nekomentovala jsem to. „S kým teď Christopher sedí u oběda?“ vybafla jsem na ni. „Od tý doby, co jsem mrtvá?“ Prosím, neříkej, že s McKaylou Donofriovou. Prosím, jen ne s McKaylou Donofriovou…

„Nevim,“ zavrčela netrpělivě Frida. „Já ho vlastně v jídelně nikdy neviděla. Někdo mi říkal, že obědvá v počítačový laborce. Víš, že tam dělá asistenta.“

„Díky,“ vyhrkla jsem a rozběhla jsem se najít Christophera, když jsem zaslechla, jak na mě ségra volá: „Musíš si sednout ke stolu s náma, Em – teda Nikki! Už jsem všem řekla, že budeš jíst u našeho stolu! Tak ne abys mě vyšplouchla!“

Jenže já neměla čas lámat si hlavu s její pověstí mezi roztleskávačkama a prvačkama. Do konce polední pauzy zbejvalo jen čtyřicet minut, pak musím na další hodinu. Rozběhla jsem se chodbou k počítačový laborce, a naštěstí nenarazila na Molly Hungovou, kterou by mohlo napadnout, že tak krátká exkurze nestačila k tomu, abych si pamatovala cestu do jídelny…

A byl tam, přesně jak říkala Frida. Seděl v prázdný laborce, jedl sendvič a před ním na obrazovce blikala hra pro jednoho hráče… zápas Americký fotbalový ligy?

Jenže Christopher nikdy nehraje sportovní simulace! Christopher sport nenávidí. Co se to děje?

Myslím, že nebudu přehánět, když řeknu, že i když se choval divně, vypadal s těma krátkýma blond vlasama naprosto neodolatelně. Měl je rozcuchaný. Bylo jasný, že se po sprchování nezdržoval s česáním, ale nechal šije prostě přirozeně uschnout, asi cestou do školy. Límeček trička měl trochu pomuchlanej a vepředu se mu na látce zachytily drobečky ze sendviče. Christopher nikdy neposiloval, takže jeho svaly pod krátkýma rukávama nebyly tak vyboulený jako ty, co vystavuje na odiv Jason Klein. Ale to neznamená, že by tam nebyly.

„Ehm,“ ozvala jsem se, protože byl tak ponořenej do hry, že mě vůbec nezaregistroval, „můžu?“

Zběžně se ohlídnul a málem se udávil limonádou, který si zrovna lokal. Nedokázal ze sebe vypravit ani slovo, protože se zuřivě rozkašlal.

„Promiň,“ hlesla jsem. No nazdar. Nejspíš jsem si to měla lip promyslet. Co může dělat Nikki v počítačový laborce? Jak teď zdůvodním, že jsem za ním přišla? „Já jenom... chtěla jsem –“

„Kancelář je o kus dál,“ vysvětlil Christopher, když se vzpamatoval.

A pak se ke mně obrátil zády a ponořil se zase do fotbalu na monitoru.

Jo. Christopher Maloney na mě kašle. Kvůli počítačový hře.

A navíc ani ne kvůli dobrý počítačový hře. A nekašle na mě, kašle na Nikki Howardovou. Nejkrásnější nezletilá supermodelka na světě je mu ukradená.

Co je to s ním? Vím, že se mu Nikki líbila. Viděla jsem na vlastní oči, jak na ni zíral tehdy, při slavnostním otevření Starku. Tak co je?

A proč jsem si předem nepromýšlela, co mu vlastně řeknu? Proč je tak těžký se s lidma normálně bavit? Bylo by mnohem jednodušší mu napsat.

Počkat… napsat…

„Já vím, že tohle není kancelář,“ vyhrkla jsem. „Protože právě v ní mi řekli, že si tady můžu založit studentskej e-mail.“

A navíc to ani nebyla lež. To na tom bylo nejfikanější.

„Aha,“ zamračil se Christopher a zdráhavě odtrhnul oči od obrazovky. „To jo. Jestli chceš, tak ti s tím pomůžu.“

„To bys moh?“ Přiskočila jsem k židli vedle něj a hupsla na ni. „To by bylo skvělý. Díky.“

A usmála jsem se na něj.

Ale stejně jsem mu byla ukradená.

Je fakt, že jsem Nikki Howardová teprve pár dní. Ale i za tak krátkou dobu jsem se stačila naučit, co s lidma dělá její úsměv. Zvlášť s klukama. Prostě jim bere dech. Z kluků se v záři jejího úsměvu stává želatina. Udělaj cokoli – COKOLI –, když na ně vrhne cukrblik. Zatím jsem narazila jen na jedinou osobu mužskýho pohlaví, která byla vůči Nikkinýmu úsměvu imunní, a to byl otec Brandona Starka.

Jenže teď se na světě vynořil druhej chlap, kterej vypadá, jako by to s ním ani nehnulo: Christopher Maloney. Dokonce se mi ani nepodíval do obličeje. Zíral na obrazovku počítače přede mnou, ve kterým otevíral školní e-mailovou databázi.

Jak se mám dostat ke Christopherovi – jako člověk, ne jako Nikki Howardová –, když se mi ani nepodívá do očí, aby moh zjistit, že tam za tím nánosem řasenky někdo je?

„Ty…“ zoufale jsem se nadechla, „máš rád počítačový hry?“

Panebože, může snad někdo mluvit pitoměje? Kdybych se ocitla v počítačový laborce (myslím jako Em Wattsová). a poslouchala, jak se Nikki takhle baví s Christopherem, normálně bych se počurala smíchy.

„Některý,“ utrousil Christopher, zatímco mu prsty poletovaly po klávesnici.

„Já taky,“ ozvala jsem se. „Hráls-někdy Poslání?“

Teď se mi povedlo upoutat jeho pozornost. Totálně. Obrátil se ke mně s ohromeným výrazem. „Ty hraješ Poslání?“ zeptal se nevěřícně.

„Jasně,“ přikejvla jsem a srdce se mi prudce rozbušilo, i když jsem se nejspíš měla cejtit uraženě. Hele, proč by Nikki Howardová nemohla hrát Poslání? To je jako tak vymaštěná, že by nezvládla ani taktickou hru?

Ale co na tom? Podíval se na mě! Podíval se mi do očí! Brzo se zase skamarádíme! Pozve mě k nim, a brzo budem zobat buráky, koukat se spolu na dokumenty o chirurgii a necháme si nadávat od Velitele, jako za starejch časů. Všechno bude zase jako dřív. Všechno se vrátí do normálních kolejí. Byla jsem tak šťastná! Nejšťastnější od tý hrozný chvíle, kdy jsem se podívala do zpětnýho zrcátka limuzíny a uviděla Nikki Howardovou, jak na mě civí.

„Ale dostala jsem se nejdál do čtyřicátýho pátýho levelu,“ připustila jsem.

Čtyřicátej pátej level, Christophere! To jsem já, Em! Tak podívej se na mě! Podívej se mi do očí! Vidíš mě? Ahoj! To jsem přece já! Tady!

Christopher si mě chvíli prohlížel. Skoro bych přísahala, že mě tam uvnitř zahlíd. Fakt že jo.

Pak se odvrátil.

„Já už tuhle hru nehraju,“ prohlásil a sklonil se zase nad klávesnici.

Počkat. Co je? Co se stalo? Jak to, že už nehraje Poslání? Nikdo nemůže přestat hrát Poslání! Není to jenom hra. Je to životní styl.

A co já? Já, Em? Viděl mě, nebo ne? Asi ne. Jak by taky moh?

To by se přece neodvrátil.

„Takže,“ shrnul, „tvoje školní adresa bude: nikki tečka howardová zavináč á, es, es, té tečka edu. Odteďka by to mělo fungovat.“

Co se děje? Proč mě takhle ignoruješ? Kluci Nikki Howardovou nepřehlížej. Em Wattsovou, tu jo.

Dokonce i gayové jsou z Nikki paf a vyptávaj se jí, jakej používá denní krém (ne že bych jim dokázala odpovědět).

„Tak jo,“ hlesla jsem, protože jsem nevěděla, co jinýho bych na to měla říct. „Díky.“

Fajn. Takže Christopher se mnou nechce mluvit. Teda s Nikki Howardovou. To mi došlo.

Ne. Vůbec to nechápu. Ani náhodou.

„Víš, jak se na tuhle schránku dostaneš z domova, viď?“ ověřoval si Christopher.

Jasně že vím. Dokážu se přihlásit do každý schránky už od chvíle, kdy jsem si v pátý třídě založila svou první.

Moje mamka, profesorka oboru rodovejch studií, nás s Fridou odmalička nabádala, abysme nikdy nehrály husičky jen proto, že chceme od kluka něco získat.

Ale doufala jsem, že by mě v tomhle naprosto výjimečným případě pochopila.

Protože jsem si najednou uvědomila, že mám skvělou záminku, jak se s Christopherem zase vidět. A to jsem teda potřebovala jako sůl. Protože to vůbec nevypadalo, že by mě chtěl v nejbližší době pozvat na buráky a chirurgický dokumenty.

„Já to s tímhle fakt neumím,“ zašveholila jsem. A taky jsem prakticky zvedla vichr, jak usilovně jsem komíhala řasama, abych předvedla vzorově bezbrannou ženušku. Mamku by z toho ranila mrtvice.

Christopher se ke mně obrátil. „Ne?“ Neznělo to moc překvapeně.

„Ne,“ zopakovala jsem. „Je to těžký? A ty to umíš?“

„Jo,“ odpověděl stručně. „A není to vůbec těžký. Spadlo ti něco do oka?“

Přestala jsem mrkat.

„Ne.“ Hrát bezbrannou ženušku mi teda přišlo sakra těžký. To je flirtování vždycky takhle náročný? Proč po mně Christopher prostě neskočí a nezačne mě líbat jako Brandon nebo Justin? Já líbám dobře! Totiž, Nikki líbá dobře. „Kdybych si zejtra přinesla notebook, ukázal bys mi to?“

„Jasně,“ souhlasil. Nechápala jsem, proč se nenachytal na to s těma řasama. Myslím – vlastně jsem si na sto procent jistá –, že Justina Baye by z toho kleplo. Upad by do komatu. „Proč ne.“

„Bezva.“ Usmála jsem se na něj. Ne, rozbalila jsem to s plnou parádou. Takovej ten úsměv, o jakým Raoul včera prohlásil: Nikki, mohla bys trochu ubrat? Tady není autobazar.

Ale teď jsem nechtěla ubírat. Hodlala jsem za každou cenu vyvolat u Christophera nějakou reakci.

Ne že by to fungovalo, protože se dál tvářil lhostejně.

„Mimochodem, já jsem Nikki,“ dodala jsem s dalším úsměvem. „Teda, já vím, že to asi víš, ale…“ A natáhla jsem k němu ruku.

Jenže on úsměv neopětoval.

