Caleb Carr

Anděl temnoty

KAPITOLA 1

Určitě existuje nějaký nóbl způsob, jak začít vyprávět podobný příběh, fikaný vyprávěcí trik, který přiláká lidi spolehlivěji než ten nejlepší skořápkář ve městě. Ale pravdou je, že pro podobnou hru mi chybí jak hbitý jazyk, tak ostrovtip. Slova v mém životě nikdy nehrála velkou roli, a přestože jsem během let potkal mnohé z těch, kteří jsou ve světě považováni za velké myslitele a řečníky naší doby, zůstal jsem tím, koho by většina označila za obyčejného člověka. A tak se ke mně hodí, když začnu obyčejně.

Pokud se toho mám držet, musím v první řadě vypovědět, proč jsem vlastně zavřel krám a odešel do zadní kanceláře v době, kdy se dal získat ještě docela dobrý výdělek. Je pěkný večer, takový, pro jaké jsem kdysi žil: večer, kdy můžete sledovat dění na celé ulici jenom v košili, vyfukovat ke hvězdám nad městem dým z tuctu dobrých cigaret a vychutnávat si pocit, že celkem vzato život v tomhle světském blázinci může mít přece jen nějaký smysl. Doprava, dneska už automobily s plynovým pohonem a nákladní vozy, ne utahané staré herky vlekoucí kočáry a vozíky, po půlnoci výrazně prořídla a co nevidět se po pozdní večeři dostaví dámy a pánové z hotelů Albermarle a Hoffman House, aby si nakoupili jemné tabákové směsi. Asi se podiví, proč jsem zavřel dřív, ale nebude trvat dlouho, než se vydají do nějaké jiné trafiky, a po jejich odchodu se kolem vznešené výškové budovy Flatironu rozhostí ticho. Flatiron, který přízvisko Žehlička získal díky svému trojúhelníkovému půdorysu, stále vládne celému Madison Square svou ojedinělou, podivnou siluetou a zdobnou kamennou fasádou, kvůli tomu všemu si v době, kdy se věžák stavěl, šli architekti i kritici po krku. Budova Metropolitan Life Tower na druhé straně parku je sice možná vyšší, ale zdaleka nemá tolik stylu ani důstojnosti a vedle Flatironu připomínají stavby jako třeba Madison Square Garden, korunovaná kdysi šokující sochou nahé Diany, přežitky z jiné doby; doby, která při pohledu zpět jako by skončila během jediné noci. Mnozí by řekli, že to byla veselá noc, ale pro některé z nás představovala podivný a nebezpečný čas, v němž jsme o lidském chování odhalili věci, jaké by rozumní lidé nikdy nechtěli vědět. A ti nemnozí, kteří by snad mohli být zvědaví, získali veškerou temnotu a ponurost, jaká se dala vydržet, za světové války. Nyní se všichni chtějí jenom bavit a ze všech sil se snaží, aby se jim to dařilo.

A právě tahle touha nepochybně pohání ty, kdo se zastavují v mém obchodě pro cigarety potřebné na dlouhé hodiny u hráčských stolů a v tančírnách po celém městě. Samo počasí předem vylučuje jakoukoli temnější motivaci. Lehké větrné paže nočního vzduchu obejmou všechny dychtivé, nadějeplné duše, jež se vrhají do víru velkoměsta jako toulaví psi, co vycítili pod hromadou popela kus kosti. Většina jejich snah přijde samozřejmě vniveč, ale na tom nesejde; k součástem podivné zábavy spočívající v myšlence, že na ušlapaných špinavých ulicích téhle Velké Cibule je možné všechno, patří i vědomí, že pokud dnes náhodou nenajdete to, co hledáte, mnohem důležitější je, že se zítra pokusíte nanovo.

Pamatuji si ten pocit; sám jsem ho mnohokrát zažil, než jsem se dostal do svého momentálního zuboženého stavu. Skutečnost, že mi neustále hrozí, že vykašlu plíce, mě připravila o velkou část radosti ze života, neboť je těžké užívat si požitky světa, když za sebou zanecháváte kaluže krve a hlenu, kamkoli jdete, jako nějaké zubožené, zraněné zvíře. Nicméně moje paměť je stejně dobrá, jako bývala, a rozhodně si pamatuji syrové potěšení, které mi podobné noci přinášely, pocit radosti z toho, že je člověk venku a sám a před ním se rozkládá celý svět, který ho očekává s otevřenou náručí. Ano, i s tím úporným kašlem vím, že z podobné noci se člověk nevrací domů bez zatraceně dobrého důvodu. Ovšem přesně takový důvod mi poskytl pan John Schuyler Moore.

Dostavil se asi před hodinou, opilý jako Dán (což nepřekvapí vůbec nikoho z těch, kdo dotyčného pána znají) a dštil oheň a síru na zbabělost redaktorů, vydavatelů a americké veřejnosti obecně. Když ho člověk poslouchá (nebo spíše když poslouchá to víno a whisky, které z něj mluví), je zázrak, že to tahle země dotáhla tak daleko, se všemi těmi tajnými hrůzami, tragédiemi a utrpením, které naši společnost zamořují. Pozor, ne že bych oponoval jeho názorům; prožil jsem příliš mnoho let jako zaměstnanec v domě doktora Laszla Kreizlera, význačného psychiatra a přítele jak mého, tak pana Moorea, než abych odepsal skličující soudy svého hosta jako opilecký blábol. Ovšem jak se u ochmelků často stává, můj návštěvník nehodlal udržet svou zahořklost v obecné rovině příliš dlouho: hledal někoho určitého, do koho by se mohl pustit, a jelikož nebyl přítomen nikdo jiný, dalo se čekat, že já mu budu stačit.

Jeho stížnost souvisela s knihou, na níž pracoval posledních několik měsíců, od smrti prezidenta Roosevelta. Četl jsem tu věc, všichni jsme ji četli, sdělili panu Mooreovi svůj názor a přáli mu všechno nejlepší, avšak nebyl mezi námi nikdo včetně doktora, kdo by věřil, že má pan Moore sebemenší naději najít pro svůj rukopis vydavatele. Spis pojednával o Beechamových vraždách, prvním případu, který svedl dohromady doktora, pana Moorea, slečnu Saru Howardovou, oba detektivy Isaacsonovy, Cyra Montrose a mě: rozhodně nešlo o příběh, který by byl jakýkoli soudný nakladatel ochotný předložit veřejnosti. Pravda, jsou lidé, které těší, když na ně z večerní četby čiší trocha hrůzy, ale tahle zvláštní záliba má také své meze a Beechamův příběh byl tak daleko za touto mezí, jak je jen v dnešní době možné. Třeba je to skutečně příběh, který by neměl zůstat nenapsán, jak tvrdí pan Moore, ale existuje spousta příběhů, které by neměly zůstat nevysloveny, a přesto je nikdo nevypráví, právě proto, že by je lidé nesnesli poslouchat.

Mou první chybou dnes večer bylo, že jsem se s tímto drobným postřehem svěřil pan Mooreovi.

Vrhl po mně pohled, jaký je u něho vzácný: tvrdý a skutečně rozhněvaný. Znám Johna Schuylera Moorea od svých jedenácti let, což už je dneska dobře čtyřiadvacet roků, a těžko bych dokázal jmenovat spravedlivějšího, slušnějšího nebo obecně laskavějšího člověka. Je to však složitá osobnost a jako většina takových v sobě skrývá studnu bolesti a hořkosti, které někdy nedokáže zabránit, aby nepřetekla ven. Už jsem zažil, jak to vyvolaly nejrůznější věci, ale nikdy to nebylo silnější než dnes: on chtěl, aby byl Beechamův příběh vyslechnut, a upřímně se zlobil na všechny, kteří měli v úmyslu mu zabránit, aby ho vyprávěl, nemluvě o těch, kdo by se třeba jen pokusili pochopit jisté obavy z reakce veřejnosti. A k těm jsem v tomto případě, naneštěstí, patřil i já.

Pan Moore už není mladý a brunátná povislá kůže kolem naškrobeného límečku prozrazuje, jak prožil svůj život; v těch rozhněvaných očích však plane stejný oheň, jaký ho poháněl, kdykoli se střetl s nespravedlností nebo s tím, co považoval za hloupost. A ve svých víc než šedesáti letech se ten člověk nedá zastrašit o nic snáze, než když mu bylo tolik jako mně. S vědomím toho všeho jsem usoudil, že mě čeká plamenný projev, a vylezl jsem na jeden z dřevěných žebříků v obchodě, abych přinesl dolů velkou plechovku s obzvláště drahou směsí tureckého a gruzínského tabáku. Pak jsem pod pruhovanou plátěnou stříšku pokrývající obě moje přední výlohy, s nápisem S. TAGGERT, OBCHOD TABÁKEM, VYNIKAJÍCÍ SMĚSI Z DOMOVA I Z CIZINY provedeným nejlepšími zlatými lístky, přitáhl další vyplétanou židli a pustil se do balení cigaret do nejjemnějších anglických papírků. V takovém prostředí jsme zahájili debatu, zatímco májový větřík stále odnášel nepříjemnější pachy města směrem k východu.

„Takže, Stevie,“ začne význačný žurnalista stejným tónem, který ho postupně připravil o zaměstnání v nejrůznějších novinách po celé délce východního pobřeží. „Vyrozuměl jsem, že se nakonec i ty projevuješ jako ochotný komplic ve spiknutí mlčenlivosti, které obklopuje tajné hrůzy americké společnosti.“

„Dejte si cigaretu, pane Moore,“ opáčí moje maličkost, nevědomý spiklenec, „a přemýšlejte o tom, co jste právě řekl. Tohle jsem já, Stevie, stejný Stevie, který se s vámi pouštěl do bezbožných podniků, jako byl ten Beechamův případ, už od chlapeckých let.“

„Ano, myslel jsem, že mluvím s tímhle Steviem,“ opáčí můj společník vášnivě, „ale tvůj tón mě přiměl zapochybovat, zda jsem se náhodou nespletl.“

„Oheň?“ zeptám se a škrtnu sirkou o kalhoty, když si všimnu, jak pan Moore šmátrá po kapsách. „Nespletl jste se,“ říkám, „ale musíte vědět, jak k lidem správně přistupovat.“

„Ah!“ vydechne pan Moore. „Takže podle tebe já, který jsem pracoval pro nejlepší tiskoviny v této zemi a momentálně komentuji nejzávažnější události dne na stranách listu The New York Times, najednou nevím, jak se obracet na své čtenáře!“

„Tak se hned nenafukujte,“ odpovídám. „Pokud vím, z Timesů vás vyrazili hned dvakrát, přesně proto, že jste nevěděl, jak přistupovat ke čtenářům. Ten Beechamův případ bylo silné kafe, možná příliš silné, aby to vaši čtenáři dokázali jen tak přijmout jako první vlaštovku. Možná jste je měl připravit postupně a začít s něčím, co neobsahuje výklady o zavražděných chlapcích, kteří se prodávali na ulici, kanibalismu a očních bulvách uložených v lahvi.“

Velký spisovatel vydechl oblak dýmu a drobným pokývnutím naznačil, že bych mohl mít pravdu: příběh o zmučeném zabijákovi, který si vybíjel svou zuřivost na některých z nejnešťastnějších mladých mužů ve městě, možná opravdu nebyl nejlepší cestou k seznámení veřejnosti jak s psychologickými teoriemi doktora Kreizlera, tak s tajnými hříchy americké společnosti. Toto zjištění (pokud se nemýlím a on k němu skutečně dospěl) pana Moorea očividně dvakrát nepotěšilo. Z hrdla se mu vydralo hluboké, kňučivé zabručení, které jako by říkalo: Tak já tady přijímám profesionální rady od drobného zlodějíčka, který se stal trafikantem. Zasměji se tomu; nemohu si pomoci, neboť pan Moore nyní připomíná spíše trucovité dítě než rozhněvaného starého muže.

„Ohlédněte se teď zpátky,“ vyzvu ho. Nyní, když jeho zlobu vystřídal náznak rezignace, se začínám cítit trochu lépe. „Popřemýšlejme společně o všech těch případech a zkusme najít nějaký, který není tak krutě šokující, ale přesto by mohl posloužit svému účelu.“

„To nejde, Stevie,“ zamumlá pan Moore zdeprimovaně. „Víš stejně dobře jako já, že Beechamův případ byl prvním a nejlepším důkazem psychologických teorií, které se Kreizler pokouší celé ty roky uvést ve známost.“

„Možná,“ opáčím. „Ale na druhou stranu bychom mohli objevit jiné, stejně dobré. Vždycky jste uznával, že mám z nás všech nejlepší paměť, třeba vám pomohu na něco přijít.“ Tady ze mě mluví falešná skromnost: už jsem si totiž dávno vzpomněl na případ, který bych chtěl předložit jako nejsložitější a nejvíc fascinující ze všech, které jsme kdy řešili. Jenže kdybych ho začal obhajovat příliš rychle a nadšeně No, u člověka ve stavu, v jakém se nachází pan Moore, by to bylo jako mávat rudým hadrem před býkem. Vyloví z kapsy placatku a chystá se pořádně si zavdat; vzápětí však nadskočí skoro stopu do vzduchu, neboť kolem projede Fordův motorový nákladní vůz s plošinou a vystřelí z výfuku jako z děla. Staří lidé na podobné věci reagují tímto způsobem; nikdy si pořádně nezvykli na zvuky moderní doby. Nicméně jakmile se pan Moore se zabručením opět uvelebí na židli, dopřeje si minutku, aby můj návrh zvážil. Pomalé zavrtění hlavou však naznačuje, že oklikou dospěl k témuž beznadějnému závěru: mezi všemi našimi společnými zážitky nenachází nic tak vhodného a průkazného jako Beechamův případ. Zhluboka se nadechnu, potáhnu z cigarety a tiše navrhnu: „A co takhle Libby Hatchová?“

Můj přítel poněkud pobledne a podívá se na mě, jako by očekával, že se v obchodě zjeví dotyčná dáma osobně a okamžitě se na něj vrhne, když se jí jeho odpověď nebude líbit. Pouhé vyslovení jejího jména má podobný účinek na všechny, kdo jí někdy zkřížili cestu či záměry.

„Libby Hatchová?“ opakuje pan Moore tiše. „Ne. Ne, to by nešlo. To není, totiž, No, přece bys nemohl“ Pokračuje v tomto duchu, dokud se mi nepodaří nenápadně ho přerušit a zeptat se, proč přesně by to nešlo. „No,“ opáčí, stále tónem napůl vyděšeného dítěte, „copak bys mohl Copak by vůbec někdo mohl?“ A potom, když si nějaká část jeho mysli, která není zamlžená alkoholem, uvědomí, že ta žena je už víc než dvacet let mrtvá, nadme hruď a trochu se osmělí.

„Zaprvé,“ prohlásí (zvedne přitom prst a další si přichystá, aby naznačil, že má celý arzenál dobrých argumentů), „jsem myslel, že hledáš příběh, který by nebyl tak temný jako Beechamův. V případě Hatchové však nejde jen o únosy, ale o zavražděná nemluvňata, vylupování hrobů, jehož jsme se mimochodem dopustili my sami, pro lásku boží“

„Pravda,“ namítnu, „ale“ Jenže k žádnému ‚ale’ nedostanu příležitost. Pan Moore jednoduše nenechá zaznít hlas rozumu. Vztyčí druhý prst a přednáší dál:

„Zadruhé, morální aspekt,“, tenhle výraz prostě miluje, „případu Hatchová je, pokud to vůbec jde, ještě znepokojivější než v té Beechamově věci.“

„To je pravda,“ skočím mu do řeči, „a právě proto“

„A konečně,“ zahřmí, „i kdyby ten příběh nebyl tak zatraceně děsivý a znepokojivý, ty, Stevie Taggerte, rozhodně nejsi osobou, která by ho měla vyprávět.“

Tenhle bod mě poněkud zaskočí. Ve skutečnosti mě sice ani nenapadlo, že bych snad měl ten příběh vyprávět sám, ale příliš se mi nezamlouvá tvrzení, že bych to udělat nemohl. Jako by tím chtěl pan Moore něco naznačit.

V naději, že jsem ho špatně pochopil, se otážu rovnou, co mi brání vyprávět strašlivý příběh Libby Hatchové, kdybych to snad chtěl učinit. K mému velkému zklamání pan Moore odvětí, že na to nemám potřebné vzdělání a zkušenosti. „Co si vůbec myslíš?“ říká, neboť jeho zásoby uražené pýchy se dosud nevyčerpaly. „Že napsat knihu je jako vypsat účtenku? Že vypravěčské umění není o nic složitější než prodávání tabáku?“

V tu chvíli mě mazavka na vedlejší židli vážně přestává bavit, dám mu však ještě poslední příležitost.

„Copak jste už zapomněl,“ zeptám se tiše, „že doktor Kreizler osobně dohlížel na mé vzdělání, když jsem k němu přišel bydlet?“

„Pár let neformální výuky,“ odfrkne si pan Slavný Žurnalista. „Nic, co by se dalo srovnávat s Harvardem.“

„No, opravte mě, jestli se mýlím,“ odseknu, „ale vzdělání z Harvardu zrovna moc nepomohlo dostat váš vzácný rukopis do světa.“ Nad tou jedovatostí přimhouří pan Moore oči do tenkých čárek. „Samozřejmě,“ pokračuji ve vtírání soli do rány, „já se nikdy nepřiklonil k alkoholu, což je pro pány ve vašem povolání zjevně základní požadavek. Ale řekl bych, že ve všem ostatním se vám pisálkům klidně vyrovnám.“ Na to označení položím trochu důraz, neboť patří k urážkám, na jaké je můj společník obzvlášť citlivý. Ale snažím se to nepřehnat. Moje poznámka nemá probodnout, pouze popíchnout, a to se jí zdaří: pan Moore několik vteřin neříká nic, a když konečně opět otevře ústa, vím, že z něho vypadne něco, co se přinejmenším vyrovná mé jízlivosti, nebo ji i překoná. Jako dva psi při zápasech pořádaných ve čtvrti, odkud pocházím, jsme štěkali, ňafali a odhadovali jeden druhého, a nyní přišel čas zaútočit na ucho.

„Zbabělost a pitomost newyorských nakladatelů a americké čtenářské veřejnosti vůbec nesouvisí s tím, že bych já byl snad neschopen ten příběh vyprávět,“ vypění pan Moore. „A pokud někdy přijde den, kdy se budu moci naučit něco o psaní, o Kreizlerově práci nebo, když na to přijde, vůbec o čemkoli jiném než o tabákových lístcích od tebe, Taggerte, s radostí si navléknu zástěru a budu celý týden pracovat za tvým pultem!“

Tady vám musím něco prozradit: pan Moore i já se vášnivě rádi sázíme. První velkou partii v karetní hře faro jsem pro ostatní děcka z ulice uspořádal, když mi bylo osm, a pan Moore vždycky patřil k lidem, kteří ochotně přispějí se svou troškou do mlýna v každé jen trochu zajímavé hře náhody. Vždyť právě sázení utvořilo počáteční základ našeho přátelství: přes všechnu jeho namyšlenou přezíravost jsem ochoten přiznat, že právě on mě naučil všechno, co vím o koňských dostizích. Takže když teď přijde s touhle poslední výzvou, nezasměju se, nepřejdu to pokrčením ramen, neudělám nic jiného, než že se mu podívám přímo do očí a prohlásím: „Přijímám.“

Sázku potvrdíme plivnutím, což jsem ho naučil já, a rukoudáním, což mě naučil on. A oba víme, že tím to končí. Vstane, naposledy potáhne z cigarety a řekne: „Dobrou noc, Stevie,“ skoro vlídně, jako by k našemu předchozímu rozhovoru vůbec nedošlo. Celá ta věc se nyní posunula na jinou rovinu: už nejde jen o něco, co by pan Moore nazval intelektuálním cvičením, je to sázka a další hovor by ji jenom znesvětil. Od této chvíle prostě budeme hrát tu hru, budeme se hnát k cíli a jeden z nás skončí jako vítěz a druhý jako poražený; a pravděpodobně se nebudeme vídat moc často nebo dokonce vůbec, dokud nezjistíme, jak to dopadlo.

Takže dnes v noci (a obávám se, že i mnoho dalších nocí) zůstanu sám se svými vzpomínkami na případ Hatchová: na lidi, kteří nám pomáhali a kteří hatili naše záměry, na přátele (a víc než přátele), které jsme během toho podniku ztratili, na podivná místa, kam nás vyšetřování zavedlo, a na Libby Hatchovou samotnou. A nestydím se přiznat, teď, když pan Moore odešel a já měl příležitost si to trochu promyslet, že většina jeho poznámek mířila přímo do černého: v mnohých ohledech je příběh Libby Hatchové hřůznější a znepokojivější než cokoli, na co jsme narazili při honu na zabijáka Johna Beechama. Za obvyklých okolností by mě husí kůže, která mi naskočila po těle, a chvění v duši, které mé vzpomínky ještě umocňují, možná dokonce vedly k tomu, abych se sázky vzdal.

Jenže pak se vrátí kašel: nečekaný, drsný, lomcující celým tělem a rozstřikující kapičky krve a bůhvíčeho ještě na stránku přede mnou. A zvláštní je, že si uvědomím, že právě ten kašel mě nutí pokračovat v psaní, bez ohledu na veškeré vnitřní obavy, které mnou zmítají. Doktor Kreizler mi prozradil, co ten kašel patrně znamená; nejsem si jistý, kolik let či dokonce měsíců na téhle zemi mi ještě zbývá. Takže ať se na mě Libby Hatchová klidně vrhne za to, že se pokouším vyprávět o jejích osudech. Ať ze mě její podivný, ubohý přízrak vysaje dech za to, co jsem se odvážil odhalit. Nejspíš mi tím prokáže službu, neboť spolu s kašlem bych se zbavil i vzpomínek

Jenže osud není nikdy takhle milosrdný, a Libby také nebude. Jediným místem, kde se bude vzpomínka na ni zjevovat, budou listy papíru přede mnou, které nejsou určeny ke knižnímu vydání, nýbrž ke splnění sázky. Potom je zanechám komukoli, kdo na ně po mé smrti náhodou narazí a bude se chtít začíst. Mohou tě vyděsit, milý čtenáři, a může ti připadat, že ten příběh je příliš nepřirozený, než aby se mohl skutečně udát. Toto slovo se během celého případu objevovalo velice často: nepřirozený. Ale moje paměť neselhává podobně jako moje plíce a jedno mi můžete věřit: pokud nás může příběh Libby Hatchové vůbec něco naučit, je to vědomí, že říše přírody zahrnuje všechny druhy toho, co společnost nazývá „nepřirozeným“ chováním; že ve skutečnosti, přesně jak vždycky říkal doktor Kreizler, nic pod sluncem není skutečně přirozené či nepřirozené.

KAPITOLA 2

Všechno to začalo škrábavým zvukem: tichým skřípěním bot na kamenné a cihlové fasádě domu doktora Kreizlera, Východní Sedmnáctá ulice číslo 283. Ten zvuk, povědomý každému chlapci, který prožil podobné dětství jako já, dolehl oknem do mého pokoje v neděli 20. června 1897 pozdě v noci: téměř na den před dvaadvaceti lety. Ležel jsem na své úzké posteli a bez valného úspěchu se pokoušel studovat. Tehdy byl večer rovněž plný vánků a vůní jara a příliš se koupal v měsíčním světle, než aby umožňoval vážné přemýšlení (nebo dokonce spánek). Jak se v New Yorku stává až příliš často, časné jaro bylo mokré a chladné a dávalo poměrně jasně najevo, že získáme stěží týden či dva snesitelného počasí, než propuknou vedra. Ta neděle, o níž mluvím, byla zpočátku deštivá, ale večer se začalo vyjasňovat a zdálo se, že nadchází začátek těch několika vzácných příjemných dnů. Takže pokud řeknete, že jsem ten šramot za oknem zaslechl částečně proto, že jsem jen čekal na výmluvu, která mi umožní vyrazit ven, nebudu to popírat; pravdou však rovněž je, že co se pamatuju, ať jsem se nacházel kdekoli, odmalička jsem si dával velký pozor na noční zvuky.

Můj pokoj v doktorově domě ležel ve třetím patře, dvě podlaží a půlku světa vzdálený od jeho nádherného salonu a jídelny a o dalších tři a půl metru výš než jeho majestátní, byť poněkud spartánská ložnice a přecpaná studovna ve druhém patře. V jednoduše uspořádaném nejvyšším poschodí s vikýřovými okny (které by většina lidí odepsala jako „pokoje pro služebnictvo“) měl Cyrus Montrose, který se se mnou dělil o práci doktorova řidiče a další domácí povinnosti, velkou ložnici vzadu, k níž přiléhala menší místnost využívaná jako skladiště. Můj pokoj v přední části nebyl zdaleka tak velký jako ten zadní, ovšem ani já tehdy nebyl zdaleka tak velký jako Cyrus, který měřil hodně přes metr osmdesát. Avšak i ta přední ložnice byla přepychová podle měřítek třináctiletého chlapce, který od narození postupně sdílel jednopokojový byt v zadním traktu činžovního domu s matkou a řadou jejích amantů, spal na chodnících či v uličkách, které nabízely pár hodin klidu (poté, co řečenou matku a její milence poprvé opustil ve třech letech a nadobro v osmi), a pak se rval o životní prostor v cele nehostinného domu na ostrově Randalls Island, který dozorci posměšně nazývali „kasárnami“ a oficiálně nesl jméno Chlapecký útulek.

Když už mluvíme o tom příšerném místě, rád bych rovnou uvedl na pravou míru jednu věc, neboť ta osvětlí spoustu dalších událostí v průběhu vyprávění. Někteří z vás se možná dočetli v novinách, že jsem přizabil dozorce, který se mě pokusil znásilnit, když mě do toho pasťáku zavřeli; a nemyslete si, že nemám srdce, když říkám, že si v mnoha ohledech dosud přeju, abych ho byl zabil, neboť to samé provedl i dalším chlapcům, a jsem si jistý, že když můj případ zametli pod koberec a on se vrátil do práce, vesele v tom pokračoval. Možná to zní zatrpkle, nevím; nerad bych se domníval, že jsem zatrpklý člověk. Ale uvědomuji si, že věci, které mě doháněly k zuřivosti jako chlapce, mě rozčilují i po všech těch letech. Takže pokud se bude zdát, že některá fakta, která na těchto stránkám musím sdělit, neodrážejí žádné zjemnění věkem, je to pouze proto, že jsem nikdy neshledal, že by život a vzpomínky reagovaly na plynutí času stejně jako tabák.

V nejvyšším podlaží domu doktora Kreizlera se už pak nacházel pouze jeden pokoj, ačkoli pro všechny praktické účely domácnosti ta místnost dávno přestala existovat. Od Cyrovy a mé ložnice ji dělila krátká chodbička a obvykle v ní sídlila hospodyně; avšak už celý rok ji neobývala živá duše. Říkám „živá duše“, neboť v pokoji stále zůstávalo pár smutných drobností a ještě smutnější vzpomínka na Mary Palmerovou, jejíž smrt během řešení Beechamova případu zlomila doktorovi srdce. Od té doby nám v domě sloužila řada kuchařek a služebných, které přicházely před snídaní a odcházely po večeři; některé schopné, jiné naprosto nemožné, ale ani Cyrus, ani já jsme si na to rychlé střídání nikdy nestěžovali, neboť jsme neměli o nic větší zájem než doktor přijmout někoho nastálo. Rozumějte, oba dva, ačkoli pochopitelně zcela jiným způsobem než doktor, jsme Mary taky milovali

Nicméně asi tak v jedenáct v noci onoho 20. června jsem ležel ve svém pokoji a pokoušel se číst nějaké úlohy, které mi doktor Kreizler ten týden zadal, početní úkoly a dějepisné články, když jsem zaslechl, jak se dole zavírají dveře. Celé moje tělo se napjalo, jako to dělalo vždycky a dělá to dosud, když v noci nečekaně zaslechnu klapnutí dveří; pak jsem však při pečlivém poslechu rozeznal těžké kroky stoupající po modrozeleném perském koberci na schodišti. Uvolnil jsem se: Cyrovu chůzi bych poznal kdekoli stejně jako hluboké oddechování a tiché pobrukování, které ji vždy doprovázelo. Dopadl jsem zpět na záda a přidržel si knihu na délku paže před sebou, dobře jsem věděl, že můj přítel brzy strčí dovnitř svou velkou černou hlavu, aby se zeptal, jak se mi daří, a očekával jsem jeho příchod.

„Všude klid, Stevie?“ zeptal se, když dorazil k mému pokoji, svým hlubokým bručivým hlasem, který byl zároveň silný a vlídný.

Přikývl jsem a pak jsem se na něho podíval. „Myslím, že zůstane přes noc v Institutu.“

Cyrus mi pokývnutí oplatil. „To bude na dlouhou dobu poslední noc. Chce co nejlépe využít času, který mu zbývá“ Rozhostilo se ustarané ticho a potom Cyrus zazíval. „Neponocuj moc dlouho, chce, abys ho ráno vyzvedl. Přijel jsem zpátky bryčkou, takže si ráno vezmi kolesku, ať si jeden z koní odpočine.“

„Dobře.“

Pak jsem zaslechl, jak ty těžké kroky míří do zadní části domu, a vzápětí se zavřely dveře Cyrova pokoje. Odložil jsem knihu a rozhlédl se kolem sebe prázdným pohledem, nejdřív po jednoduché modrobíle pruhované tapetě na stěnách, pak z malého vikýřového okna u paty mého lůžka, odkud jsem měl výhled na šustící vrcholky listnatých stromů ve Stuyvesant Parku přes ulici.

Tenkrát mi nedávalo o nic větší smysl než dnes, jak může život vršit potíže na člověka, který si je nezaslouží, zatímco některé z největších lumpů a mizerů na světě nechává protancovat dlouhou bezstarostnou existencí. V tu chvíli jsem viděl doktora tak jasně, jako bych stál vedle něho v Institutu (mluvím o Kreizlerově institutu pro děti ve Východní Broadwayi): už před nějakou dobou se ujistil, že všichni jeho svěřenci jsou bezpečně v postelích, a nočnímu personálu vydal noční příkazy ohledně nových přírůstků či problematických případů, a nyní sedí u velkého sekretáře ve své ordinaci a propracovává se horou papírů, částečně z nutnosti a částečně proto, aby se vyhnul myšlence, že možná všechno končí. Sedí tam skloněný v záři zelenozlaté lampy od Tiffanyho, popotahuje se za knírek a malou bradku a občas si promne churavou levou paži, která jako by ho v noci vždycky trápila víc než kdy jindy. Ale patrně potrvá mnoho hodin, než se v těch pronikavých černých očích začne zračit únava, a jestli se mu podaří vůbec usnout, dojde k tomu, pouze když složí hlavu s dlouhými černými vlasy na listiny před sebou a upadne do přerývané dřímoty.

Víte, pro doktora to byl rok plný tragédií a bojů, které začaly, jak už jsem řekl, smrtí jediné ženy, kterou kdy skutečně miloval, a vyvrcholily nedávnou nevysvětlitelnou sebevraždou jednoho z jeho mladých chovanců v Institutu. Po tom incidentu následovalo vyšetřování ohledně všeobecného stavu věcí v Institutu, které skončilo soudním příkazem. Po šedesát dní nebude mít doktor do Institutu přístup, zatímco policie bude záležitost prošetřovat, a těch šedesát dní mělo začít nazítří ráno, ale k tomuhle všemu se podrobněji vrátím později.

Právě když jsem tam tak ležel a v duchu probíral doktorovy problémy, zaslechl jsem za oknem tiché škrábání, o němž jsem se zmiňoval. Jak říkám, ten zvuk jsem okamžitě poznal, mé vlastní nohy ho vydávaly až příliš často, než aby mi mohl zůstat neznámý. Srdce se mi rozbušilo rychleji, částečně nervozitou, ale spíše vzrušením, a na chvilku mě napadlo zaskočit pro Cyra; jenomže pak mě rychlá série amatérských uklouznutí na výstupcích ve stěně přesvědčila, že mě nečeká návštěva nikoho, s kým bych si neporadil. A tak jsem pouze odhodil knihu, potichu se proplížil k oknu a vykoukl přes parapet ven.

Někdy se musím usmát při vzpomínce na ty dny, a ještě spíše noci, když si uvědomím, kolik času jsme trávili plížením po střechách a lezením do oken jiných lidí a zase ven, zatímco většina města tvrdě spala. Pro mě samotného to samozřejmě nebyla činnost nijak překvapivá ani nová: moje matka mě nutila vloupávat se do cizích domů a vybírat z nich věci, které by se daly zpeněžit, od chvíle, co jsem se naučil chodit. Ale představa doktorových mladých přátel z dobré společnosti, jak se pokoušejí vypáčit okenice a protáhnout se dovnitř jako spolek nějakých elegantních lupičů, no, ta mi připadala a dosud připadá zábavná. A nic u mě nevyvolalo větší úsměv než pohled, který se mi naskytl tu noc:

Byla to slečna Sara Howardová, která právě porušovala veškerá přikázání stanovená v bibli domovních lupičů, pokud kdy něco takového existovalo, a klela přitom jako námořník. Měla na sobě svůj obvyklý denní oděv, jednoduché tmavé šaty bez zbytečného množství nepraktického, byť moderního spodního prádla. Přestože šlo o pohodlný úbor, dělalo jí velké problémy udržet se okapové roury a vystupujících nárožních kamenů domu a jenom malinko chybělo, aby se zřítila do doktorova předního dvora a zpřerážela si pravděpodobně každičkou kost v těle. Vlasy měla původně nejspíš stažené do pevného uzlu, ten však povoloval podobně jako všechno ostatní na její osobě a její hezká, i když trochu fádní tvář byla uhřátá a zračilo se v ní rozhořčení.

„Máte štěstí, že nejsem policajt, slečno Howardová,“ řekl jsem a vylezl na parapet. To ji přimělo rychle obrátit hlavu a v zelených očích jí zajiskřilo tak, že by jim to mohl závidět každý smaragd. „Ještě před snídaní by vás měli v Oktagonu.“ Oktagon byla hrozivá stavba s kupolovitou střechou a dvěma přiléhajícími křídly na ostrově Blackwells Island uprostřed East River, v níž sídlila nechvalně proslulá městská ženská věznice a blázinec.

Slečna Howardová se jenom zamračila a kývla ke svým nohám. „To ty zatracené boty,“ prohlásila, a když jsem se na ně podíval, pochopil jsem, co má za problém: místo aby si vzala rozumné lehké šlapky či tenké střevíce, v nichž by se mohla prsty u nohou zachytit štěrbin v maltě, obula si jako začátečník těžké okované horolezecké boty. Nebyly nepodobné těm, které používal ke zlézání stěn vrah John Beecham, a usoudil jsem, že odtud ten nápad taky získala.

„S těmahle byste potřebovala lano a horolezeckou výstroj,“ řekl jsem, pravou rukou jsem se přidržel okenního rámu a levou k ní natáhl. „Uvědomte si, že Beecham lezl po hladkých cihlových zdech. A,“ dodal jsem s úsměvem, když jsem ji vytahoval k sobě na parapet, „věděl, co dělá.“

Usadila se, popadla dech a úkosem se po mně podívala. „To byla rána pod pás, Stevie,“ zavrčela, ale pak se její podrážděný výraz proměnil v pobavený, jako se její výrazy a nálady měnily vždycky: nečekaně a střelhbitě. Oplatila mi úsměv. „Nemáš náhodou cigaretu?“

„Má pes blechy?“ opáčil jsem, sáhl do pokoje pro balíček a podal jí retko. Pak jsem vylovil jedno pro sebe, škrtl zápalkou o zárubeň okna a oběma nám připálil. „Na Broadwayi musí být život pěkně nudný.“

„Právě naopak,“ řekla, vyfoukla kouř směrem k parku a z vaku, který měla zavěšený na krku, vytáhla trochu konvenčnější obutí. „Myslím, že jsem konečně získala případ, který se netýká ani nevěrného manžela, ani bohatého spratka, co se chytil špatné společnosti.“

Tady je třeba pár slov na vysvětlenou: po Beechamově případu se všichni členové našeho malého vyšetřovacího týmu až na slečnu Howardovou vrátili ke svým obvyklým zaměstnáním. Pan Moore dostal zpátky svou starou práci, policejní zpravodajství pro Timesy, ačkoli se s nadřízenými dostával do stejně zuřivých sporů jako dříve. Lucius a Marcus Isaacsonovi se mezitím vrátili zpět na policejní ředitelství města New York, kde poté, co je komisař Roosevelt povýšil, byli ihned sesazeni zpátky do hodnosti detektivních seržantů, jakmile pan Roosevelt odjel do Washingtonu, aby se stal náměstkem ministra námořnictva, a newyorské policejní ředitelství se vrátilo do vyjetých kolejí. Doktor Kreizler se začal opět věnovat Institutu a své práci soudního znalce v kriminálních případech a já s Cyrem jsme se znovu ujali vedení doktorovy domácnosti. Slečna Howardová však nedokázala čelit představě, že by měla zase dělat jenom sekretářku, byť na policejním ředitelství. A tak si pronajala naši bývalou centrálu v čísle 808 na Broadwayi a založila vlastní soukromou detektivní kancelář. Své zákazníky omezila na ženy, pro něž bylo v té době velmi obtížné zajistit si podobné služby (ne že by to dnes bylo o mnoho snazší). Problém vězel v tom, jak právě řekla, že jediné dámy, které si mohly dovolit ji najmout, byly obvykle kvočny z lepších čtvrtí, které chtěly vědět, zda je manžel podvádí (odpověď obvykle zněla ano) nebo co provádějí zkažení dědicové rodinného jmění ve svém volném čase. Za celý rok činnost slečny Howardové nezahrnovala jediný zajímavý případ vraždy či alespoň nějaké pěkné nechutné vydírání, a myslím, že detektivní praxí začínala být trochu zklamaná. Dnes však výraz v její tváři potvrzoval oznámení, že možná narazila na něco skutečně zvláštního.

„No,“ řekl jsem, „jestli je to tak důležité, mohla jste zkusit hlavní vchod. Ušetřilo by vám to dost času. A taky byste tolik neriskovala, že si zlámete vaz.“

Tedy, kdyby podobným tónem mluvil se Sarou Howardovou dospělý muž, vytasila by nejspíš derringer, který měla neustále ukrytý někde v oblečení, a umístila ho nebezpečně blízko k jeho nosu; ale se mnou vždycky jednala jinak, pravděpodobně proto, že jsem byl o tolik mladší, a mohli jsme spolu mluvit na rovinu. „Já vím,“ připustila a trochu se zasmála sama sobě, zatímco si sundavala ty okované botky, strkala je do vaku a nasazovala si rozumnější obuv. „Jenom mě napadlo, že by se mi trénink mohl hodit. Zjistila jsem, že když chce člověk chytat zločince, musí se sám chovat trochu jako zločinec.“

„Svatá pravda.“

Slečna Howardová si zašněrovala tkaničky, uhasila cigaretu o rám okna a tabák z nedopalku pustila po větru. Pak zbytek papírku sežmoulala do pevné malé kuličky a cvrnkla do ní. „Předpokládám, že doktor Kreizler tady není, že ne, Stevie?“

„Kdepak,“ ujistil jsem ji. „Je dole v Institutu. Zítra ráno odtamtud musí odejít.“

„Ano, já vím.“ Slečna Howardová sklonila hlavu v gestu upřímného soucitu a žalu. „Určitě ho to zdrtilo,“ dodala tiše.

„Kdyby jen to. Je na tom skoro stejně zle jako Však víte kdy.“

„Ano“ V zelených očích se objevil vzdálený výraz a obrátily se k parku; pak se slečna Howardová prudce otřásla. „No, když je doktor pryč, ty a Cyrus byste mi mohli pomoci. Jestli budete chtít.“

„Kam jedeme?“

„Do bytu pana Moorea,“ řekla a svázala si uvolněné vlasy do obvyklého uzlu. „Nereaguje na zvonění. A nezvedá telefon.“

„Tak to asi není doma. Znáte pana Moorea, měla byste vyrazit do Tenderloinu a prohlédnout tamější hráčská doupata. Babička mu umřela teprve před šesti měsíci, takže snad ještě nemohl prohrát celé své dědictví.“

Slečna Howardová zavrtěla hlavou. „Vrátný v jeho domě tvrdí, že se John vrátil asi před hodinou. S mladou dámou. A pak už neodešli.“ Ve tváři se jí mihl drobný zlomyslný úsměv. „Rozhodně je doma, akorát nechce, aby ho někdo vyrušoval. Ty nás ale dostaneš dovnitř.“

Na zlomek vteřiny jsem pomyslel na doktora a na to, jak usilovně se snažil odvrátit mě od mého celoživotního sklonu zaplétat se do podniků podobných tomu, jaký slečna Howardová momentálně navrhovala; ale jak říkám, váhání bylo jen kratičké. „Cyrus se právě vrátil,“ řekl jsem a opětoval její úsměv. „Určitě bude pro, poslední dobou je v tomhle domě veselo jako v márnici. Trocha zábavy nám jenom prospěje.“

Úsměv v její tváři se rozšířil. „Výborně! Věděla jsem, že mám pro tu práci správného člověka.“

Přikývl jsem. „Jo,“ dodal jsem, zatímco jsem se pozadu sunul hlouběji do místnosti. „Akorát boty jste měla špatné.“

Slečna Howardová se opět zasmála a ohnala se po mně, než jsme společně vyrazili zburcovat Cyra.

Nemýlil jsem se v odhadu, že po roce samých nedobrých událostí v domě na Sedmnácté ulici bude Cyrus ochotný zúčastnit se něčeho neobvyklejšího. Za pár vteřin se převlékl zpět do lehkého tvídového obleku, naškrobené košile a vázanky; a když jsme mířili k hlavním dveřím, nasadil si na hlavu svou oblíbenou buřinku. Oba jsme poslouchali, zatímco slečna Howardová vysvětlovala, jak je naléhavé, abychom dostali pana Moorea do čísla 808 na Broadwayi, kde na její návrat čeká dáma ve velkých nesnázích. Záležitost, sdělila nám slečna Howardová, „má nejenom rysy zločinu, ale docela dobře může mít i mezinárodní důsledky“. Víc nám v tu chvíli prozradit nechtěla a ani já, ani Cyrus jsme nic víc vědět nepotřebovali, toužili jsme po nějaké akci a ze zkušenosti jsme věděli, že s takovouhle průvodkyní se nám jí dostane. Zdlouhavá vysvětlování mohou počkat. Proletěli jsme halou do dvora obehnaného kovaným plotem a Cyrus, vždy obezřetný, se zdržel jen tak dlouho, aby se ujistil, že je dům bezpečně zajištěn. Pak jsme se vydali po úzké cestičce k bráně, na chodníku zamířili po Sedmnácté ulici na západ a na Třetí avenue se obrátili k severu.

Nemělo smysl ani zapřahat koně do bryčky v malé stáji ve vedlejším vchodě, ani marnit čas snahou chytit drožku, neboť k číslu 34 Gramercy Park, kde si pan Moore koupil začátkem roku po smrti své babičky byt, to bylo jen čtyři a půl bloku chůze. Zatímco jsme se pod pouličními lampami lemujícími Třetí avenue posouvali zpod jednoho kužele světla ke druhému, míjeli prosté dvou či třípatrové stavby a občas procházeli pod stříškami u hokynářství či zelinářství, které pokrývaly celou šířku chodníku, slečna Howardová se zprava zavěsila do Cyra, zleva do mě a začala komentovat drobné útržky nočního dění, které jsme cestou spatřili, očividně se pokoušela hovorem o ničem ovládnout své vzrušení. Cyrus a já jsme odpovídali jen stručně a zanedlouho jsme zahnuli na Dvacátou ulici a zastavili se před hnědou pískovcovou masou čísla 34 na Gramercy Park; čtvercová arkýřová a věžičková okna několika bytů byla stále ozářena plynovým či elektrickým světlem. Šlo o jeden z nejstarších bytových domů ve městě a také o jeden z prvních toho typu, jemuž se říkalo „kooperativní“, to znamenalo ve společném vlastnictví všech nájemníků. Po náhlé smrti své babičky pan Moore chvíli zvažoval, že se přestěhuje do jednoho z těch moderních bytových domů nahoře ve městě, jako byl například luxusní činžák Dakota, ale myslím, že nakonec nedokázal čelit představě, že by se měl odstěhovat tak daleko od míst svého dětství. Poté, co ztratil druhého z jediných dvou členů své rodiny, kterým byl kdy blízký (první z nich, jeho bratr, se utopil už před mnoha lety, když opilý a nadopovaný morfiem přepadl přes palubu říčního člunu), se pán Moore usilovně snažil udržet si babiččin dům na Washington Square, jenže ona ve své poslední vůli uvedla, že dům má být prodán a výtěžek rozdělen mezi její rozhádané aristokratické dědice. Pana Moorea samo o sobě pořádně zaskočilo, když se tak ocitl nenadále a úplně sám, natož aby se ještě stěhoval do zcela neznámých končin: nakonec se tedy vrátil na Gramercy Park, do míst, kde vyrůstal a kde získal první školu v temnějších stránkách života, když se vydával za zábavou na východ do mnohem méně vznešené čtvrti Gashouse District.

Když jsme začali stoupat po schodišti k hnědým mramorovým sloupům lemujícím vchodové dveře vykládané barevným sklem, pečlivě jsem sledoval stinnou plochu plnou stromů, keřů a cestiček, dva bloky širokou a jeden blok dlouhou, Gramercy Park, rozkládající se za námi. Ach jistě, obklopovaly ho sice domy boháčů a soukromé kluby, jako třeba vyhlášený podnik Hráči, a táhl se kolem něho skoro dva metry vysoký plot z tepaného železa, ale každý jen trochu schopný lump z Gashouse by si s tím plotem rychle poradil a mohl park snadno využít jako úkryt, z něhož se lze vrhnout na nic netušící kolemjdoucí. Teprve když jsem zahlédl policistu na obchůzce, připadalo mi bezpečné odvrátit se od té ztemnělé plochy a připojit se k Cyrovi a slečně Howardové u dveří.

V tuto hodinu byly pečlivě zamčené, ale v rámu se nacházelo malé tlačítko elektrického zvonku. Slečna Howardová je stiskla a zaslechli jsme, jak se někde uvnitř rozezněl zvonek. Brzy jsem už za barevným sklem rozeznal obrys nevysoké postavy a za dalších pár vteřin proti nám stál stařičký pán v pruhované vestě a černých kalhotách, který vypadal, jako by ho někdo měl pohřbít už dobře před deseti lety. Při pohledu na nás se mu ve vrásčité tváři objevil kyselý výraz.

„Skutečně, slečno Howardová, tohle je nanejvýš nevhodné,“ brumlal chraptivým, pískavým hlasem. „Skutečně nevhodné. Pokud pan Moore neotvírá dveře, tak jsem si jist“

„To je v pořádku, Stevensone,“ opáčila slečna Howardová ledovým tónem. „Hovořila jsem s panem Moorem po telefonu a on mě požádal, abych i s přáteli přišla nahoru. Očividně vznikl nějaký problém se zvonkem. Sdělil mi, kde má uložený náhradní klíč, pro případ, že by se ty potíže opakovaly.“

Ta stará mrtvola si mě a Cyra změřila dlouhým pohrdavým pohledem. „Opravdu?“ zamumlala. „No, odpovědnost rozhodně nepadá na mě, jestli je v tom něco nekalého. Je to nanejvýš nevhodné, ale“ Vrátný se obrátil k výtahu za sebou. „Asi byste tedy měli jít dovnitř.“

Vydali jsme se za ním a on nám otevřel nejprve vnější dřevěné dveře a pak vnitřní kovovou klec přeplácaného výtahu. Usadil jsem se na sametem vykládané lavičce v té malé krabici, jen abych vrátného naštval (úspěšně) a zkoumavě si prohlédl všechen ten naleštěný mahagon a mosaz kolem. Přitom mě napadlo, jaká ubohá duše asi musí trávit půlku svého života snahou udržet to tak dokonale nablýskané. Pokud to patřilo k povinnostem staříka před námi, připustil jsem, že má pro své mrzoutství dobrý důvod. Vrátný za námi dřevěné dveře i klec opět zavřel, pak si navlékl pár obnošených flekatých kožených rukavic a prudce škubl za naolejovaný kabel zdviže, který procházel podlahou a v rohu i stropem kabinky, aby se celá věc dala do pohybu. Začali jsme pomalu stoupat ke čtvrtému poschodí, kde pan Moore obýval byt obrácený k parku na severní straně budovy.

Jakmile se klec i dveře opět otevřely, vydali jsme se s Cyrem za slečnou Howardovou po béžově vymalované chodbě, kterou tu a tam přerušovaly další naleštěné dřevěné dveře. U dveří pana Moorea slečna Howardová zaklepala a předstírala, že čeká, až pan Moore otevře. Pak se obrátila k vrátnému, který nás nepřestával bedlivě sledovat, a řekla: „Už je pozdě, Stevensone. Nesmíme vás zdržovat.“

Vrátný váhavě přikývl, zavřel za sebou dveře výtahu a vrátil se dolů.

Jakmile zmizel, slečna Howardová přiložila ke dveřím ucho a pak se na mě podívala; v zelených očích jí blýskalo. „Dobrá, Stevie,“ zašeptala. „Je to na tobě.“

Ačkoli od té doby, co jsem se před dvěma lety nastěhoval k doktoru Kreizlerovi, jsem byl už napravený, pořád jsem s sebou nosil nástroje své bývalé profese, neboť se příležitostně mohly hodit. Mezi ně patřila i malá souprava šperháků, s nimiž jsem se rychle vypořádal s poměrně jednoduchým zámkem na dveřích pana Moorea. Ty se s tichým cvaknutím pootevřely a slečna Howardová se rozzářila radostí.

„Tohle mě opravdu musíš někdy naučit,“ zamumlala, popleskala mě tiše po zádech a strčila do dveří. „Jdeme.“

Pan Moore si zařídil svůj byt tolika kusy babiččina nábytku, kolik mu jich jeho rodina dovolila odvézt, a také několika pěknými anglickými kousky ve venkovském stylu, které mu pomohl vybrat doktor Kreizler. Byt tedy vypadal, jako by měl rozdvojenou osobnost, v některých místech působil jako obydlí staré dámy a v jiných jako strohé staromládenecké sídlo. Celkem ho tvořilo sedm místností uspořádaných ve zmateném pořádku, který by v obyčejném domě nedával valný smysl. Když naše tiché malé procesí procházelo tmavou hlavní halou, snažili jsme se nesestoupit z běhounu a při chůzi jsme brzy začali narážet na nejrůznější součásti pánského i dámského oblečení. Slečna Howardová se při tom pohledu zamračila a její chmury se ještě prohloubily, když jsme se přiblížili ke dveřím ložnice a zevnitř k nám dolehlo chichotání a výkřiky. Slečna Howardová právě sevřela jednu ruku v pěst a chystala se důkladně zabušit, když se dveře náhle otevřely a zevnitř vypadla žena.

A byla to, což dnes mohu ocenit ještě lépe než tenkrát, žena. Dlouhé zlaté vlasy jí visely až k pasu a zahalená byla pouze v přikrývce, kterou si jednou rukou přidržovala na boku, takže jsme měli dobrý výhled na nohy začínající párem útlých kotníků a zdánlivě končící až někde u stropu, a v tom domě byly pořádně vysoké stropy, to si pište. Jak vycházela ze dveří, stále se chichotala, a pan Moore na ni z pokoje volal, aby se vrátila.

„Já přijdu, Johne, přijdu,“ zazpívala melodickým hlasem skrze ostře červené rty. „Ale dej mi chviličku.“ Zavřela za sebou dveře, obrátila se směrem ke koupelně, která se nacházela na konci haly, a spatřila nás.

Neřekla vůbec nic, jen se na nás trochu zmateně usmála. Slečna Howardová její úsměv opětovala, přestože jsem viděl, že ji to stojí velké úsilí, a pak si přitiskla prst na rty, aby jí naznačila, že má být zticha. Žena to gesto napodobila, ještě jednou se zachichotala, byla očividně opilá, a bez jakéhokoli dalšího slova na vysvětlenou, které by od nás snad mohla žádat, pokračovala směrem do koupelny. V tu chvíli se slečna Howardová usmála mnohem upřímněji, a také trochu škodolibě, a otevřela dveře ložnice.

Tlumené světlo z haly nám neskýtalo pohled na nic víc než na horu pokrývek na velmi rozlehlé posteli, ačkoli bylo jasné, že pod těmi zmuchlanými přikrývkami se někde nachází lidská bytost. Cyrus a já jsme zůstali u dveří, ale slečna Howardová se vydala rovnou k lůžku a tam se zastavila, jako by na něco čekala. Zanedlouho se osoba pod přikrývkami začala pohybovat a vzápětí se vynořila horní část nahého těla pana Moorea; krátké vlasy měl rozcuchané, ve tváři blažený výraz. Se zavřenýma očima se trochu dětským pohybem natáhl a objal slečnu Howardovou kolem pasu. Nevypadala, že by ji to moc potěšilo, ale ani se nehnula, a když pan Moore ucítil látku jejích šatů, zamumlal: „Ne, ne, Lily, ty se nesmíš obléknout, ty nemůžeš odejít, tahle noc nesmí nikdy skončit“

To vyvolalo tasení derringeru. Do dnešního dne jsem nepřišel na to, kde ho slečna Howardová vlastně nosila, že nikdy nebyl vidět, a přesto ho měla pořád po ruce; nyní se nicméně rychlostí blesku objevil před zavřenýma očima a usměvavou tváří pana Moorea. Když zbraň odjistila, úsměv rázem zmizel a oči se otevřely.

„Myslím, Johne,“ řekla klidně slečna Howardová, „že bych ti přes ty přikrývky dokázala ustřelit obě varlata jedinou střelou, takže ti doporučuju, abys mě pustil.“

Pan Moore od ní s výkřikem odskočil a pak se celý přikrčil pod deku jako kluk, kterého právě přistihli při onanii.

„Saro!“ zakřičel napůl vyděšeně a napůl rozzuřeně. „Co tady u všech čertů děláš? A jak ses dostala dovnitř?“

„Dveřmi,“ opáčila slečna Howardová prostě a nechala derringer opět zmizet v záhybech svých šatů.

„Dveřmi?“ zahřměl pan Moore. „Ale dveře jsou zamčené, jsem si jistý, že jsem je“ Když pan Moore pohlédl ke dveřím, všiml si nejprve Cyra a pak i mě, a ten pohled mu stačil. „Stevie! Už chápu!“ Pan Moore si přihladil vlasy a pokusil se trochu sebrat. Pak vstal, stále zahalený v pokrývce, a postavil se tak zpříma, jak jen dokázal. „Myslel bych si, Taggerte, že ti pouta mužské cti zabrání podílet se na tak hanebném plánu. A co jste provedli s Lily?“

„Je v koupelně,“ odpověděla slečna Howardová. „Nevypadala vůbec zklamaně nad tím, že nás vidí. Nejspíš ztrácíš své kouzlo, Johne.“

Pan Moore se pouze zamračil a opět pohlédl ke dveřím. „Budu se obracet pouze na vás, Cyre. Jelikož vás znám jako morálně pevného člověka, soudím, že pro svou přítomnost zde máte dobrý důvod.“

Cyrus přikývl s tím svým nepatrně shovívavým úsměvem, který, se mu ve tváři objevoval často, když mluvil s panem Moorem. „Slečna Howardová říká, že takový důvod existuje, pane,“ odpověděl. „To mi stačí. Na podrobnosti byste se měl zeptat jí.“

„A pokud si nepřeju s ní hovořit?“ zabručel pan Moore.

„Pak se obávám, pane, že bude trvat dlouho, než se vám dostane vysvětlení.“

Když pan Moore pochopil, že mu nic jiného nezbývá, zarazil se, pokrčil rameny a pak sebou opět plácl na postel. „Dobrá, Saro. Pověz mi, co tak strašně bezodkladného tě dohnalo až ke vloupání. A proboha tě prosím, Stevie, dej mi cigaretu.“

Zatímco jsem zapaloval retko a podával je panu Mooreovi, slečna Howardová rázovala po ložnici. „Mám případ, Johne.“

Pan Moore zhluboka vydechl dým. „Báječné. Chceš první stránku, nebo bude vnitřek listu stačit?“

„Ne, Johne,“ opáčila slečna Howardová vážně. „Myslím, že je to opravdové. A myslím, že je to něco velkého.“

Její tón připravil pana Moorea o velkou část jízlivosti. „Tak o co jde?“

„Dnes večer za mnou do čísla 808 přišla jistá žena. Seňora Isabella Linaresová. Říká ti to něco?“

Pan Moore si promnul čelo. „Ne. A nevím, proč by mělo. No tak, Saro, přestaň s hádankami. Co je ta ženská zač?“

„Její manžel,“ opáčila slečna Howardová, „je seňor Narciso Linares. Tohle už ti něco říká?“

Pan Moore pomalu vzhlédl a jeho náhlé zaujetí slečnu Howardovou zjevně potěšilo. „Není to Zastává nějaké místo na španělském konzulátu, ne?“

„Přesně řečeno je soukromým tajemníkem španělského konzula.“

„Dobrá. Tak co dělá jeho žena v čísle 808?“

Slečna Howardová začala energicky přecházet po místnosti. „Má čtrnáctiměsíční dcerku. Nebo aspoň měla. Dítě bylo uneseno. Před třemi dny.“

Pan Moore se zatvářil skepticky. „Saro, mluvíme tady o dceři soukromého tajemníka konzula španělského impéria v New Yorku. Toho španělského impéria, které pan tiskový magnát William Randolph Hearst, náš přítel na Ministerstvu námořnictva“, tím myslel pana Roosevelta, „někteří z mých šéfů, někteří z našich ekonomických vůdců a velká část obyvatelstva této země už celá léta otevřeně urážejí a pokoušejí se je vyprovokovat k válce. To si skutečně myslíš, že kdyby bylo v New Yorku uneseno takové dítě, dotyčné španělské impérium by nevytěžilo maximum z příležitosti vykřičet to do světa a označit všechny své americké kritiky za barbary? Dobře víš, že stačilo i méně, aby propukly války nebo aby se jim zabránilo.“

„Přesně v tom to vězí, Johne.“ Slečna Howardová začala znovu mluvit a já s Cyrem jsme přistoupili blíž, zaujatí tím, co říkala, a v obavách, aby nám něco neuniklo. „Člověk by si myslel, že představitelé Španělska zareagují takto, že? Ale vůbec ne. Seňora Linaresová tvrdí, že k únosu došlo, když se jednou večer procházela sama s dítětem v Central Parku. Neviděla toho únosce, přistoupil k ní zezadu a něčím ji udeřil do hlavy. Když však po návratu domů oznámila manželovi, co se stalo, zachoval se podivně, mimořádně podivně. Neprojevil skoro žádné obavy o manželku a ještě méně o dcerku. Nakázal jí, že nesmí nikomu povědět, k čemu došlo, že počkají na žádost o výkupné, a když žádná nepřijde, bude to znamenat, že dítě unesl a zabil nějaký šílenec.“

Pan Moore pokrčil rameny. „Takové věci se stávají, Saro.“

„Ale on se ani nepokusil jít na policii! Uplynul celý den, žádná žádost o výkupné nepřišla a seňora Linaresová se nakonec rozhodla, že pokud se na úřady neobrátí její manžel, udělá to sama.“ Slečna Howardová se odmlčela a trochu si zamnula ruce. „Ztloukl ji, Johne. Brutálně. Měl bys ji vidět, ale ty ji vlastně uvidíš. Nevěděla, co má dělat, manžel jí vyhrožoval, že ji potrestá ještě hůř, když zkusí jenom naznačit, že by chtěla jít na policii. Nakonec se svěřila své přítelkyni z francouzského konzulátu, ženě, které jsem před pár měsíci pomohla s nějakým drobným manželským problémem. Ta Francouzka jí pověděla o mně. Seňora na nás čeká. Musíš si s ní promluvit“

„Počkej, počkej,“ zarazil ji pan Moore a zvedl ruku s cigaretou v zoufalém pokusu zachránit svou noc plnou rozkoší. „Na pár věcí tu zapomínáš. Zaprvé, tito lidé patří k diplomatickému sboru. Platí pro ně jiné zákony. Nevím přesně jaké, pokud jde o takový případ, ale rozhodně jsou jiné. Zadruhé, když to tenhle Linares vyšetřovat nechce, kdo jsme my, abychom“

Pan Moore se zarazil, když se za mnou a Cyrem nečekaně objevila ta žena, s níž byl před pár minutami v posteli. Očividně si v hale posbírala své svršky, neboť byla úplně oblečená a připravená k odchodu.

„Promiň, Johne,“ řekla tiše. „Nebyla jsem si jistá, co ti tito lidé chtějí, ale zdá se to být důležité, takže jsem si řekla, že radši půjdu. Vyprovázet mě nemusíš.“

Obrátila se k odchodu a pan Moore náhle vypadal, jako by si pár vteřin poseděl v elektrickém křesle. Zoufalým hlasem vykřikl „Ne!“, opět kolem sebe omotal pokrývku a vyrazil ke dveřím ložnice. „Ne, Lily, počkej!“

„Zavolej mi zítra do divadla,“ křikla žena od hlavních dveří. „Ráda bych si to někdy zopakovala.“ A s těmi slovy zmizela.

Pan Moore se přiloudal ke slečně Howardové a vrhl po ní pohled, který by se dal nejlépe popsat jako rozhořčený. „Ty, Saro Howardová, jsi právě zničila něco, co bylo na nejlepší cestě stát se jednou ze tří nejúžasnějších nocí mého života!“

Slečna Howardová se jenom pousmála. „Nebudu se ptát na ty ostatní dvě. Je mi to opravdu líto, Johne, ale situace je zoufalá.“

„Pro tvé vlastní dobro doufám, že je to pravda.“

„Ach ano, to mi můžeš věřit. A to nejlepší jsi ještě neslyšel.“

„Oh. Vážně?“

„Seňora Linaresová za mnou přišla v hluboké tajnosti, po obvyklých pracovních hodinách. Aby zajistila, že ji z konzulátu nebude nikdo sledovat, jela do centra nadzemní drahou ze Třetí avenue. Když na Deváté ulici vystoupila, zamířila po nástupišti ke schodům vedoucím na ulici, a úplně náhodou pohlédla do posledního vozu soupravy.“

Slečna Howardová se na chvilku odmlčela, což pana Moorea podráždilo. „Saro, zkus si laskavě odpustit tyhle dramatické odmlky. Moji náladu nijak nevylepší. Co tam viděla?“

„Viděla svoje dítě, Johne.“

Pan Moore udělal obličej. „Chceš říct, že si myslela, že vidí své dítě, zbožné přání nebo něco takového.“

„Ne, Johne. Viděla svoje dítě. V náručí ženy.“ Slečna Howardová si dopřála ještě jednu pauzu na úsměv. „Bílé americké ženy.“

Pan Moore přijal tuto zprávu se zmučeným, ale zaujatým zasténáním: novinář v něm vítězil nad požitkářem. Když se obrátil ke mně, pořád nevypadal moc šťastně, ale očividně se smířil s osudem. „Stevie, pomůžeš mi jako pokání za tenhle vpád najít moje šaty? Pak se vypravíme do čísla 808, a dá-li Bůh, zjistíme, co se vlastně děje. Ale pánbůh mi pomoz, Saro, derringer nederringer, jestli je tenhle případ jen plácnutí do vody, budeš litovat dne, kdy jsme se potkali!“

„Ach, toho lituju už dávno,“ zasmála se slečna Howardová a já s Cyrem jsme se k ní přidali. „No tak, Stevie. Zkus zjistit, zda je možné dát našeho roztržitého přítele trochu do pořádku. Musíme jednat rychle.“

KAPITOLA 3

Touhle cestou, směrem k číslu 808 na Broadwayi, jsem nešel už celý rok, ale z rázného kroku, kterým mé nohy procházely známou trasu, byste to nepoznali. Vzpomínám si, jak jsem četl v Základech psychologie, tom masivním svazku, který před lety napsal profesor William James, Kreizlerův bývalý učitel z Harvardu, a kterým jsem se prokousával společně se zbytkem našeho týmu během Beechamova případu, že mozek není jediným orgánem uchovávajícím vzpomínky. Některé z primitivnějších částí těla, například svaly, dokážou svým vlastním způsobem ukládat zkušenosti a v okamžiku je vyvolávat. Pokud je to pravda, mé nohy to ten večer dokazovaly, neboť tu cestu bych dokázal urazit, i kdyby mi někdo přeťal míchu pod mozkem a zůstal mi pouze mozkový kmen jako některé z těch nebohých žab, které profesor James a jeho studenti zjevně v jednom kuse řezali na kousky.