„Christopher,“ představil se a potřás mi pravačkou. „Maloney.“

Jeho stisk byl pevnej, ale tak nějak bez života. Nevím, jak to popsat, ale…

Bylo to jako potřásat si rukou s mrtvolou. Totiž… s někým, kdo vypadá jako živej, ale ve skutečnosti má do něj daleko.

Což nedává smysl. Protože něco takovýho jsem ve skutečnosti já.

Jeho prsty byly teplý, stejně jako moje. Věděla jsem, že je živej. Ale něco v něm vypadalo tak… já nevím… jako by všechno vzdal. Třeba boje s tátou. Prostě se… podrobil, po všech těch letech, jako kdyby mu už na ničem nezáleželo.

Co je to s ním?

A jak to mám zjistit, když se k němu nedostanu ani tak, aby se na mě aspoň podíval? Jak potom může přijít na to, že uvnitř Nikki Howardový jsem já?

Nechtěla jsem pustit jeho ruku… a nemyslím, že by za to mohla Nikkina přilnavost. Ruka je přece něco jinýho než pusa nebo jazyk. Byla jsem tak ráda, že jsem zase blízko něj, v jeho přítomnosti, i když on ani netuší, že já jsem já.

Zároveň jsem věděla, že musím jít, protože nemůžu zůstat v počítačový laborce a držet se za ruku s klukem, se kterým jsem se sotva seznámila. I když jsem v minulým životě byla jeho nejlepší kámoška a v tom novým jsem supermodelka.

Pustila jsem jeho ruku… sotva vteřinu potom, co se ode mě začal odtahovat sám. Musel si myslet, že mi haraší. Napůl jsem čekala, že si otře dlaň o džíny. Ale ovládnul se.

„Tak díky.“ Sehnula jsem se pro kabelu Marc Jacobs, abych zamaskovala svoje pokoření. „Jdu teď do jídelny na oběd. Nejdeš taky?“

Ale věděla jsem, co mi odpoví, ještě než to vyslovil.

„Ehm,“ odkašlal si á loupnul po mně divným pohledem. „Ne. Nech si chutnat. A bacha na tuňákovej salát.“

Byla to první humorná poznámka, kterou prones. V tu chvíli mi došlo, jak hrozně mi chyběly jeho suše jízlivý komentáře. Skoro tak jako on sám.

„Díky,“ zašeptala jsem s dalším pousmáním.

Ale zase to na něj nijak nezapůsobilo. Vrátil se k počítači a ke svýmu fotbalu, aniž by mi věnoval jediný další slovo.

A já jsem vyklouzla z laborky, zahanbená, ukřivděná… a pořádně zmatená.

„Panebože, tady seš!“ vykřikla Frida, když na mě natrefila v půlce chodby. „Čekám na tebe už celou věčnost. Kdes byla?“

„Za Christopherem v laborce,“ přiznala jsem. „Už jsem ti říkala, že –“

„Jéžiši,“ zavrčela ségra opovržlivě. „Proč se zahazuješ s tímhle klukem, když můžeš mít Gabriela Lunu?“

„Gabriel si myslí, že fetuju,“ sdělila jsem jí, když jsem si vybavila naši včerejší trapnou konverzaci. Vypadá to, že s klukama, na kterejch mi záleží, se na nic lepšího nezmůžu.

„To máš fuk,“ vyhrkla Frida a chňapla mě za ruku. „Řekla jsem všem holkám z roztleskávačskýho družstva, že budeš sedět s náma.“

„A jaks jim vysvětlila, odkud mě znáš?“ ptala jsem se ségry, zatímco mě postrkovala chodbou. „Odkud se ty, Frida Wattsová, znáš se slavnou supermodelkou, a tak dobře, že si rovnou přisedne k tvýmu stolu?“

„Setkaly jsme se ráno před školou, pamatuješ?“ připomněla mi. „Všichni nás viděli.“

„Super.“ Protočila jsem panenky. „Frido, co je to s Christopherem?“

„Je to magor,“ houkla ségra a nepřestávala mě táhnout k jídelně. „Jako vždycky. Jenže ty sis toho všimla až teď, když začínáš bejt normální.“

„Ne, já myslím… co se mu stalo? Je… jinej. Už nehraje Poslání. Má na monitoru fotbal. A to sport nenávidí. A taky… nedokážu ti to vysvětlit. Prostě… přišla jsem za ním, aby mi založil školní e-mail, a on se na mě skoro ani nepodíval.“

„Jo, a tys myslela, že z tebe bude celej nakřivo,“ ušklíbla se Frida. „Protože teď seš Nikki Howardová.“

„No… jo,“ připustila jsem. Nechtěla jsem, aby to znělo marnivě, ale stejně… „Hele, je to kluk, ne? A kluci prostě na Nikki takhle reagujou. Až na gaye. Tak co je s ním?“

‚A co ti na to mám říct, Em? Promiň – Nikki. Vykládala jsem ti přece, že se choval divně, když se ti to stalo. Teda, divnějc než předtím. Já si myslím, že byl do tebe vždycky za-milovanej, ale neuvědomil si to, dokud jsi neumřela. A teď seš mrtvá a jemu dochází, co všechno prošvihnul. Tohles chtěla slyšet?“ Šlehla po mně pohledem a rozchechtala se. „No jo! Je to tak! Ségra, vzpamatuj se. Můžeš teď mít každýho kluka, na kterýho ukážeš. Tak proč bys měla chtít zrovna toho, co tě měl radši, když jsi vypadala jako obyčejná školačka?“

To už jsme dorazily ke dveřím jídelny. Frida mě pustila a otočila se ke mně s rukama v bok. Zírala jsem na ni z vejšky svejch podpatků a do očí mi vhrkly slzy.

„Panebože, Frido,“ vzlykla jsem, „ty… ty myslíš, že je to vážně tak?“

Ségra na mě vytřeštila oči.

„Kristova noho. Ty ho fakt miluješ, co? Tak poslouchej… jak to mám vědět? Jen jsem tak plácala. Mohlo by to tak bejt. A třeba jsem totálně vedle. Koukni, Christopher je teď tvůj nejmenší problém. Teď máš vejít do jídelny Alternativní střední školy Tribeca. Před měsícem bylo všechno jinak. Jenže teď seš na vrcholu popularity, chápeš? Musíš si Christophera vyhnat z hlavy a začít žít. Seš Nikki Howardová, supermodelka. Nejseš Em Wattsová, magorka. Jasný?“

Přikejvla jsem. Ale ve skutečnosti jsem ji neposlouchala. Celou dobu jsem myslela na to, co mi řekla. Bylo by to vážně možný? Že by si Christopher uvědomil, teprve když jsem umřela, že mě miloval? Tak proto už nechce hrát Poslání? Protože mu tolik připomíná mě? A proto se dal ostříhat? Že když jsem po smrti, už to pro něj nic neznamená?

No páni! To je ta nejromantičtější věc, o jaký jsem kdy slyšela!

Ale co s tím? Jak mám Christophera přimět, aby se začal zajímat o Nikki Howardovou, když ho pohlcuje truchlení pro mrtvou přítelkyni? Což jsem, shodou okolností, taky já?

A navíc, nic ve zlým, ale řekla bych, že kdyby mě v mým minulým životě tak hrozně miloval, choval by se ke mně víc… mile.

Jenže on se mě nikdy ani nepokusil políbit.

Počkat… třeba se cejtí tak blbě kvůli tomu!

No ne! To je teda doják!

Ale než jsem se nad tím stačila pořádně zasnít, Frida mě popadla za ruku a už jsme byly v jídelně…

… kde se kravál, už tak dost nesnesitelnej, při pohledu na mě vystupňoval ještě desetkrát.

„Tady je!“ Tenhle rušívej šepot se nes celou jídelnou.

A nepostaraly se o něj jen Chodící mrtvoly. Taky moulové a goticky a skejťáci a emáci… ti všichni opakovali: „Tady je!“

A já cejtila, jak rudnu…

„Já nevím, Free,“ zamumlala jsem, když mě ségra přistrčila do fronty na jídlo a vrazila mi do ruky tác.

„Klídek,“ chlácholila mě. „Supermodelky musej taky jíst, ne?“

Asi jo. Ale asi by bylo jednodušší koupit si něco z automatu dole v hale, i když mám ten překyselenej žaludek. Bolestně jsem si uvědomovala, že jako součást tyhle fronty na oběd na sebe upozorňuju kompletně všechny přítomný. Můj výběr byl pod stejně bedlivým dohledem jako poslední úder Tigera Woodse u jamky číslo osmnáct.

„Dala si pirožek s tofu,“ hlásil něčí šepot. „A jabko! Vzala si jabko!“

Chtělo se mi odhodit tác a rozběhnout se pryč – utýct z tyhle školy zpátky do nemocnice, na čtvrtý poschodí a do pracovny doktora Holcomba. A vyhrknout: „Potřebuju nový tělo! Já už v tomhle nevydržím ani minutu! Nemůžu bejt Nikki Howardová! Chci bejt někdo normální!“

Ale místo toho jsem postoupila ke kase, kde jsem zaplatila. A pak jsem se vydala ke stolu za Fridou v závěsu…

… k tomu stolu, kde hřadoval celej její roztleskávačskej tým. Když jsme se k nim přiblížily, všechny ztichly. Málem jsem čekala, že spustěj: „Co si myslíš, ty si chceš jako sednout k nám, ty chudinko! Stůl pro mouly je TAMHLE.“

Ale to jsem vypadla z role. Nejsem Em Wattsová, moula. Jsem Nikki Howardová.

A Nikki Howardovou zřejmě všude vítali s otevřenou náručí (teda kromě počítačový laborky).

„Áááách!“ vyjekla nějaká černovlasá holka a odsunula svůj tác stranou, „to je tak príma, že seš tady. Sedni si ke mně! Ke mně, prosím tě! Já jsem tvoje největší fanynka!“

Frida zaplula na místo, který ta holka nabízela, a loupla po ní pohledem. „Nezapomeň, co jsem ti říkala, Mackenzie.“

„Promiň!“ Mackenzie se zahanbeně kousla do rtu. „Jasně, žádný otravování. Promiň, promiň.“

Další prvačky, který se na mě usmívaly, se rychle posunuly, aby mi udělaly místo. Cejtila jsem se trochu nejisté. Pořád mi nedocházelo, že jsem u stolu Chodících mrtvol tak vítaná.

Ale brzo jsem pochopila, že náš stůl se stal středem všeho dění. Krátce potom, co Frida skončila s představováním (ze kterýho jsem moc nepochytila, protože všechny její kámošky se jmenovaly Taylor, Tyler nebo Tory), se ozval známej hlas: „Tak tady seš!“

A já otočila hlavu a uviděla Whitney Robertsonovou, jak nade mnou stojí s tácem salátu a dietní kolou. Za ní se tyčily Lindsey a další klíčový členové Chodících mrtvol z našeho ročníku, a taky pár z maturitního (třeba Jason Klein).