Když jsme kráčeli po Gramercy Parku a pak přes náměstí Irving Place, opět jsem se pozorně rozhlížel, zda nezahlédnu nějakého chlápka z Gashouse připraveného obrat švihácké mazavky vracející se z heren v Tenderloinu. Ale ve vzduchu nevisely žádné potíže, jen ta svěží, vlhká vůně vyvolaná předcházejícím deštěm, a při cestě k jihu jsem se začal uvolňovat. Slečna Howardová nám odmítala sdělit jakékoli další podrobnosti ohledně svého případu, dokud se nedostaneme do čísla 808 a nesetkáme se s dotyčnou dámou, takže naše spojené a soustředěné úsilí se zaměřovalo zejména na to, abychom pana Moorea dostali na určené místo. To bylo poněkud složitější, než by se mohlo zdát. Zvolili jsme cestu přes Irving Place, neboť jsme věděli, že pokud bychom zamířili na Čtvrtou avenue a pak na jih k náměstí Union Square, museli bychom minout Brübacherovu zahradní vinárnu, kde bude nepochybně dosud vysedávat mnoho kumpánů pana Moorea a účastnit se činnosti obvyklé v této restauraci: totiž uzavírání sázek ohledně toho, zda se chodcům, kočárům a vozům na ulici podaří úspěšně vyhnout vážné srážce s tramvajemi, které se řítily po Broadwayi a projížděly kolem náměstí nejvyšší rychlostí. Tváří v tvář takovému pokušení by pan Moore patrně neodolal. Ovšem Irving Place skýtalo rovněž rozptýlení, a to v podobě Peteovy taverny na Osmnácté ulici, útulného starého zapadáku, který kdysi s oblibou navštěvoval šéf demokratů Tweed a jeho hoši z Tammany Hall a v posledních dnech tam pan Moore často trávil večery v kroužku svých žurnalistických a literárních přátel. Jakmile však zářivá oranžová světla a kouřová skla v oknech Peteovy taverny zůstala za námi, poznal jsem, že pan Moore pochopil, že tím promarnil svou poslední naději na záchranu: jeho brblání začínalo nápadně připomínat fňukání.

„Rád bych tě upozornil, že zítra je pondělí, Saro,“ protestoval, když jsme dorazili na Čtrnáctou ulici. Vlevo se nám naskytl výhled na klamně přívětivou fasádu Tammany Hall, sídla demokratické strany, která mi vždycky připomínala nějaký bláznivý obrovský cihlový prádelník. „A udržet krok s tím, co provádí Croker a tahleta povedená parta“, pan Moore kývl směrem k Tammany, „vyžaduje neustálou a vysilující snahu. Nemluvě o té záležitosti se Španělskem.“

„Nesmysl, Johne,“ odsekla slečna Howardová. „Politika v tomhle městě je momentálně mrtvá, a ty to dobře víš. Strong je ta nejzbytečnější postava, jaká kdy na radnici seděla, a ani Croker, ani Platt“, čímž myslela newyorské vůdce Demokratů a Republikánů, „nenechají v listopadových volbách vyhrát dalšího reformistického starostu. Počínaje touhle zimou se ve městě všechno vrátí ke stejně špinavým obchodům jako obvykle a nikdo nepotřebuje právě tebe, abys mu to vysvětlil.“

Jako na potvrzení slov slečny Howardové, právě když jsme se brodili koňským trusem rozmáčeným deštěm, který pokrýval Čtrnáctou ulici, proťal noční vzduch náhlý výbuch smíchu. Na druhé straně vozovky jsme se všichni obrátili a spatřili hlouček dobře oblečených, opilých a velice šťastných mužů vycházejících z Tammany Hall; všichni měli v ústech tlusté doutníky.

„Hmmm,“ zabručel pan Moore trochu skepticky a ohlížel se po těch mužích, když se za námi ostatními loudal k západu. „Nejsem si jistý, že je to až takhle jednoduché, Saro. A i kdyby bylo, stále to nevyjasňuje mnohem horší otázku kubánské krize. Naše jednání s Madridem se dostalo do kritického bodu.“

„Pitomost.“ Slečna Howardová se zastavila jen na tak dlouho, aby mohla popadnout pana Moorea za rukáv a táhnout ho za sebou rychleji. „I kdybys náhodou psal o zahraničních záležitostech, a nikoli o metropolitních, v tuhle chvíli by ses nemohl hnout z místa. Generál Woodford“, to byl nový americký zástupce pro Španělsko, „ještě do Madridu ani neodjel a prezident McKinley nemá v úmyslu ho tam poslat, dokud nedostane úplnou zprávu od zvláštního vyslance na Kubě, jak se jmenuje? Aha, Calhoun.“

„Jak se k čertu mám,“ zamumlal pan Moore poraženecky, „dohadovat se ženskou, která čte moje zatracené noviny pečlivěji než já sám?“

„Sečteno a podtrženo,“ uzavřela diskusi slečna Howardová, „to znamená, že zítra v kanceláři nebude tvou pozornost zatěžovat nic jiného než obvyklá série letních násilností, oh, a taky je tu výročí královny Viktorie, nepochybuji, že z toho Timesy vyždímají, co se dá.“

Pan Moore se proti své vůli zasmál. „Pravý hlavní sloupec, po celou dobu slavností, a v nedělním vydání bude i zvláštní fotografická příloha. Dobrý bože, Saro, copak tě někdy nenudí znát každou věc ze všech možných úhlů?“

„V tom případě, který jsem právě získala, žádné úhly neznám, Johne,“ opáčila slečna Howardová, když jsme odbočili na Broadway. Rachocení projíždějících vozů znělo trochu tlumeněji, jakmile najely na nové dláždění Broadwaye, ale slečnu Howardovou to nervozity nezbavilo. „Odvažuji se přiznat, že mě to děsí. Na té záležitosti je něco hrozného“

Ještě pár vteřin chůze plné očekávání, a pak se objevily v dohledu: nejprve novogotická věž kostela Boží milosti, tyčící se nad okolními stavbami s jakousi lehkou majestátností, a potom žluté cihly a vysoká, téměř klášterní okna čísla 808. Naše stará centrála byla ve skutečnosti blíž než kostel, přiléhala ke hřbitovu, ale v téhle části města jste kostelní věž vždycky spatřili dřív než cokoli jiného. Dokonce ani stále jasně osvětlené výlohy McCreeryho obchodního domu na druhé straně Broadwaye či obrovský pomník kramářského ducha vyvedený v tepaném železe v podobě starého Stewartova obchodu na Desáté ulici nesahaly kostelu ani po kotníky. Jediná budova, která se mu trochu blížila, bylo právě číslo 808, a to proto, že ji navrhl stejný architekt, James Renwick, jenž zjevně usoudil, že tahle malá křižovatka na Broadwayi by se měla stát památníkem našim středověkým předkům, nikoli prostým a obyčejným obchodním centrem.

Přiblížili jsme se k půvabným propleteným obrazcům z tepaného železa na vchodových dveřích čísla 808, tomu stylu se říkalo secese nebo art nouveau, což mi vždycky připadalo trochu nelogické, neboť jsem soudil, že každý další umělec, který se objeví na scéně, si nepochybně začne dělat nárok na ten přídomek nouveau, a pak jsme s Cyrem a panem Moorem všichni před vstupem trochu zaváhali. Nebylo to ani tolik ze strachu, ale musíte mít na paměti, že před rokem se toto místo stalo naším druhým (a někdy i prvním) domovem v průběhu vyšetřování, které odhalilo nepředstavitelné hrůzy a některým našim přátelům přineslo nemilosrdnou smrt. Všechno na Broadwayi vypadalo víceméně stejně jako v těch temných dnech: obchodní domy, tmavý, přízračný hřbitov s farou u kostela, elegantní, ale ne přehnaně přeplácaný Hotel St. Denis na druhé straně ulice (rovněž navržený panem Renwickem), to vše zůstalo jako dřív a tím živěji probouzelo vzpomínky. A tak jsme všichni minutku počkali, než jsme se odhodlali vstoupit.

Zdálo se, že slečna Howardová vycítila naši nejistotu, a protože věděla, že je opodstatněná, příliš nenaléhala.

„Vím, že od vás chci hodně,“ řekla, rozhlédla se po ulici a promluvila s nezvyklou váhavostí: „Ale říkám vám, vám všem, až tu ženu uvidíte, jen pár minut s ní promluvíte a uslyšíte, jak to popisuje“

„To je v pořádku, Saro,“ přerušil ji pan Moore, zapomněl na stížnosti a bezděčně ztlumil hlas, jak odpovídalo okolnímu prostředí. Obrátil se přitom nejprve ke mně a pak k Cyrovi, jako by chtěl dát najevo, že mluví za nás všechny. „Nepotřebovali jsme mu potvrzovat, že ano. Jenom potřebujeme chvilku, abychom si zase zvykli, to je všechno,“ dodal a vzhlédl k fasádě čísla 808. „Ale jdeme s tebou. Veď nás.“

Prošli jsme mramorovou halou do velké klece zdviže, která pak zahájila pomalý, namáhavý výstup do pátého patra. Při pohledu na Cyra a pana Moorea jsem poznal, že vědí stejně dobře jako já, bez ohledu na veškerou nervozitu, že se dolů nevrátíme, aniž bychom se zapletli do něčeho, čeho bychom mohli litovat. Částečně za tím bylo naše společné přátelství ke slečně Howardové a částečně řekněme cosi, co rodilí Newyorčané prostě mají v krvi. Čich pro věc, ať už tu věc nazvete jakkoli: příběhem, případem, podnikem, ať to vezmete z kterékoli strany, vrhali jsme se do toho po hlavě. Jistě, mohli jsme se modlit, aby to s sebou neneslo takovou zkázu jako Beechamův případ, ale modlitby byly vše, co nám zbývalo, protože teď už nám chyběla síla z toho vycouvat.

Výtah se náhle dunivě zastavil se zafuněním typickým pro veřejné výtahy, neboť číslo 808 byla obchodní budova, plná nábytkářských firem a malých dílen. To byl jeden z prvotních důvodů, proč si to místo doktor Kreizler vybral: mohli jsme svou vyšetřovatelskou činnost provozovat pod nenápadným pláštěm malých podnikatelů. Ale pro slečnu Howardovou nebylo utajení nadále důležité a skrze mříž výtahu jsem viděl, že si na dveře v pátém patře nechala zhotovit decentní tabulku:

AGENTURA HOWARDOVÁ

VYŠETŘOVACÍ SLUŽBY PRO ŽENY

Odsunula mříž stranou, odemkla dveře, a když jsme vcházeli, přidržela nám je otevřené.

Rozlehlý prostor místnosti táhnoucí se téměř přes celé podlaží byl potemnělý, jediné světlo dovnitř dopadalo z pouličních svítidel na Broadwayi a z horních oken McCreeryho obchodního domu přes ulici. Stačilo to však, abychom viděli, že slečna Howardová pozměnila vnitřní uspořádání jen nepatrně. Nábytek, který loni doktor Kreizler koupil při dražbě starožitností, a který kdysi patřil markýzi Luigimu Carcanovi, zde byl pořád. Pohovka, velký mahagonový stůl a masivní pohodlné židle stály na zelených orientálních koberečcích na obvyklých místech, což v nás vzbuzovalo náhlý, nečekaný pocit domova. Kulečníkový stůl se nyní nacházel vzadu u kuchyně, zakrytý bedněním a hedvábným přehozem. Usoudil jsem, že takovýhle kus zařízení by v klientkách slečny Howardové příliš důvěry nevyvolal. Ale těch pět velkých kancelářských stolů tam dosud bylo, ačkoli je slečna Howardová postavila do řady, nikoli do kruhu, a v rohu u jednoho z úzkých špičatých oken stálo pianino. Jakmile je Cyrus zahlédl, přešel k němu, s pousmáním nadzvedl víko, zlehka se dotkl dvou kláves a pak se podíval na slečnu Howardovou.

„Pořád naladěné,“ prohodil tiše.

Přikývla a opětovala jeho úsměv. „Pořád.“

Cyrus odložil buřinku na lavici, posadil se a začal tiše hrát. Nejdřív jsem si myslel, že se pustí do některé z těch operních árií, které po něm doktor pořád vyžadoval v našem domě, ale brzy jsem poznal, že je to pomalá, smutná úprava nějaké lidové písně, kterou se mi nepodařilo hned určit.

Pan Moore, který vyhlížel z jiného okna na stěží viditelnou lesklou stuhu řeky Hudson v dálce, se obrátil k Cyrovi a také se usmál. „Shenandoah,“ zamumlal potichu, jako by chtěl potvrdit, že Cyrus objevil melodii dokonale odrážející podivně melancholické pocity, které v nás při vstupu do místnosti ještě zesílily.

V dalším tmavém rohu jsem zaznamenal, že slečna Howardová přidala k zařízení další kousek: obrovský japonský paraván se všemi pěti deskami rozloženými. Zpoza jednoho konce vykukoval kousek velké černé tabule na podstavci, lemované dubovým dřevem, té tabule, jak jsme ji všichni znali. Jak dlouho je tam už asi takhle schovaná? napadlo mě.

Když nám slečna Howardová poskytla pár minut, abychom přivykli návratu, zamnula si ruce v očekávání a opět promluvila s jistými rozpaky, které pro ni byly netypické.

„Seňora Linaresová pije v kuchyni čaj. Přivedu ji.“

Zlehka přeběhla dozadu, kde slabě osvětlený vchod naznačoval známky života. Zcela automaticky jsem přešel místnost, vyhoupl se na rám okna vedoucího do kostelní zahrady, což byl můj obvyklý hrad v této kanceláři, vylovil z kapsy malý nožík a začal si čistit nehty, zatímco Cyrus dál hrál a z kuchyně k nám jakoby vzdáleně doléhaly hlasy dvou žen.

Brzy se ve slabém světle z kuchyňských dveří objevily dvě siluety, a i ve tmě jsem poznal, že slečna Howardová pomáhá druhé dámě v chůzi, nikoli proto, že by ta žena byla tělesně neschopná udržet se na nohou (ačkoli se zdálo, že trpí bolestmi), ale spíše proto, alespoň podle mě, aby jí pomohla překonat nějaký obrovský strach. Když dospěly doprostřed pokoje, uviděl jsem, že žena má pěknou postavu a je bohatě oblečená v černých šatech: jedna vrstva saténu a hedvábí za druhou, to vše korunované širokým kloboukem s hustým černým závojem. V jedné ruce svírala deštník se slonovinovou rukojetí, a když slečna Howardová pustila její paži, opřela se o něj, aby udržela rovnováhu.

My ostatní jsme vstali, ale seňora Linaresová se dívala jenom na Cyra. „Prosím,“ pobídla ho příjemně melodickým hlasem, který však očividně utrpěl hodinami pláče, „nepřestávejte. Ta píseň je krásná.“

Cyrus jí vyhověl, avšak hrál tichounce. V tu chvíli vykročil vpřed pan Moore a napřáhl ruku. „Seňoro Linaresová, jmenuji se John Schuyler Moore. Předpokládám, že vás slečna Howardová informovala, že jsem reportérem z“

„Z New York Times“ doplnila žena zpod závoje, zatímco zlehka potřásala panu Mooreovi rukou. „Musím vám upřímně sdělit, seňore, že kdybyste byl zaměstnancem jakéhokoli jiného listu v tomto městě, jako jsou ty, které patří Pulitzerovi a Hearstovi, nesvolila bych k tomuto setkání. Ty noviny otiskly obludné lži o chování mých krajanů ke vzbouřencům na Kubě.“

Pan Moore si ji chvilku pozorně prohlížel. „Obávám se, že máte pravdu, seňoro. Ale rovněž se obávám, že něco z toho, co v novinách stálo, pravda je.“ Seňora Linaresová nepatrně sklopila hlavu a i přes závoj jsme poznali její smutek a hanbu. „Naštěstí,“ pokračoval pan Moore, „zde však nejsme proto, abychom rozprávěli o politice, nýbrž o zmizení vaší dcery. Samozřejmě za předpokladu, že si můžeme být jisti, že tyto dvě věci nemají žádnou spojitost.“

Slečna Howardová na pana Moorea krátce pohlédla s překvapením a nesouhlasem a seňora Linaresová opět prudce vztyčila hlavu v hrdém gestu. „Dala jsem své slovo slečně Howardové, skutečnost je taková, jak jsem ji vylíčila.“

Slečna Howardová zavrtěla hlavou. „Opravdu, Johne, jak můžeš“

„Omlouvám se,“ přerušil ji. „Vám oběma. Ale musíte připustit, že ta souhra náhod je dosti pozoruhodná. V těchto dnech se o válce mezi našimi dvěma zeměmi hovoří stejně často jako o počasí, a ze všech potomků všech diplomatů, co jich v New Yorku je, zmizí právě dcera vysokého představitele Španělska.“

„Johne,“ opáčila slečna Howardová hněvivě, „možná bychom si my dva měli“

Avšak paní Linaresová zvedla ruku. „Ne, slečno Howardová. Pochybnosti seňora Moorea jsou pochopitelné, to musíme uznat. Ale povězte mi, pane, myslíte, že kdybych byla pouhou figurkou v nějaké diplomatické hře, zašla bych takhle daleko?“ Při těch slovech si žena vyhrnula závoj přes černý klobouk a postoupila dále do světla pronikajícího dovnitř okny.

No, řeknu vám, že v té části Lower East Side, kde jsem se narodil a prožil prvních osm let svého života, si člověk docela zvykne vídat ženské, které si jejich chlapi podali; a vzhledem ke vkusu mé matky, pokud šlo o její mužské společníky, jsem měl párkrát příležitost sledovat velice zblízka, jak se to dělá. Ale nic z toho, co jsem za ta léta viděl, nebylo horší než násilí, které někdo spáchal na této velmi půvabné dámě. V obličeji měla obrovskou pohmožděninu, která začínala nad levým obočím, oko samotné pod ní natékalo tak, že se nedalo otevřít, a končila šrámem ve tváři. Po obou stranách nosu se jí šířila duhová paleta purpurové, černé, žluté a zelené a zasahovala pod pravé oko, to jediné, kterým ještě viděla; dalo se z toho snadno poznat, že má přeražený nos. Bradu měla celou odřenou, zatímco pravý koutek úst táhl dolů do jakéhosi neustálého zamračení další hluboký škrábanec. Podle toho, s jak očividnou bolestí se pohybovala, se dalo celkem dobře odhadnout, že podobné rány má i po těle.

Když zaslechla zasyčení, které ve stejnou chvíli uniklo panu Mooreovi, Cyrovi i mně, seňora se pokusila o úsměv a v pěkném tmavohnědém pravém oku jí slabě zajiskřilo. „Kdybyste se mě ptali,“ zamumlala, „řekla bych, že jsem spadla z mramorového schodiště na konzulátu, když jsem omdlela ze žalu nad smrtí našeho dítěte. Víte, můj manžel s konzulem Baldasanem už rozhodli, že ve chvílích, kdy bude nutné podat vysvětlení nezasvěceným, mám říkat, že moje dcera podlehla nějaké chorobě. Ale ona není mrtvá, seňore Moore.“ Seňora klopýtavě popošla o krůček dopředu, opřela se o deštník. „Já ji viděla! Viděla“ V tu chvíli vypadala, že snad skutečně omdlí, a slečna Howardová k ní rychle přešla, aby ji odvedla k jednomu ze zdobených hlubokých křesel markýze Carcana. Obrátil jsem se k panu Mooreovi a všiml si, jak se v jeho obličeji střídá celá řada pocitů: hněv, hrůza, soucit, ale především zděšené ohromení. Neurčitě mávl rukou mým směrem. „Stevie“

Už jsem měl balíček venku a zapaloval nám oběma retko. Podal jsem mu jeho cigaretu, sledoval, jak párkrát přešel sem a tam, a pak jsem musel rychle uskočit z cesty, když se náhle vrhl k telefonu na stole za mnou. „Tohle je nad rámec našich možností,“ zamumlal, když zvedl sluchátko. Pak promluvil silnějším hlasem: „Ústředno? Policejní ředitelství na Mulberry Street. Centrálu Detektivního oddělení.“

„Cože?“ ozvala se slečna Howardová úzkostlivě a ve tváři seňory Linaresové se objevil zděšený výraz. „Johne, ne, říkala jsem ti přece“

Pan Moore ji gestem ruky zarazil. „Neboj se. Chci jenom zjistit, kde jsou. Přece ty chlapce znáš, Saro. Budou vyšetřovat neoficiálně, když je o to požádáme.“

„Kdo?“ zašeptala paní Linaresová, ale pan Moore už obrátil pozornost zpět k telefonu.

„Haló? Centrálo? Poslyšte, mám zde naléhavý soukromý vzkaz pro detektivní seržanty Isaacsonovy, můžete mi prozradit, kde bych je našel? Aha. Výborně, děkuji.“ Zavěsil a obrátil se ke mně. „Stevie, u Cunardova přístaviště se prý našla mrtvola. Lucius s Markem to vyšetřují. Jak rychle myslíš, že by ses tam mohl dostat a vrátit se s nimi sem?“

„Jestli mi Cyrus pomůže chytit drožku,“ odpověděl jsem, „tak půl hodiny. Maximálně tři čtvrtě.“

Pan Moore se obrátil k Cyrovi. „Běžte.“

Oba dva jsme vyrazili k výtahu, než jsme však vstoupili do klece, ještě jsem se zastavil a otočil se zpátky k panu Mooreovi. „Nemyslíte, že bychom měli“

Pan Moore rychle zavrtěl hlavou. „Ještě nevíme, co se vlastně děje. Nepožádám ho, aby se vrátil na tohle místo, dokud si nebudeme jistí.“

Cyrus mi položil ruku na rameno. „Má pravdu, Stevie. Jdeme.“

Vstoupil jsem do zdviže, Cyrus přibouchl mříž a začali jsme pomalu klesat výtahovou šachtou.

Protože přes ulici stál Hotel St. Denis, u čísla 808 se drožky sháněly poměrně snadno téměř v každou denní či noční hodinu: když jsme s Cyrem přešli ulici, před hotelem stály hned dvě. Ta první měla čtyři kola a na kozlíku seděl plesnivý stařík ve vybledlém kabátu od livreje a strašlivě odřeném cylindru. Klimbal na sedadle a dobře na dva metry z něho táhnul chlast. Do vozu však byla zapřažená zdravě vyhlížející šedivá klisna, která vypadala, že je ochotná se pořádně rozběhnout.

Obrátil jsem se k Cyrovi. „Ulož ho dozadu,“ nařídil jsem, vyskočil na kozlík a začal z něho staříka stahovat. „Hej! Hej, dědo! Vstávej, hoď sebou, máš rito!“

Starý muž vydával nějaké zmatené opilecké zvuky, když jsem ho postrkoval k malému železnému schůdku na levé straně vozu a dolů k Cyrovi. „Co Co si sakra myslíte, že děláte?“

„Řídím,“ opáčil jsem, uvelebil se na kozlíku a popadl otěže.

„Nemůžete řídit,“ namítal muž, když ho Cyrus násilím strčil dovnitř, na sedadlo pro pasažéry, usadil se vedle něj a zaklapl dvířka.

„Dostanete dvojnásobek běžné ceny,“ ujistil drožkáře a pořád ho dobře držel. „A nedělejte si starosti, chlapec je vynikající kočí.“

„Ale dostane mě do maléru u poldů!“ lamentoval ten starý ochmelka dál, sundal si klobouk a ukázal nám odznak, který na něm byl připíchnutý. „Nemůžu mít žádný oplítačky se zákonem, já jsem licencovaný drožkář, vidíte?“

„Jo?“ Ohlédl jsem se po něm, drapnul klobouk a narazil si ho na hlavu. „No, teď jsem to já, takže si sedněte na zadek a sklapněte.“

První příkaz poslechl, ale druhý nikoli, a stále kvičel jako zařezávané prase, když jsem pleskl kobylu otěžemi po zadku a vyrazili jsme po dláždění Broadwaye rychlostí plně odpovídající prvotnímu úsudku, který jsem si o schopnostech zvířete udělal.

KAPITOLA 4

V době, kdy jsme zahýbali za roh na Devátou ulici, jsme se už řítili tak šíleně rychle, přiznávám, že i podle mých měřítek, že drožka skoro jela jenom po dvou kolech. Přístaviště Cunardovy lodní společnosti se v dobách, než společnost spustila na vodu své opravdu velké parníky (Mauretanii a smutně proslulou Lusitanii), stále nacházelo dole na konci Clarkson Street, krátké uličky nad West Houston; té široké rušné ulici jsem se však chtěl vyhýbat tak dlouho, jak to jen půjde. I takhle pozdě v neděli v noci se tam dala čekat spousta děvek a podvodníků a jejich opilých obětí, v měsících po odchodu komisaře Roosevelta do Washingtonu jejich počet ještě vzrostl. Noční aktivity na té ulici by náš postup velmi zpomalily, a tak jsme se místo toho hnali mezi tichými obytnými domy na Deváté avenue, odbočili na Šestou a zahnuli na západ na Christopher Street, a teprve potom jsme začali míjet nápadné známky toho, o čem se slečna Howardová zmiňovala, když jsme šli k číslu 808: zločinecké živly se věnovaly své práci před vchody do zapadáků, doupat a bordelů v hojném počtu a s naprostým nedostatkem obav, jaké se v nich panu Rooseveltovi, byť jen nakrátko, podařilo vzbudit. Doplňkem k všemu tamějšímu ruchu byl tu a tam nějaký policista věnující se věcem, kterým se komisař snažil tak usilovně zabránit, když sám v noci procházel po ulicích při inspekčních obchůzkách: muži zákona vybírali výpalné, popíjeli před tančírnami a saloony, miliskovali se s děvkami a vyspávali, kde se dalo. Ano, naše staré město si skutečně začalo dobře uvědomovat skutečnost, že Roosevelt je pryč a jeho reformám nakloněný šéf, starosta Strong, ho bude brzy následovat: podsvětí přestávalo jednat v rukavičkách.

Jakmile jsme vjeli na Bleecker Street, něco upoutalo mou pozornost (a přiznávám, že se mi při tom pohledu sevřely vnitřnosti), takže jsem k Cyrovu údivu prudce zastavil. „Co se stalo, Stevie?“ zavolal na mě, ale já v okamžitém zmatku dokázal jen tupě zírat na kousek vybledlého modrého hedvábí a obrovskou hřívu světlých vlasů. Z Cyrova tónu jsem poznal, že už si toho také všiml, a věděl jsem, že se mračí. „Aha. Kat“

Znovu jsem práskl opratěmi a vyrazil k modrému hedvábí i blonďaté hřívě, což obojí patřilo Kat Devlinové, mojí, no, prozatím můžeme říkat mojí přítelkyni, která pracovala v jednom z dětských bordelů s barem dole na Worth Street. Byla ve společnosti vyšňořeného chlapíka dost starého, aby mohl být jejím dědečkem, protože Kat bylo teprve čtrnáct; když se pokusili přejít Bleecker Street, vjel jsem jim s tou šedou klisnou do cesty.

„Na tohle nemáme čas, Stevie,“ upozornil mě Cyrus zezadu vlídně, ale neoblomně.

„Bude to jenom minutka,“ ujistil jsem ho rychle.

Když se před ní nečekaně zjevil kůň, Kat sebou polekaně trhla a vzhlédla, v půvabné drobné tvářičce a modrých očích blýskalo hněvem. „Hej! Co si sakra myslíš, že“ Potom mě uviděla. Její výraz zjihl, ale pořád se tvářila nechápavě. Na tenkých rtech se objevil náznak úsměvu. „Vida, Stevie! Co pohledáváš v těchhle končinách? A co děláš v té drožce, kromě toho, že se mi pokoušíš kazit obchody?“ Při těch slovech se s úsměvem obrátila na staříka, co jí dělal doprovod, zavěsila se do něho ještě pevněji a mě ještě víc bodlo u srdce. Chlápek ji pohladil po předloktí rukou v drahé rukavici a hnusně se ušklíbl.

„Zrovna jsem se tě chystal zeptat na totéž,“ řekl jsem. „Tohle je na tebe přece trochu moc na západě, ne, Kat?“

„Ach, mířím do lepšího světa,“ odpověděla. „Příští týden si vystěhuju svoje věci od Frankieho nadobro a začnu pracovat na Hudson Street. V tom lokále, co patří Dusterům.“ Najednou prudce a bolestivě popotáhla, zasmála se, aby to zamaskovala, a chvatně si utřela nos. Na její od molů prožrané rukavičce ulpěla krvavá šmouha, a jak se říká, všechno mi najednou bylo jasné.

„Dusteři,“ řekl jsem a svírání v mé hrudi se proměnilo v strach. „Kat, přece nemůžeš“

Poznala, k čemu se chystám, a znovu vyrazila přes ulici. „Jenom jeden můj přítel,“ prohodila ke svému společníkovi. Potom na mě přes rameno zavolala: „Zastav se za mnou tenhle týden u Frankieho, Stevie!“ Bylo to spíš varování, abych vycouval, než pozvání. „A snaž se už nekrást další drožky.“

Chtěl jsem něco říct, cokoli, abych ji přiměl opustit zákazníka a odjet s námi, ale Cyrus natáhl ruku a pevně mi sevřel rameno. „Není to k ničemu, Stevie,“ řekl stejným tichým, ale rozhodným tónem jako předtím. „Nemáme čas.“

Věděl jsem, že má pravdu, ale odmítal jsem se s tím vědomím smířit a cítil jsem, jak se mi všechny svaly v těle napínají až k bodu, kdy se mi na okamžik rozmazal zrak. Pak jsem s náhlým krátkým výkřikem vytáhl z držáku dlouhý drožkářský bič, zvedl ho nad hlavu a švihl s ním k muži, který s Kat přecházel ulici. Bič zachytil jeho vysoký klobouk u špičky, vyťal v něm pěknou díru a poslal ho o dva metry dál do louže dešťové vody a koňských chcanek.

Kat se ke mně prudce obrátila. „Stevie! K čertu s tebou! Co to sakra“

Ale já už ji neposlouchal: práskl jsem opratěmi a šedivá kobylka se vyřítila dál po Christopher Street; Katiny kletby a námitky za námi byly sice hlasité, ale nezřetelné.

Nejspíš vám už došlo, že Kat pro mě byla něco víc než jenom přítelkyně. Ale nebyla to moje holka, to rozhodně ne; ona nebyla ničí holka. Nikdy jsem nedokázal a ani teď nedokážu vysvětlit, jaké místo v mém malém světě přesně zaujímala. Možná bych mohl říct, že to byla první osoba, s níž jsem kdy měl důvěrné styky, jenže takové prohlášení by mohlo vyvolat šťastné obrázky mladé lásky, což bylo od skutečnosti na hony vzdálené. Pravdou je, že představovala otázku a hádanku, hádanku, která se měla stát ještě složitější v následujících dnech, kdy její život nabral nečekaný obrat a měl se proplést s případem, do něhož jsme se dosud pořádně nepustili.

V době, kdy jsme konečně dojeli na Hudson Street, jsem byl pořád ještě v hrozném stavu a ani jsem se nepokoušel přibrzdit koně, než jsem ostře potáhl za otěže levou rukou a houkl na zvíře, aby se obrátilo do centra. Znovu jsme jeli téměř po dvou kolech, a přestože drožkář zařval hrůzkou, od Cyra jsem nezaslechl jediné slůvko námitek, neboť byl na můj styl jízdy zvyklý a věděl, že jsem ještě nikdy žádný vůz nepřevrhl. Po pravé straně jsme za sebou nechali starou kapli sv. Lukáše z vybledlých červených cihel, projeli jsme kolem saloonů a krámů v dolní části Hudson Street, za pár vteřin jsme se dostali na Clarkson Street a opět prudce zabočili, tentokrát na západ. Znenadání se před námi objevila řeka s nábřežím; voda byla černější než noc a v přístavišti na konci ulice panoval na tu hodinu neobvyklý ruch.

Když jsme minuli skladiště a zablešené ubytovny pro námořníky v posledních několika blocích Clarkson Street, rozeznali jsme před sebou obrys velkého parníku ukotveného u dlouhé tmavozelené konstrukce Cunardova přístaviště: šlo o parník Campania, ani ne pět let starý a pyšně spočívající na hladině. Člunovou palubu lemovaly řady malých světélek, které ozařovaly dva tmavočervené, nahoře černě lemované komíny, pěkný bílý můstek, záchranné čluny i pyšnou linii trupu. To vše jako by bylo prvním signálem zázračných úspěchů, kterých měla přepravní společnost, jež byla průkopnicí zaoceánských plaveb, dosáhnout v nepříliš vzdálené budoucnosti.

Na nábřeží u přístavního mola se utvořil docela velký shluk lidí, a když jsme přijeli blíž, zjistil jsem, že hodně z nich jsou policisté, detektivové v civilu i uniformovaní strážníci. Postávalo tam taky pár námořníků a přístavních dělníků a kupodivu i několik malých kluků oblečených pouze v promáčených, u kolenou ustřižených kalhotách. Přes ramena měli přehozené velké kusy plachtoviny, třásli se a poskakovali nahoru a dolů, částečně chladem od řeky, v níž předtím očividně plavali, a částečně vzrušením. Scénu ozařovalo pár pochodní a elektrická lampa jednoho z dělníků, ale detektivní seržanty Isaacsonovy nebylo dosud nikde vidět. Což samozřejmě nic neznamenalo, klidně mohli v potápěčských helmicích na dně Hudsonu hledat stopy, které by průměrný newyorský detektiv považoval za nepoužitelné.