„Panebože,“ pokračovala Whitney. „Celou dobu tě hledám!“

A pak už jsem viděla jen to, jak Whitney panovačně ukazuje rudozlatejm uniformám, aby se koukaly smrsknout a udělaly místo pro ni, jejího přítele a její věrnou nohsledku.

„Díky moc,“ zašvitořila na Fridiny kámošky, který ani tak neuhejbaly, jako se spíš nechaly odstrčit. „Tak co, Nikki, jak se ti líbí první den na ASŠT?“

„Líbí se jí tady, Whitney,“ odpověděla Frida, která zřejmě převzala roli mý tiskový mluvčí, což ji očividně náramně vyhovovalo. Neřekla bych, že by moc prvaček potkalo to blaho, že můžou sedět u stolu s nejpopulárnější holkou ve škole. „Viď, Nikki?“

Napila jsem se mlíka (no jo – Nikki chutná mlíko. Ale jen nízkotučný. Laktózu naštěstí snáší.)

„Jo,“ potvrdila jsem, když jsem polkla.

„Říkala jsem dneska Nikki na ústním projevu…“ Whitney se obrátila k davu a dodala, aby to nikdo u stolu nepřeslechnul: „Nikki a já spolu chodíme na ústní projev –“

„A já taky!“ vyjekla Lindsey. „Já taky chodím s Nikki na ústní projev! A ještě na španělštinu. A jsem na seznamu čekatelů na tu kabelu Marc Jacobs…“

„– jak jsme rádi, že se rozhodla nastoupit k nám do školy, ze všech škol ve městě zrovna k nám,“ pokračovala Whitney přes Lindseyiny nadšený výlevy. „Viď, Nikki?“

„Jo,“ zamumlala jsem a spolkla sousto salátu, kterej jsem si vzala k pirožku s tofu… chutnal výborně, vůbec ne jako karton, jak jsem čekala.

„Škoda jen, že jsme to nevěděli s předstihem,“ vykládala Whitney dál svýmu publiku u stolu. „Mohli jsme ti připravit pořádný uvítání.“

Všechny holky horlivě přikyvovaly. Jason mi civěl na prsa. Fakt, nekecám.

„Páni,“ zahlaholila jsem, „díky. To je od vás hezký. Ale takhle mi to úplně stačí.“

„Zařídím, aby ti dali seznam mimoškolních aktivit,“ pokračovala neochvějně Whitney, „kdyby ses rozhodla vstoupit do některýho z těch báječnejch klubů a kroužků, které naše škola nabízí. Já jsem například předsedkyně třídy –a taky kapitánka klubu Školní duch.“

„Aha,“ zamumlala jsem. „Školní duch. Co to je?“

Ne že bych to nevěděla. Jen jsem chtěla slyšet, jestli to popíše stejně, jako jsme tomu říkali s Christopherem. Spolek duševně mdlých.

„Náš klub se pokouší podněcovat kolektivního ducha ve všech studentech školy,“ vykládala Whitney. „Tím, že pořádá promo akce na naší škole i mimo ni, jako jsou například sportovní závody, prodej výrobků zdravý výživy, závody v autech, noci v kasinu, karnevaly…“

„Noci v kasinu,“ ozvala se Lindsey.

„To už jsem říkala,“ ucedila Whitney a sjela po Lindsey zlostným pohledem. „Víš, jde o to,“ ztišila hlas, jako by se bála, aby nás někdo neodposlouchával, „že některý lidi, co navštěvujou tuhle školu, nedokážou vůbec ocenit všechny ty báječný příležitosti, který jim ASŠT nabízí. Takže školní klub se snaží studenty zainteresovat do akcí, jako jsou hry nebo školní bohoslužby… a do všeho, co pak vypadá dobře na přihlášce na vysokou.“

Podívala jsem se na ni. „A proč šeptáš?“

Rozhlídla se kolem sebe, ale pak jí došlo, že největší třídní nespokojenci – Em Wattsová a Christopher Maloney – nejsou v doslechu.

„No, já nevím. Prostě… pár lidí si myslí, že utužování školního ducha je hloupost. Ale já bych neřekla, že je hloupý chtít získat co nejvíc v letech, co budou jednou patřit k nejlepším rokům našeho života!“

Páni. Jestli má bejt střední škola nejlepší doba mýho života, tak jsem – teda aspoň prozatím – odsouzená k dost pochmurný dospělosti.

„No…“ nadechla jsem se, „to vypadá… skvěle.“

„Tak už dost keců o škole,“ ozval se Jason Klein a naklonil se tak, že mu zpod rukávů růžový polokošile vylezly boule svalů – pro mě dost nechutný. „Do jakýho klubu nás můžeš protáhnout?“

„Jasone!“ Whitney ho jako vznešená dáma pohoršeně pleskla po rameni a zahihňala se. „Přestaň! Nevšímej si ho, Nikki. Je hroznej.“

Jason se tvářil jakoby nic. „Viděl jsem tě včera na záběrech z Jeskyně. Dokážeš nás protlačit do Jeskyně?“

„Nevím,“ pokrčila jsem ramenama. „Možná.“

„Možná je co?“ zavrčel Jason. „Tak dostaneš nás tam, nebo ne?“

„Až se tam bude pořádat Večer ťulpasů, co skáčou holkám do řeči,“ odpověděla jsem, „pak možná jo.“

Whitney zalapala po dechu. Lindsey se hurónsky rozesmála.

Ale nejvíc mě překvapilo, že se k ní přidalo i pár roztleskávaček z prváku, užaslejch, že jsem se opovážila urazit Jasona Kleina. Jestli jsou tohle Fridiny kámošky, možná jsem tu jejich roztleskávačskou partičku podcenila. A možná roztleskávačky vůbec. Vypadalo to, že maj fakt smysl pro humor.

Zato Frida po mně loupla očima. Zaokrouhlila jsem rty do tichýho No co? a pokrčila ramenama. Nevím, co jinýho jsem podle ní měla odpovědět.

Ale Jason se na to zatvářil celkem dobromyslně.

„No tak jo,“ uchechtnul se zahanbeně. „Dostalas mě. Už mlčím.“

Což byla jen další známka toho, jak je život supermodelky úplně jinej než životy normálních smrtelníků. Kdybych někdy dřív – v těle Em Wattsový – vmetla Jasonovi do tváře něco podobnýho, nikdy bych se nedočkala takovýhle reakce… a zvlášť ne od Whitney.

Ale protože jsem teď byla Nikki, bylo mi odpuštěno. A když jsme těsně před zvoněním odnášely tácy, Whitney se postavila těsně vedle mě, asi abych viděla, že se na mě fakticky nezlobí, a zaševelila tak, aby ji nejspíš nikdo další neslyšel: „Hele, Nikki, jestli po škole nic nemáš, mohla bys přijít k nám a já bych ti pomohla s úkolama. Určitě se ti teď musí zdát, že se do toho jaktěživo nevpravíš – a taky už je to dost dlouho, cos chodila naposled do školy. Tak jsem si myslela…“

„Páni,“ utnula jsem ji. „No, děkuju, ale já mám focení.“

A i kdybych neměla, nebudu plejtvat svým drahocenným časem na to, abych chodila domů k Whitney Robertsonový a nechala si od ní vysvětlovat (a navíc blbě), jak se počítá obsah trojúhelníku. Nebo si u ní zkoušela různobarevný oční stíny, nebo co to Chodící mrtvoly v jednom kuse dělaj.

„Tak třeba někdy jindy,“ dodala jsem, když jsem viděla, jak ji to zdrtilo.

A Whitney se na mě okamžitě usmála.

„Bezva!“ zaječela. „Tradá!“

Vážně. Tohle z ní vypadlo.

A já zalitovala, že s sebou nemám Cosy, protože bych se k ní mohla sklonit a prohlásit jako Dorotka v zemi Oz: „Poslyš, Toto, vypadá to, že už nejsme v Kansasu.“

Až na to, že já v Kansasu nikdy nebyla.

I když Nikki určitě jo. Nikki totiž byla všude.

Až na to jedno místo, kde bych teď byla úplně nejradši.

Focení pro Elle bylo v porovnání s tím včerejším trápením pro Vanity Fair hračka. Tak zaprvý jsem už aspoň vzdáleně tušila, co se ode mě čeká. Navíc jsem se nemusela k nikomu tisknout prsama ani se kolem nikoho ovíjet (jako včera kolem Brandona). Tentokrát zabírali jenom mě.

Ale ani tak to nebyla úplně hračka. Musela jsem se usmívat patřičným způsobem, a ještě důležitější bylo, jak mi sedej šaty. Nekecám, že jsem snad každý dvě minuty slyšela: „Dobrý – teď vydrž!“ a někdo ke mně přiskočil, aby mi narovnal záhyb nebo muchlanec. Bylo to k zbláznění.

A přestože se sama o módu vůbec nezajímám, řekla bych, že už mi to začínalo docházet. Teda to, proč je móda pro některý lidi tak zajímavá a důležitá.

A pravda je… že někdy to může bejt docela zábava. No jo, já vím! Vím, že mě to nikdy nebralo. Oblečení pro mě bylo jen něco, co člověka zahalí, aby nechodil nahej.

Jenže šaty, nebo spíš róby, který jsem předváděla na tomhle focení, byly fakt úžasný. Málem jsem zatajila dech, když jsem je na sobě viděla. Vlastně jsem si vůbec nedovedla představit, kam by si člověk moh vzít jasně rudý šaty s výstřihem až mezi prsa, lemovaným pštrosím peřím obarveným načerno. Leda snad na předávání Oscarů.

Ale stejně jsem byla zvědavá, kdo je asi navrhoval. Což lidi kolem mě překvapilo. Tvrdili, že bych to měla poznat už podle materiálu a střihu.

Kelly jim rychle připomněla můj úraz hlavy (ostatně kadeřnice Vivian už nahmatala mou jizvu) a pak se o tom všichni začali dohadovat. V magazínu měl vyjít i rozhovor se mnou, ale s tou novinářkou jsem se měla sejít až v sobotu.

A tak mi všichni začali ochotně popisovat, jaký šaty kdo navrhoval, a líčili mi, který návrháře měla Nikki ráda. Musím přiznat, že ty historky byly docela zajímavý. I moji mamku by pobavil příběh o Miuccii Prada, feministce, která dělala pantomimu a která zdědila v roce 1978 dědečkovu továrnu s koženým zbožím – a tak se z Miu-Miu stala jedna z třiceti nejbohatších žen v Evropě, se jměním, který Wall Street Journal odhadnul na 1,4 miliardy dolarů.

Nebo o Coco Chanel, která zavedla do dámskýho šatníku „malé černé“ a založila módní impérium a taky se stala jedinou návrhářkou, kterou Time zařadil mezi sto nejvlivnějších lidí dvacátýho století.

Tohle všechno – spolu s přednáškou vizážistky kvůli kruhům pod očima, který jsem tam měla z nevyspání, s faktem, že mě mamka nepřestávala bombardovat voláním (ale já jí to mezi focením nemohla zvednout), s vědomím, že mě můj zaměstnavatel zřejmě (dost pravděpodobně) nechává sledovat, a popotahováním šatů a zadržováním dechu buď kvůli korzetům, nebo abych se vůbec nacpala do některejch z těch modelů – stačilo, aby to odpoutalo moje myšlenky od toho, co se dělo ve škole. Jako s Christopherem. Taky jsem několikrát málem omdlela, jak byly ty korzety utažený a já se kvůli tomu skoro nemohla hejbat – což taky pomohlo.

Vlastně jsem nechápala, jak to Nikki zvládala. Musela jsem podle nich zírat do dálky, jako kdybych viděla padat hvězdu (i když jsem ve skutečnosti zírala na to, jak se ze stropu olupuje omítka), a nemyslet na to, jak nemůžu dej-chat a jak mě bolí nohy a jak jsem unavená a jak…

… jo, a jak všichni viděli, že mě Brandon vynáší z Jeskyně, jako bych byla opilá já, a ne můj takzvanej přítel, a že kluk, se kterým bych doopravdy ráda chodila, ani… prostě nemá tušení, že jsem naživu.

A to doslova. Netuší, že jsem naživu. Myslí si, že jsem mrtvá, a já mu nemůžu říct, že to se teda plete. A moje nový tělo na něj nedělá žádnej dojem. Vypadá to, jako kdyby byl jedinej kluk na planetě, se kterým to ani nehne.

Jak se někdo může soustředit na to, aby vypadal krásně, když se mu tohle všechno honí hlavou? Modeling není brnkačka. Ve skutečnosti je sakra těžkej. Je to jako na divadle. Taky předstíráte, že je vám báječně, když vás ve skutečnosti všechno bolí od toho, jak jste zkroucený v nepohodlný póze… a ze všeho nejvíc vás bolí srdce.

Teda… kdybyste byli na mým místě.

Už jsem skoro padala únavou, když fotografka Veronica prohlásila: „Tak to je všechno, co jsme potřebovali. Můžeš jít, Nikki.“

Málem jsem ze sebe strhala poslední róbu, jak jsem se nemohla dočkat, až odsud vypadnu.

„Zítra ve tři máš focení pro Vogue,“ připomněla mi Kelly, když jsem pádila k limuzíně.

„Já vím!“ houkla jsem přes rameno.

„A ne abys večer někde courala,“ vyjela na mě, když jsem se zhroutila na zadní sedadlo. „Potřebuješ se vyspat! Dneska vypadáš příšerně.“

„Jasně!“ Zabouchla jsem za sebou dvířka. Konečně! Moc času mi už nezbejvalo.

„Uděláme si cestou domů jednu zastávku,“ oznámila jsem řidiči. „V počítačovým obchodě na rohu Prince a Greene Street.“

Tom se na mě skepticky zadíval do zpětnýho zrcátka. „Je skoro osm, slečno Howardová.“

„Já vím. Ale ve čtvrtek maj prodlouženou otevírací dobu.“

Zhroutila jsem se na kožený sedadlo a koukala se z okýnka, jak projíždíme po Park Avenue směrem k centru. Když jsem tam nahoře prve stála a zírala „na padající hvězdu“, došlo mi, že nemůžu použít růžověj notebook Nikki Howardový značky Stark. Ten prostě nemůžu zanýst do školy Christopherovi, aby mi na něm nastavil e-mail. Tak zaprvý bych umřela hanbou, ale fakt. Heleďte – růžověj notebook?

A zadruhý, co když je v tom počítači ještě nějaká další štěnice, která bude sledovat každý moje hnutí, i když nebudu na síti? Ne. Potřebovala jsem nutně novej počítač. A jiný značky. Taky jsem potřebovala jinej mobil než ten Stark, abych mohla volat našim.

Obojí si můžu koupit cestou domů. Díkybohu maj u Applu ve čtvrtek do devíti.

A já mám Nikkinu platinovou kartu American Express.

Bejt bohatá a slavná má přece jenom svý výhody.

Zvlášť když jste bohatý, slavný a vaše tvář visí kolem celýho obchodního domu Stark, jen kousek od počítačový-ho krámu. Takže vás ve chvíli, kdy tam napochodujete, okamžitě každej pozná. Bylo už sice pozdě, ale stejně tady byla fronta. Jenže když jste Nikki Howardová, musím s politováním přiznat, že vás všichni berou úplně jinak. Prodavač přišel rovnou ke mně, sotva jsem vstoupila do obchodu a uslyšela to známý špitání, jaký se začalo šířit všude, kam jsem ten den strčila nos. Zeptal se, čím poslouží, a já mu vyklopila, proč jsem tady.

Načež mě požádal, abych chviličku počkala, a odešel dozadu.

A i když mě někdy hrozně štve, že jsem Nikki, najdou se chvíle – jako třeba zrovna tahle –, kdy mi to vůbec nevadí. O deset minut a čtrnáct autogramů pozdějc jsem držela novej notebook i mobil a hasila si to ke dveřím.

Chvíli jsem na chodníku čekala, až se objeví Tom s limuzínou a vyzvedne mě (musel kroužit kolem, zatímco jsem nakupovala, protože se tady nesmělo stát a všude číhala spousta policajtů), když jsem za sebou uslyšela něčí hlas: „Nikki?“ Obrátila jsem se s myšlenkou, že to zase doráží nějakej lovec autogramů…

… a byla v šoku, když jsem místo toho uviděla Gabriela Lunu.

„Ty?!“ vyhrkla jsem.

Taky ho to pořádně překvapilo.

„Ty mě sleduješ?“ zeptal se tím svým roztomilým anglickým přízvukem. Ale usmíval se, takže bylo jasný, že si ze mě utahuje.

„Já myslela, že sleduješ ty mě,“ odpinkla jsem ho. „Co tady děláš?“

„Já tady bydlím,“ prohlásil. „A zeptal bych se, co tady děláš ty, kdyby to nebylo tak jasný.“ A jako gentleman mi vzal z rukou krabice, který jsem držela. „Hej, dej to sem. Snažíš se zase stopnout taxík? Na tomhle rohu ti žádnej nezastaví, víš.“

„Ne, mám tady šoféra,“ ujistila jsem ho. „Krouží kolem. Ale díky.“

„To nic,“ ujistil mě Gabriel. „Tak už ses po včerejšku vzpamatovala?“

Vzpomněla jsem si na ten trapas, když jsme se viděli naposled, a trochu jsem povystrčila bradu. „To bylo… já jsem ne… Gabrieli, já vůbec nepiju. Vážně, můžeš se zeptat barmanů. Až se příště vypravíš do Jeskyně, dej si Nikki.“

Zatvářil se nechápavě. „Co si mám dát?“

„Koktejl Nikki. Je to čistá voda. Snažila jsem se odtamtud dostat Brandona. Totiž… já a Brandon – jsme kámoši.“

„Aha.“ Gabriel se na mě zadíval a vypadal v tu chvíli zmateně. „Chápu.“

„Nejsem taková, jak si o mně myslíš, Gabrieli,“ přesvědčovala jsem ho. Vtom jsem si všimla, jak k nám kloužou světla limuzíny. Zatím se zadrhla na semaforu, ale za minutku je tady. Jenže jsem měla na srdci ještě něco, čeho jsem se potřebovala zbavit. „Moje představa fajn večera je hrát počítačový hry. Nechtěla jsem včera nikam chodit. Ale Lulu mi přichystala překvápko na uvítanou a já jí nechtěla ublížit, protože je na mě fakt hodná. A dneska jedu rovnou domů a budu dělat úkoly. Tak to je můj divokej a nespou-tanej život. Fakticky.“

„Nikki,“ zarazil mě Gabriel š nevyzpytatelným výrazem, „nezlob se. Já vím, že se někdy chovám jako hlupák. Ale to je… kvůli těm holčičkám, co tě tenkrát přepadly. Víš… jak nás honily. Vzhlížej se v tobě. Nevím, jestli si to uvědomuješ.“

„Ale jo,“ povzdychla jsem si. Jak dlouho ještě potrvá, než na semaforu naskočí zelená? Pak jsem po něm vrhla podezíravej pohled. „Počkat. Cos dělal ty v klubu ve dvě ráno?“

„Ehm.“ Gabriel se zatvářil rozpačitě. „Nesl jsem dýdže-jovi nahrávku písničky, kterou jsem tuhle napsal. Říkal, že by z toho šel udělat taneční mix.“

„Aha.“ Usmála jsem se. „A co? Líbilo se mu to?“

V tom šeru, kde jediný světlo pronikalo na chodník výlohou počítačovýho obchodu, to bylo těžký tvrdit na sto procent… ale připadalo mi, že Gabriel zrudnul. „Vlastně… moc. Hned ji zahrál. A všichni z ní byli nadšení. Okamžitě si ji zamilovali.“

Limuzína zastavila u chodníku a řidič vystoupil. „Promiňte, slečno Howardová. Uvízl jsem za těmi vyhlídkovými autobusy.“

„To nic.“ Přebrala jsem od Gabriela svoje krabice a podala je Tomovi. „Můžete to naložit?“ Šofér ochotně odhopkal ke kufru a já se obrátila ke Gabrielovi. „Tak já už musím.“

„To vidím.“ Gabriel si vykulenýma očima prohlížel dlouhou limuzínu. Ta přitáhla pozornost všech chodců, co šli zrovna kolem. Prostě se zastavili a zírali: na auto i na mě.

„Dlužím ti odvoz,“ připomněla jsem Gabrielovi. „Takže jestli potřebuješ někam hodit…“

„Dneska ne,“ odpověděl s legračním, nenápadným pousmáním. „Ale jednou tě vezmu za slovo.“

A nemoh mě šokovat víc, když se ke mně naklonil a políbil mě: na rty, ale jenom zlehýnka, sotva se mě dotknul. Pak zašeptal kousek od mýho ucha: „Nechceš vědět, jak se jmenuje moje nová písnička?“

„Jak se jmenuje?“ Dívala jsem se na něj a rty se mi pořád chvěly od toho letmýho polibku. Gabriel se mě sice nedotýkal, jenže já měla pocit, jako bych vrostla do země.

„Víš,“ prohodil, „jmenuje se Nikki.“

A vzápětí byl pryč, zmizel v hloučku lidí, co mezitím ucpali chodník, aby mohli civět na mě a mou limuzínu.

Když jsme konečně dorazili před náš dům, vynosila jsem s Karlovou pomocí krabice z auta. Vyjela jsem výtahem do podkroví a čekala, že tam nebude ani noha, protože bylo teprve po devátý večer. Předpokládala jsem, že Lulu bude někde ve městě, kde si dělá, co si zrovna zamane, když žije takhle bez dozoru.