Jakmile jsme dojeli na nábřeží, Cyrus vytáhl z peněženky nějaké peníze, strčil je drožkářovi do rozklepané ruky a řekl pouze: „Počkejte tady.“ Drožkář nebyl ve stavu, aby mohl neuposlechnout. Jen abych získal jistotu, že nevezme roha, jsem si nechal na hlavě jeho klobouk s licencí, a potom jsme se s Cyrem začali proplétat davem.

Domluvu s policisty jsem nechal na Cyrovi, neboť ačkoli newyorská policie měla k černochům jen málo respektu, ke mně ho měla ještě méně. Už jsem zahlédl jednoho či dva poldy, kterým jsem zkřížil cestu v dobách, kdy jsem byl pod přezdívkou „Stevie Píšťalka“ nechvalně známý, připouštím že oprávněně, po celé Mulberry Street. Když se Cyrus vyptal na Isaacsonovy, byl poněkud neochotně nasměrován ke středu tlačenice s doprovodným výkřikem: „Za židákama přišel ňákej negr!“ Prodrali jsme se dopředu.

Pár měsíců jsem detektivní seržanty neviděl, ale bylo by nemožné představit si je v typičtějším prostředí. Na betonovém nábřeží se skláněli nad širokým kusem ostře červeného voskovaného plátna. Vysoký hezký Marcus s hustými vlnitými tmavými vlasy a velkým vznešeným nosem měl v ruce měřicí pásmo a jakýsi ocelový nástroj a očividně zjišťoval rozměry nějakého předmětu pod sebou, který jsme dosud nezahlédli. Jeho mladší bratr Lucius, menší a zavalitější, s řídnoucími vlasy, které místy odhalovaly neustále zpocenou lebku, kolem dloubal něčím, co připomínalo lékařské nástroje, jaké měl doktor Kreizler v ordinaci. Při práci je pozoroval policejní kapitán, jehož jsem znal, jmenoval se Hogan, a potřásal hlavou jako všichni služebně starší policisté, když viděli Isaacsony pracovat.

„Není toho dost, aby to dávalo nějaký smysl,“ prohlásil kapitán Hogan se smíchem. „Spíš bychom měli prohledat řeku a zjistit, jestli v ní nemůžeme najít něco, co nám poví víc, například dejme tomu hlavu.“ Poldové kolem se k jeho řehotu přidali. „Tohle tady by mělo jít rovnou do márnice, i když nevim nevim, co s tím budou ti hoši dělat.“

„Máme tu spoustu důležitých stop,“ opáčil Marcus bez ohlédnutí hlubokým, sebevědomým hlasem. „Přinejmenším můžeme získat představu, jak se to stalo.“

„A převoz pozůstatků do márnice by vedl pouze ke zničení jakýchkoli dodatečných důkazů,“ přidal se Lucius spěšně a rozrušeně. „Takže když budete tak hodný a přimějete tyto lidi, aby trochu ustoupili a nechali nás to dokončit, budete mít ještě dost času doručit dodávku do domu smrti.“

Hogan se zasmál a odvrátil se. „Vy židi pořád jenom přemejšlíte. Dobrá, lidi, uhněte trochu, ať můžou odborníci dělat svoji práci.“

Když Hogan pohlédl naším směrem, stáhl jsem si cylindr přes oči v neutuchající naději, že mě nepoznal. Cyrus k němu přistoupil. „Pane,“ oslovil ho s větší úctou, než jakou cítil, jak jsem dobře věděl, „mám pro detektivní seržanty velmi důležitý osobní vzkaz.“

„Opravdu?“ opáčil Hogan jízlivě. „No, určitě nechtějí, aby je od jejich vědeckýho výzkumu odváděl nějakej divoch z pralesa“

Ale při zvuku Cyrova hlasu se Isaacsonové už obrátili. Jakmile ho spatřili, oba se usmáli. „Cyre!“ zavolal Marcus. „Co tady děláte?“ Detektivní seržant se rozhlédl kolem a já poznal, že hledá mě. Už jsem měl prst na ústech, aby, až mě uvidí, poznal, že nemá nic říkat. Pochopil a stále s úsměvem přikývl, Lucius udělal totéž. Oba se zvedli z dřepu a my jsme tak poprvé dostali příležitost podívat se, co leží na tom voskovaném plátně.

Byla to horní část mužského trupu, odříznutá těsně pod žebry. Krk byl rovněž přeříznutý, takovým způsobem, že jsem i já hned poznal, že nejde o práci odborníka. Od těla, které vypadalo docela čerstvě, byly uťaté i paže. Spolu s faktem, že pozůstatky nijak zvlášť nepáchly, to naznačovalo, že nebyly ve vodě moc dlouho.

Když jim Cyrus pokývl, Lucius a Marcus s námi popošli stranou a tlumenými hlasy jsme si vyměnili přátelštější pozdravy.

„Ty jsi změnil zaměstnání, Stevie?“ zeptal se Lucius, a zatímco si osušoval čelo kapesníkem, ukázal na můj klobouk.

„Ne, pane,“ odpověděl jsem. „Ale museli jsme se sem dostat rychle. Slečna Howardová“

„Sara?“ přerušil mě Marcus. „Je v pořádku? Nestalo se jí něco?“

„Je v čísle 808, pane,“ odpověděl Cyrus. „S klientkou a s panem Moorem. Jde o případ, o němž se domnívají, že byste jim s ním mohli pomoci. Je to velmi naléhavé, ale musí to zůstat neoficiální.“

Lucius si povzdychl. „Jako v těchto dnech všechno, co by mohlo posunout kriminalistickou vědu trochu kupředu. Máme co dělat, abychom tomuhle spolku zabránili odnést to torzo a nakrmit s ním lvy v menažerii v Central Parku.“

„O co tu jde?“ zeptal jsem se a znovu mrkl na ten pochmurný kus mrtvoly na voskovaném plátně.

„Nějací kluci to viděli plavat v řece,“ vysvětlil Marcus. „Dost hrubá práce. Nepochybně je po smrti sotva pár hodin. Ale je na tom pár zajímavých maličkostí a my je musíme všechny zaznamenat. Dáte nám pět minut?“

Cyrus přikývl a detektivní seržanti se vrátili k práci. Slyšel jsem, jak Lucius upozorňuje ostatní policajty na různé detaily, ale jeho tón jasně naznačoval, že si je vědom marnosti svého počínání; možná proto zněl i maličko blahosklonně: „No, takže kapitáne, nepochybně jste si povšiml, že jak maso, tak páteř byly přeříznuty nějakým druhem hrubé pily. Můžeme vyloučit možnost, že by nějaký student medicíny či anatom kradl části těla, nebylo by v jejich zájmu poškodit orgány takovým způsobem. A tyhle obdélníkové kousky chybějící kůže jsou mimořádně zajímavé, byly úmyslně odříznuty, se vší pravděpodobností proto, aby se odstranila možná vodítka k určení totožnosti. Patrně tetování, když už jsme v přístavu, nebo třeba obyčejná mateřská znaménka. Z toho vyplývá, že vrah téměř určitě oběť dobře znal“

Jelikož už jsem viděl dost z té řezničiny na zemi a vadilo mi, jak se poldové buďto smáli tomu, co Lucius říkal o mrtvole, nebo to nebrali na vědomí, obrátil jsem se k chlapcům, kteří tělo našli. Ještě pořád byli plní šoku a vzrušení z toho objevu a stále poskakovali kolem a nervózně se smáli. Uvědomil jsem si, že nejvychrtlejšího z nich znám, a přiloudal jsem se blíž, abych si s ním promluvil.

„Hej, Nosáči,“ řekl jsem tiše a hubeňour se otočil a zašklebil se. Nemusel jsem ho upozorňovat, aby před policisty nahlas nevykřikoval moje jméno: patřil k chlapecké bandě, které šéfoval Bláznívej Butch, jeden z poskoků Monka Eastmana. S touhle partou jsem taky dělal, než mě zavřeli na Randalls Island, a on dobře věděl, že nechci, aby si mě všimli chlupatý, jelikož když jste se jednou proflákli jako kluk, co s ním jsou potíže, bavilo je podávat si vás, kdykoli na vás narazili, ať už jste něco provedli, nebo ne.

„Stevie Píšťalka!“ zašeptal Nosáč, přitáhl si svůj kousek plachtoviny pevněji kolem těla a zamnul si ten velký, podivně tvarovaný výstupek v obličeji, podle kterého dostal přezdívku. „Ty jezdíš s drožkou? Myslel jsem, že makáš pro toho střelenýho doktora.“

„Taky že jo,“ ujistil jsem ho. „To je dlouhá historie. Co se tady stalo?“

„No,“ odpověděl a začal znovu podupávat vzrušením. „Já a tady Slap a Chcípáček Louie“, kývl jsem na ostatní kluky, když na ně Nosáč ukázal, a oni můj pozdrav opětovali, „sme se jen tak courali po nábřeží, dyť víš, a koukali, jestli tu náhodou někde neleží ňáký zapomenutý zavazadlo“

Uchechtl jsem se. „Zapomenutý zavazadlo? Ježíš, Nosáči, to je dobrý.“

„No, musíš tomu nějak říkat, když tě chlupatý líznou, ne? No, takže my si to šineme kolem přístavu a vidíme tam jen tak plavat ten červenej balík. Povidáme si, že by to mohlo bejt něco zajímavýho, tak pro to vletíme, stejně máme na sobě jen kraťasy. Doplavali jsme k tomu v pohodě, ale myslím, že si dokážeš představit, co se dělo, dyž sme to votevřeli.“ Hvízdnul a zasmál se. „Brácho. Chcípáček Louie blil dobře vosmkrát, stejně má jenom půlku žaludku“

„Hej, hej,“ ohradil se Chcípáček Louie, „už sem ti to říkal milionkrát, Nosáči, jde vo moje střeva. Narodil jsem se bez kusu střev, to mi to dělá.“

„No jo, to je jedno,“ mávl Nosáč rukou. „Takže sme šli shánět poldu, páč sme si říkali, že by z toho mohla kápnout nějaká odměna. To zrovna. A teď nás nechtějí pustit, nejspíš si říkají, jestli sme s tím neměli něco společnýho. Ptám se tě, proč bysme asi tak rozřezávali lidi? A jak, proboha? Mám tu jednoho kluka, co je napůl idiot“, ukázal palcem na kluka zvaného Slap, který při bližším pohledu nevypadal, že by chápal moc z toho, co se kolem děje, „a dalšího, co má půlku žaludku“

„Dyť ti to pořád říkám, Nosáči!“ ozval se znovu Chcípáček Louie. „Sou to moje“

„Jo, jasně, tvoje střeva,“ odsekl Nosáč. „A teď drž laskavě klapačku, jo?“ S úšklebkem se obrátil zpět ke mně. „Zatracený pitomci. Takže, Stevie, co tě sem přivádí?“

„Hm,“ řekl jsem, ohlédl se zpátky na hlouček kolem rozřezané mrtvoly a zjistil, že se začíná rozcházet. „Přijel jsem pro pár kámošů.“ Cyrus a detektivní seržanti zamířili ke mně. „A už musím jít. Ale v týdnu se stavím u Frankieho. Budeš tam?“

„Jestli nás ti poldové někdy nechaj jít,“ odpověděl Nosáč s dalším veselým úšklebkem. „Jen si představ, že se nás pokoušej líznout za něco takovýho,“ pokračoval, když jsem se už chystal k odchodu. „Nemá to logiku. Ale nikdo nikdy netvrdil, že poldové myslej logicky, co, Stevie?“

Ušklíbl jsem se na něj, dotkl se na pozdrav okraje cylindru a pak jsme si s Cyrem a Isaacsonovými pospíšili zpátky k drožce.

Drožkář zase usnul, ale když Cyrus nastupoval, s trhnutím se probudil a dal se do bědování, jako by si myslel, že ta předchozí jízda byla jenom zlý sen. „Ach ne Ne už zase. Podívejte, vy dva, já zavolám policii, jestli“

Marcus, který už stál na malém kovovém schůdku na jedné straně vozu, zatímco jeho bratr nastupoval z druhé strany, vytáhl odznak. „My jsme policie, pane,“ prohlásil pevným tónem, hodil si přes rameno ranec s nástroji a pak se pevně chytil okraje dvířek. „Jenom seďte a mlčte, nebude to trvat dlouho.“

„To rozhodně ne,“ zamumlal stařík, smířený s osudem. „Ne jestli se dá soudit podle tý jízdy sem“

Naskočil jsem na kozlík, švihl opratěmi a vyrazili jsme zpět na oblázky dlážděnou Clarkson Street. Ten podivný výjev na nábřeží jsme nechali za sebou a mysleli si, mylně, jak se ukázalo, že už s tím nebudeme mít nic společného.

Cestou zpátky jsem měl hlavu pořád plnou té krvavé podívané a svého neveselého střetnutí s Kat a jejím zákazníkem. Jakmile jsme však opět vyjeli na Hudson Street a zahnuli k severu, mou pozornost nakonec přece jen rozptýlil známý, a s ohledem na situaci a moje chmury vítaný, zvuk: bratři Isaacsonovi se pustili jeden do druhého, hned jak se dostali z doslechu ostatních policistů.

„Ty jsi prostě neodolal, co?“ slyšel jsem Marka říkat přes hlasitý klapot kopyt na kamenech.

„Čemu jsem neodolal?“ ohradil se Lucius trochu pisklavě, připravený se hájit, zatímco se vší silou držel boku drožky.

„Musel jsi využít příležitosti udělat jim všem přednášku, jako bychom byli ve školní třídě,“ prohlásil podrážděně Marcus.

„Jenom jsem zaznamenával důležité důkazy!“ hájil se Lucius. Když jsem se ohlédl, zjistil jsem, že se k sobě přes Cyra a zmateného drožkáře naklánějí jako párek rozhádaných kluků. Cyrus se na mě jenom usmál, takových scén jsme už zažili stovky. Na druhou stranu drožkář vypadal, jako by ho tahle podivná výměna názorů utvrdila v přesvědčení, že ho unesli šílenci.

„Zaznamenával důležité důkazy!“ opakoval Marcus. „Předváděl ses! Jako bychom právě teď neměli na oddělení už tak dost problémů, i bez tvých školometských výstupů!“

„To je směšné,“ snažil se obhájit Lucius, ale Marcus mu nedal šanci domluvit.

„Směšné? Takhle ses předváděl, už když ti bylo osm!“

„Marku!“ Lucius se pokoušel ovládnout. „Tohle není vhodné místo, abys vytahoval“

„Každý den, když jsme přišli ze školy, ‚Mami! Tati! Umím zpaměti všechno, co jsme se dneska učili, poslouchejte!‘“

„– vhodné místo, abys vytahoval osobní“

„Nikdy tě nenapadlo, že máma s tátou jsou příliš utahaní, než aby poslouchali všechno, co jste se ten den učili. Ne, tys prostě mluvil a mluvil a“

„Byli na mě pyšní!“ zařval Lucius a zapomněl na veškeré pokusy o uchování důstojnosti.

„Co sis myslel?“ hulákal Marcus, když jsem popoháněl šedou kobylku po Christopher Street a pak na východ po Desáté, abych nedostal příležitost opět se srazit s Kat. „Že se Hogan vrátí na Mulberry Street a řekne: ,Ježíš, Maria, Josef, tihle Isaacsonovi se ve své práci rozhodně vyznají, ukázali nám, jak se to má dělat?‘ Teď jsme jenom o další krok blíž k tomu, aby nás vyrazili.“

Tahle „debata“ pokračovala v podobném duchu celou dobu, dokud jsem nezahnul s drožkou na Broadway a nezastavil před Hotelem St. Denis. Na světě nebyli dva lepší detektivové než bratři Isaacsonovi; to dokázali při vyšetřování Beechamova případu: kromě kriminalistiky se vyznali i v medicíně a právu a drželi krok s vývojem policejních teorií a metod na celém světě. Právě jejich znalost dosud u soudů nepřijaté metody sbírání otisků prstů nám například pomohla k prvnímu významnému zvratu v Beechamově případu. Měli celý arzenál fotoaparátů, chemikálií a mikroskopů, jimiž zkoumali každý problém, který by se průměrnému detektivovi jevil zcela nepochopitelný, ale k smrti rádi se spolu handrkovali a většinu času jeden na druhého nasazovali jako párek starých kvočen.

Cyrus dal drožkáři trochu peněz navíc a já mu vrátil klobouk; poté jsme ho zanechali před hotelem, aby se vzpamatoval. My jsme zatím rychle přešli ulici k číslu 808 a nastoupili do zdviže. Uvnitř budovy detektivní seržanti trochu ztlumili hlasy, ale elánu jim neubylo.

„Marku, proboha,“ zuřil Lucius, „o tomhle si můžeme promluvit doma!“

„Jistě, jistě,“ zamumlal Marcus, upravil si kabát a uhladil husté vlasy. „Kde do toho budeš moct zatáhnout mámu.“

„A to má znamenat co?“ zeptal se Lucius trochu šokované.

„Že se postaví na tvoji stranu. Vždycky to dělá, protože nechce zranit tvoje city. Jasně že ti řekne, že se jí tvoje přednášky vždycky moc líbily. Ale ve skutečnosti umírala nudou. Věř mi, říkávala to, když jsi nebyl v doslechu.“

„Teda, ty jsi ale,“ začal Lucius, ale vtom výtah dojel do pátého patra a jako obvykle s nárazem zastavil. Tabulka, kterou si Sara nechala připevnit na dveře, jako by oba bratry zprudka vrátila do dospělosti, a oba umlkli, zanechali hádky stejně náhle, jako ji zahájili. Pokud jde o Cyra a o mě, měli jsme co dělat, abychom se během jízdy výtahem nesmáli nahlas. Když jsme však opět vstoupili do naší bývalé kanceláře, zvážněli jsme i my.

KAPITOLA 5

Pana Moorea, slečnu Howardovou a seňoru jsme našli víceméně tak, jak jsme je opustili, ačkoli z toho, že si pan Moore přitáhl k paní Linaresové židli a zaujatě jí naslouchal, bylo zjevné, že na něj učinila značný dojem. Z velké části za to samozřejmě mohla skutečnost, že pro okouzlující dámy byl pan Moore vždycky snadným terčem, a seňora Linaresová byla rozhodně okouzlující, dokonce i přes ty podlitiny, modřiny a závoj, který si opět přetáhla přes obličej. Slečna Howardová zatím přecházela kolem a kouřila, zděšená, myslím, nejenom násilím, které bylo na té ženě spácháno, ale i tím, jak často se takové násilí páchá na mnoha jiných ženách, bohatých i chudých, a ony s tím nemůžou vůbec nic udělat.

Seňora Linaresová sledovala příchod Isaacsonových do kanceláře se stejným znepokojením, jaké projevila, když se setkala s námi ostatními, ale pan Moore se ji rychle pokusil upokojit.

„Seňoro, to jsou ti muži, o nichž jsem vám vykládal. Nejlepší detektivové z celé newyorské policie. Navzdory jejich oficiální funkci se lze plně spolehnout na jejich diskrétnost.“ Pak s úsměvem vzhlédl a šel si s Luciem a Markem potřást rukama. „Dobrý den, chlapci. Slyšel jsem, že se na nábřeží stalo něco zlého.“

„Zdravím, Johne,“ pokývl mu Marcus s úsměvem.

„Jen další vražda, která tomu Hoganovu spolku připadá nevyřešitelná,“ dodal Lucius. „Ačkoli jestli vás zajímá můj názor, je to prostý případ“

„Jistě, ale nikdo se tě neptá, nebo ano?“ přerušil ho Marcus, přičemž po něm Lucius vrhl varovný pohled, slibující strašlivé následky, jestli bude mluvit dál. Marcus už nic nedodal, a místo toho zdvořile, nicméně velmi upřímně objal slečnu Howardovou. „Dobrý den, Saro. Vypadáte báječně.“

„Umíte skvěle lhát, Marku,“ odpověděla. Pak přistoupila k Luciovi a políbila ho na tvář, neboť dobře věděla, že on sám by se jí nikdy neodvážil dotknout. „Dobrý den, Lucie.“

Pod tím polibkem polil mladšího z Isaacsonů ruměnec na celé hlavě a on rychle vytáhl kapesník, aby si osušil čelo. „Och, dobrý den, Saro. Rád Rád vás zase vidím.“

„Přála bych si, abychom se sešli za šťastnějších okolností,“ odpověděla slečna Howardová a obrátila se ke své klientce. „Pánové, tohle je seňora Isabella Linaresová.“

Oba Isaacsonové povytáhli obočí. „Manželka soukromého tajemníka konzula Baldasana?“ ujistil se Marcus tiše.

Seňora jenom nepatrně pokývla; pan Moore se odvrátil, zavrtěl hlavou a zamumlal pro sebe: „Já jsem přece novinář, to já bych měl vědět takové věci“ Pak nahlas promluvil k Isaacsonovým: „Poslouchejte, co kdybychom si my tři zašli dozadu na šálek kávy? Já vám při tom povím, o co jde.“

Detektivní seržanti, zmatení, ale zaujatí, ochotně souhlasili a vydali se za ním. Mezi námi ostatními nastala rozpačitá chvilka, kterou slečna Howardová, v takových situacích vždy obratná, rychle překonala. „Cyre? Seňora říkala, že se jí moc líbí, jak hrajete. Neznáte nějakou melodii z její rodné země?“

„Ne,“ ozvala se seňora vděčně, ale rozhodně. „Ne, seňore, já nyní nemám náladu na takové melodie. A vzpomínky Ta píseň, kterou jste hrál, to byla píseň vašich lidí?“

„To je americká lidová písnička,“ vysvětlil Cyrus, přesunul se dozadu k pianu a posadil se. „Jako většina takových písní nepatří pouze jednomu lidu.“

„Byla opravdu velmi dojemná,“ řekla seňora. „Mohla bych si poslechnout ještě nějakou?“

Cyrus naklonil hlavu ke straně, chvilku přemýšlel a pak začal tiše hrát starou píseň „Lorena“. Paní Linaresová se na židli opřela, ztěžka si povzdechla a pár minut jenom poslouchala. Pak položila slečně Howardové ruku na paži. „Modlím se, aby to, co děláme, byla správná věc, slečno Howardová. A jenom doufám, že jsem se doopravdy nezbláznila.“

„To ne,“ odpověděla jí slečna Howardová pevně. „S bláznivými lidmi už mám nějaké zkušenosti.“

„Váš seňor Moore si tím tak jistý není.“

„On se tak chová vždycky. Je to novinář, a ti se dělí na dva druhy, na cyniky a lháře. On patří do té první skupiny.“

Nad tím se seňora Linaresová slabě bolestivě uchichtla a vzápětí se pan Moore s Isaacsonovými vrátili do místnosti. Marcus se zastavil u kulečníkového stolu zakrytého přehozem a odložil na něj svůj vak s nástroji. Když pak s panem Moorem přistoupili blíž k nám, Lucius vak otevřel a začal pečlivě rozkládat lesklé přístroje, které měl uložené uvnitř.

Marcus stál vedle slečny Howardové, ale pan Moore přidřepl k paní Linaresové. „Seňoro, abychom vám mohli pomoci, musíme bezpečně zjistit několik údajů: zaprvé rozsah poranění, která jste utrpěla v obličeji a na hlavě, zadruhé pak podrobnosti o tom, co se odehrálo v Central Parku a na stanici nadzemní dráhy. S vaším svolením by tito pánové vyšetřili vaše poranění a položili vám pár otázek. Možná vám to bude připadat únavné, ujišťuji vás však, že je to nezbytné.“

Seňora Linaresová si opět ztěžka povzdechla a pak poposedla dopředu, zvedla závoj, sundala si klobouk a řekla pouze: „No dobrá.“

Marcus okamžitě přinesl stojatou elektrickou lampu, umístil ji přímo nad hlavu a obličej seňory a pak ji tiše vyzval: „Možná by bylo lepší, kdybyste zavřela oči, paní.“ Vyhověla mu, zavřela to jediné víčko, kterým mohla pohnout, a on pak rozsvítil silné světlo.

Při pohledu na její zranění se Markův obličej stáhl, a upozorňuji vás, že mluvím o člověku, jenž ještě před chvílí zkoumal mrtvolu, která byla připravena o hlavu, zbavena údů a přeříznuta napůl. Ta žena byla vážně v hrozném stavu.

Lucius se k bratrovi připojil; v ruce držel několik lékařských a měřicích přístrojů a některé z nich Markovi podal. Ačkoli byl Cyrus také plně soustředěný na výjev odehrávající se pod malým půlkruhem pronikavého světla uprostřed místnosti, nepřestával hrát, neboť vycítil, že to seňoru Linaresovou uklidňuje. Pokud jde o mě, vyhoupl jsem se zpátky na svůj parapet, zapálil si cigaretu a dával pozor, aby mi nic neušlo.

„Saro,“ ozval se Lucius, když se natáhl k seňořině hlavě s něčím, co vypadalo jako dvě ocelové sondy, „napadlo mě, jestli by vám nevadilo zapisovat poznámky.“

„Ne, ovšemže ne,“ ujistila ho slečna Howardová a popadla blok a tužku.

„Takže dobrá, začneme se zraněním v týle. K tomu došlo, když jste byla napadena v parku, seňoro?“

„Ano,“ odpověděla a v obličeji se jí na okamžik odrazila bolest. Ani se však nehnula.

„Kde a kdy se to přesně stalo?“ zeptal se Marcus, zatímco rovněž zkoumal ránu.

„Ve čtvrtek večer. Právě jsme vyšly z Metropolitního uměleckého muzea. Často tam Anu, svou dceru, často ji tam beru. Velice si oblíbila sál věnovaný sochařství, ani nevím proč. Pohled na ty sochy ji vždy potěší, pořád se usmívá a diví se A potom si obvykle chodíme sednout pod egyptský obelisk venku a ona usne. Ten obelisk ji také vždycky fascinoval, ačkoli jiným způsobem.“

„Byly jste tedy přímo tam, na otevřeném prostranství?“

„Ano.“

„A přesto útok nikdo neviděl?“

„Podle všeho nikoli. Během dne pršelo a tou dobou to zase vypadalo na déšť, lidé se mu možná chtěli vyhnout. Ačkoli kolem mě bylo pár velmi laskavých osob, když jsem se probrala.“

Lucius vzhlédl k Markovi. „Všiml sis toho úhlu? A není tam tržná rána.“

„Přesně tak,“ odpověděl Marcus stejně věcným tónem. „Nejspíš nedošlo k otřesu mozku.“ Pak se zeptal seňory: „Necítila jste neobvyklé fyzické obtíže potom, co se to stalo? Nezvonilo vám v uších, nedělaly se vám před očima jasné skvrny?“

„Ne.“

„Žádné závratě? Pocit tlaku unvitř lebky?“

„Ne. Vyšetřil mě lékař,“ pokračovala seňora Linaresová trochu sebevědoměji. „Řekl mi“

„Jestli vám to nevadí, seňoro,“ přerušil ji Lucius, „raději bychom teď nebrali jiná vyjádření v úvahu. Máme spoustu zkušeností s newyorskými lékaři, a s jejich názory, v podobných případech.“

Seňora po tom napomenutí ztichla a zatvářila se trochu jako malá holčička, která bez dovolení promluvila ve škole.

„Takže žádný otřes mozku,“ zamumlal Marcus. „Docela úhledně odvedená práce.“

„Dokonalý úhel,“ řekl Lucius. „Musel to být někdo, kdo se v tom vyzná, pokud ovšem ne Seňoro, říkáte, že jste toho člověka, který vás napadl, neviděla?“

„Ani jsem ho nezahlédla. Okamžitě jsem upadla do bezvědomí, i když myslím, že ne na příliš dlouhou dobu. Jenže když jsem se probudila, byl pryč. I s Anou.“

„Mluvíte v mužském rodě,“ opáčil Marcus. „Máte k tomu nějaký důvod?“

Seňora se náhle zatvářila zmateně. „Já Já nevím. Nikdy mě nenapadlo, že by to mohla být“

„To je v pořádku,“ uklidnil ji Marcus. „Jenom jsem se ptal.“ Ale pak vzhlédl a podíval se na slečnu Howardovou, a z dychtivého výrazu v obou jejich tvářích jsem poznal, že se rozhodně „jenom tak neptal“.

Marcus se pak vrátil ke svým otázkám: „Kolik měříte?“

„No Něco přes metr šedesát.“

Marcus přikývl a zamumlal: „Čistá rána do týla. Ne obuškem.“

„Místo úderu je příliš jasně ohraničené, příliš výrazné,“ přitakal Lucius. „Vsadil bych si na kus trubky. Na tom novém křídle muzea, které se staví na Páté avenue, se pořád pracuje. Pokládají nová potrubí“

„A je tam spousta pohozených trubek.“ Marcus se podíval na mě. „Stevie, pojď sem, prosím.“

Trochu překvapeně jsem příkaz uposlechl a postavil se mezi Marka a Lucia, abych se mrknul na pořádnou bouli vzadu na seňořině hlavě. „Je ti to povědomé?“ zeptal se mě Marcus s pousmáním.

„Vy jste si četli v mém spisu na Mulberry Street?“ zeptal jsem se.

„Jenom nám odpověz na otázku,“ vybízel mě Marcus pořád s tím nepatrným úsměvem.

Kouknul jsem se znova a pak jsem přikývl. „Jo. Rozhodně to může být ono. Pěkný krátký kousek olověné trubky.“

„Dobře,“ řekl Marcus a kývnutím mě poslal zpět na můj parapet.

(Tak dobrá, na vysvětlenou: v mých mladších letech, než jsem se vzdal zločineckého života, byl právě kus olověné trubky mým poznávacím znamením a většina poldů z Mulberry Street si na to ještě dobře pamatovala.)

Isaacsonové pak přistoupili k prohlídce hlavy paní Linaresové zepředu, přičemž ta dáma opět rychle zavřela pravé oko. Lucius si velmi zběžně prohlédl podlitiny a zlomený nos; celou dobu pokyvoval. „Tohle je manželova práce.“

„Velmi typické,“ přitakal Marcus. „A naprosto odlišné od toho druhého zranění.“

„Přesně tak,“ řekl Lucius. „Což naznačuje“

„Ovšem,“ doplnil ho Marcus. „Říkáte, že ani vy, ani nikdo jiný na konzulátu neobdržel žádost o výkupné, seňoro?“

„Ne.“

Isaacsonové si vyměnili skoro spiklenecké pohledy a pokývnutí, z nichž se daly vyčíst nepatrné počátky vzrušení. „Dobrá,“ pokračoval Marcus a klekl si na jedno koleno. Seňora sebou trochu trhla, když ji vzal za ruku; zdálo se, že ji tím gestem chce pouze uklidnit, já jsem si ale všiml, že jí jeden prst přitiskl na vnitřní stranu zápěstí. „Prosím, nechte oči zavřené,“ vyzval ji a vytáhl své kapesní hodinky. „A teď nám povězte všechno, co si pamatujete o té ženě, kterou jste viděla ve voze nadzemní dráhy se svým dítětem.“

Pan Moore se obrátil ke slečně Howardové, něco si pod vousy zamumlal a zdálo se, že se jeho nedůvěra vrací.

„Pokuste se být potichu, Johne,“ zavolal na něho Lucius. „Za pár minut vám všechno vysvětlíme. Ale už je velice pozdě a seňoru budou doma postrádat“

„S tím si nedělejte starosti,“ ozvala se seňora Linaresová. „Odtud půjdu za svou dobrou přítelkyní, která pracuje na francouzském konzulátu, ta žena mě za slečnou Howardovou vlastně poslala. Pronajala pro nás pokoje v hotelu Astoria a manželovi jsme řekly, že strávíme noc na venkově.“

„V Astorii?“ opáčil Marcus s úsměvem. „To je daleko lepší než jakákoli noc na venkově, jakou jsem kdy zažil.“ Seňora se usmála spolu s ním, aspoň tak, jak jí to poraněná ústa dovolila. „Takže,“ pokračoval Marcus, „pokud jde o tu ženu“

Při těch slovech se seňořin obličej naplnil stejným strachem, jaký se kolem ní vznášel celý večer, a nedokázala odolat, aby neotevřela své zdravé oko. „Nikdy v životě jsem se tak nebála, seňore,“ zašeptala. „Bylo to, jako by mě zasáhlo zlo.“ Marcus jí prstem naznačil, že by měla oko opět zavřít, a ona uposlechla. On pak opět pohlédl na hodinky. „Ale zpočátku ne. Ne, nejdřív tam prostě jen seděla a držela Anu v náručí. Měla na sobě oblečení, aspoň mi to tak připadalo, jaké nosí dětské chůvy nebo guvernantky. Její výraz, když se dívala na Anu, mi připadal docela citlivý, skoro milující, určitým způsobem. Ale když vzhlédla a podívala se z okna“, seňora rukou, kterou Marcus nedržel, křečovitě sevřela opěrku křesla, „měla oči jako zvíře. Připomínaly oči nějaké velké kočkovité šelmy, fascinující, a přesto tak hladové. Myslela jsem si, že jsem se o svou Anu bála už předtím, než jsem spatřila ten obličej, ale teprve v tu chvíli jsem pocítila opravdový strach.“

„Vzpomínáte si, jakou barvu mělo její oblečení?“ zeptal se Lucius. Zdálo se mi, že v té otázce mu jde o víc než o nepatrnou podrobnost vyprávění. Seňora však řekla, že si na barvu nevzpomíná. „Nebo jestli měla klobouk?“ Ani na to nedokázala odpovědět.