Takže mě dost překvapilo, když jsem vešla do bytu a uslyšela, jak někdo volá moje jméno.

„Nikki!“ vykřikla přízračná postava na masážním stole v obýváku, kterou zakrejvalo prostěradlo. Byla to Lulu. A nad ní stála nějaká ženská s přísným obličejem a v bílý uniformě, která jí hnětla lopatky.

„Ehm?“ Dost mě to zmátlo. „Ahoj?“

„Ahoj!“ zahalekala Lulu a zvedla hlavu z prohlubně na konci masážního stolu. „Jé, já pořád zapomínám. Nikki, tohle je naše hospodyně Katerina. Katerino, tohle je Nikki… Vím, co si myslíš, ale tak to není. Má za sebou stěhování duší, takže je teď někdo jinej. Ale můžeš jí dál říkat Nikki.“

Katerina přestala Lulu hníst ramena a obrátila se ke mně. „Fy pofidáte, že tóchle není slečna Nikki?“ zeptala se s těžkým přízvukem.

„Ne,“ odpověděla Lulu. „Teda… je. Ale není.“

„Ale je,“ opravila jsem ji zoufale. „Jsem to pořád já. Jenom si nikoho nepamatuju. Protože jsem měla amnézii, pamatuješ? Těší mě, Katerino.“

Ta přísná ženská na mě chvíli zírala a pak se vrátila k masírování Lulu. „Fy dívky,“ pronesla káravě, že to znělo spíš jako ‚fy děuky‘. „Ty faše hloupé hraní.“

„Já vím, že je teď s masáží řada na tobě, Nik,“ omlouvala se Lulu, „ale vrátila jsem se ze schůzky s nahrávací společností, a člověče, to je ti hrůza! Chtěli po mně, abych nazpívala ty dvě zamítnutý písničky z alba Lindsey Lohanový. A já mám po včerejšku takovou kocovinu… musela jsem do sebe kopnout snad patnáct mojit a ještě pár mlíčnejch koktejlů. Věděla jsem, že jenom Katerina mě dostane zase do formy. A jéžiši, Nik, Brandon ti v jednom kuse volá. Že prej máš vypnutej mobil a všechny hovory skáčou do hlasový schránky. Povídal, že ho to s tím včerejškem mrzí. Že si prej vypůjčí na víkend od táty letadlo a vezme nás na Antiguu – ty víš, že to dělá, jenom když má sakra výčitky svědomí. Jo, a musela jsem zavřít Cosy, protože na mě pořád skákala. Už jsem to nezvládala. Je v mým pokoji. Ten pes je jak upír –“

Odložila jsem krabice na zem a přeběhla podkroví k Luluinu pokoji. Když jsem otevřela dveře, Cosabella vystřelila jako šíp, opřela se mi o holeně a štěkala jak na lesy. V tlamičce jí kmital růžověj jazýček. Vzala jsem ji do náruče a šla si s ní sednout na pohovku. Zvířátko se mi uvelebilo v náručí a olizovalo mi obličej.

„Už je vyvenčená,“ informovala mě Lulu. „Šel s ní Karl. A já ji nakrmila. Panebože, co to máš na tváři?!“

Vytřeštila jsem na ni oči zpod Cosyiny ochmýřený hlavičky. „Kde?“

Lulu seskočila z masážního stolu a pořád zabalená do prostěradla doběhla ke mně. Pak natáhla ruku a přejela mi nehtem po kůži.

„Jau!“ vyjekla jsem a odtáhla se od tý mrňavý šílenky.

Ta Napoleonka se vyčítavě zadívala na svůj nehet a pochmurně pronesla: „Já to věděla. Suchá kůže. Loupe se ti. Co s tím děláš?“

„Lulu!“ okřikla jsem ji a držela se za tvář. „Jsem ti strašně vděčná, že Se staráš o Cosy, když jsem ve škole a na focení. Ale nemůžeš přece takhle škrábat lidi!“

„Co-používáš-na-obličej?“ zasyčela a předvedla mi nehet, na kterým ulpěly šupinky mý kůže.

„Jéžiši, já nevím,“ vyhrkla jsem. „Mejdlo. Co jinýho?“

Lulu se zatvářila šokované. „Mejdlo? MEJDLO? Ty si čistíš pleť mejdlem?!?“

„No, a čím se meješ ty?“ podivila jsem se.

Moje spolubydlící nevěřícně zavrtěla hlavou. Chvíli na mě zírala a potom vyjekla na hospodyni: „Katerino, můj župan. Máme tady krizi, kterou musíme akutně vyřešit. STAV OHROŽENÍ!“

Katerina se vší vážností přikejvla a podala jí župan. Lulu, která si dál přidržovala prostěradlo na strategickejch místech, vklouzla rukama do rukávů… a teprve když byla bezpečně zakrytá, spustila prostěradlo na zem.

„Hele,“ začala jsem se bránit, „já nevím, co se děje, ale fakt nepotřebuju žádnou kosmetickou poradnu, jestli ti jde jen o tohle. Mám toho teď tolik a chci si jít prostě –“

„Promiň,“ přerušila mě nesmlouvavě Lulu, „ale Nikki Howardová ti dala svoje tělo – darovala ti ho! – s důvěrou, že se o něj budeš starat.“

„Já se o něj starám,“ namítla jsem. „Necpu do sebe nic jinýho než to zatracený tofu a zelenej čaj, co jsem v tomhle těle, protože ze všeho ostatního se mi dělá zle –“

„Ale čím si to meješ vlasy?!“ vybuchla Lulu. „A jak dlouho už sis neaplikovala hloubkovej kondicionér? A jakej krém používáš? Nechci nic slyšet, je mi to jasný: žádnej. Je pravda, že Nikki Howardová byla přirozená kráska. Ale nenechávala tu krásu ležet ladem. KULTIVOVALA ji. S patřičnou kosmetickou výbavou. A TO TY NEDĚLÁŠ!“

„Hele…“ Zadívala jsem se na Katerinu, protože jsem čekala, že se mě ta ženská zastane. Ale najednou jsem nikoho neviděla. To proto, že Katerina popadla univerzální ovladač, kterým se zřejmě nezapínala jen plazmová televize, ale i plameny v krbu. Ty se teď roztančily. Ovladač působil taky na okenní tabulky – mohly se zatemnit do purpurová, nebo naopak projasnit do křišťálová –, stereo, a dokonce i na bezpečnostní kameru u výtahu. Katerina se snažila odlehčit atmosféru tím, že trochu ztlumí osvětlení.

„Hele, Lulu, mám teď mnohem horší problémy než suchou pleť, jasný? Jestli sis toho náhodou nevšimla, tak nás někdo špehuje. Nejenom mě. I tebe, Lulu. Tvůj počítač byl taky napíchnutej. A nechci tě strašit, ale jsem si naprosto jistá, že za tím stojí Stark. Samozřejmě nemám žádnej důkaz, ale… kdo jinej by to byl? Ale teď už je to v pohodě, postarala jsem se o to. Bylo by stejně lepší, kdyby sis pořídila jinej počítač. Já už jsem to udělala. A jako by toho nebylo dost, představ si, že Gabriel Luna – víš, ten kluk, co jsem s ním jela na skútru a co byl na slavnostním otevření Starku, kde došlo k tomu, ehm – stěhování duší? –, tak ten o mně napsal písničku. A přitom se mi ten kluk ani nelíbí. Teda, nelíbí se mi, že si o mně myslí, že jedu v drogách a alkoholu. A kluk, kterýho mám fakt ráda –“ a najednou jsem přemáhala slzy. Prostě… skoro jsem se rozbrečela. „– ten se na mě dneska ve škole skoro ani nepodíval, chápeš? Takže je mi fuk, jestli mám suchou kůži, nebo mastnou kůži, nebo nemám vůbec žádnou kůži. Vlastně ani nevím, k čemu to všechno je. K čemu mi je, že jsem krásná, když stejně nedokážu přimět kluka, aby se na mě aspoň podíval?“ A začala jsem bulit.

Lulu zatajila dech. Pak se podívala na Katerinu a navrhla: „Tohle vyžaduje posilu.“

Hospodyně přikejvla, odložila ovladač a šáhla po svým mobilu. Jen jsem si toho všimla, popadla jsem nejbližší polštář a přimáčkla si ho na obličej.

„Ne!“ zavyla jsem. „Žádný vizážisty. Ne, ne, ne a NE!“

A s každým NE jsem křečovitě zmáčkla polštář… což by asi doktoru Holcombovi nebylo zrovna po chuti.

„Uklidni se!“ okřikla mě Lulu. Pak jsem cejtila, jak mi odtahuje polštář z obličeje a sedá si vedle mě. „Katerina nám objedná poháry s banánovou zmrzlinou z lahůdkářství na rohu. Tomu jsme říkávaly posila. Když jsme měly problémy s klukama, vždycky jsme si objednávaly poháry. Na tvůj žaludek to sice není moc dobrý, ale když si dáš jednu z těch pilulek, tak to zmákneš. To bude dobrý. Cos to povídala o Starku, o Gabrielu Lunovi a tom klukovi, co se na tebe ani nepodíval?“

Byla jsem tak ohromená, že se mě nepokouší zabalit od hlavy k patě do pleťový masky, že jsem Lulu nejdřív vyklopila všechno o jejím počítači, pak o Gabrielovi a potom o Christopherovi, jak mi v počítačový laborce věnoval sotva půl slova. Když jsem to ze sebe všechno vychrlila, Lulu pokrčila ramenama a prohlásila: „Tak zaprvý, já počítač vůbec nepoužívám. Mám ho jenom proto, že mi připadá hezkej. A s tím Gabrielem… to je jasný. Prostě tě miluje.“

Málem jsem se udávila vlastníma slinama. „Lulu, to – to ne! To je…“

„A s tím Christopherem je to taky jasný,“ pokračovala nenucené Lulu.

Vytřeštila jsem oči. „Fakticky, jo? A jak?“

„Bojí se vášně, kterou v něm probouzíš. Takže to v sobě potlačuje, aby ji nemusel dát najevo.“

Vytřeštila jsem na ni oči. „Lulu! On Nikki Howardovou vůbec nezná! Tak jak by v něm mohla probouzet vášeň?“

Hodila si svoje drobný nožky na stůl a zaklonila hlavu, takže temenem ležela na opěradle pohovky a zírala do stropu. „Panebože. Nemůžu uvěřit, že už to zase rozebíráme. Dyť jsem ti to vysvětlovala před měsícem! No jo, tos vlastně nebyla ty. To bylo před tím stěhováním duší. Hele, Nikki, tak teď mě dobře poslouchej, jo? Kluci můžou k holkám cejtit jenom tři věci.“ Začala zdvihat prsty jeden po druhým, jak mi vypočítávala jednotlivý body.