„Je mi líto,“ řekla. „Byla to ta tvář, tolik jsem se soustředila na její obličej, že jsem si skoro ničeho jiného nevšimla.“

Slečna Howardová pečlivě zapisovala všechna tato sdělení a já si všiml, jak po ní pan Moore střelil pohledem a trochu zakroutil očima, jako by soudil, že všechny ty dramatické podrobnosti jsou pouze projevem hysterické ženy, která prodělala cosi, co byl i on ochoten považovat za hroznou tragédii. Ale Isaacsonové se otočili jeden k druhému se zcela odlišným výrazem: byla v něm zkušenost, jistota i očekávání. A postřehl jsem, že se pan Moore trochu zarazil, když si uvědomil, že mu ušlo něco, co oni zaznamenali, ať už to bylo cokoli.

„Víte určitě, že vás ta žena neviděla?“ zeptal se Lucius.

„Ano, detektive. Byla jsem hluboko pod stříškou na nástupišti a už se setmělo. Vykřikla jsem a skočila k oknu, když vůz vyjížděl ze stanice, ale v tu chvíli už jel příliš rychle. Možná někoho zahlédla, ale nemohla mě poznat.“

„Dokázala byste odhadnout výšku a váhu té ženy?“ otázal se Lucius a ještě jednou začal ohledávat ránu v seňořině týle.

Paní Linaresová chvilku mlčela a zvažovala to. „Seděla,“ odpověděla nakonec pomalu. „Ale neřekla bych, že byla o mnoho vyšší než já. Možná těžší, ale ne o moc.“

„Omlouvám se, že to trvá tak dlouho,“ řekl Marcus. „Ale ještě jedna otázka, nemáte náhodou obrázek toho dítěte? Už můžete otevřít oči, jestli chcete.“

„Ach ano.“ Seňora Linaresová se na židli obrátila. „Přinesla jsem jeden pro slečnu Howardovou, žádala o něj. Slečno Howardová, máte ještě tu fotografii?“

„Ano, seňoro,“ odpověděla slečna Howardová a z mahagonového stolu zvedla zvětšenou fotku o rozměrech asi 7,5 krát 12,5 centimetru. „Tady je.“

Když slečna Howardová podala fotografii paní Linaresové, Marcus nepohnul ani svalem a stále pevně držel seňoru za pravé zápěstí, takže byla nucena natáhnout pro papír levou ruku. Marcus ji pozoroval, když pohlédla na portrét, a celou dobu přitom pohlížel na hodinky. Pak předala fotografii Luciovi a ten ji podržel Markovi před obličejem.

„Ta podobenka je stará jen pár týdnů,“ řekla seňora Linaresová. „Docela pozoruhodný obrázek, Ana je velmi plná života a energie a je vzácné najít fotografa, který dokáže zachytit skutečného ducha dítěte. Ale tomuto muži se to podařilo docela dobře, nemyslíte?“

Oba Isaacsonovi věnovali obrázku pohled, který by se dal nazvat zběžným, a pak Lucius, který nevěděl, kam ho odložit, pohlédl mým směrem. „Stevie byl bys tak hodný?“

Znovu jsem seskočil dolů, abych fotku převzal a vrátil ji slečně Howardové, která si opět pilně dělala poznámky. Zarazil jsem se jen na jednu či dvě vteřiny, abych se podíval, a ten obrázek mě, no, docela mě ohromil. Nikdy jsem neměl valné zkušenosti s miminy a normálně mě nijak zvlášť nezajímají. Ale tahle malá holčička s chmýřím jemných tmavých vlasů, obrovskýma, skoro kulatýma černýma očima a tvářičkami naducanými kolem úsměvu, který jako by říkal, že je připravená vrhnout se do veškerých dobrodružství, která jí život nabídne No, bylo na ní něco, co dokázalo člověka zasáhnout. Možná to bylo proto, že vypadala jako větší osobnost než většina nemluvňat, ale na druhou stranu to mohl působit i fakt, že jsem věděl, že byla unesena.

Když jsem se vracel k oknu, Marcus, s očima stále upřenýma na hodinky, velmi pomalu zamumlal: „Dobře.“ Pak konečně pustil seňořinu ruku a vstal. „To je velmi dobré. Tak, seňoro, myslím, že byste si měla odpočinout. Cyre?“ Cyrus konečně přestal hrát, vstal a vydal se k Markovi. „Jsem si jist, že pan Montrose vás rád doprovodí, abyste se dostala bezpečně do Astorie. Pod jeho ochranou se nemáte čeho bát.“

Seňora se na Cyra podívala s upřímnou důvěrou. „Ano, to jsem vycítila.“ Pak se jí do tváře vrátil zmatek. „Ale co moje dcerka?“

„Nebudu vám lhát, seňoro,“ řekl Marcus. Je to velmi obtížný případ. „Váš manžel vám zakázal jít na policii?“ Seňora Linaresová nešťastně přikývla. „Jenom klid,“ pokračoval Marcus, zatímco ji odváděl ke dveřím, a slečna Howardová se k nim přidala. „To se může z dlouhodobého hlediska ukázat jako výhoda.“

„Ale vy jste přece také policisté, ne?“ ujišťovala se seňora nechápavě, když jí Cyrus otvíral mříž od výtahu. Nasadila si svůj velký černý klobouk a připevnila si ho k vlasům dvaceticentimetrovou jehlicí na konci osazenou drahým kamenem.

„Ano, a ne,“ odpověděl Marcus. „Hlavní je, abyste se nevzdávala naděje. Soudím, že následujících čtyřiadvacet hodin bude stačit, abychom vám mohli poskytnout představu o tom, co jsme schopni udělat.“

Pak se seňora obrátila ke slečně Howardové, která pouze dodala: „Prosím, věřte mi, když říkám, že pokud jde o tyto pány, nemohla byste se ocitnout v lepších rukou.“

Seňora Linaresová opět přikývla, vstoupila do výtahu a přetáhla si závoj přes obličej. „Takže budu čekat.“ Ještě jednou se rozhlédla po kanceláři a pak tiše dodala: „Nebo spíš všichni budeme čekat“

Pan Moore na ni pohlédl s jistým překvapením. „Všichni? Na co bychom měli všichni čekat, seňoro?“

Paní Linaresová ukázala do místnosti deštníkem. „Je tu přece pět stolů, ne? A všichni vypadáte, jako by ano. Soudím, že budeme všichni čekat. Na toho muže, který sedí u pátého stolu. Nebo tam kdysi sedával“

Myslím, že mezi námi nezůstal nikdo, kdo by se při jejích klidných slovech trochu nezachvěl.

Marcus se ani nepokusil to seňoře vyvracet, pokývl jí na rozloučenou a pak se obrátil k Cyrovi: „Odvezte ji rovnou do Astorie a pak za námi přijďte do Lafayette. Budeme na venkovní terase. Existují otázky, na něž můžete odpovědět jenom vy a Stevie.“

Cyrus přikývl, nasadil si buřinku a slečna Howardová na seňoru Linaresovou naposledy povzbudivě kývla, než zavřela dveře kanceláře. „Nevzdávejte se naděje, seňoro.“ Paní Linaresová jí pouze oplatila přikývnutí a pak s Cyrem odjeli.

Marcus začal přecházet po místnosti, zatímco Lucius balil lékařské nástroje. Slečna Howardová se otočila k předním oknům, zamířila k nim a trochu smutně se zadívala dolů na Broadway. Jenom pan Moore vypadal očividně dychtivě.

„No?“ řekl nakonec. „Co jste zjistili?“

„Hodně,“ odpověděl Lucius klidně. „Ačkoli ne dost.“

Znovu nastalo ticho a pan Moore rozhodil rukama. „A podělíte se s námi o svá zjištění, pánové, nebo jde o tajemství mezi vámi a seňorou?“

Marcus se zamyšleně uchechtl. „Je to velmi chytrá dáma“

„Ano,“ potvrdila slečna Howardová s pousmáním.

„Chytrá?“ opakoval pan Moore. „Nebo jenom bláznivá?“

„Ne, ne,“ odpověděl Lucius rychle. „V žádném případě není bláznivá.“

Pan Moore vypadal, že každou chvíli pukne. „Dobrá. Podívejte, poví mi někdo z vás, co se vám honí hlavou, nebo ne?“

„Ale jistě, Johne,“ řekl Marcus. „Ale až budeme v Lafayette. Umírám hlady.“

„To jsme dva,“ přidal se Lucius a zvedl vak s nástroji. „Stevie?“

„Něco k jídlu by bodlo,“ prohlásil jsem jenom. Po pravdě řečeno jsem také dychtil vědět, co si detektivní seržanti myslí; zároveň na mě však ztěžka dopadla váha posledních slov seňory Linaresové a nebyl jsem v náladě, která by se dala nazvat optimistickou.

Slečna Howardová si vzala z dřevěného věšáku u dveří kabátek. „Tak pojďte. Musíme jít po schodech, v budově už nezůstal nikdo, kdo by výtah poslal zpátky nahoru.“

Když jsme se vydali husím pochodem k zadním dveřím, pan Moore zůstal pozadu, stále podrážděný. „Co to do vás všech vjelo?“ zeptal se. „Chci říct, ta otázka je přece jednoduchá, máme případ, nebo ne?“

„Ale ano, máme,“ řekl Marcus. Obrátil se ke slečně Howardové. „Vaše přání se splnilo, Saro.“

Znovu se usmála, stále s melancholickou tváří. „Člověk si opravdu musí dávat pozor na to, co si přeje“

Pan Moore si zapřel ruce v bok. „Aha, a co má zase znamenat tohle? Poslyšte, já nikam nejdu, dokud mi někdo aspoň nenaznačí, co se tady děje! Jestli máme případ, proč se všichni tváříte tak poraženecky?“

Lucius zasténal, když si přehazoval vak přes rameno. „Stručně řečeno, Johne: máme případ, to ano, a velmi matoucí. A určitě vám nemusím vykládat, že vzhledem k zainteresovaným osobám by se to mohlo proměnit v něco velkého. Velmi velkého, a velmi ošklivého. Ale seňora měla pravdu. Bez něho!“, Lucius se obrátil ke stolu, který stál napravo od ostatních čtyř, „nemáme naději.“

„A vzhledem k tomu, čím musel v poslední době projít,“ dodala slečna Howardová, „nemyslím, že někdo z nás může s jistotou tvrdit, že se k nám přidá. K čertu, já si ani nejsem jistá, jestli by od nás bylo správné ho o to žádat.“ Odmlčela se a obrátila se ke mně. „To jsou ty otázky, o nichž mluvil Marcus. Otázky, na které můžeš odpovědět jenom ty s Cyrem, Stevie.“

Cítil jsem, jak se veškerá pozornost v místnosti soustřeďuje na mě, což není situace, jaká by mi někdy byla příjemná. Ale podle všeho čekali, že něco řeknu. „No Asi bych měl počkat na Cyra, ale“

„Ale?“ pobídl mě Marcus.

„Ale,“ dokončil jsem, „vsadil bych se, že všechno záleží na zítřejším ránu. Na tom, jak se vyrovná s odchodem z Institutu. A máte pravdu, slečno Howardová, já taky nevím, jestli je správné to po něm žádat“

Přikývla, odvrátila se a vyšla ven tmavými dveřmi na schodiště; a v tomto nejistém rozpoložení jsme všichni začali sestupovat tmou dolů na Broadway.

KAPITOLA 6

Zatímco jsme večeřeli mezi železnými mřížkami a převislou zelení na venkovní terase Café Lafayette na rohu Deváté ulice a náměstí University Place, Isaacsonové nám sdělovali závěry, k nimž údajně dospěli během rozhovoru se seňorou Linaresovou. Ta teorie jasně ukázala jejich schopnost propracovat se k netušeným výsledkům na základě něčeho, co vypadalo jako nesourodá změť faktů, a jako obvykle jsme my ostatní jenom v úžasu potřásali hlavami.

Detektivní seržanti prohlásili, že rána, kterou seňora utrpěla vzadu na hlavě, nabízí, pokud jde o útočníka, dvě možnosti: buď šlo o člověka velmi zkušeného při práci s obuškem, specialistu, který má velkou praxi se srážením lidí do bezvědomí, nebo se někomu s mnohem omezenější silou podařila šťastná trefa, která nenapáchala vážnější škodu. Proti té první variantě hovořilo pár věcí: kdyby byl útok dílem odborníka, musel by dotyčný být asi stejně vysoký jako seňora, vzhledem k úhlu a umístění rány, a musel by obušek vyměnit za mnohem tvrdší a nevypočitatelnější zbraň, jakou je kus trubky. A ještě důležitější bylo riziko, že ho někdo zahlédne, neboť k přepadení došlo na veřejném a velmi oblíbeném místě, přímo před Metropolitním muzeem, v denní době, která pro pachatele znamenala značné riziko.

Na základě těchto úvah byli detektivní seržanti připraveni zavrhnout myšlenku, že dítě Linaresových unesl profesionální únosce, ať už najatý, nebo pracující sám pro sebe. Takoví lidé by prostě neriskovali praštit někoho přes hlavu holým kusem trubky a rozhodně své činy prováděli na odlehlejších místech, než je egyptský obelisk v Central Parku. Tak nám zbývala představa amatéra, někoho, kdo patrně pracoval bez plánu, a bylo docela možné, dokonce snad pravděpodobné, že řečený amatér byla žena. Skutečnost, že seňora sama mluvila o útočníkovi v mužském rodě, neznamenala nic: připustila, že dotyčného ani nezahlédla, a jelikož pocházela ze zámožné diplomatické rodiny, prostě předpokládala, že by žádná žena nebyla takového činu schopna. Ale zranění na hlavě mohlo být způsobeno ženou průměrné síly, která byla zhruba stejně velká jako seňora, a popis ženy z vlaku, který nám sama dala, tomu odpovídal.

A co sám ten popis? chtěl vědět pan Moore. Co vede detektivní seržanty k tomu, že jsou tak ochotní přijmout vše, co seňora říkala? Nebyl ten příběh až moc podrobný na někoho, kdo měl jen jedno zdravé oko a pouze na prchavý okamžik zahlédl své zmizelé dítě, a následkem toho byl ve stavu šoku? Vůbec ne, odpověděl Lucius; ve skutečnosti v seňořině líčení chyběly jisté detaily, které by skoro určitě zahrnovalo vyprávění „patologických lhářů“ (což, jak jsem věděl z doktorovy práce, znamenalo lidi, kteří byli tak mimo, že sami věřili lžím, které vykládali). Například dokázala obecně popsat, jaké oblečení měla žena na sobě, ale nikoli jeho barvu; měla mlhavou představu o výšce té ženy, ale nic víc; a ani si nevzpomínala, zda měla dotyčná klobouk. A byly tu další, ještě jemnější náznaky podporující soud, že v tomto bodě hovořila pravdu, Lucius je označil jako „fyziologické důvody“.

Jak nám vysvětlil, některé chytré hlavičky v detektivním světě přišly nedávno s myšlenkou, že lidé procházejí fyzickými změnami, když lžou. K některým z možných příznaků, jak uvádějí tito lidé, patří například zrychlení tepu a dechu, zvýšené pocení a svalové napětí a ještě pár dalších, méně nápadných změn. Pro tohle všechno sice nebyly žádné lékařské, Lucius říkal „klinické“, podklady, nicméně přesto, jak jsem si povšiml, držel Marcus, zatímco hovořili o té záhadné ženě z nadzemky, prst na seňořině zápěstí. A celou dobu také hlídal hodinky. Nadhodili pár velmi znepokojivých témat, ale pulz seňory Linaresové se nezměnil, ani když se dívala na fotografii své dcerky. Stejně jako mnohé techniky, které Isaacsonové používali, a jejich závěry by ani tohle u soudu nic neznamenalo, poskytlo jim to však další důvod věřit seňořinu vysvětlení.

Tohle stačilo k umlčení pochyb pana Moorea ohledně seňory, důležitější otázkou však zůstávalo, zda bude doktor Kreizler ochotný se do vyšetřování zapojit, nebo ne. Kvůli tomu mě vyslýchali opravdu důkladně, společně s Cyrem, jakmile se vrátil z Astorie, a doznávám, že jsme se oba po chvíli začali trochu ohrazovat. Jakkoli nás samotné případ fascinoval, v první řadě jsme byli věrní doktorovi a ta věc s dítětem Linaresových se rychle stávala čímsi hlubším a mnohem náročnějším než pouhým nočním rozptýlením. Ani Cyrus, ani já jsme si nebyli jisti, zda je doktor v natolik dobrém stavu, aby se mohl do tak náročného podniku zapojit. Pravdou bylo, jak podotkl pan Moore, že vzhledem k soudnímu zákazu bude mít náš přítel a zaměstnavatel celkem dost volného času; rovněž se však nedalo popřít, že ten muž velice potřeboval odpočinek a zotavení. Slečna Howardová uctivě poznamenala, že jak se zdá, doktor vždycky nacházel největší mír a uspokojení v nějaké práci, Cyrus však namítl, že doktor je na tom bídněji, než jak ho kdokoli z nás dosud viděl, a dříve či později se musí každý člověk zastavit a vydechnout si. Nedokázali jsme dojít k žádnému závěru, a když jsme dojídali, vrátili jsme se k názoru, který jsem vyjádřil při odchodu z čísla 808: doktorova reakce na ten nápad bude záviset na tom, jak těžce na něho dolehne nucený odchod z Institutu. Já s Cyrem jsme slíbili, že jeden nebo druhý zavoláme panu Moorovi do Timesů, jakmile se doktor vrátí. Pak jsme se všichni rozešli do svých domovů a v každém z nás sílil podivný pocit, že ať už v příštích pár dnech podnikneme cokoli, bude to mít následky, které zdaleka přesáhnou ostrov Manhattan, který nám náhle připadal jaksi menší.

Podařilo se mi po návratu na pár hodin usnout, ačkoli to rozhodně nebyl spánek, jaký bych nazval osvěžujícím. Přesně v osm už jsem byl zase vzhůru, když jsem vyskakoval z postele, uvědomil jsem si, že oficiálně nastal první letní den, a zjistil jsem, že poslední dešťové mraky zmizely a od severozápadu vane svěží větřík. Hodil jsem na sebe nějaké oblečení, dlouhé vlasy jsem si se značným úsilím vykartáčoval do účesu, který vypadal téměř úpravně, a pak jsem se vydal dolů do doktorovy malé stáje ve vedlejším vchodě, abych dal Frederickovi, našemu spolehlivému černému valachovi, trochu ovsa a před celodenní dřinou ho vyhřebelcoval. Když jsem se vracel do domu, z rachotu hrnců a pánviček v kuchyni jsem usoudil, že naše poslední hospodyně, paní Leshková, osoba, která nedokázala ani vodu uvařit potichu, právě dorazila. Spokojil jsem se s rychlým šálkem její hořké kávy, pak vyskočil na kozlík kolesky a vyrazil.

Jel jsem svou obvyklou cestou, po Druhé avenue směrem do centra na Forsyth Street, pak doleva na Východní Broadway, ale nijak jsem Fredericka nehnal, vědom si toho, že předchozí den musel tvrdě pracovat. Při téhle cestě jsem míjel mnohé z tančíren, putyk, hráčských doupat a saloonů na Lower East Side a při pohledu na ně jsem tím hůře chápal, jak se pro všechno na světě mohlo stát, že je tahle výprava vůbec nezbytná. Ach jistě, všeobecně uváděný důvod byl dost očividný: před pár týdny se jeden dvanáctiletý chlapec v Institutu doktora Kreizlera, Paulie McPherson, probudil uprostřed noci a odešel z ložnice do koupelny, kde se oběsil na starém plynovém vedení na oprátce ze závěsové šňůry. Kluk byl malý zlodějíček s rejstříkem tak krátkým, že by se za něj moji staří přátelé z bandy Bláznivýho Butche styděli. Lízli ho, jestli tomu dokážete uvěřit, když se pokoušel vybrat kapsy tajnýmu poldovi v civilu. Kvůli jeho nezkušenosti mu dal soudce možnost strávit pár let v Kreizlerově Institutu, poté, co doktor kluka vyšetřil a udělal tu nabídku. No, Paulie byl sice paběrkář, ale ne pitomec, věděl, jaké jsou další možné varianty, a na místě přijal.

Na tomhle nebylo nic neobvyklého, i několik dalších doktorových studentů se do Institutu dostalo podobnými cestami. A od Paulieho příchodu na Východní Broadway se neobjevily žádné vnější známky, že by s ním bylo něco v nepořádku. Jasně, choval se trochu náladově a málomluvně, ale nic víc, a rozhodně nic, co by naznačovalo, že se chystá hodit si mašli. Nicméně zpráva o té sebevraždě prosákla až na správu města a do salonů newyorské smetánky, jako, jestli mi odpustíte ten výraz, sračky skrz cedník. Spousta expertů, co se nikdy nezvednou ze svého křesla, prohlásila ten případ za důkaz, že je doktor Kreizler neschopný a jeho teorie nebezpečné. Pokud jde o doktora samotného, dosud mu nikdy žádné dítě neumřelo; a to ve spojení s neočekávanou a nevysvětlenou povahou té sebevraždy ještě více rozervalo propast, která se v jeho duši otevřela smrtí Mary Palmerové.

A ta propast odsávala velkou část toho, co vždy vypadalo jako bezedná studna energie, s jejíž pomocí byl doktor po mnoho let schopen čelit téměř každodenním útokům nepřátelských kolegů, sociálních teoretiků, soudců, právníků i obyčejných skeptiků, s nimiž se střetával při vedení Institutu a ve své práci soudního znalce při kriminálních procesech. Ne že by se někdy vzdal; to neměl v povaze. Ztratil však část svého ohně a sebejistoty, dávku vnitřní bojovnosti, která vždy dokázala nepřátele zastrašit. Abyste tu změnu pochopili, nejspíš byste ho museli zažít v akci předtím, než k ní došlo, jako jsem to já sám mohl na vlastní oči sledovat před nějakými dvěma roky. Panstvo, já to viděl

Střetnutí, které mám na mysli, se odehrálo v budově Jefferson Market, imitaci jakéhosi evropského královského hradu, která mi vždycky připadala příliš krásná na to, aby v ní sídlil policejní soud. Jak už jsem říkal, od tří let jsem se o sebe staral víceméně sám, a úplně na vlastních nohou jsem se ocitl v osmi, kdy mě přestalo bavit vloupávat se do domů, abych uživil svou matku a její nesčetné mužské společníky.

Poslední kapkou bylo, když ta ženská přešla z chlastu na opium a začala navštěvovat doupě v Čínské čtvrti vedené prodejcem drog, jemuž všichni říkali Tlusťoch (jeho pravé čínské jméno se nedalo vyslovit a zdálo se, že mu nikdy nedošla urážka obsažená v té velice přiléhavé přezdívce). Řekl jsem jí, že se nehodlám přidat k té spoustě dalších osmiletých harantů, co kradou, aby jejich matky mohly ukojit svou touhu po alkoholu a drogách, a takové prohlášení celkem bezpečně vynese klukovi pořádný nářez. Když se na mě vrhala, ječela přitom, že jestli chci být takový nevděčný mrňavý spratek, můžu se o sebe klidně starat sám; upozornil jsem ji, že to stejně po většinu času dělám, a pak jsem odešel nadobro a přidal se k partě kluků z ulice, co se pohybovala v sousedství. Matka se pak nastěhovala k Tlusťochovi, a místo mých vloupání používala své tělo, aby si zajistila neustávající dodávky drogy.

No, v mojí partě jsme se jeden o druhého starali docela dobře, v zimních nocích jsme se krčili nad větracími průduchy s teplým vzduchem a v létě dávali pozor, aby se někdo neutopil, když jsme se chladili v městských řekách. Než mi bylo deset, získal jsem si docela dobré jméno jako nadháněč pro falešné hry, kapsář a všeobecně zručný zloděj; a přestože jsem nebyl velký, dokázal jsem se celkem obratně bránit krátkým kusem olověné trubky, který jsem pořád nosil při sobě. Hodně kluků nosilo pistole nebo nože, ale já zjistil, že se k vám poldové chovají líp, když nejste po zuby ozbrojení, a bůh ví, že tenkrát jsem měl tolik potíží se zákonem, že tahle úvaha měla svou váhu.

Ve skutečnosti můj rejstřík a moje pověst nakonec dospěly k bodu, kdy se na mě obrátil Bláznívej Butch, chlápek, co, jak jsem se už zmínil, měl pod palcem děcka, která pracovala pro bandu Monka Eastmana. Vždycky jsem měl rád Monka s jeho výstředními buřinkami a pokoji plnými koček a ptáků, a přestože přezdívka Bláznivýho Butche na můj vkus příliš odpovídala jeho povaze, skočil jsem po příležitosti povznést se v podsvětí výš. Místo abych vykrádal kapsy sám, brzy jsem se svými parťáky olupoval celé davy občanů. Kromě toho jsme přepadali dodávkové vozy a z obchodů a skladišť kradli všechno, co se dalo odnést. Jasně, párkrát mě chytili, ale obvykle mě zase pustili, protože jsme byli tak velký tým, pro žalobce většinou představovalo velký problém najít obvinění, které by pasovalo jenom na jednoho z nás. Navíc mi bylo teprve jedenáct a mohl jsem si hrát na nevinného sirotka, když se mi to hodilo.

Jenže ten soudce, co jsem ho vyfasoval jednoho dne v Jefferson Market, mi na žádné triky ani výmluvy neskočil. Poldové mě sebrali za to, že jsem přerazil nohu místnímu detektivovi v obchodě B. Altmana na Devatenácté ulici, kde jsme s bandou vybírali zákazníkům kapsy. Normálně bych svoji oblíbenou zbraň zvládnul líp, jenže ten detektiv mě držel za krk a já už se skoro dusil. A než jsem se nadál, seděl jsem v hlavní soudní síni pod vysokou věžičkou s hodinami na Jefferson Market a poslouchal parádní přednášku.

Ten starý páprda na soudcovské lavici mě nazval vším možným od nepolepšitelného kuřáka (kouřil jsem od svých pěti let) přes opilce (což jasně ukazuje, kolik toho věděl, v životě jsem se chlastu nedotkl) až po „vrozeně nenapravitelnou destruktivní hrozbu pro společnost“, což byl výraz, který pro mě tehdy neznamenal naprosto nic, ale který, jak se ukázalo, měl být klíčem k mé záchraně. Abyste rozuměli, ten den náhodou zrovna čekal před soudní síní jistý odborník na lidskou duši se zvláštním zaměřením na děti, neboť měl vypovídat v jiném případě, a když soudce vypustil z úst ten výrok o „vrozeně nenapravitelné hrozbě“ a pak mě odsoudil ke dvěma letům v polepšovně na Randalls Islandu, náhle se někde za mnou ozval čísi hlas. Nikdy jsem neslyšel nic podobného, rozhodně aspoň ne v soudní síni. Z toho hlasu prosyceného kombinací slabého německého a maďarského přízvuku hřměla vášeň a rozhořčení nějakého starodávného kazatele.

„A jaká přesná kvalifikace,“ otázal se ten hlas, „opravňuje Vaši Ctihodnost k vyjadřování tak podrobných psychologických soudů o tomto chlapci?“

V tu chvíli se všechny oči včetně mých obrátily do zadní části síně a spatřily to, co bylo pro většinu z nich běžným výjevem: proslulý psychiatr dr. Laszlo Kreizler, jeden z nejvíc nenáviděných, ale přesto uznávaných mužů ve městě, vrazil dovnitř, dlouhé vlasy i plášť za ním vlály a oči mu hořely uhlově černým ohněm. Nemohl jsem tušit, že jednoho dne si i já na ten pohled přivyknu; tehdy jsem pouze usoudil, že tenhle zatracený chlap má nejvíc odvahy a drzosti, co jsem kdy viděl.

Soudce si na okamžik unaveně položil hlavu do dlaně, jako by dobrý pánbůh právě poslal déšť žab zrovna na jeho kousíček země. „Doktore Kreizlere,“ začal.

Ale doktor už vztyčil obviňující prst. „Byl ten chlapec řádně vyšetřen odborníky? Dal vám někdo z mých slovutných kolegů důvod používat takové výrazy? Nebo jste se stejně jako většina soudců v tomto městě prostě rozhodl, že jste oprávněn odborně se vyjadřovat k podobným problémům?“

„Doktore Kreizlere,“ zkusil to soudce znovu.

Nedostal však šanci: „Máte sebemenší představu o tom, jaké jsou příznaky toho, co nazýváte ‚vrozenou destruktivností’? Víte vůbec, zda takový patologický osobnostní rys existuje? Tahle nesnesitelná, neodborná, pobuřující rétorika“

„Doktore Kreizlere!“ zařval soudce a praštil pěstí do stolu. „Tohle je moje soudní síň. S tímto případem nemáte nic společného a já vás žádám“

„Ne, pane!“ odsekl doktor. „Já vás žádám! Vy jste mě přiměl, abych se vložil do tohoto případu, jako by to udělal každý jen trochu slušný psycholog, který by náhodou zaslechl vaše nezodpovědná prohlášení! Tento chlapec,“, v tu chvíli ukázal mým směrem, poprvé se na mě doopravdy podíval a já si nejsem jist, zda dokážu poznat, co se v tom pohledu odráželo:

Oči mu zářily poselstvím naděje a drobný, prchavý úsměv mi naznačil, abych neztrácel odvahu. V kratičkém okamžiku a poprvé ve svém životě jsem měl pocit, že někomu, komu je víc než patnáct, aspoň trošku záleží na mé existenci. Nikdy vlastně nevíte, že vám tohle chybělo, dokud vám někdo nedá najevo, že je to vůbec možné; a když se to stane, je to velice zvláštní pocit.

Jakmile se doktor otočil zpět k soudci, jeho obličej opět zvážněl a zpřísněl: „Řekl jste, že tento chlapec je ‚vrozeně destruktivní hrozbou’. Žádám, abyste své tvrzení doložil! Žádám, aby mu bylo poskytnuto nové slyšení, založené na nálezech alespoň jednoho kvalifikovaného psychiatra či psychologa!“

„Můžete žádat, co chcete, pane!“ odpověděl soudce. „Ale tohle je můj soud a můj rozsudek platí. Nyní laskavě vyčkejte projednání případu, kvůli němuž jste byl povolán, nebo vás obviním z pohrdání soudem!“

Rána kladívkem, a byl jsem na cestě na Randalls Island. Ale při odchodu ze soudní síně jsem se znovu podíval na toho záhadného člověka, který jako by spadl z nebe a z ničeho nic se mě zastal. Opětoval můj pohled s výrazem vyjadřujícím přesvědčení, že ta záležitost rozhodně není u konce.

A také nebyla. O tři měsíce později, uvnitř vlhké cihlové cely v hlavním bloku Chlapeckého útulku jsem měl to „střetnutí“ s dozorcem, o němž jsem se už zmiňoval. No, a je prostou pravdou, že kus olověné trubky najdete skoro všude, když se dobře rozhlížíte, a já jsem si po příjezdu na ostrov jeden našel docela rychle. Schovával jsem ho ve slamníku, neboť jsem soudil, že jednou přijde den, kdy mě některý z kluků či dozorců donutí, abych ho použil, a ten, který to udělá, toho bude do smrti litovat. Zatímco se mě dozorce snažil udržet na lůžku a rozepínal si kalhoty; popadl jsem tu trubku a za necelé dvě minuty měl natřikrát přeraženou jednu ruku, dvakrát druhou, rozbitý kotník a tříšť kostí v místech, kde míval nos. Ještě pořád jsem ho mlátil, za povzbudivého pokřikování ostatních kluků, když mě od něj dva další dozorci konečně odtrhli. Správce útulku požádal o soudní slyšení, kde by se rozhodlo, zda mám být přemístěn do ústavu pro duševně choré, a zmínka o tom incidentu se dostala do novin. Doktor Kreizler se o tom doslechl a ukázal se u soudu s opětovnou žádostí, aby rozsudek nebyl vynesen bez řádného psychologického vyšetření. Tentokrát tam byl mnohem rozumnější soudce a doktor si prosadil svou.