„Zaprvý: buď tě milujou, a pak ti to dávaj najevo tím, že o tobě skládaj písničky jako Gabriel a zvou tě na rande, a všechno je krásný a báječný, jak to má bejt. Zadruhý: milujou tě, ale děsej se toho, jak je jejich vášeň silná, jako ten tvůj Christopher, takže ji v sobě potlačej a přehlížej tě, nebo dělaj takový ty legrační věci, jako že se ti vysmívaj. Jenom proto, že to neuměj vyjádřit jinak, protože jsou to ve skutečnosti nedospělý děti a jsou moc plachý na to, aby o tobě složili písničku. Anebo zatřetí: není s nima něco v pořádku; Nejdřív tě milujou, alé pak dělaj, že tě neznaj a vyváděj kraviny jako Justin Bay. Jenže ty stejně nikdy nepřijdeš na to, co s nima je, a oni taky ne, takže nemá cenu nad tím hloubat. Chápeš? Tak to prostě je. Tečka.“

Svěsila ruku. „Nějaký otázky?“

Zírala jsem na ni. Tvářila se vážně… ale u tyhle holky to stejně nikdy nebylo jistý. Takže jsem usoudila, že se musím přesvědčit. „Jednu bych měla. Myslíš to vážně?“

Lulu si povzdychla. „Vidím, že to nechápeš. Netvrď mi, že ti tohle máma nikdy nevysvětlila!“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ehm… ne. Neřekla bych, že by někdy –“

„Bože!“ vybuchla Lulu a protočila panenky. „To mě fakt vytáčí! Jak to, že ti to neřekla? To je tak nezodpovědný! Jak může matka poslat dceru do světa, kde se do ní den co den někdo zamilovává, a ani jí nevysvětlit, jak si s tím má poradit? Vidělas někdy Spidermana? Velká síla vyžaduje velkou zodpovědnost! My ženy nemůžeme jen tak vystavovat na odiv svou krásu, a nestarat se přitom, co to udělá s chlapa-ma, co se do nás zamilujou. Viď, Katerino?“

„Natürlich,“ potvrdila Katerina, když skládala použitý prostěradlo, aby ho poslala do prádelny.

„Moje máma – a myslím, že i Katerinina – si se mnou sedla, když mi bylo asi tak jedenáct, a vyložila mi: ‚Lulu, je to tak, že každý heterosexuální chlapec, co tě potká – a určitě i pár homosexuálů, ale na ty bacha, protože to vždycky končí tragicky –, se do tebe zamiluje. Možná to nepřizná, ale bude to tak. Takže musíš převzít zodpovědnost a nijak ho v tom nepovzbuzovat – až na to, samozřejmě, že ty chceš, aby se do tebe zamiloval. Protože není správné pohrávat si s city chlapců – ať si říká kdo chce, co chce, muži jsou prostě slabší pohlaví.‘ Tohle ti tvoje máma nevysvětlila?“

Tenhle mateřskej přístup mě naprosto ohromil, protože moje mamka mi dávala rady typu Vždycky měj u sebe dost peněz na taxíka, aby ses mohla dostat domů a Nepouštěj se zbrkle do sexu, ale když už, tak jedině s kondomem. Takže jsem jen vyjeveně zavrtěla hlavou.

„Aha.“ Lulu si vzdychla. „Uznávám, že moje máma udělala pár hloupostí – jako že mi tenkrát o Vánocích, když mi bylo dvanáct, zaplatila ty hodiny na snowboardu, ale pak utekla s instruktorem –, ale v tomhle měla pravdu. Všichni heterosexuální kluci, který jsem poznala, a dokonce i pár gayů, se do mě zamilovali. Aspoň trochu. Ne že by si mě chtěli hned brát nebo tak něco… u některejch, jako u toho instruktora, se spíš ukázalo, že si chtěj vzít mámu. Jenže všechny to napadlo. A je taky pravda, že ten vztah nerozvíjeli, ale to jenom proto, že je děsila jejich vášeň. Protože jsem tak úchvatná, že si vedle mě někdy připadaj nepatřičně a radši vezmou nohy na ramena… jako Justin.“

Zůstala jsem na ni civět. Když si toho Lulu všimla, dodala: „Myslím to vážně. Počkej a uvidíš. Jen co přijde ten kluk s banánovýma pohárama. Sleduj mě, až mu budu platit. Nejspíš mě pozve na rande.“

Nenapadlo mě, co na to říct, abych ji neranila, a tak jsem jen opatrně prohodila: „No, Lulu, teda… děkuju. Za varování. Protože jestli se do tebe zamiluje každej hetero kluk, co tě potká, u mě to tak nefunguje. Aspoň nefungovalo… v mým minulým životě. Víš, ve skutečným světě si většina holek nedělá starosti s tím, že by se do nich moh zamilovat každej kluk, kterýho potkaj. Chápu, že když jsem teď Nikki, nejspíš bych si s tím měla dělat hlavu, ale –“

Lulu se zatvářila zhrožené.

„Ale to není pravda!“ vybuchla. „Holky si s tím dělaj starosti! Protože jestli ne, tak si jenom zahrávaj s ohněm! To platí pro všechny dívky! Že jo, Katerino?“

Hospodyně přikejvla a dál skládala svůj masážní stolek. „Na ja,“ pronesla s těžkým přízvukem. „Měly fy fidět moje exmanšelé.“

„Vidíš?“ vyhrkla vítězoslavně Lulu. „Je jedno, kolik je ti let nebo jak vypadáš – bez urážky, Katerino. Ať seš krásná, obyčejná, hubená nebo kulatá, kluci si nemůžou pomoct. Pokud seš holka, tak to prostě funguje. Kluci si to možná nepřipustěj, ale všichni tě milujou. Některý se chovaj jako totální idioti, jen aby to nemuseli přiznat –“ tohle mi dost nevysvětlitelně připomnělo Jasona Kleina –, „ale to, co máma říkala, platí vždycky a na všechny holky. Proto na nás leží tolik zodpovědnosti. Musíme bejt moc, moc opatrný, pokud jim nechceme zlomit srdce. Mužský srdce jsou tak křehký. Naše vydržej mnohem víc, viď, Katerino?“

„Na sicher,“ vyštěkla Katerina a zaklapla masážní stůl. Lup.

„Hele, já nevím, co se děje s tím tvým Christopherem,“ mlela dál Lulu, „a řekla bych, že možná potlačuje svou lásku k tobě, protože ho to děsí… to se stává často. Napadá tě nějakej důvod, proč by to dělal?“

Zadívala jsem se na Cosabellu, která se mi stočila na klíně a nejspíš usnula. Najednou jsem si nebyla jistá, jak jsem se vůbec zapletla do tyhle bláznivý debaty.

Jenže na Lulu bylo něco – něco tak zranitelnýho a sladkýho, až jsem si přála, aby s tou svou teorií měla pravdu. Rozhodně to byla moc příjemná teorie. A každopádně musela podpořit sebevědomí každý holčičky, se kterou si maminka takhle sedla a popovídala. A kdoví? Třeba na tom fakt něco je. Aspoň Lulu tomu skálopevně věří.

Předpokládala jsem, že pro Nikki Howardovou to tak trochu platí… i když se to míjelo účinkem u Brandonova otce.

A pak tady byla ta věc s Christopherem. Jak mám vlastně popsat to, že se choval tak strašně divně?

„Já ti nevim,“ začala jsem opatrně. „Moje ségra tvrdila něco o tom, že Christopher byl zamilovanej do… ehm… Em Wattsový. Víš, tý holky, co umřela na otevření Starkova obchoďáku. Jenže si to uvědomil, až když bylo pozdě, a ona byla… mrtvá. Nevím, jestli to tak je. Sestra se nejspíš plete. Ale na druhou stranu… Christopher a Em byli nejlepší kamarádi. Víš, on byl u toho, když zahynula. Moje sestra si myslí, že ten kluk má možná zlomený srdce.“

Nastalo ticho, během kterýho se to Lulu snažila vstřebat. Pak si přitiskla ruku na prsa a podívala se na mě očima kolouška Bambiho, který byly najednou zalitý slzama.

„Tohle je ta nejromantičtější věc, jakou jsem kdy slyšela,“ prohlásila plačtivě. Otočila se na hospodyni. „Katerino, není to ta nejromantičtější věc, jakous kdy slyšela?“

Katerina už uklidila masážní stolek a teď uklízela lednici. Vyhazovala z ní prošlý jogurty. „Ja,“ houkla přes rameno.

Lulu se na mě podívala a natáhla se po mý ruce. „Poslechni,“ pronesla vroucně, „všechno ještě není ztracený. Nejdůležitější teď je, abys s ním navázala spojení. Abys mu ukázala, že chápeš význam toho, co ztratil. Že s ním cítíš.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ale Lulu… jak bych mohla? Jsem pro něj úplně cizí. A co hůř… jsem supermodelka, tvář firmy Stark, která je podle všeho zodpovědná za smrt jeho přítelkyně – a vůbec zosobňuje všechno zlo na světě. Představuju všechno, co Christopher nenávidí. On a já jsme se lidem jako Nikki Howardová vysmívali. Jak s ním můžu navázat spojení, když mě nemůže vystát? Říkám ti, je to naprosto beznadějný.“

„Když jde o pravou lásku, nic není beznadějný,“ prohlásila Lulu a stiskla mi ruku. „Copaks mě vůbec neposlouchála? Musíš mu dát čas. Prožil obrovskou ztrátu. Jeho srdce je na cucky. Musíš mu poskytnout hodně trpělivosti a hodně lásky, jestli ho chceš přivíst zpátky mezi živý… tak jako láska a trpělivost přivedla tebe zpátky ke mně… i když seš teď trochu divná. Divná, ale mnohem milejší,“ dodala spěšně.

Povzdychla jsem si. „Já vím, Lulu. Ráda bych věřila, že máš pravdu, jenže… možná máš pravdu v tom, že velká síla vyžaduje velkou zodpovědnost a tak… ale myslím, že nejlaskavější – teda k němu – teď bude nechat ho na pokoji.“

Lulu se mi tázavě zadívala do očí. „A co říká tvoje srdce, Nikki?“

Cejtila jsem, jak se mi do očí hrnou slzy, protože jsem si vzpomněla, co říkal pan Phillips tehdy v kanceláři doktora Holcomba: Kde sídlí naše já… v naší duši? Nebo v našem srdci a těle? Mozek Nikki Howardové už, pravda, neexistuje. Zato její srdce tluče dál.

A vzpomněla jsem si, jak jsem položila dlaň na hrudník Nikki Howardový a cejtila tlukot srdce. Přišlo mi tak cizí. Tenkrát jsem si říkala, jestli ho vůbec někdy budu pokládat za vlastní.

Ale teď mi to tak rozhodně připadalo. Muselo to bejt mý srdce, protože nic než moje srdce by nemohlo tak bolet. Bylo to moje srdce, protože…

… bylo zlomený.

„Srdce mi říká, že miluju Christophera,“ přiznala jsem zoufale. „Jenže je to beznadějný, Lulu. Šance, že bysme ještě někdy byli kamarádi jako dřív, se rovná nule… natožpak šance na něco jinýho.“

Vtom zabzučel domácí telefon. Obě jsme nadskočily.

„Já to fyžídim,“ prohlásila Katerina a vydala se ke dveřím.

„Poslouchej,“ vyhrkla Lulu a stiskla mi ruku, „jestli mě ten poslíček pozve na rande, uvěříš, že máš s Christophe-rem šanci?“

Vyprostila jsem dlaň z jejího sevření, abych si otřela slzy. „Lulu, dyť máš župan a pantofle. Ten poslíček ne –“

„Ten poslíček mě pozve na rande,“ trvala na svým Lulu. „Říkám ti, že my ženy máme nesmírnou moc, se kterou musíme zacházet zodpovědně. Takže to ode mě nebude fér, protože teď, když jsem se rozešla s Justinem, nechci s nikým chodit a taky musím zajít za svou astroložkou, abych se jí zeptala, na jaký znamení se mám soustředit příště. Ale udělám to, abych ti ukázala, že mám pravdu. Pak mi uvěříš?“

„Fajn,“ prohodila jsem s otřeseným úsměvem. „Jdi do toho.“

Dveře výtahu se otevřely. Vystoupil z nich nic netušící mládenec s papírovým sáčkem v ruce.

„Dělá to jedenáct padesát,“ oznámil Katerině, když jí balíček předával.

„Tachle slečna platy,“ odpověděla Katerina a ukázala na Lulu.

Ta seskočila z gauče, upravila si svůj načechranej župánek, utáhla šňůrku a vydala se k tomu nebožákovi. Nevšimla jsem si, že by se na ní něco změnilo, až na širokej úsměv, kterej se objevil na její vílí tvářičce.

A poslíček se přestal hrbit.

„Aha,“ spustila Lulu, „dobrý večer. Tak jedenáct padesát, jo? Minutku, mám peněženku tamhle. Páni, vy jste ale mokrej. Prší tam? Nechcete ručník? Počkejte, já vám ho podám… Nějak se tam ochlazuje, co? Nerada bych, abyste nastydnul. Kdo by mi pak nosil banánový poháry? A já je prostě miluju. Tak, tady máte dvacku. To je dobrý. A tady je měkkej, huňatej ručník… jak se vlastně jmenujete?“

„Roy,“ vydechnul poslíček omámeně, když přebíral ručník.

„Roy?“ opakovala okouzleně Lulu. „To je krásný jméno. Maďarský?“

„Já nevím,“ vysoukal ze sebe kluk. „A vy? Jak se jmenujete?“

„Lulu,“ zapředla. „Dvě l, dvě u.“

„To je hezký,“ ocenil Roy. „Nechtěla byste si se mnou někdy vyjít?“

Spadla mi čelist.

„Jéžiši, moc ráda!“ vyjekla Lulu. „Ale jenom když půjde i můj manžel.“

„Váš manžel?“ Roy se zatvářil ohromeně.

„Tak padáme, mladej,“ ozval se znuděně liftboy. „Jedem.“

„Pa pa, Royi!“ zamávala mu Lulu. „A nenastydněte!“

Dveře výtahu se zavřely přímo před obličejem užaslýho mladíka. Lulu se vítězoslavně vrátila ke mně a dala se do tance.

„No tak!“ vykřikla. „Co? Vidělas to?!“

Užasle jsem zavrtěla hlavou. Nechtělo se mi věřit, čeho jsem to byla právě svědkem.

„To bylo úžasný,“ prohlásila jsem upřímně. „Ale jaks to udělala? A v županu! Ani sis nevzala něco s výstřihem nebo tak nějak.“

„Chovala jsem se k němu vlídně a přátelsky,“ vysvětlovala Lulu. „Vyzařovala jsem sebejistotu a šarm. To se ti snažím vysvětlit. To zvládne každá. Nezáleží na tom, jak vypadáš nebo co máš na sobě.“ Přešla ke kuchyňskýmu pultu, kde Katerina rozdělávala sáček s pohárama. Lulu se usadila na stoličku před jeden z kelímků.

„Silně pochybuju, že tohle někdy budu umět,“ přiznala jsem, když jsem se zvedla z pohovky a vydala se za ní. „Nemám takovou sebedůvěru.“

„To víš, že se ti to povede, Nikki,“ ujistila mě Lulu a zabořila do kelímku jednu z plastovejch lžiček, který byly přidaný do sáčku. „Před tím stěhováním duší jsi to dělala v jednom kuse. Někdy tě k tomu vedly špatný důvody, kdyžs chtěla bejt na někoho hnusná – proto jsem ti taky vykládala o tý velký zodpovědnosti. Takže s tím Christopherem to hravě zmákneš. Stačí, když si budeš věřit. A jak říkám, musíš s ním navázat spojení.“

„Tak jo,“ souhlasila jsem s povzdechem. „Já to teda zkusím.“ Lulu se zahihňala a střelila po mně kouskem banánový zmrzliny. Netrefila se. Cosy se vrhla na podlahu, aby to slízala.

„Hej!“ vyjekla jsem dotčeně na Lulu. „Co to mělo znamenat?“

„Já se picnu,“ zahihňala se ještě víc, „Ty seš zamilovaná do studenta!“

„Jo,“ potvrdila jsem a namířila na ni svou lžičku. „A ty seš pošuk, co věří na stěhování duší.“ Další zmrzlinová střela přistála na zdi. Rozjívená Cosabella se rozběhla na druhou stranu kuchyně.

„Protože znám někoho, komu se to stalo,“ ušklíbla se Lulu a hodila po mně třešní z vršku poháru. Bobule pleskla do okna za mnou a pomalu stékala po skle. Cosabella celou dobu ňafala jako pominutá.

„Děuky!“ vykřikla Katerina. „Zrófna douklízeno! Pršestáfejte, nebo šlus masážofání!“

A tak jsme po sobě uklidily a dávaly si pozor, aby se kuchyň zase leskla čistotou.

Druhej den ráno jsem našla Christophera v počítačový laborce samotnýho.

Myslela jsem, že počkám na polední přestávku, než mu donesu svůj novej počítač. Ale zjistila jsem, že to tak dlouho nevydržím. Když cítíte, že potřebujete s někým navázat spojení, musíte to udělat rychle, než ztratíte kuráž.

A tohle byl jedinej způsob, kterej jsem dokázala vymyslet.

„Ahoj,“ pozdravila jsem a snažila se moc nezírat, jakou hru to zase paří (pořád ten fotbal).

Odvrátil se od monitoru a zadíval se na mě. Lulu mě zase ohákla, i když jsem se v tom už začínala sama trochu orientovat. Tentokrát jsem na sobě měla úzký džíny, sametový mokasíny, světle hnědý, krátký sametový sako a tolik náhrdelníků, že jsem skoro chřestila, když jsem udělala krok. Jenom jsem Lulu umluvila, aby upustila od baretu. Něco mi říkalo, že to už bych zašla moc daleko. Byla jsem docela pyšná na svoje nezávislý módní kreace.

„Ahoj,“ odpověděl mi bez úsměvu. Měl další tričko s límečkem, tentokrát šedivý. A vlasy ještě mokrý po ranní sprše.

Vypadal tak dobře, až se mi chtělo umřít.

„Přinesla jsem svůj počítač,“ vysvětlila jsem mu a vytáhla bílej notebook z kabely Marc Jacobs. „Včera jsi mi slíbil, že mi ukážeš, jak se dostanu do svý schránky… hodí se ti to teď?“

Christopher mrknul na hodiny na zdi. Do ústního projevu nám zbejvala čtvrthodina.

„Ale jo,“ připustil a natáhnul se po počítači.

Hm. Jestli mě „miluje, ale potlačil svou vášeň“, jak tvrdila Lulu, pak ji vážně zarazil dost hluboko. Proč jen nedokážu začít nezávazně švitořit jako Lulu a dát to s ním do pořádku? Ale já byla nešikovná jako… nemotorná puberťačka, jejíž mozek napasovali do těla supermodelky.

Podala jsem Christopherovi notebook a šla si sednout na židli vedle něj. Zadíval se na lesklej – očividně novej –počítač bez komentáře, otevřel ho a začal ťukat.

Myslela jsem na to, co mi radila Lulu. Věřit si. A… co? A navázat spojení. Jo.

Jenže jak? Co maj Christopher a Nikki Howardová společnýho? Nic. Až na to, že oba chodí do ASŠT.

Počkat. A Poslání… jasně.

„Kam ses dostal v Poslání nejdál?“ zapředla jsem.

„Na čtyřicátej osmej,“ odpověděl bez rozmejšlení.

To mě šokovalo. „Kecáš!“ vyletělo ze mě bezděčně.

Užasle se ke mně obrátil. „Cože?“

„Nechápu, jak ses moh dostat přes čtyřicet šestku,“ prohlásila jsem a zapomněla, že tohle jako Nikki nemůžu vědět. Ani náhodou. „Jak ses dostal přes draky z Jádra?“ Draci naše postavy spálili pokaždý, ať jsme se k nim přiblížili zleva nebo zprava. Prostě nám nedovolili dostat se ze čtyřicátýho šestýho levelu. Hledali jsme na internetu nějakou radu, jak to udělat, ale marně.

Christopher se na mě zadíval. A konečně to vypadalo, jako kdyby mě doopravdy vnímal.

„Použil jsem runy Al-Cragenu,“ vysvětlil mi stručně.

Teď jsem pro změnu zírala já. „Runy? Fakticky? Páni! Nemůžu uvěřit, že mě to nenapadlo dřív! Takže je po nich prostě hodíš…“

„… a draci zůstanou bezmocně trčet v doupatech,“ dořekl Christopher. Teď už se na mě doopravdy koukal. Ale ne že by viděl mě – teda Em. Spíš si asi říkal, co je to se mnou – Nikki. Což dávalo smysl. Musel by bejt pořádnej magor, aby se díval na Nikki Howardovou – a podezíral ji, že je uvnitř schovaná Em Wattsová. „Jak se jmenuje tvoje postava? V Poslání? Třeba jsem tě někdy viděl na síti.“

A já pochopila, jakou jsem udělala botu. Nemohla jsem mu prozradit jméno svý postavy, kterou používám online, protože by se domáknul, že jsem to já, Em.

A nemohla jsem si ani žádnou vymyslet, protože by si to moh hned ověřit a přišel by na to, že jsem si to vymyslela.