Dva dny jsme spolu seděli v kanceláři na ostrově a skoro pořád mluvili, a většinu toho prvního dne jsme ani nemluvili o specifických faktech mého případu. Kladl mi otázky ohledně mého dětství, a co bylo ještě důležitější, pověděl mi hodně o svém, což mě zbavilo velké části rozpaků z přítomnosti muže, jemuž jsem byl sice vděčný, ale který mě přesto naplňoval jistou nervózní úctou. Během těch prvních hodin jsem se po pravdě řečeno dověděl o doktorově životě spoustu neveselých informací, o nichž nevěděl a neví skoro nikdo, a nyní chápu, že využíval svou vlastní minulost, aby ze mě vymámil tu mou.

Bylo to zvláštní: zatímco jsme mluvili, začal jsem chápat, natolik, nakolik to může pochopit nevzdělaný malý kluk, že možná nedělám věci úplně náhodou, že jsem se možná rozhodl pro život zločinu a násilí stejně tak z hněvu, jako z nutnosti. Tu myšlenku mi doktor nepodstrčil; nechal mě, abych k ní došel sám, když vyjadřoval soucit nad tím, čím vším jsem musel projít, a dokonce jistý obdiv k mému postoji. Ve skutečnosti to vypadalo, jako by mu skutečnost, že se mi všechno, co jsem dělal, podařilo přežít, nepřipadala pouze pozoruhodná, ale jistým způsobem i zábavná; a rychle jsem získal dojem, že mu poskytuji víc než statistické údaje, ten člověk se bavil.

To bylo skutečné tajemství jeho úspěchu s dětmi: pro něho to nebyla dobročinnost, nebyla to ta laciná soucitná štědrost, jakou vám nabízejí lidi z dobročinných spolků. Problémové děti, bohaté i chudé, doktorovi tolik důvěřovaly hlavně proto, že on sám získával něco z toho, že jim pomáhal. Miloval tu práci, opravdu rád vynakládal čas a energii na své mladé svěřence, a to z důvodů, které byly alespoň částečně sobecké. Bylo to, jako by mu děti ulehčovaly přijímání těch ubohých součástí dospělého světa, v němž se pohyboval, vězení, blázinců, nemocnic a soudů, a poskytovaly mu naději do budoucna na jedné straně, a prostou a čistou zábavu na straně druhé. A když jste dítě, tohleto potřebujete nejvíc; hledáte si takového dospělého, který vám nepodává pomocnou ruku proto, aby byl zadobře s Ježíšem Kristem, ale protože ho to baví. Každý člověk má nějakou skrytou stránku, o tom jsem přesvědčen, a skutečnost, že ta doktorova byla tak zjevná a nekomplikovaná, vzbuzovala v lidech důvěru.

Při šetření ohledně mé příčetnosti použil doktor všechny informace, o nichž jsme hovořili, aby udělal krátký proces s domněnkou, že jsem šílený, a podepřel svá tvrzení trochou teorie, kterou si za ta léta vypracoval a nazýval ji „teorií kontextu“. To byla klíčová úvaha stojící za většinou jeho díla a stručně řečeno se zakládala na přesvědčení, že nelze plně pochopit činy a motivy nějakého člověka, dokud se nevezmou v úvahu všechny okolnosti jeho raného dětství a dospívání. Možná vám to připadá docela přímočaré a neškodné, ale ve skutečnosti nebylo nijak snadné obhájit tenhle postoj před nařčením, že se protiví tradičním americkým zásadám a nabízí omluvy pro zločinné chování. Jenže doktor vždycky tvrdil, že mezi vysvětlením a omluvou je velký rozdíl a že on se pouze pokouší pochopit chování lidí, nikoli usnadňovat život zločincům.

Naštěstí pro mě se toho dne jeho názory setkaly s vnímavým publikem: členové komise doktorův rozbor mého života a chování celkem přijali. Když však navrhl, abych nastoupil do jeho Institutu, ucukli, zjevně stále přesvědčeni, že tak pověstný mladý lump jako „Stevie Píšťalka“ potřebuje místo, kde by ho drželi víc zkrátka. Zeptali se doktora Kreizlera, zda má nějaké jiné návrhy; pár minut to zvažoval, ani se na mě přitom nepodíval a pak oznámil, že je ochoten vzít mě do služby a do svého domu a převzít za mé činy osobní odpovědnost. Členové komise po té nabídce trochu vytřeštili oči a jeden z nich se doktora dokonce zeptal, zda to myslí vážně. Ujistil je, že ano, a po chvilce dalšího handrkování uzavřeli dohodu.

Poprvé jsem si připadal trochu nejistý; ne proto, že bych na doktorovi našel něco, co by budilo nedůvěru, ale protože ty dva dny, které jsem s ním strávil, mě přiměly k uvažování o sobě samotném a k pochybám, zda budu někdy opravdu schopný změnit svůj život. Tyhle pochybnosti mě užíraly, když jsem si v cele balil pár ubohých kousků svého majetku a kráčel přes strohý starý dvůr Chlapeckého útulku, abych se s doktorem sešel u jeho vozu (ten den přijel ve své vínově zbarvené bryčce). Můj zmatek se nijak nezmenšil ani při pohledu na obrovského černocha sedícího na kozlíku, ale ten muž měl laskavou tvář, a když doktor vystoupil z bryčky, usmál se a ukázal na svého společníka rukou.

„Stevie,“ řekl, „tohle je Cyrus Montrose. Mohlo by tě zajímat, že byl na cestě do státní káznice, což je osud mnohem horší než ten, který by čekal tebe, než se naše cesty zkřížily a on začal pracovat pro mě.“ (Později jsem se dověděl, že Cyrus v mladších letech zabil zkorumpovaného irského policajta, který se pokoušel umlátit barevnou prostitutku v bordelu, kde hrál Cyrus na piano. Cyrovy rodiče připravil o život dav rozvášněných irských přistěhovalců během nepokojů ohledně odvodů do občanské války v roce 1863 a při přelíčení se doktorovi podařilo prokázat, že s takovým životním kontextem byl Cyrus duševně neschopen reagovat na situaci v nevěstinci jiným způsobem.)

Kývl jsem na obra, který si cvrnkl prstem do buřinky a přátelsky se usmál. „Takže,“ ozval jsem se nejistě, „já mám pro vás taky pracovat, podle té dohody?“

„Ach ano, budeš pracovat,“ odpověděl doktor. „Ale budeš se také učit. Naučíš se číst, počítat, budeš studovat dějepis. Kromě mnoha dalších věcí.“

„Opravdu?“ opáčil jsem a ztěžka polkl, neboť jsem koneckonců nikdy v životě nevkročil do žádné školy.

„Ano,“ potvrdil doktor, vytáhl ze stříbrného cigaretového pouzdra retko a zapálil si. Když vzhlédl, přistihl mě, jak se na cigarety lačně dívám. „Aha. Ale obávám se, že tohle musí přestat. Nesmíš kouřit, mladý muži. A tohle,“ pokračoval, když začal prohlížet malou hromádku krámů, které jsem si nesl, „už nebude nutné.“ Vytáhl mou olověnou trubku, zabalenou do kusu oblečení, a zahodil ji na řídký, napůl uschlý trávník opodál.

Začínalo to vypadat, že mi nezůstane nic než učení, a ta myšlenka mě dvakrát nepovzbudila. „No, a co ta práce?“ zeptal jsem se nakonec. „Co budu dělat?“

„Zmínil ses,“ řekl doktor, když nastupoval zpátky do bryčky, „že když jsi s bandou Bláznivého Butche přepadával dodávkové vozy, obvykle jsi měl za úkol je po přepadení řídit. Byl k tomu nějaký zvláštní důvod?“

Pokrčil jsem rameny. „Mám rád koně. A kočírování mi celkem šlo.“

„Tak se pozdrav s Frederickem a Gwendolyn,“ opáčil doktor a cigaretou ukázal na valacha a klisnu zapřažené do bryčky. „A převezmi otěže.“

Moje nálada se při těch slovech výrazně zlepšila. Přešel jsem dopředu, pohladil dlouhý nos pěkného černého valacha, hnědé klisně přejel dlaní po krku a usmál se. „Vážně?“ ujistil jsem se.

„Podle všeho ti práce připadá příjemnější než studium,“ odvětil doktor. „Tak nám ukaž, jak to umíš. Cyre, vy pojďte raději sem ke mně a pomozte mi s mým dnešním plánem schůzek. Trochu jsem se v tom ztratil. Podle mých poznámek to vypadá, že jsem měl přede dvěma hodinami být u soudu na Essex Street.“ Jakmile mohutný černoch seskočil z kozlíku, doktor ke mně ještě jednou vzhlédl. „Tak co? Máš práci, ne?“

Znovu jsem se na něho usmál, rychle přikývl, vyskočil na kozlík a pleskl koně opratěmi.

A jak se říká, ani jsem se neohlédl zpátky.

Ano, tohle byly krásné dny, kdy ještě nikdo z nás neslyšel jméno John Beecham a Mary Palmerová byla dosud naživu. Pěkné dny, o jejichž návratu, jak jsem si uvědomil, jsme nyní měli dobrý důvod pochybovat. Ti lidé, kteří bojovali proti doktorovi a jeho teorii kontextu (a mně se zdálo, že je poháněl především strach, neboť jeho výzkumy násilného a zločinného chování postupně přecházely ke zkoumání způsobů, jimiž Američané vychovávají své děti), obvykle čelili jeho argumentům tvrzením, že Spojené státy byly zbudovány na myšlence, že každý člověk může svobodně rozhodovat o svých osobních názorech a činech, a je za ně odpovědný, bez ohledu na to, jaké bylo jeho rané mládí. Na právní rovině se s nimi doktor Kreizler nepřel; pouze hledal hlubší vědecké odpovědi. A tak po mnoho let mezi kontroverzním psychiatrem a těmi, které tak znepokojoval, zuřil jakýsi nerozhodný boj. Když se malý Paulie McPherson oběsil, poskytlo to doktorovým nepřátelům šanci zvrátit výsledek souboje ve svůj prospěch, a nenechali si ji uniknout.

Jenže soudce, který předsedal prvnímu šetření té věci, byl spravedlivý člověk a odmítl doktorův Institut prostě jen tak zavřít. Místo toho nařídil šedesátidenní šetření, o němž jsem se už zmínil. Děti z Institutu v té době měly přejít do péče soudu a dočasným řízením Institutu byl pověřen jistý reverend Charles Bancroft, správce sirotčince ve výslužbě. Doktor sám měl zakázáno v té době do Institutu vstoupit: pro muže jeho neklidné povahy se šedesát dní, bez možnosti zjistit, co přijde po nich, mohlo stát skoro věčností. A otázka, jak bude snášet odchod z Institutu, se navíc netýkala pouze jeho. Klíčovou roli v tom budou hrát děti samotné, a kdyby se jediné z nich složilo, zatímco bude pryč, a některá z těch děcek byla napnutá jako špagát, pak by doktor, jak jsem věděl, vzal veškerou vinu na sebe. Vždycky své svěřence učil čerpat sílu ze skutečnosti, že v ně alespoň jeden člověk věří, a vedl je k tomu, aby byli připraveni použít tu sílu, když v budoucnosti narazí na problémy. Ale dokážou to nyní, když jsou sázky tak vysoké a výsledek tak nejistý?

Právě když jsem odbočoval na Forsyth Street, dolehl ke mně z jedné uličky náhlý výstřel. Frederick se poplašeně vzepjal a já se vytrhl ze zamyšlení a prudce se otočil, abych našel zdroj možných potíží. Výstřel vyšel zpoza zadního traktu činžáku, místa nejbližšího peklu, jaké kdy jakákoli živá bytost nazývala domovem. Seskočil jsem z kolesky, začal Fredericka hladit po silné šíji, abych ho uklidnil, a krmit ho kostkami cukru, které jsem vždycky nosil po kapsách, když jsem měl kočírovat. Stále jsem pozoroval uličku a brzy jsem spatřil původce nepokojů: očividně potřeštěného chlapíka v klobouku se sklopenou střechou, malého a šlachovitého, s velkým převislým knírem. Vymotal se z uličky a v ruce svíral starou brokovnici, za bílého dne, bez ohledu na to, že by si ho někdo mohl všimnout. Za ním se ozvalo zaječení, ale on pouze bez ohlédnutí prohlásil: „Tak, a teď se postarám o toho tvýho mrňavýho amanta!“ Pak stejným rychlým krokem zmizel za rohem na Eldridge Street. Samozřejmě široko daleko nebylo vidět žádného poldu; v téhle části města se nevyskytovali často, a i kdyby sem některý náhodou zabloudil, zvuk výstřelu by ho se vší pravděpodobností přiměl vyrazit opačným směrem, jako by mu hořelo za patami.

Znovu jsem se vyhoupl na kozlík kolesky a rychle vyrazil k Institutu. Když jsem dojel k číslům 185-187 na Východní Broadwayi, dvěma budovám z červených cihel s černým lemováním, které doktor už před mnoha lety koupil a propojil v jeden celek, zjistil jsem, že u paty schodiště vedoucího k hlavním dveřím stojí mladý strážník. Seskočil jsem na zem, ještě párkrát poplácal Fredericka po šíji, dal mu další kousek cukru a pak se obrátil k poldovi, který byl moc velký zelenáč na to, aby si mě mohl od pohledu pamatovat.

„Nejspíš by vás nezajímalo, že se po Eldridge Street promenuje magor s brokovnicí, co?“ zahájil jsem rozhovor.

„Neříkej,“ opáčil polda a sjel mě pohledem. „A co je tobě do toho?“

„Mně nic,“ řekl jsem a pokrčil rameny. „Jen jsem si říkal, že by do toho mohlo bejt vám.“

„Já mám práci tady,“ oznámil mi strážník, narovnal si lehkou letní čapku a nadmul se tak, až to vypadalo, že na něm modrá košile praskne. „Z pověření soudu.“

„Uhmm,“ zabručel jsem. „No, možná byste teda mohl ohlásit doktoru Kreizlerovi, že na něj čeká vůz. Jelikož dostat ho odsud je to, na čem soudu záleží nejvíc.“

Policajt se obrátil ke schodům a ještě se po mně výhrůžně otočil. „Víš,“ prohlásil, když stoupal nahoru ke dveřím, „tenhle postoj by tě mohl dostat do pěknýho maléru, synku.“

Nechal jsem ho zajít dovnitř, než jsem potřásl hlavou a odplivl si do stoky. „Běž se vycpat,“ zamumlal jsem. „Synku.“ (Možná bych zde měl uvést, že jednou z věcí, kterou roky strávené u doktora Kreizlera nijak neovlivnily, kromě záliby v cigaretách, byl můj postoj k policii.)

Za pár minut se strážník vrátil následovaný doktorem Kreizlerem, malou skupinkou jeho studentů a pobožně vyhlížejícím starým pytlem kostí, který nepochybně představoval reverenda Bancrofta. Ty děti patřily k mladším svěřencům doktora Kreizlera a celkem dobře zastupovaly typy, jaké v Institutu obvykle míval: bylo tam malé děvčátko z bohaté rodiny v lepší čtvrti, které celý život odmítalo promluvit s kýmkoli kromě své chůvy, dokud se nesešlo s doktorem Kreizlerem; pak kluk, jehož rodičům patřilo hokynářství v Greenwich Village a který dostal víc výprasků, než si zasloužil, jen proto, že přišel na svět omylem a žádný z jeho rodičů nedokázal snést jeho přítomnost; další holka, kterou jeden z doktorových přátel objevil jako prostitutku v bordelu s dospělými děvkami, ačkoli jí bylo teprve deset let (doktor radši nikdy podrobně nezkoumal, jak se stalo, že ji ten muž v řečeném bordelu našel); a pak kluk původem z panského sídla na Rhode Islandu, který většinu svých osmi let trávil rozbíjením všeho, co se mu dostalo do ruky, v nekonečné řadě záchvatů zuřivosti.

Byli oblečení v šedomodrých stejnokrojích Institutu, které doktor sám navrhl a vyžadoval, aby je děti nosily, takže se bohatší nemohly vytahovat na chudé. Ta první holčička, ta, která nikdy nemluvila se svou rodinou, se pevně držela jedné doktorovy nohy, což mu ztěžovalo chůzi, když vycházel ven společně s reverendem a dával mu poslední instrukce a rady. Druhé děvče mělo ruce zastrčené za zády a rozhlíželo se kolem, jako by úplně nechápalo, co se to sakra děje. Oba kluci šli vedle doktora každý z jedné strany, smáli se a pošťuchovali se za jeho zády; používali ho při tom jako štít. Celkem vzato, v Institutu to byl celkem běžný výjev; když jste se však podívali pozorně, mohlo vám dojít, že se děje něco neobvyklého.

Především tu byl doktor sám. Černý plátěný oblek měl místy pomačkaný a uválený, z čehož se dalo jasně poznat, že celou noc pracoval. I kdyby ho neprozradil oděv, udělal by to jeho obličej: byl strhaný a vyčerpaný a výraz uspokojení, jaký se v něm objevoval pouze v Institutu, byste hledali marně. Když hovořil s reverendem Bancroftem, nakláněl se kupředu s nejistotou, jaká u něj byla neobvyklá. Zdálo se, že to reverend vycítil: Položil doktorovi ruku na záda a řekl mu, aby si hlavně odpočinul a snažil se nadcházející týdny co nejlépe využít; je si jist, že všechno nakonec dobře dopadne. V tu chvíli doktor přestal mluvit, jenom rezignovaně zavrtěl hlavou, promnul si černé oči a náhle začal vnímat děti, které ho obklopovaly.

Usmál se a pokusil se dívat se veseleji, když nejdřív sundal ruce malého děvčátka ze své nohy a pak přiměl oba kluky, aby se uklidnili, mluvil s nimi jako se všemi dětmi, laskavě, ale přímo, jako by je nedělil žádný věkový rozdíl. Když zvedl hlavu a uviděl mě u obrubníku, poznal jsem, že se snaží zachovat si sebeovládání, dokud se nedostane ke kolesce, ale ta druhá dívenka mu to ztížila. Vytáhla zpoza zad kytici růží, které byly sice zabalené v obyčejném papíru z místního květinářství, ale jejich růžové a bílé okvětní lístky přesto ukazovaly plnou slávu nadcházejícího léta. Doktor se usmál, klekl si, aby je od ní převzal, ale když se mu ten bývalý padlý anděl, jemuž doktor umožnil vrátit se zpět do dětství, vrhl kolem krku, úsměv mu z tváře zmizel a měl co dělat, aby zůstal klidný. Rychle vstal, nakázal chlapcům ještě jednou, aby se chovali slušně, potřásl si rukou s reverendem Bancroftem a po schodech téměř seběhl. Podržel jsem mu dvířka otevřená a on chvatně nastoupil.

„Odvez mě domů, Stevie,“ vypravil ze sebe s námahou a já se jako blesk ocitl zpět na kozlíku s bičem v ruce. Děcka pořád mávala, když jsem otáčel kolesku a vyrážel zpět stejnou cestou, kterou jsem přijel, ale doktor Kreizler nereagoval; jenom se zabořil hlouběji do sedadla z kaštanové kůže.

Během jízdy nahoru do města mlčel, dokonce i když jsem se zmínil o tom, jak jsem se málem střed s tím maniakem s brokovnicí. Ohlédl jsem se po něm jen párkrát; poprvé proto, abych se ujistil, zda je vůbec vzhůru. Byl, ale ačkoli se začínal klubat krásný den, větřík honil po ulici vůně čerstvé zeleně a svěžích listů na stromech, které téměř přehlušily pach hromad odpadků a koňského trusu a moči, on jako by si toho ani nevšiml. Pravou ruku měl sevřenou v pěst, poklepával si s ní o rty a upřeně hleděl do prázdna, zatímco levačkou svíral tu kytici růží tak pevně, že ho jeden z trnů popíchal. Slyšel jsem ho tiše syknout bolestí, ale neřekl jsem nic, nevěděl jsem, co bych měl říct. Ten muž byl jako vystřelená kulka, to mi bylo jasné, a nejlepší, co jsem mohl udělat, bylo dostat ho fofrem domů. S tímto záměrem jsem Fredericka popleskal otěžemi, pobídl ho, aby přidal, a brzy jsme vjeli zpátky do Stuyvesant Parku.

Jakmile jsme se ocitli uvnitř domu na Sedmnácté ulici, doktor, s tváří nyní popelavou vyčerpáním, se obrátil ke mně a k Cyrovi: „Musím se pokusit trochu si odpočinout,“ zamumlal a vydal se nahoru po schodech. Zarazil se však a trochu sebou trhl, když k nám z kuchyňské chodby dolehl zvuk převraceného kbelíku s rámusem, který byl i na paní Leshkovou ohromující. Vzápětí následovala dlouhá série čehosi, co jsem pokládal za ruské kletby.

Doktor si povzdechl. „Za předpokladu, že je vůbec možné s tou ženou nějak komunikovat, mohli byste ji prosím požádat, aby na pár hodin udržela v domě ticho? Jestli to nedokáže, dejte jí na odpoledne volno.“

„Ano, pane doktore,“ řekl Cyrus. „Jestli něco potřebujete“

Doktor jenom zvedl ruku, pokývl nám a zmizel nad schody. Cyrus a já jsme se po sobě podívali.

„Tak co?“ pošeptal mi Cyrus.

„Nevypadá to dobře,“ odpověděl jsem. „Ale dostal jsem nápad.“ Z kuchyně se ozvala další rána a nadávky. „Ty se postarej o paní Leshkovou,“ řekl jsem. „Já jdu zavolat panu Mooreovi.“

Cyrus přikývl a já se pak prohnal chodbou do kuchyně kolem mumlající, vytírající hromady modrého plátna a tuku, která tvořila paní Leshkovou. Prošel jsem mezi bílými keramickými dlaždicemi a zavěšenými hrncemi a pánvemi v kuchyni samotné, a nakonec se dostal do spižírny, kde byl na zdi upevněný telefon. Zavřel jsem za sebou dveře, popadl malé sluchátko, stáhl si mluvítko dolů, abych na ně dosáhl, a pak jsem ústřednu požádal o spojení s New York Times. Za pár vteřin jsem měl na druhé straně pana Moorea.

„Stevie?“ ozval se. „Došlo k jistému vývoji v případu. Velmi zajímavému.“

„Ano? Nějaká zpráva o tom dítěti?“

„Jenom potvrzení, že skutečně zmizelo, nikdo z personálu na konzulátu je už celé dny neviděl. Nechtěl jsem se ovšem vyptávat nikoho ve vyšším postavení, ne po tom, co seňora prodělala. Ale pověz mi, jaké zprávy máš ty?“

„No, zrovna teď není v moc dobrém stavu,“ odpověděl jsem. „Ale šel si nahoru odpočinout. A myslím“

Pan Moore mlčel, čekal, co mu povím, a v pozadí jsem slyšel klapot psacích strojů. „Co myslíš?“

„Nevím Celý tenhle případ. Kdybyste mu to předložili správným způsobem, mohl by Chci říct, celé to spojení se Španělskem A kdybyste zařídili, aby se setkal se seňorou a viděl obrázek té holčičky“

„Co tím chceš říct, Stevie?“

„Jenom to, že je v určitém rozpoložení. A kdyby ten případ vedl takovým směrem, že by“

„Aha,“ protáhl pan Moore spokojenějším tónem. „Chápu Dobrá. Tvoje vzdělání se začíná vyplácet, chlapče.“

„Opravdu?“

„Jestli jsem tě správně pochopil, říkáš, že tenhle případ by mohl v konečném důsledku odhalit pár pěkně nepříjemných faktů přesně o těch lidech z lepší společnosti, kteří se snaží připravit doktora o práci. A fakt, že jde o nevinné dítě, je jenom třešničkou na dortu. Správně?“

„No, ano. Něco takového jsem chtěl říct.“

Pan Moore si hvízdl. „Něco ti řeknu Stevie, znám Laszla od doby, kdy jsme byli oba ještě mladší než ty. Nezajímá mě, jak moc je otrávený a vyčerpaný, jestli ho tohle nezaujme, můžeme začít rovnou plánovat jeho pohřeb, protože je už mrtvý.“

„Jo. Ale ten nápad se mu musí správně podat.“

„S tím si nedělej starosti. Už jsem to vymyslel. Pověz doktorovi, že my všichni přijdeme dneska na koktejl.“ Slyšel jsem, jak v pozadí někdo na pana Moorea volá. „Jo?“ odpověděl mimo mluvítko. „Cože? Bensonhurst? Ne, ne, ne, Hany, já píšu o New Yorku! Nezajímá mě, co říká šéf Platt, Bensonhurst prostě není New York! A kromě toho to vůbec nebyl můj článek! No jo, dobře!“ Jeho hlas mi do ucha dolehl jasněji. „Musím jít, Stevie, nějaký potrhlý doktor se včera v noci v Bensonhurstu pokusil postřílet svou rodinu. Úřadům se zřejmě nelíbí, jakým způsobem jsme o tom psali. Poslechni, nezapomeň, stavíme se na koktejl.“

„Ale vy jste mi neřekl o tom novém vývoji v případu“

„Později,“ odpověděl.

Linka oněměla a mně nezbylo než čekat do večera, abych se dozvěděl, o čem to pan Moore mluvil.

KAPITOLA 7

Doktoru Kreizlerovi se podařilo prospat polovinu odpoledne a pak si zavolal do pracovny Cyra. Já tam také nakoukl, jen abych doktorovi oznámil, že pan Moore, slečna Howardová a Isaacsonové mají v úmyslu přijít na koktejl, což byla vyhlídka, která jako by mu dodala trochu útěchy. Pak začali s Cyrem procházet poštu, kterou doktor v posledních dnech zanedbával. Zatímco byli zavřeni při práci, pokusil jsem se pár hodin studovat, ačkoli moje úsilí bylo, přiznávám, dost polovičaté. Nakonec jsem se omluvil úvahou, že od většiny dětí se neočekává, že se budou v létě učit, a zamířil jsem dolů do stáje, abych si potají zakouřil, nasypal Frederickovi další oves a ještě jednou ho vyhřebelcoval. Potom přišla na řadu Gwendolyn, která čekala se svou obvyklou trpělivostí. Byla to dobrá klisna, silná jako Frederick, ale bez jeho ohnivosti, a čas, který jsem s ní strávil, mi trochu ulevil od úzkosti.

Naši hosté se ukázali před půl sedmou. Za dvěma hranatými širokými věžemi kostela sv. Jiří na západní straně Stuyvesant Parku stále jasně zářilo slunce, neboť byl nejdelší den v roce, a všechny zprávy slibovaly, že se počasí udrží po většinu týdne. Pan Moore s ostatními vyšel po schodech do salonu, kde si doktor četl nějaký dopis a poslouchal, jak Cyrus hraje a zpívá smutnou operní árii, z níž čišela osamělost a která patrně pojednávala o tom, jak se lidé zamilují a pak umřou (z toho mála, co jsem o této hudební formě věděl, jsem dospěl k závěru, že o něčem podobném pojednává většina oper). Následující dění jsem sledoval, jak bylo mým zvykem, z tmavého kouta nad dalším křídlem schodů.

Doktor vstal a se všemi si potřásl rukou; pan Moore ho popleskal po zádech.

„Laszlo, vypadáte příšerně,“ prohlásil a okamžitě se vydal ke stříbrné dóze s cigaretami z jemné směsi virginského a ruského tabáku.

„Je od vás hezké, že na to upozorňujete, Moore,“ podotkl doktor s povzdechem a gestem vybídl slečnu Howardovou, aby se posadila do křesla naproti němu. „Saro, prosím.“

„Jako vždycky je John ztělesněný takt,“ poznamenala slečna Howardová, když si sedala. „Za daných okolností, doktore, naopak soudím, že vypadáte pozoruhodně dobře.“

„Hmmm, ano,“ zabručel doktor pochybovačně, „Za daných okolností“ Slečna Howardová se opět usmála, když si uvědomila, jak dvojsečný byl její kompliment, ale pak jí doktor úsměv oplatil, řekl jí, ať na to zapomene, a podotkl, že oceňuje její snahu. „A přišli i detektivní seržanti,“ pokračoval. „To je opravdu vítané překvapení. Dneska jsem dostal dopis od Roosevelta, právě jsem si ho četl.“

„Opravdu?“ opáčil Lucius a spolu s bratrem postoupil blíž k doktorovu křeslu. „Co píše?“

„Vsadím se, že námořníky neterorizuje tak jako naše nešťastné strážníky,“ dodal Marcus.

„Mrzí mě, že vás přerušuji,“ řekl pan Moore z druhé strany pokoje, „ale přece jenom jsme přišli na koktejly. Můžeme si je namíchat sami, Kreizlere?“ Ukázal ke skleněnému a mahagonovému vozíku opodál, který byl plný lahví. „Soudím, že ta kyrysnice dole to asi neudělá. Co je to vůbec zač, nějaká uprchlice?“

„Paní Leshková?“ Při řeči doktor pokývl k vozíku s likéry a pan Moore se k němu vrhl jako muž umírající žízní na poušti. „Ne, obávám se, že je to naše současná hospodyně. A k mé nevýslovné lítosti také naše kuchařka. Požádal jsem Cyra, aby jí našel jiné místo, nerad bych ji propouštěl, než bude mít kam jít.“

„Nechcete snad říct, že opravdu jíte to, co uvaří?“ ujišťoval se pan Moore, zatímco vytahoval šest skleniček a lil do nich gin, trochu vermutu a kapku hořké: těm nápojům říkal martini, ačkoli barmani ve městě ho někdy nazývali i martinez. „Laszlo, vy přece víte, jaká je ruská kuchyně,“ pokračoval, zatímco roznášel drinky. „Vždyť to tam sami jedí jenom proto, že musejí.“

„Toho jsem si bolestně vědom, Moore, věřte mi.“

„A co ten dopis, doktore?“ zeptala se slečna Howardová, když se trochu napila ze skleničky. „Co vám sděluje náš důstojný náměstek ministra pro námořnictvo?“

„Bojím se, že nic moc dobrého,“ odpověděl doktor. „Když se mi Roosevelt ozval naposledy, psal, že on a Cabot Lodge tráví hodně času v domě Henryho Adamse. Henry sám momentálně pobývá v Evropě, ale ten jeho potřeštěný bratr, jak se zdá, pořádá zasedání v jeho jídelně, zatímco on je pryč.“

„Brooks?“ otázala se slečna Howardová. „A vás to znepokojuje, doktore?“

„Přece si nemyslíte, že mu někdo skutečně naslouchá,“ doplnil Marcus.

„Nejsem si tak jistý,“ opáčil doktor. „Napsal jsem Rooseveltovi, že Brookse Adamse považuji za osobu trpící bludy, možná patologicky. V tomto dopise píše, že se přiklání k mému názoru, nicméně mnohé úvahy toho muže přesto považuje za cenné.“

Lucius vykulil oči. „To je děsivá představa. Všechny ty řeči o ‚bojovém duchu’ a ‚válečnické krvi’“

„Celé to je zavrženíhodný nesmysl,“ prohlásil doktor. „Když lidé jako Brooks Adams volají po válce, aby přivedli k životu naše krajany, jenom tím odhalují vlastní úpadek. Vždyť kdyby se ten člověk někdy sám ocitl poblíž bitevního pole“

„Laszlo,“ ozval se pan Moore, „uklidněte se. Brooks je hitem sezony, to je všechno. Nikdo ho nebere vážně.“

„Ne, ale muži jako Roosevelt a Lodge berou vážně jeho myšlenky.“ Doktor vstal a přešel k velké palmě v květináči u otevřeného francouzského okna; celou dobu přitom potřásal hlavou. „Teď sedí všichni ve Washingtonu a kují pikle jako školáci, aby nás zatáhli do války se Španělskem, a povím vám všem, taková válka tuhle zemi promění. Hluboce. A nikoli k lepšímu.“

Pan Moore se usmál a napil se ze skleničky. „Mluvíte jako profesor James. Ten říkal stejné věci. Nebyl jste s ním náhodou ve styku, že ne?“

„Nebuďte směšný,“ ohradil se doktor, trochu na rozpacích při zmínce o svém starém učiteli, s nímž ve skutečnosti mnoho let nepromluvil.

„No,“ řekl Lucius ve snaze o nestrannost, „Španělé opravdu mají jisté důvody chovat k nám nepřátelství, za jejich zacházení s kubánskými povstalci jsme jim nadali do lecčeho, od sviní po řezníky.“

Slečna Howardová se trochu zmateně pousmála. „Jak by mohl někdo být zároveň sviní a řezníkem?“

„Nevím, ale jim se to podařilo,“ odpověděl pan Moore. „Jednali jako sadističtí divoši, když se pokoušeli to povstání potlačit, koncentrační tábory, hromadné popravy“

„Ano, ale vzbouřenci jim ty násilnosti oplácejí, Johne,“ namítl Marcus. „Pobíjejí zajaté vojáky, a také civilisty, pokud nepodporují jejich ‚věc’.“

„Marcus má pravdu, Moore,“ vložil se do toho doktor netrpělivě. „V tomhle povstání nejde o svobodu či demokracii. Jde o moc. Jedna strana ji má, druhá po ní touží. To je všechno.“

„Pravda,“ připustil pan Moore a pokrčil rameny.

„A navíc to opravdu vypadá, jako bychom si přáli vybudovat nějaké americké impérium,“ dodal Lucius.

„Ano. Bůh nám pomoz.“ Doktor přešel zpět ke svému křeslu, pak zvedl dopis od pana Roosevelta a ještě jednou ho pročetl. Zatímco si sedal, složil list a s dalším znechuceným odfrknutím ho odhodil stranou. „Ale dost o té věci.“ Přejel si rukou po obličeji. „Dobrá, předpokládám, že mi teď povíte, co vás sem přivádí.“

„Co nás přivádí?“ Pan Moore zahrál nevinnost a úžas tak dokonale, že by se za to nemusela stydět žádná varietní hvězda z Bowery. „Co by nás mělo přivádět? Přátelství. Morální podpora. A tak podobně.“

„Jenom tohle?“ otázal se doktor podezíravě.

„Ne. Nejen tohle.“ Pan Moore se na okamžik obrátil k pianu. „Cyre, myslíte, že bychom si mohli poslechnout něco méně pohřebního? Jsem si jistý, že je nám všem líto, že Othello omylem uškrtil svou půvabnou manželku, ale vzhledem k nádheře, jakou nám příroda venku předvádí, se domnívám, že bychom takové pocity mohli odsunout stranou. Neznáte náhodou něco méně, no, řekněme staromódního? Koneckonců, přátelé a kolegové, je léto!“

Cyrus místo odpovědi zlehka spustil „Bílou“, populární písničku ze čtyřicátých let, která pana Moorea očividně rozveselila. Celý rozzářený se otočil k doktorovi, který na něj pouze trochu ustaraně pohlédl.

„Musím přiznat, že jsou jisté chvíle,“ podotkl, „kdy pochybuji o vaší příčetnosti, Moore.“

„Ale no tak, Kreizlere!“ opáčil pan Moore. „Říkám vám, všechno dopadne dobře. Ve skutečnosti jsme vám přivedli živoucí důkaz, že se štěstí začíná přiklánět na vaši stranu.“ Pan Moore drobným pokývnutím ukázal na Marka a Lucia.

„Detektivní seržanti?“ řekl doktor tiše a podíval se na ně. „Ale co vy s tím můžete mít společného?“

Marcus trochu otráveně pohlédl na pana Moorea a pak mu podal svou prázdnou skleničku. „To bylo opravdu elegantní, Johne,“ řekl. „Co kdybyste raději zůstal u míchání koktejlů?“

„S potěšením,“ odpověděl pan Moore a odtančil zpátky k nápojovému vozíku.

Doktor se vzdal očekávání, že něco, co řekne jeho novinářský přítel, začne dávat smysl, a opět se obrátil k Isaacsonovým. „Pánové? Podlehl snad Moore nervovému zhroucení a přitáhl vás sem z nějakého zcela pomýleného důvodu?“

„Ach, to nebyl John,“ odpověděl rychle Marcus.

„Za to můžete poděkovat kapitánu O’Brienovi,“ doplnil Lucius. „Jestli je ‚poděkovat’ to správné slovo.“

„Šéfovi detektivního oddělení?“ podivil se doktor Kreizler. „A za co bych mu měl děkovat?“

„Za to, že nás, jak se obávám, budete v příštích šedesáti dnech vídat docela často,“ opáčil Marcus. „Jste si vědom toho, že soud nařídil policejní prošetření situace na vaší klinice, doktore?“

Okamžitě mi došlo, co bude následovat, a jsem si jistý, že doktorovi taky, řekl však jenom: „Ano?“

„No,“ pokračoval Lucius místo bratra, „obávám se, že jsme to my.“

„Cože?“ V doktorově hlase zněl zároveň úžas a úleva. „Vy dva? Ale copak O’Brien neví“

„Že jsme vaši přátelé?“ doplnil Marcus. „Samozřejmě že ví. To pro něj znamenalo součást zábavy. Víte No, jak bych měl začít?“

Jelikož vysvětlení toho, co se dříve toho dne odehrálo na policejním ředitelství, prokládali detektivní seržanti obvyklým dohadováním o tom, kdo je za co odpovědný, raději celý příběh stručně vypovím vlastními slovy.

Začalo to tím kusem mrtvoly, který jsme s Cyrem viděli na nábřeží u Cunardova přístaviště minulého večera. (No, vlastně to začalo, když bratři Isaacsonovi vůbec nastoupili k policii, neboť jejich moderní metody a zvláštní názory, společně s faktem, že byli Židé, je tam okamžitě učinily všeobecně neoblíbenými. Ale pokud jde právě o tento incident, celé to spustila ta mrtvola.) Každému, od pochůzkářů na scéně přes kapitána Hogana až nahoru po kapitána O’Briena z Detektivního oddělení, bylo jasné, že ten kus těla se patrně vyvine v docela senzační případ. Léto v New Yorku by prostě nebylo úplné bez nějaké velké, bombastické záhadné vraždy a tahle měla veškeré náležitosti, počínaje pravděpodobností, že se brzy začnou v jiných částech města vyplavovat další kusy zmíněné mrtvoly (k čemuž skutečně došlo). Už se o tom objevilo množství článků v tisku a dalo se očekávat, že další budou následovat a každému, kdo bude na případu pracovat a vyřeší ho, se dostane značné pozornosti. Jenže to všechno se muselo sehrát správně: poldové to museli veřejnosti podat jako něco, co se bude zpracovávat hůře než kůže na boty, aby se pak mohli ověnčit vavříny, až vraždu konečně vyšetří.

Isaacsonové byli na místo odesláni uprostřed noci, když byl kapitán O’Brien v posteli a nikdo netušil, co dole v přístavu čeká; jinak by se k tomu nikdy nedostali tak blízko. O’Brien by se radši zadusil, než aby dal něco, co vypadalo na největší případ celého léta, páru detektivů, kteří mu skoro pořád říkali, že jeho metody jsou tak zastaralé, až jsou skoro směšné. Veškerou naději, která jim ještě zbývala na to, že by jim ten případ mohl být přidělen, však Isaacsonové zničili předběžnou zprávou sepsanou zhruba ve stejném duchu, v jakém Lucius tu noc u řeky mluvil: všechny známky naznačují, že šlo o zločin z vášně, spáchaný osobou blízkou oběti, která znala její zvláštní znamení a pečlivě je vyřízla, tedy jinými slovy někým, jehož hlavní snahou bylo zamaskovat totožnost mrtvoly a zbavit se veškerého podezření. Jenomže pro hlavouny z detektivního oddělení to nebylo dost dobré. Dávali přednost představě nějakého šíleného anatoma nebo studenta medicíny obchodujícího s částmi lidských těl; strašidelné historce, která zaručeně roznítí představivost veřejnosti. A přesně to začali ještě tu noc servírovat novinám. Skutečnost, že všechno na vyplaveném torzu hovořilo proti takovému výkladu, jaksi detektivní oddělení nikdy dvakrát netrápila. Skutečné vyřešení zločinu nemělo naději proti smyšlené historce, které mohli využít ve svůj prospěch.

Když tedy přišlo pondělní ráno, kapitán O’Brien si přečetl předběžnou zprávu Isaacsonových a rozhodl se, že aby ze „záhady bezhlavého těla“ vytřískal, co se dá, musí bratry udržet od případu co nejdál. A zároveň se stalo, že právě to ráno potřeboval pověřit dva detektivy prošetřením podmínek v Kreizlerově Institutu pro děti a zjevné sebevraždy malého Paulieho McPhersona; a s jistou dávnou irské škodolibosti Isaacsonovým oznámil, že jsou nejenom odvoláni z případu bezhlavého trupu, ale mají za úkol prozkoumat tu záležitost s McPhersonem. Samozřejmě věděl, že jsou to známí doktora Kreizlera, jenomže jako většina policistů neměl O’Brien doktora nijak v lásce a jenom by ho potěšilo, kdyby mu mohl situaci ještě trochu ztížit. Pokud by záležitost dopadla špatně a Isaacsonovi se museli obrátit proti svému příteli, O’Brien by se bavil tím lépe; v opačném případě by se mu alespoň podařilo udržet bratry stranou od důležitější záležitosti s bezhlavou mrtvolou.

„A tak,“ dokončil Marcus, Jsme tady. „Omlouvám se, doktore. Pokusíme se to pro vás udělat tak pohodlným a, řekněme, důstojným, jak jen bude v našich silách.“

„To rozhodně,“ připojil se Lucius úzkostlivě.

Doktor se je rychle pokusil upokojit. „Nepřipusťte, aby to ve vás vyvolávalo nějaké nepříjemné pocity. Nemohli jste proti tomu nic dělat. Takový krok se dal koneckonců očekávat. Nezbývá nám než se snažit vytěžit z toho maximum.“ V hlase se mu na chvíli ozval smutek. „Lámal jsem si hlavu a vyptával se všech členů personálu na sebemenší náznak důvodu, který přiměl toho McPhersonova chlapce, aby si vzal život, avšak neúspěšně. Jsem si tak jistý, jak jen to je možné, že v Institutu nedošlo k žádné události, která by mu k tomu dala popud, ačkoli to pochopitelně musíte posoudit sami. Jenom doufám, že víte, že na světě nejsou žádní jiní dva lidé, jimž bych tu věc svěřil s větší důvěrou než vám.“

„Děkujeme, pane,“ zamumlal Lucius.

„Ano,“ řekl Marcus. „Ačkoli se obávám, že vám budeme zatraceně otravovat život.“

„Nesmysl,“ prohlásil doktor Kreizler, a já mu z hlasu poznal, že jeho úleva nad tím, že to vzalo takový obrat, přerůstá téměř v pocit štěstí. Mrkl jsem po panu Mooreovi a slečně Howardové a zjistil, že se usmívají způsobem prozrazujícím, jak nesmírnou radost mají z tohoto vývoje událostí. Nebylo nijak těžké vykoumat proč: nový úkol Isaacsonových nejenom zvyšoval naděje, že se doktor ujme případu Linaresových, ale zároveň zajišťoval, že schopnosti detektivních seržantů budeme mít k dispozici čtyřiadvacet hodin denně. To byl opravdu dobrý důvod k úsměvům.

„Je to stejně jen mnoho povyku pro nic,“ prohlásil pan Moore, zatímco všem podával druhé kolo nápojů. „V Timesech se vykládá, že celá ta aféra brzo splaskne.“

„Opravdu?“ zamumlal doktor tónem, který nezněl příliš přesvědčeně.

„Jistě.“

Když pan Moore došel k doktorovu křeslu, všiml jsem si, že se sehnul trochu příliš prudce a nečekaně, aby doktorovi podal jeho koktejl, a přitom mu z vnitřní kapsy saka vypadl balíček papírů a dopisů.

„Ach, zatraceně,“ řekl pan Moore hlasem, který by mohl znít naprosto přirozeně, kdybych ovšem nevěděl, že hlavním cílem toho večera je přesvědčit doktora, aby se přidal k vyšetřování případu Linaresových. „Laszlo,“ obrátil se pak k doktorovi, ukázal na papíry a podal skleničku Luciovi, „byl byste tak laskav?“

Doktor se natáhl na podlahu a posbíral rozházené listiny; když je urovnával na hromádku, bez zájmu po nich těkal pohledem. Zarazil se však, když mu zrak padl na jednu věc, fotografii Any Linaresové.

Jak mazaný pan Moore nepochybně předvídal, doktor se zaujatě zadíval na obrázek a bezděčně se při tom pousmál.

„To je okouzlující dítě,“ řekl tiše. „Dcerka nějakého přítele, Johne?“

„Hmmm?“ zabručel pan Moore naprosto nevinně.

„No, rozhodně je moc krásná na to, aby to byla vaše příbuzná,“ pokračoval doktor a ostatní se nad tím výrokem trochu zasmáli: což byla první chyba, neboť on obrázek nikomu z nich neukázal. Jestliže znali tu usměvavou půvabnou tvářičku na fotce, pak měli něco za lubem. Doktor se po nich ostražitě rozhlédl. „Takže,“ řekl tiše, stále obrácen k panu Mooreovi, „co je to za dítě?“

„Ah,“ opáčil pan Moore, když si od něj bral hromádku dopisů a složených listin zpět, „to nic není, Laszlo. Zapomeňte na to.“

Zatímco tenhle taneček pokračoval, postřehl jsem, že detektivní seržant Lucius zvedl večerní vydání Timesů a zakryl si jím nervózně tvář, ačkoli bylo očividné, že nepřečetl jediné slovo.

Doktor se naklonil k panu Mooreovi blíž. „Co myslíte tím ‚to nic není’? To jste s sebou začal nosit obrázky neznámých dětí?“

„Ne. Ale je to No, prostě to není nic, s čím byste si měl dělat starosti.“

„Já si nedělám starosti,“ ohradil se doktor. „Proč bych si měl dělat starosti?“

„Správně,“ opáčil pan Moore. „Nemáte žádný důvod.“

Doktor z něho nespouštěl zrak. „Je to snad něco, s čím si děláte starosti vy?“

Pan Moore upil ze sklenice a zvedl ruku. „Laszlo, prosím, vy teď máte problémů dost. Zapomeňte na to.“

„Johne,“ odpověděl doktor, vstal a nyní promluvil s nepředstíranými obavami, „jestli jste se dostal do nějakých potíží“

Odmlčel se, když se slečna Howardová dotkla jeho paže. „Nemusíte na Johna naléhat, doktore,“ řekla. „Pravdou je, že jde o drobnou záležitost, které se věnuji já. Trochu mi s tím pomáhá, to je vše. Tu fotografii jsem mu půjčila.“

Doktor po těch slovech opět usedl a obrátil se ke slečně Howardové. Nyní vypadal méně ustaraně a spíše zaujatě. „Aha! Takže případ, Saro?“

„Ano,“ odpověděla stručně.

Poznal jsem, že doktor dělá z mlčenlivosti svých přátel vlastní závěry, a jeho další poznámka byla trochu pichlavější. „Detektivní seržante,“ oslovil věčně nervózního Lucia, „soudím, že by se vám ty noviny četly lépe, kdybyste si je obrátil správnou stranou nahoru.“

„Oh!“ opáčil Lucius rozpačitě a napravil opominutí za šustění papíru, zatímco Marcus si tiše povzdechl. „Ano, soudím, že máte pravdu, doktore.“

Nastala další zámlka, po níž se opět ozval doktor: „Řekl bych, že vy dva také slečně Howardové trochu pomáháte s jejím případem.“

„Vlastně ani ne,“ odpověděl stísněně Marcus. „Tedy nijak zvlášť. Ale přesto, ten problém je svým způsobem zajímavý.“

„Vlastně, doktore,“ přidala se slečna Howardová, „mohlo by nám prospět, kdybyste nám sdělil svůj názor. Samozřejmě neformálně. Pokud by vás to příliš neobtěžovalo.“

„Samozřejmě,“ odpověděl doktor a ze způsobu, jakým to řekl, se mi zdálo, že si začíná utvářet obrázek o tom, co se děje, a je celkem ochotný nechat se do toho zatáhnout trochu hlouběji.

Když pan Moore vycítil, že návnada zabrala, rozveselil se a pohlédl na hodinky. „Dobrá. Raději bychom to tedy měli probrat u večeře. Mám zamluvený stůl v Mouquin, Kreizlere, a vy jdete s námi.“

„No, já“ V posledních dnech si doktor obvykle hledal výmluvy, aby se nemusel účastnit společenských akcí, ale ten večer byl tak zaujatý, že to ani nezkusil. „Ano, velmi rád.“

„Výborně,“ řekl pan Moore. „A Cyrus nás tam odveze, že ano, Cyre?“

„Ovšem, pane,“ odpověděl Cyrus vesele.

Pan Moore se obrátil ke schodišti. „Stevie!“

„Už jdu!“ vykřikl jsem a přiřítil se dolů.

„Bryčku, prosím,“ řekl mi pan Moore. „Cyre, připravte doktora na večer ve městě, prosím.“

Cyrus přikývl, zatímco já už utíkal dolů a z hlavních dveří, abych dal Gwendolyn a Frederickovi postroje a zapřáhl je do bryčky.

Ve chvíli, kdy jsem předjížděl s vozem k bráně, už ostatní vycházeli z domu. Předal jsem otěže Cyrovi, a když společnost nastupovala, doktor mě nabádal, abych využil klidného večera a šel si brzy lehnout.

Když odjížděli, mohl jsem se té myšlence pouze zasmát.

KAPITOLA 8

Jakási předtucha, která mě užírala celé odpoledne, se mi večer opět zakousla do vnitřností. Sešel jsem dolů do kuchyně a sdělil paní Leshkové, že může odejít domů dřív a o skleničky v salonu se postarám sám. Nadšeně se na mě usmála a málem mi vděčností ukroutila tváře, potom si posbírala svých pět švestek a odporoučela se. Vyšel jsem do salonu, urovnal vozík s nápoji a odnesl sklenice dolů, abych je umyl. Pak jsem se nahoře několik hodin věnoval dějinám starého Říma a půlce balíčku cigaret, což přerušovaly občasné výpravy do naší nové chladničky pro něco k zakousnutí, pravidelné záchvaty nervózního přecházení a dlouhé minuty úvah nad tím, zda nám doktor skutečně pomůže hledat malou Anu Linaresovou.

Když doktor ostatní vysadil u jejich domovů, kolem půlnoci se vrátil na Sedmnáctou ulici. Podle obvyklých měřítek toho spolku to bylo celkem časně, ale v posledních týdnech si doktor nedopřál ani tolik zábavy, takže jsem dobu jeho návratu považoval za dobré znamení. Do domu vešel sám, Cyrus vedle ve stáji ještě pečoval o zvířata, a jakmile jsem ho uslyšel vejít, vydal jsem se dolů do salonu, neboť jsem věděl, že si jistě nalije skleničku na dobrou noc. Z opatrnosti jsem se převlékl do pyžama a županu, a když jsem pomalu scházel ze schodů, párkrát jsem si prohrábl vlasy, abych je rozcuchal. Pak jsem se usilovně snažil vypadat ospale a tiše jsem zazíval, když jsem vstoupil do salonu, kde doktor seděl ve svém křesle s malou sklenkou koňaku a ještě jednou si pročítal dopis od pana Roosevelta.

Při mém příchodu vzhlédl. „Stevie? Jak to, že jsi vzhůru? Už je pozdě.“

„Teprve půlnoc,“ odpověděl jsem a přistoupil k oknu. „Ale stejně jsem na chvíli usnul.“

Doktor se trochu zasmál. „Vynikající pokus, Stevie. Ale trochu průhledný.“ Neřekl jsem nic, jen jsem se potichu zasmál a pokrčil rameny. Doktor odložil sklenici a přešel ke druhému oknu. Po chvilce se tiše zeptal: „Stevie, ty víš, co chtějí, abych udělal?“

Ta otázka přišla znenadání, ale soudím, že jsem něco podobného očekával, neboť jsem bez dlouhého váhání odpověděl: „Uhmm-hmm. Celkem ano.“

„A jak dlouho to víš?“

„Slečna Howardová nám o tom pověděla včera večer.“

Doktor přikývl, na vteřinku se pousmál a dál hleděl z okna. „Nejsem si jistý, jestli to můžu udělat.“

Zase jsem pokrčil rameny. „Řekl bych, že to rozhodnutí je na vás. Chci říct, že chápu Po tom, co se stalo“

„Ano.“ Neotočil se, když dodával: „Tehdy jsme tě málem ztratili.“

To mě překvapilo: byl jsem tak pevně přesvědčený, že bude myslet především na Mary Palmerovou, když dojde na zvažování případu Linaresových, až jsem úplně zapomněl, že já sám jsem se velmi zblízka střetl s Pochmurným žencem během stejného útoku, který skončil její smrtí, a Cyrus také, což byl fakt, který jsem doktorovi rychle připomněl.

„Cyrus je dospělý muž,“ odpověděl. „Když mi řekne, že je ochoten podstoupit rizika obsažená v tomto případu, pak je to jeho rozhodnutí. Bůh ví, že ta záležitost s Beechamem mu mohla pomoci, aby si udělal představu“ Odmlčel se, pak se velmi zhluboka a unaveně nadechl a s tichým zasyčením vydechl. „Ale s tebou je to jiné.“

Zamyslel jsem se nad tím. „Nikdy mě nenapadlo Totiž, říkal jsem si, že budete myslet na“

„Já vím,“ přerušil mě doktor. „Nebylo by ti podobné, kdybys uvažoval jinak. Neprožil jsi mnoho let, kdy bys měl důvod věřit, že jsi důležitý, Stevie. Ale jsi. Mary byla také, to ti nemusím vykládat. Ale ona je teď pryč.“ Stále o ní nedokázal mluvit a se mnou o ní dosud nikdy nehovořil.

„Pořád jsem si na to nezvykl,“ vyklouzlo mi z úst, než jsem si to stihl rozmyslet. „Že tady není.“

„Ne. A nikdy si nezvykneme.“ Doktor vytáhl hodinky a začal si s nimi pohrávat způsobem, který byl u něho nezvyklý: jako by si nebyl jistý, jak má vyjádřit, co mu leží na srdci. „Já nepředpokládám, že bych měl někdy děti, Stevie. Myslím svoje vlastní. Ale kdybych měl syna, pak bych si mohl jen přát, aby měl tvou odvahu. Ve všech směrech.“ Zase hodinky zastrčil. „Nesmím připustit, abych tě svými kroky opět ohrozil.“

„Jo,“ řekl jsem. „To chápu. Jenže“ Slova mi také začínala dělat problémy. „Já byl v nebezpečí celý život. Chci říct, než jsem přišel bydlet k vám. Není to tak hrozné, když k tomu existuje nějaký rozumný důvod. A tenhle případ No, vždyť jste viděl obrázek té holčičky. A je docela jasné, co by to všechno mohlo obnášet.“ Zlehka jsem dupl nohou, jak jsem bezradně tápal po správném vyjádření. „Nerad bych si myslel, že jste do toho nešel kvůli mně, to je všechno. Všichni ostatní vědí, že vás potřebují. Jestli vám stojím v cestě, tak mě můžete, já nevím, můžete mě někam poslat. Ale měl byste jim pomoct. Protože jak řekl detektivní seržant Lucius, tahle věc může být opravdu velká a opravdu ošklivá.“

Nad tím se doktor usmál a podíval se na mě s výrazem, který by se dal nazvat zkoumavým. „A kdypak to řekl?“

Trochu jsem se zasmál a uhodil se zlehka pěstí do čela. „Oh. Dobrá. Myslím, že včera večer.“

„Aha.“

Chvíli, která mi připadala dlouhá, ale nemohla být ve skutečnosti delší než pár minut, Cyrus ani neměl dost času, aby skončil práci ve stáji, jsme tam jenom oba stáli a dívali se na stromy ve Stuyvesant Parku. Potom doktor řekl: „Detektivní seržanti našli dnes ráno zbraň, pověděli ti o tom?“

Vzrušeně jsem se k němu obrátil. „Ne. Pan Moore se jenom zmínil, že došlo k nějakému vývoji. Co to bylo, kus trubky?“

„Tvoje stará oblíbená zbraň,“ přitakal doktor, pokývl a vytáhl své pouzdro na cigarety. „Ležela pod jednou lavičkou u egyptského obelisku. Hledali na ní otisky prstů a pár jich našli. Bylo tam taky trochu krve, ačkoli nelze určit, z koho nebo dokonce z čeho pochází. Obávám se, že v této oblasti kriminalistiky je třeba udělat ještě hodně práce“ Zapálil si cigaretu a vyfoukl kouř otevřeným oknem s ustaraným, ale fascinovaným výrazem ve tváři. „Kdo by k čertu unesl dcerku vysokého španělského úředníka a nepokusil se z toho nějakým způsobem těžit?“

Do obličeje se mi vloudil úsměv. „Takže jim pomůžete.“

Doktor si opět povzdechl. „Vypadá to, že mám před sebou dilema. Nechtěl bych, abys musel někam odjet, Stevie, ale přesto se nemohu stát původcem dalšího ohrožení tvé bezpečnosti.“ Opět dlouze potáhl z cigarety. „Pověz mi, jak bys tenhle problém vyřešil ty?“

„Já?“

„Ano. Jak myslíš, že bych se k tomu měl postavit?“

Hledal jsem slova. „Měl byste No, měl byste dělat to, co jste dělal vždycky. Prostě být mým přítelem. Věřit, že se o sebe dokážu postarat. Protože dokážu.“ Tiše jsem se uchechtl. „Přinejmenším stejně dobře jako vy ostatní.“

Doktor se pousmál a pak mi zlehka pocuchal vlasy. „To je pravda. Pronesená s tvou obvyklou úctou ke starším osobám.“

Vzápětí jsme zaslechli, jak se otvírají a zavírají hlavní dveře, a pak po schodech vyběhl Cyrus. Když mě uviděl v salonu, zarazil se, jako by si myslel, že by mohlo jít o soukromý rozhovor, ale doktor ho zavolal dovnitř.

„Můžete se to rovnou dovědět taky, Cyre,“ prohlásil a udusil cigaretu v popelníku. „Vypadá to, že se vracíme k detektivní práci, tedy, pokud si to přejete.“

Cyrus pouze přikývl. „Velice, pane.“

„Budete dávat pozor tady na našeho mladého přítele, ano?“ připojil doktor. „Vypadá to, že už tak se toulá po městě v kteroukoli noční hodinu s detektivními seržanty.“ Doktor vzhlédl od popelníku k Cyrovi. „Předpokládám, že vy o tom náhodou nic nevíte, co?“

Cyrus se jen usmál, sepjal ruce a sklopil zrak k podlaze. „Ano, mohl bych o tom něco vědět, doktore.“

„To jsem si myslel,“ odpověděl doktor a vydal se ke schodům. „Takže nevím jak vy, ale já se chci trochu vyspat. Brzy nám možná nebude na spánek zbývat dost času.“ U paty schodiště zaváhal a obrátil se zpátky k nám. „Dávejte si pozor, oba dva. Bůh ví, kam nás tahleta záležitost dovede.“

Cyrus i já jsme zamumlali slavnostní sliby, že se budeme snažit dávat na sebe pozor, ale když doktor zmizel ve své ložnici o patro výš, ani jeden z nás se nedokázal ubránit úsměvu.

KAPITOLA 9

Druhý den ráno doktor zatelefonoval slečně Howardové, panu Mooreovi a detektivním seržantům, aby je informoval o svém rozhodnutí, a požádal slečnu Howardovou, ať ještě na ten večer domluví setkání se seňorou Linaresovou v čísle 808 na Broadwayi, aby ji mohl vyslechnout osobně. Slečna Howardová obratem zavolala zpátky a sdělila mu, že schůzku dohodla na půl devátou. Pak se doktor stáhl do pracovny, kde si začal urovnávat myšlenky a připravovat podklady pro práci, která ho čekala. Občas vydal Cyrovi či mně nějaký příkaz a posílal nás do nejrůznějších obchodů a knihoven pro knihy či časopisy. Tyhle pochůzky mi málem zabránily splnit mé vlastní naléhavé poslání toho dopoledne: vsadit za sebe a za pana Moorea na první skutečně špičkový koňský dostih sezony, Předměstský handicap na závodišti coneyislandského žokejklubu v Sheepshead Bay. Ale podařilo se mi to zvládnout a pan Mooreovi i mně vynesl ten den slušné výhry.

Kolem tři čtvrtě na osm večer doktor oznámil, že bychom se měli začít chystat, neboť má v úmyslu jít do centra pěšky. Prohlásil, že důvodem je pěkné počasí, ale myslím, že doopravdy byl z návratu do čísla 808 nervóznější, než sám čekal. Procházka k Broadwayi a po ní dál do centra ho však uklidnila a v době, kdy jsme přicházeli k naší bývalé kanceláři, pomalu zapadalo slunce; při pohledu na střechy zalité zlatavou září se dalo jen stěží uvěřit, že bychom se mohli pouštět do něčeho opravdu nebezpečného.

Doktor Kreizler vstoupil do čísla 808 přibližně tak, jak jsme tam my ostatní vcházeli přede dvěma dny: pomalu, opatrně a vyčkával, až odezní plný účinek vzpomínek, než učinil jakýkoli rozhodný pohyb či prohlášení. Když s námi výtah stoupal do pátého patra, panovalo v něm naprosté ticho, jakmile však doktor uviděl tabulku, kterou si slečna Howardová nechala zhotovit na dveře, nedokázal si pomoci, potřásl hlavou a tiše se zasmál.

„Řekl bych, že je to dostatečně eufemistické,“ zamumlal. „Sara rozhodně zná své zákaznice“

Když jsme vešli dovnitř, slečna Howardová i seňora seděly v křeslech jako posledně. Seňora Linaresová na sobě měla stejné černé šaty a odhrnutý závoj odhaloval, že od našeho posledního setkání se jí zranění zahojila jen nepatrně. Zdálo se, že se jí při spatření doktora Kreizlera ulevilo, a při hovoru s ním se otevřela víc, než když ji vyšetřoval pan Moore s Isaacsonovými. Pokud jde o doktora, většinu času se hluboce soustředil na návštěvnici, ačkoli jeho příležitostné těkavé pohledy na zařízení místnosti mi prozradily, že myslí i na jiné věci: na věci, které ještě nebyly dostatečně daleko v minulosti, aby se zdály zcela uzavřené.

Doktor vyšetřoval seňoru něco přes hodinu a samozřejmě jí kladl otázky, které by většině lidí připadaly velmi vzdálené od aktuálního tématu: ptal se na její rodinu a dětství, na to, kde vyrostla, jak se seznámila s manželem, proč si ho vzala. Pak se pustil do hlubšího zkoumání stavu toho manželství v posledních několika letech. Seňora ochotně odpovídala, ačkoli jí očividně nebylo jasné, k čemu je to dobré. Myslím, že doktora potěšilo, že se setkal s tak ochotnou osobou, a byl by se vyptával i dál, kdyby mohl; když si však seňora uvědomila, že už minula půl desátá, začala se chovat velmi úzkostlivě a znepokojeně a říkala, že neměla dost času, aby si našla pro tohle setkání dobrou výmluvu, a musí se honem vrátit domů. Cyrus jí sehnal drožku a vrátil se do pátého poschodí právě v době, kdy na město padala skutečná tma.

Během těch pár minut, co byl pryč, začal doktor mlčky přecházet po místnosti; možná přemýšlel nad tím, co právě vyslechl, možná opět přemítal o jiných, starších záležitostech, možná obojí; ať už ho k tomu vedlo cokoli, nikoho ani nenapadlo ho vyrušit. Z hlubokého zamyšlení ho vytrhl až zvuk vracející se zdviže. Vzhlédl se skoro prázdným pohledem a vzápětí se otočil ke slečně Howardové, která mezitím rozsvítila malou elektrickou lampičku a seděla na okraji kuželu světla.

„Dobrá, Saro,“ oslovil ji doktor. „Co se stalo s naší tabulí?“

Slečna Howardová se usmála od ucha k uchu a skoro se rozběhla k japonskému paravánu. Popadla tu velkou tabuli na stojanu a umístila ji čelem k psacím stolům. Desku očividně nedávno někdo čistě umyl.

Doktor k ní přistoupil a zahleděl se na černou hladkou plochu. Pak si sundal sako, zvedl zbrusu nový kus křídy, rozlomil ho napůl a rychlými prudkými tahy napsal do záhlaví tabule slova MOŽNÉ POLITICKÉ SOUVISLOSTI. Sevřel tu půlku křídy v pěsti, potřásl s ní a obrátil se k nám ostatním.