„Já už nebyla na síti děsně dlouho,“ vyhrkla jsern. „A pochybuju, že bys mě tam viděl. Hraju v šílenou denní dobu. Teda noční, ha ha. A taky si to už nepamatuju. To ta amnézie, víš.“

Než se obrátil zpátky k počítači, pochybovačně se na mě zadíval. „Aha,“ odpověděl. „Ovšem.“

A pak se na mě zničehonic obrátil a sjel mě pohledem, jako by mi někdo vychrstnul do obličeje sklenici studený vody.

„Ale pamatuješ si, žes hrála?“

Nejradši bych se nakopla.

„V-víš, amnézie je někdy fakt divná,“ vykoktala jsem. „Pamatuju si některý věci, a jiný… ne. Jako…“

A najednou jsem to řekla. Nevím proč. Bylo to riskantní. A nejspíš hrozně hloupý.

Byla to přesně ta věc, kterou Starkové chtěli odhalit na mým nebo Luluiným počítači. Proto nám tam nainstalovali ty štěnice. Proto tak velkoryse darovali naší rodině mobily. Aby se ujistili, že nebudu před cizíma lidma blábolit o tom chirurgickým tajemství.

Jenže já jsem to nevyťukala na počítači ani to nevyzvonila do telefonu.

„Pamatuju si tebe,“ pronesla jsem nahlas.

A srdce se mi rozbušilo. Ale nedokázala jsem to zastavit. Jako by mi to z pusy vyskočilo samo.

Lulu přece povídala, že mám navázat spojení. Tohle asi na mysli neměla… ale já ho navázala.

„Z toho slavnostního otevření Starku,“ dodala jsem.

Nic se nestalo. Čekala jsem. Do dveří nevtrhli žádný chlápci v černým. A ze stropu se nespustily gorily se samopalama.

Byli jsme v bezpečí.

Christopher na mě zíral a v jeho modrejch očích – byly úplně jiný než Gabrielovy, na okrajích víc dozelena a lemovaný světlýma řasama místo tmavejch – jsem četla nesmírný ohromení.

Neměla jsem mu to za zlý. Sama jsem nevěděla, kam tahle konverzace spěje.

Zavři zobák, Em, nařizoval mozek mý puse. Teda Nikkiný puse. Nebo jak se jmenuješ. Prostě zavři zobák. Dva miliony dolarů. Dva miliony dolarů.

Jenže to nebylo k ničemu. Už jsem to prokecla.

„Ty se pamatuješ, co se tam stalo?“ zeptal se konečně Christopher.

Zadívala jsem se na svoje ruce. Moje nehty – falešný a černě nalakovaný – držely na místě. Dokonalý. Stejně jako zbytek mýho těla. Zvenčí.

Škoda že nikdo nevidí ten děsnej zmatek uvnitř.

„Pamatuju si tě,“ opakovala jsem tiše. „Přišels tam se svou přítelkyní. Tou… co zemřela.“

Sotva jsem pronesla to slovo, Christopher uhnul pohledem. Všimla jsem si, jak mu prsty nad klávesnicí notebooku strnuly.

Ale už bylo pozdě couvnout. Mohla jsem jenom dopředu.

„Muselo to bejt hrozný,“ pokračovala jsem a srdce se mi pro něj svíralo. „Totiž… asi si to radši nechceš vybavovat. Promiň, že jsem o tom začala. Jenom jsem ti chtěla něco říct, když u toho nejsou ostatní. Že… že se kvůli tomu cejtím fakt hrozně.“

Neměla jsem ponětí, jestli Frida nekecala. O tom, že se Christopher trápí, protože mě miloval. Možná se prostě pletla. Třeba se jen nemůže vzpamatovat z toho, že mu někdo skoro umřel před očima. To by rozhodilo každýho.

Možná se Frida totálně plete v tom, že by ke mně Christopher cejtil něco víc než jen kamarádství. Nevím. Z jeho tváře jsem nedokázala vyčíst nic, protože se koukal jinam. Na obrazovku mýho počítače.

„Je mi to tak líto,“ hlesla jsem. „To, co se stalo. Byla to hrůza. Určitě… určitě ti hrozně chybí.“

Cekala jsem, až se mi zdálo, že už mi snad nikdy neodpoví.

Ale o vteřinu pozdějc odpověděl. „Jo.“ A jeho prsty se zase rozběhly po klávesnici. Asi za minutu dodal: „Tak tady to máš. Všechno je nastavený.“

Zaklapnul notebook a podal mi ho. Jen tohle.

Cejtila jsem, jak se mi do očí derou slzy. Nedokázala jsem to zarazit. Nechtělo se mi uvěřit, že by Lulu neměla pravdu. Ne že bych spolíhala na její stupidní teorii, to ne. Člověk by asi musel bejt hodně velkej idiot, aby věřil tomu, že se do něj tak trochu zamilujou všichni kluci na světě. No, pro Lulu to možná platí. Ale proč by se do mě měl zamilovat Christopher?

Bože, nemůžu uvěřit, jaká jsem nána.

Otočila jsem se a nacpala počítač zase do kabely. Slzy jsem si otřela rukávem, aby si Christopher nevšimnul, že brečím.

„Díky,“ škytla jsem. „Bezva. Tak se uvidíme na hodině.“ Byla jsem už na půl cestě ke dveřím, když mě zastavil jeho tichej hlas. „Nikki.“

Ztuhla jsem. Nemohla jsem se otočit, protože by uviděl slzy, který se mi uvolnily zpod víček a začaly mi stejkat po tvářích.

„Uhm?“ zahuhňala jsem do zdi.

„Byla to moje nejlepší kamarádka,“ pronesl tiše.

Teď už mi slzy tekly po tvářích potokama. Tak strašně jsem mu toužila říct pravdu… Chtěla jsem se k němu rozběhnout, odhodit tašku, obejmout ho a vykřiknout: „Christophere, to jsem já! Já, Em! Nejsem mrtvá! Jsem tady! Já vím, že je to šílený, ale je to tak!“

Ale nesměla jsem.

Dva miliony dolarů.

Aspoň jsem se k němu obrátila. Bylo mi fuk, jestli si všimnul, že brečím. A udělala jsem jedinou věc, kterou jsem udělat neměla – ale musela. Věc, kvůli který jsem si nadávala do bláznů. Věc, kterou jsem si celý ráno snažila rozmluvit a málem bych už odešla, aniž jsem ji provedla. Kdyby Christopher nezašeptal těch pár slůvek.

Šáhla jsem do kabely, něco z ní vylovila, vrátila se k němu a hodila mu to na stůl.

A pak jsem se otočila a vyběhla z laborky, než se stačil zeptat, proč mu dávám papír se samolepkama dinosaurů, co ve tmě svítej.

„Počkej,“ zarazila mě Lulu a sklonila se, aby si odmotala Cosabellino vodítko, který se jí obtočilo kolem kotníku. „Proč těm lidem neseme pizzu?“

„Protože.“ Sledovala jsem očima kontrolky na displeji výtahu, který šplhaly vzhůru. „Chci, aby tě poznali.“

„To jsou chudý, nebo tak něco?“

„Ne,“ odpověděla jsem zvesela. Výtah zastavil a dveře se otevřely. „Prostě mě napadlo, že bude milý jim zanýst večeři.“

„Aha.“ Lulu se za mnou vydala dlouhou chodbou. Já držela v jedny ruce krabici s pizzou a druhou jsem se snažila krotit Cosabellu. „Já myslela, že to má bejt nějaká tó… charita.“

„Ne,“ zavrtěla jsem hlavou. Nechtělo se mi do vysvětlování – že je mi líto Lulu, která nemá žádný rodiče… teda nemá rodiče, kterejm by na ní záleželo. Má sice Katerinu, ale to je jen zaměstnankyně.

A taky mi bylo líto našich, který jsem v poslední, době tolik zanedbávala. Možná že návštěva a pizza jako náhražka za tři dny mlčení nestačí, ale aspoň to bude něco do začátku. A taky jsem jim i Fridě nesla nový mobily… pochopitelně ne značku Stark.

A navíc jsem chtěla, aby si mamka vyslechla některý Luluiny teorie. Řekla bych, že z hlediska oboru rodovejch studií by mohly bejt zajímavý. Nebo by aspoň stály za bližší prozkoumání.

„Napadlo mě, že nejíst projednou venku bude příjemná změna. Proč pořád někam chodit?“ zamumlala jsem.

„Aha.“ ozvala se Lulu. Zalovila v kabelce, vytáhla pudřenku a překontrolovala si obličej. „Chápu. A co ten kluk ze školy? Jak to šlo?“

Usmála jsem se, když jsem si vzpomněla, že mi Christopher ještě neřek na ty samolepky dinosaurů ani slovo.

Ale koukal. Páni, jak ten koukal…

„Myslím, že jsem navázala spojení,“ prohlásila jsem. „Byl zmatenej, i když…“ Pokrčila jsem ramenama. „Uvidíme, jak se to vyvrbí.“

„Každej je vždycky zmatenej,“ ujistila mě Lulu. „Hele, co dělal u nás v bytě ten chlap z kabelovky?“

„Instaloval nám wifinu,“ vysvětlila jsem jí a zastavila se před bytem 14 L. „Když se nebudem připojovat přes modem, vyhnem se tomu, aby nás někdo softwarově špehoval. Aspoň prozatím. Proč? Pozval tě na rande?“

„To si piš,“ odpověděla udiveně Lulu. „Ale mám teď začít chodit s Váhama, a on je Kozoroh. Nefungovalo by to.“

„Nachystaná?“ zeptala jsem se s prstem na zvonku.

„Jasně,“ potvrdila Lulu a schovala pudřenku. „Ale víš jistě, že bys nešla radši k Nobuovi? Pizza z krabice ti nikdy nedělala moc dobře. A pak bysme mohly zapadnout do Jeskyně.“

„Vevnitř mám už teď pořádnej binec,“ usoudila jsem. „Pravda je, že vnitřek a vnějšek u mě asi nikdy nebudou sladěný.“ A pak jsem zazvonila. „Ale víš co? Začínám si myslet, že se to dá říct o každým.“

„Já otevřu!“ uslyšela jsem Fridino zaječení z bytu. O vteřinku pozdějc se dveře mýho starýho domova rozletěly. Zírala na nás ségra v mikině a s krémem naneseným na obličejový partie T.

„Panebože,“ vyjekla, když zatékala očima ze mě na Lulu a zase zpátky. „Panebože, to je… to je…!“

„Ahoj, Frido. To jsem já,“ dořekla jsem za ni. „Řekneš mamce, že jsem tady? Přinesla jsem pizzu… a přivedla svoji kamarádku Lulu.“

„Já – já – já –“ Frida byla tak rozrušená, že nám přibouchla dveře před nosem. Zaslechla jsem dusot jejích kroků a pak zaječení: „Mámííí! Hádej, kdo přišel?!“

Spolubydlící se na mě dlouze zadívala – a pak se zeptala: „Nikki? Odkud vlastně tyhle lidi znáš?“

„Lulu,“ povzdychla jsem si, „já ti ani nevím, odkud začít.“