„Bohužel nejspíš začínáme tím, co nikam nepovede,“ oznámil. „Prvním úkolem, který před námi leží, je prozkoumat všechny možné politické aspekty tohoto zločinu, ačkoli než se do toho dáme, musím vám sdělit, že nevěřím, že nějaké takové aspekty existují.“

Pan Moore automaticky vklouzl za jeden ze stolů a zeptal se: „Vy jste tedy přesvědčen, že totožnost toho dítěte je jenom souhra náhod, Kreizlere?“

„Nejsem přesvědčen o ničem, Johne, ale věřím, jak naznačili detektivní seržanti, že jde o náhodný čin. A musím vám říct, že je-li naším cílem vrátit to dítě matce což předpokládám, pak ta náhodnost získává velmi ponurý rozměr.“ Jediným rozmáchlým pohybem doktor nakreslil uprostřed tabule kruh a pak na něm vyznačil několik hlavních bodů, zatímco hovořil dál: „Soudím, že i vy pochopíte, Moore, že jakýkoli pokus o politické vysvětlení musí vyústit v něco jako logický kruh, který nevede nikam. Začneme zde.“ Poklepal na nákresu na bod, kde bývá na hodinách dvanáctka. „Dítě bylo uneseno způsobem, jaký seňora popisuje, myslím, že nejsou žádné pochybnosti o tom, zda mluví pravdu. Je to rozumná, zdravá osoba samotný fakt, že sem přišla, to dokazuje. Kdyby patřila k těm neurotickým ženám, které touží po soucitu a pozornosti okolí“, doktor se náhle odmlčel a zadíval se z okna, „a taková stvoření existují“ Rychle se vrátil z míst, do nichž se v duchu přenesl. „Pak bychom jí jako publikum sotva stačili a smyšlená historka o únosu, doprovázená hrubým ublížením na zdraví, by stěží byla vhodným dramatickým prostředkem. Ne, její minulost, její stav, její mentalita, to vše ukazuje na pravdu. Takže dítě bylo uneseno a matka udeřena do hlavy. A přijmeme-li Mooreovu politickou hypotézu, činu se dopustil pachatel, který byl v podobných útocích odborníkem.“

„A vybral si veřejné místo za bílého dne?“ zabručel Lucius pochybovačně a otevřel si malý notýsek, aby si zaznamenal průběh diskuse.

„Ach, můj milý detektivní seržante, vaši skepsi plně sdílím,“ odvětil doktor. „Ale tuto teorii nesmíme zavrhnout na základě pouhé intuice.“ K hornímu bodu kruhu chvatně připsal: UNESENA SPECIALISTOU Z POLITICKÝCH DŮVODŮ. „Koneckonců, únoscem mohl být mimořádně odvážný a pyšný člověk, kterého baví pracovat za výjimečně nebezpečných okolností.“

„Za pomoci kusu olověné trubky?“ doplnil Marcus hlasem, v němž zazníval neskrývaný sarkasmus.

„Za pomoci nástroje, jehož se může snadno zbavit, takže ho u něj policie neobjeví, pokud by byl z nějakého důvodu zadržen. Koneckonců, náš mladý přítel támhle na okně“, doktor ukázal palcem ke mně, „nosil právě takovou zbraň právě z tohoto důvodu. Nemám pravdu, Stevie?“

Rozhlédl jsem se kolem a zjistil, že na mě všichni zírají. „No Asi jo.“ Pořád se na mě dívali a já se začal ošívat. „Ale to už přece dávno nedělám!“ ohradil jsem se a z nějakého důvodu je to všechny rozveselilo.

„Takže půjdeme dál,“ řekl doktor a strhl tím pozornost opět k sobě. „Dejme tomu, že je to profesionál. A čistě náhodou je zhruba stejně vysoký jako jeho oběť a úder dokáže vést pozoruhodně lehkou rukou.“ Doktor přešel k pravé straně kruhu. „Ale kdo ho mohl najmout? Moore? Vy se přikláníte k tomuto výkladu, navrhněte mi své kandidáty.“

„Těch není málo,“ odpověděl pan Moore od svého stolu. „Existuje spousta lidí, kteří by právě nyní uvítali diplomatický incident mezi Spojenými státy a Španělskem. Můžeme začít těmi válkychtivými fanatiky v téhle zemi“

„Výborně,“ řekl doktor a napsal na tabuli OBČANÉ USA, TOUŽÍCÍ PO VÁLCE. „Ti Američané, které nezajímá, kdo válku rozpoutá, pokud ji do konce dovedeme my.“

„Přesně tak,“ přitakal pan Moore. Pak se zamračil. „Ačkoli pochybuji, že by chtěli, aby americká strana vypadala takhle brutálně.“

„Kdo ještě?“ naléhal doktor.

„No, jsou tady Kubánci,“ opáčil pan Moore. „Ti, co uprchlí sem do New Yorku.

I jim by přišlo vhod cokoli, co by rozpoutalo válku.“

„Kubánská revoluční strana,“ doplnil Marcus. „Mají úřadovnu na Front Street, nedaleko doků na East Side. V takovém plesnivém starém baráku, sídlí ve třetím patře. Lucius a já můžeme zítra do toho jejich hnízda trochu píchnout, jestli chcete.“

„Předpokládám, že dneska by to bylo vhodnější,“ podotkl doktor Kreizler. „Jestli to dítě mají, pravděpodobně budou plánovat jeho osud spíše pod rouškou noci než během dne.“ Na pravé straně kruhu se objevil nápis KUBÁNŠTÍ REVOLUCIONÁŘI.

„A pak jsou tu sami Španělé,“ pokračoval pan Moore. „Osobně se mi tahle varianta zamlouvá nejlíp, unesou děcko, ale matce nic neřeknou, protože soudí, že by nedokázala přesvědčivě sehrát svou roli.“

„A to by nevykřičeli do světa, co se stalo?“ zeptala se slečna Howardová. „Proč by se to měli pokoušet hodit na naši zemi, a pak ten zločin vůbec nenahlásit?“

Pan Moore pokrčil rameny. „Třeba jen čekají na vhodnou chvíli. Znáte situaci ve Washingtonu. Saro, vy sama jste to řekla, McKinley pořád hledá nějaký způsob, jak se z té zatracené války vykroutit. Možná čekají, až mu nezůstane žádný způsob, jak se z toho vyvléknout.“

„Proč v tom případě neukradli dítě později?“ namítla slečna Howardová. „Nebo dřív? Na jaře byla válečná hysterie mnohem silnější než teď.“

„Třeba svou hru jenom špatně načasovali?“ navrhl doktor a na tabuli zapsal ŠPANĚLÉ TOUŽÍCÍ PO VÁLCE. „Španělsko v dnešní době neřídí žádní géniové. Ti, kdo si přejí válku, jsou buďto psychopatičtí sadisté jako Weyler,“, čímž myslel nechvalně proslulého generála Weylera, generálního guvernéra Kuby, který zavedl zvyk zavírat kubánské rolníky do takzvaných koncentračních táborů, kde sice nemohli pomáhat rebelům, ale mohli umírat jako mouchy, koseni chorobami a hladem, „nebo pomatení monarchisté, snící o dobách konkvistadorů.“ Doktor odstoupil od tabule. „Takže tím je seznam podezřelých uzavřený. Jedna z těch skupin si najme odborníka, ten unese dítě a to je převezeno do úkrytu. Tou“

„Tou ženou z nadzemky,“ doplnila rychle slečna Howardová. „Je to pečovatelka, pokud se nedomníváte, že se seňoře jenom zdálo, že svou dcerku zahlédla.“

„Jiná žena by se mohla mýlit,“ odpověděl doktor. „Ale tahle? Ne. Byla natolik duchapřítomná, aby zašla sem a podrobně celý případ vylíčila, přestože si je vědoma možných následků, pokud by to odhalil její manžel. Není to žena, která by podléhala sebeklamu či hysterii. Ne, když říká, že viděla své dítě, věřím jí.“ Doktor se naklonil k dolní části kruhu na tabuli a připsal tam ŽENA VE VLAKU: Dvojtečka naznačovala, že má v úmyslu v psaní pokračovat. „Dobrá, Johne,“ prohlásil. „Vysvětlete mi tu záhadnou ženu v politickém kontextu.“

Pan Moore se zatvářil bezradně. „No, je to prostě To, co zmiňovala Sara. Pečovatelka. Seňora říkala, že byla oblečená jako guvernantka, třeba šlo jen o další odbornici najatou na splnění úkolu.“

„Úkolu, který plní v posledním voze nadzemní dráhy na Třetí avenue uprostřed noci? To neprojde, Johne, a vy to víte. Ačkoli se přikláním k vašemu názoru, že jde o školenou odbornici.“ Za dvojtečku na tabuli připsal CHŮVA ČI OŠETŘOVATELKA a zároveň dodal: „I když ze zcela jiných důvodů.“

„Mohla nadzemkou jet do kanceláře těch kubánských vzbouřenců,“ namítal pan Moore.

„Johne,“ poznamenala slečna Howardová trochu blahosklonným tónem, „když si někdo dá tolik práce, aby najal únosce a chůvu, nepochybně si může dovolit zaplatit za drožku.“

„Už ses někdy setkala s těmihle kubánskými vzbouřenci, Saro?“ opáčil pan Moore ještě blahosklonněji. „Já ano, a je to ta nejžebráčtější parta, jakou jsem kdy viděl. Ať už nakladatel Hearst na rozdmýchávání válečné horečky vydává jakékoli peníze, oni z nich rozhodně moc nedostávají.“

„V tomhle má John pravdu,“ podotkl Marcus. „Možná jim prostě došly peníze.“

„Což pořád nevysvětluje, co k čertu vůbec dělala v té nadzemce,“ odpověděl doktor. „Měli by se snad spíše snažit udržet holčičku někde ukrytou, nemyslíte? A ne se s ní předvádět před půlkou města. Museli mít nějaký důvod, proč dovolili, aby se objevila na veřejnosti, a ten důvod musí mít politický rozměr.“

Ozval se Lucius: „No, vlastně přichází v úvahu jenom jeden.“

Doktor se obrátil. „Ano?“

„Chtěli, aby to dítě někdo viděl.“

Doktor Kreizler krátce přikývl. „Ano. Děkuji vám, detektivní seržante. To je skutečně jediná možnost.“ Na tabuli se objevila slova ÚMYSLNÉ PŘEDVÁDĚNÍ. „Někdo, možná dokonce seňora sama, měl to dítě někde vidět, aby únosci dokázali, že je opravdu mají a myslí to vážně. A k takovému účelu je nejvhodnější veřejné místo. Tím rovněž dospíváme k poslednímu bodu“ Doktor přešel k levé straně kruhu. „Když dali najevo, že dítě mají, únosci oznámí své požadavky. Ale seňora se zjevně domnívá, že tak neučinili.“

„Konzul Baldasano a Linares jí mohli lhát,“ poznamenal Lucius. „Co když požadavky únosců obdrželi a nemají v úmyslu jim vyhovět? Nechtějí, aby propukl skandál, a tak matce dítěte zalhali.“

Doktor chvatně psal POŽADAVKY, zatímco nápad zvažoval. „Opět je to jediná možnost, Lucie, pokud ovšem Moore nemá pravdu a oni pouze nevyčkávají. Ale ať už čekají, nebo byli odmítnuti, co vlastně jednotlivé skupiny mohou požadovat? Opět vylučujeme nekomplikovaný únos kvůli penězům, neboť se dá pochybovat, že by Španělé odmítli vyhovět pouhé finanční žádosti. Musíme se držet toho politického rozměru, což znamená co?“

„No,“ ozval se pan Moore. „Američtí hurávlastenci a Kubánci chtějí jen jedno, válku. Což samo o sobě zrovna není otázkou nějakých požadavků.“

Doktor se obrátil na podpatku a s úsměvem namířil na svého starého přítele obviňující prst. „Přesně tak. Děkuji, Moore, že jste vyloučil dva z možných viníků, které jste sám navrhl.“ Opět se otočil k tabuli, pod hlavičku POŽADAVKY připsal VÁLKA a do obličeje pana Moorea se znovu vloudil bezradný výraz.

„O čem to mluvíte, Kreizlere?“

„Unesete dítě. Vaším cílem je diplomatický incident. Zmizení dítěte má být záminkou, důležitá je právě nepřítomnost dítěte. Jinak to dítě představuje zátěž.“

Tvář slečny Howardové se rozzářila. „Ano. A v tom případě, proč je to dítě dosud naživu?“

„Přesně tak, Saro,“ odpověděl doktor. „Pro americké vlastence i pro Kubánce je žijící dítě jenom dýchajícím nebezpečím, může pouze přispět k jejich dopadení. Kdyby za tím stála některá z těchto skupin, dcerka Linaresových by touhle dobou ležela na dně některé zdejší řeky, nebo podobně jako objev detektivních seržantů z nedělní noci po kouscích na dně několika řek. Ze všech možných politických viníků by pouze Španělé mohli mít zájem udržet dítě naživu, ale také by měli největší zájem na tom, aby zůstalo ukryté, a nejvíc prostředků k tomu, aby takový stav zajistili. Takže,“ doktor na tabuli nakreslil šipku směřující zpět k začátku, „je to kruh. Nevede nikam. Jak říkám, časem by se sice mohlo ukázat, že tato úvaha byla správná, ale“ Zarazil se, pohlédl na svou práci a pak kývl na Lucia: „Detektivní seržante?“

„Doktore?“

„Nakreslil jste si kopii toho diagramu?“

„Ano, pane.“

„Dobře. Uchovejte ho, prosím, pro ten nepravděpodobný případ, že bychom se k němu někdy potřebovali vrátit.“ Doktor zvedl mazací houbu.

„Co tím chcete říct, doktore Kreizlere?“ zeptal se Marcus.

„Chci říct, Marku,“ odpověděl doktor, zatímco mazal to, co před chvílí tak energicky nakreslil, „že tohle všechno je naprostá blbina.“

Když doktor opět ustoupil od tabule, zůstaly na ní pouze dva nápisy. ÚNOS v záhlaví a ŽENA VE VLAKU: CHŮVA ČI OŠETŘOVATELKA dole. „Když odstraníme všechny nepravděpodobné detaily obsažené v tom kruhu, zbyde nám mnohem užitečnější geometrický útvar.“ Pomalu a rozvážně táhl křídu od slov nahoře k nápisu dole. „Úsečka.“

Všichni jsme se na nákres pár vteřin dívali: připadalo nám, že na tabuli je náhle strašlivě moc prázdného místa.

Pan Moore si povzdechl a položil si nohy na stůl. „A to přesně znamená co, Kreizlere?“

Doktor se obrátil k nám; tvář mu potemněla hlubokými obavami. „Je pochopitelné, že se snažíte najít pro tento zločin politické vysvětlení, Johne, neboť ta další možnost je po pravdě řečeno mnohem znepokojivější a hůře uchopitelná. A také mnohem pravděpodobnější.“ Vytáhl své pouzdro na cigarety a postupně nabídl jeho obsah slečně Howardové, Markovi i panu Mooreovi. Sám jsem umíral touhou po cigárku, ale musel jsem počkat. Zatímco si všichni připalovali, doktor začal svým obvyklým způsobem přecházet po místnosti a při chůzi se dal do vysvětlování: „Soudím, že rozbor fyzických důkazů, který nám poskytli detektivní seržanti, je jako vždy bezchybný. Seňora Linaresová byla se vší pravděpodobností napadena jinou ženou a fakt, že dotyčná použila kus trubky, který našla na místě, stejně jako rozhodnutí spáchat přepadení ve dne na veřejném prostranství, poukazují na předem neplánovaný čin. Seňoru vážněji nezranila jen proto, že měla štěstí a nedisponovala velkou silou, alespoň podle mého názoru, nikoli proto, že by měla v podobných věcech zkušenosti.“

„No dobrá,“ opáčil pan Moore, ačkoli ho to očividně nepřesvědčilo. „V tom případě mám jen jednu otázku, Kreizlere, zato však zásadní: proč?“

„Správně.“ Doktor přešel k tabuli a na levou stranu napsal velkými písmeny PROČ. „Žena unese dítě. Nežádá výkupné. O několik dní později je spatřena na veřejnosti a očividně se o děvčátko stará, jako by, jako by“ Zdálo se, že doktor hledá správná slova.

„Poskytla mu je slečna Howardová: Jako by bylo její vlastní.“

Doktorovy zářivé černé oči se na vteřinu upřely na slečnu Howardovou. „Jako vždy, pánové,“ prohlásil, „nám Sařin výjimečný úhel pohledu dovoluje proniknout přímo k jádru problému. Jako by to dítě bylo její vlastní. Jen si to představte: ať už je ta žena kdokoli, podařilo se jí ze všech dětí v New Yorku unést to jediné, jehož zmizení by mohlo vyvolat mezinárodní krizi. Zkuste to na chvilku připustit, Moore, jestliže ten únos nemá žádný politický rozměr, co nám to říká?“

Pan Moore si odfrkl. „Jenom to, že únoskyně odbyla domácí úkoly.“

„A to znamená co?“

V tu chvíli se ozval Cyrus: „To znamená, jestli dovolíte, pane Moore, že v situaci, v níž se ocitla, nemohla udělat nic jiného než podlehnout náhlému popudu.“ Rozhlédl se po ostatních, pousmál se a sklopil zrak k podlaze. „Já sám o tom něco málo vím“

„Přesně tak, Cyre,“ řekl doktor a rozepsal se pod hlavičku PROČ. „Děkuji vám. Ano, znamená to, že podlehla náhlému spontánnímu hnutí, které vylučuje jakoukoli možnost nejen sebeovládání, ale také promyšlenosti, zjišťování informací o oběti. Nebo, jak to poněkud jízlivě vyjádřil Moore, dělání domácích úkolů. Co by mohlo být příčinou takové bezhlavosti?“

„No, nechtěl bych mluvit o tom, co je nabíledni,“ řekl Marcus, „ale očividně si přála dítě.“

„Pravda,“ potvrdil doktor s rychlým přikývnutím a připsal tu úvahu do sloupce pod PROČ. Pak vymazal poznámky ve spodní části tabule a přepsal je nahoru na pravou stranu, takže se v záhlaví nyní objevily tři obecné kategorie: PROČ?, ÚNOS a ŽENA VE VLAKU: CHŮVA ČI OŠETŘOVATELKA, a úplně napravo zbývalo dost místa na další.

„Ale ne jakékoli dítě,“ doplnil chvatně Lucius. „Zjevně chtěla právě tohle dítě.“

„A zoufale po něm toužila,“ řekla slečna Howardová.

„Dobře,“ kývl doktor a pak nadepsal do pravého horního rohu tabule kolonku ANA LINARESOVÁ. „Ale všichni musíte trochu zpomalit, předbíháme vlastní myšlenky.“ Ustoupil stranou a společně s ostatními se zadíval na tabuli. „Začíná se to rýsovat,“ zamumlal a s výrazem hlubokého uspokojení uhasil svou cigaretu v popelníku. „Ano, detektivní seržante, ta žena chtěla dítě Linaresových. Ale jak poznamenal John, nemohla předem vědět, co je to za dítě, a vaše vlastní šetření poukazuje na spontánnost útoku. Když dáme tyhle prvky dohromady, k jakému závěru dospějeme?“

Lucius o tom uvažoval jen pár vteřin. „Že nezáleželo na tom, kým byla Ana Linaresová, ale na tom, jaká byla.“

„Jaká byla?“ opakoval pan Moore zmateně, stále ne zcela přesvědčený o užitečnosti celého toho cvičení. „Bylo to přece mimino, nic jiného, a my už jsme říkali, že ta žena chtěla mimino.“

Slečna Howardová se zasmála. „Promluvil nepolepšitelný starý mládenec. Nebylo to jenom mimino, Johne, každé nemluvně je jiné, každé má své vlastní typické rysy.“ Obrátila se k tabuli. „Takže povaha toho dítěte nám může něco prozradit o povaze únoskyně.“

„Bravo!“ téměř vykřikl doktor a přesunul se k pravé straně tabule. „Pokračujte, Saro, tady byste měla převzít vedení vy.“

Slečna Howardová vstala a nyní začala v prostoru před tabulí sem a tam přecházet ona. „No,“ řekla, zatímco doktor čekal s křídou v prstech. „Víme, že Ana byla šťastné děťátko. Od přírody veselé. Možná trochu hlučné, ale takovým způsobem, který lidi okouzloval.“

„Mluvte dál, mluvte,“ vybízel ji doktor, zatímco škrábal křídou po tabuli.

„Navíc byla zdravá. Měla veškeré výhody a působila jako ztělesněná radost ze života.“

„Ano?“

„A byla bystrá. V překvapivě raném věku ji dokázaly zaujmout věci, které my považujeme za význačná umělecké díla, ale které pro ni byly zajímavé jistým prostým, přirozeným způsobem. V tom se projevuje značná vnímavost.“

Pan Moore zabručel: „Prokristápána, mluvíš o ní, jako by to byla osobnost“

„Ona to je osobnost, Johne,“ opáčil doktor při psaní. „Ačkoli vy si to nejspíš dokážete jen těžko představit. Ještě něco, Saro?

„Jenom Jenom se obávám, že byla pro únoskyni logickým terčem. Svou družností přitahovala pozornost okolí, většinou pozornost plnou obdivu“

„Ale v jednom případě závistivou,“ doplnil Marcus a vydechl oblak kouře, který jeho bratra přiměl k hlasitému kašli. „Promiň, Lucie,“ omluvil se, ale bez přílišného soucitu.

„Báječné,“ řekl doktor. „To je na dobrý začátek víc než dost. A teď se ve světle těchto pozorování obraťme k té ženě z nadzemky. Už jsme určili, že se o své oběti předem neinformovala. Spíše pocítila neodolatelný spontánní popud ihned sebrat to dítě a nezajímalo ji, co je to za dítě. Nějaké další postřehy?“

„Nejspíš nemá žádné vlastní děti,“ navrhl Marcus.

„Připouštím,“ odpověděl doktor a zaznamenal to. „Ale takových žen je hodně, a přesto se neuchylují k únosům.“

„Možná nemůže mít vlastní děti,“ upřesnila slečna Howardová.

„To už je lepší. Ale proč by tedy nějaké neadoptovala? Město je plné nechtěných dětí.“

„Třeba to nemůže udělat,“ řekl Lucius. „Dejme tomu z nějakých právních důvodů, například má záznam v trestním rejstříku, což by její počínání i naznačovalo.“

Doktor se nad tím zamyslel. „To je ještě lepší. Žena, která je fyzicky neschopná přivést na svět dítě a zákon jí brání adoptovat nechtěné dítě, neboť má záznam v rejstříku.“

„Ale tohle jde hlouběji,“ zamumlala slečna Howardová, ponořená v myšlenkách. „Ona nechce nechtěné dítě. Přitahuje ji právě tohle dítě, dítě, které by nemohlo být víc chtěné. A z dobrého důvodu, s ohledem na jeho zdravou, živou povahu. Takže kdybychom usoudili, že tohle všechno v ní rozeznělo nějakou strunu“ Odmlčela se.

„Saro?“ pobídl ji doktor.

Slečna Howardová jako by se trochu otřásla. „Omlouvám se. Ale přepadl mě pocit, jako by se nad tím vznášela nějaká tragédie. Bylo by možné, že měla děti, doktore, ale přišla o ně? Řekněme, že podlehly nemoci nebo byly chatrného zdraví?“

Doktor tu myšlenku chvilku zvažoval. „To se mi líbí,“ řekl nakonec. „Odpovídá to její volbě oběti. Většina z nás, s výjimkou takových, jako je tady Moore, pociťuje jistou touhu při spatření dítěte, jako je Ana Linaresová. Jakkoli nevědomou či vzdálenou. Mohla by nějaká tragédie být tím zážitkem, který učinil touhu té ženy neodolatelnou? Mohla být Ana Linaresová zdravým, šťastným dítětem, jaké si vždycky přála?“

„A očividně cítila, že má na takové dítě právo?“ doplnil Marcus.

„Ale co to oblečení?“ zeptal se Lucius. „Pokud se seňora Linaresová nezmýlila a ta žena byla chůva nebo ošetřovatelka“

„Detektivní seržante, vy mi čtete myšlenky,“ řekl doktor. „Neboť koho jsme tu právě popsali, ne-li ženu, kterou bude zákonitě přitahovat péče o děti jako profese?“

„Ach ne,“ řekl pan Moore, vstal a začal couvat dozadu do místnosti. „Začínám tušit, kam tohle směřuje“

Doktor se zasmál. „A máte pravdu, Moore. Ale proč byste se toho měl bát? Při Beechamově případu jste dokázal, že máte pro takovou práci opravdové vlohy!“

„To je mi jedno!“ ohradil se pan Moore a jeho zděšení bylo jen zpola předstírané. „Nenáviděl jsem každou minutu! Nikdy v životě jsem nemusel dělat takovou nudnou, únavnou otročinu“

„Nicméně právě tady začíná obtížná část našeho vyšetřování,“ sdělil mu doktor. „Navštívíme všechny zprostředkovatelny, které nabízejí služby chův a ošetřovatelek, stejně jako všechny nemocnice, nalezince a porodnice ve městě. Ta žena je tady, i s dítětem, a dá-li se věřit zraku paní Linaresové, a já věřím, že ano, pak určitě pracuje v této oblasti.“

Luciova tvář se změnila ve velký otazník. „Zadržte, doktore. Vždyť ani neznáme jméno. Máme jen slovní popis. Chci říct, kdybychom měli fotografii nebo nějaký portrét“

Doktor odložil křídu a z vesty i z rukou si oklepal bílý prášek. „A proč si ho nepořídíme?“

Lucius se zatvářil ještě zmateněji. „Proč si nepořídíme co?“

„Portrét,“ odpověděl doktor prostě. „Koneckonců jsme získali mimořádně živý popis.“ Zvedl sako a při řeči si ho navlékal. „Copak vám unikl hlavní rys tohoto případu, pánové? Jakou zásadní věc jsme postrádali v té záležitosti s Beechamem, jaká podstatná informace chybí ve většině případů podobného druhu? Přesný popis zločince. Ale ten my máme, a podle mého odhadu, pokud se budou seňoře Linaresové správně klást otázky, poskytne nám ještě podrobnější popis než dosud.“

„Ale jak ho přeneseme na papír?“ zeptala se slečna Howardová.

„My ne,“ ujistil ji doktor. „To bychom měli nechat na někom, kdo se v té práci vyzná. A také to uděláme.“ Vytáhl své stříbrné hodinky, odklopil kryt a zamžoural na ně. „Nejradši bych sehnal někoho stejně schopného jako Sargent, ale ten je právě v Londýně a žádal by nesmyslně vysoký honorář. Eakins by stačil taky, ale momentálně pobývá ve Filadelfii, a vzhledem k naléhavosti našeho poslání je i to příliš daleko. Žena, kterou hledáme, může kdykoli prchnout z města, musíme jednat rychle.“

„Pokud jsem to správně pochopil, Kreizlere,“ řekl pan Moore se vzrůstajícím ohromením, „tak si chcete objednat portrét té ženy na základě popisu?“

„Myslím, že by stačila skica,“ odpověděl doktor, zatímco ukládal hodinky zpět do kapsičky. „Portrétní malířství je nesmírně složitý proces, Moore. Dobrý portrétista musí být něco jako rozený psycholog. Nevidím důvod, proč by, stráví-li malíř se seňorou dost času, nemohl vzniknout poměrně výstižný portrét. Prvním úkolem je najít správného umělce. A myslím, že vím, kam se obrátit.“ Pohlédl na mě. „Stevie? Co takhle že bychom se vypravili za Reverendem? Soudím, že v tuhle hodinu ho najdeme doma při práci, jestli si ovšem nevyrazil na jednu ze svých nočních toulek.“

Okamžitě se mi zvedla nálada. „My pojedeme za Pinkiem?“ ujistil jsem se a seskočil z parapetu. „Bezva!“

Marcus těkal pohledem mezi mnou a doktorem. „Pinkie? Reverend?“

„Jeden můj přítel,“ vysvětlil doktor Kreizler. „Albert Pinkham Ryder. Má mnoho přezdívek. Jako většina výstředních povah.“

„Ryder?“ Ani tenhle návrh se panu Mooreovi nezamlouval. „Ryder přece nedělá portréty, a trvá celé roky, než nějaké plátno dokončí.“

„To je pravda, zato má dobrý cit pro psychologii. Nepochybuji, že nám dokáže někoho doporučit. Jestli chcete, můžete jet s námi, Moore, vy také, Saro.“

„Velmi ráda,“ odpověděla slečna Howardová. „Jeho dílo je fascinující.“

„Hmmm, to ano,“ odpověděl doktor váhavě. „Ovšem obávám se, že jeho byt a ateliér nikoli.“

„Svatá pravda,“ přidal se pan Moore. „Se mnou nepočítejte, z toho místa mi naskakuje husí kůže.“

Doktor pokrčil rameny. „Jak si přejete. Detektivní seržanti, mrzí mě, že vás musím požádat o něco, co sám považuji za zbytečné, ale možná by stálo za to, jak že jste to říkal?“

„Píchnout do hnízda těch Kubánců,“ opáčil Lucius tónem naznačujícím, že není mnoho věcí, které by dělal s ještě menším nadšením. „To zas bude zážitek, černé fazole, česnek a dogmatická kázání. No, naštěstí neumím španělsky, takže nebudu vědět, co říkají.“

„Omlouvám se,“ řekl doktor, „ale jak víte, je třeba pokrýt co nejvíc možností. A co nejrychleji.“

Všichni jsme se vydali ke dveřím; Marcus se loudal vzadu. „Ještě jedna věc, doktore,“ zamumlal, když rozvážným krokem mířil ven a přitom něco přemílal v hlavě. „Seňor Linares. Došli jsme k závěru, a já s tím závěrem naprosto souhlasím, že šlo o únos spáchaný někým, kdo totožnost nemluvněte neznal.“

„Ano, Marku?“

„Proč se to tedy snaží Linares ututlat?“ Ve tváři detektivního seržanta se zračily velké obavy. „Faktem je, že žena, kterou jsme popisovali, ať už má jakékoli psychologické zvláštnosti, je patrně Američanka. To by se španělské vládě hodilo do krámu stejně dobře jako politicky motivovaný únos. Tak proč toho nevyužijí?“

Pan Moore se k doktorovi otočil s trochu samolibým výrazem. „No, Kreizlere?“

Doktor pohlédl na podlahu, párkrát pokýval hlavou a usmál se. „Mohl jsem vědět, že se na tohle zeptáte právě vy, Marku.“

„Promiňte,“ odpověděl detektivní seržant. „Ale jak sám říkáte, musíme pokrýt všechny úhly.“

„Nemusíte se omlouvat,“ ujistil ho doktor. „Jenom jsem doufal, že se té otázce vyhneme. Protože je jediná, na niž nedokážu najít uspokojivou odpověď. A bojím se, že až tu odpověď najdeme, narazíme rovněž na jistá dosti nepříjemná, a nebezpečná, fakta. Ale podle mě nyní nemůžeme připustit, aby nás tyto úvahy odradily od dalších kroků.“

Marcus se nad tím zamyslel a pak krátce kývl na souhlas. „Ale stejně bychom to neměli pouštět ze zřetele.“

„Přesně tak, Marku. Rozhodně“ Doktor ještě jednou pomalu, zadumaně obešel místnost a zastavil se u okna. „Zatímco my tady mluvíme, je někde tam venku žena nevědomky držící v rukou dítě, které by se mohlo stát nástrojem strašlivé zkázy, ve své nevinnosti stejně ničivým jako výstřel atentátníka či bomba šílence. Ale přesto všechno se bojím, že k největší zkáze již došlo v mysli té únoskyně. Jistě, měli bychom si být vědomi nebezpečí okolního světa, Marku, ale největší úsilí musíme opět vynaložit na poznání mysli a totožnosti naší protivnice. Co je to za ženu? Co ji utvářelo? A především, neobrátí se divoká zuřivost, která ji dohnala k tomuto činu, nakonec proti dítěti? Mám strach, že ano, a to spíše dříve, než později.“ Otočil se k nám ostatním. „Spíše dříve, než později.“

KAPITOLA 10

Vždycky mi připadalo, že na světě jsou dva druhy lidí: ti, které baví setkávat se s jedinci, jež by bylo možné nazvat poněkud zvláštními, a ti, které to nebaví; a soudím, že na rozdíl od pana Moorea jsem vždycky patřil do té první skupiny. Podle mě člověk musel mít takovou náturu, aby ho skutečně těšilo žít v domě doktora Kreizlera, neboť návštěvníci, kteří tam docházeli, dokonce i takoví jako pan Roosevelt, kterým to skvěle myslelo a získali si ve světě velkou slávu a úspěch, patřili k těm nejpodivnějším povahám, na jaké se v těch dnech vůbec dalo narazit. A ze všech těchto výstředních, ale pozoruhodných duší nebyl nikdo podivnější než muž, jemuž jsem rád přezdíval „Pinkie“, pan Albert Pinkham Ryder.

Tento vysoký laskavý muž s tichým hlasem, mohutným plnovousem a pronikavýma očima, malíř nejen povoláním, ale i posláním, působil dojmem mnicha či kněze, a proto byl mezi přáteli známý také jako „Reverend“ či „Biskup Ryder“. Obýval apartmá v domě číslo 308 na Západní Patnácté ulici a většinu nocí trávil buď prací, nebo na dlouhých procházkách po městě, v ulicích, parcích i na předměstích, kde zkoumal hru měsíčního svitu a stínů, která vyplňovala mnohá z jeho pláten. Sám se prohlašoval za samotáře, téměř poustevníka a pocházel z trochu strašidelného starého velrybářského městečka New Bedford v Massachusetts. Jeho matka byla kvakerka a společnost mu v dětství dělala horda bratrů, což dohromady vedlo k tomu, že jednou z jeho nejnápadnějších podivností byl způsob, jakým jednal se ženami. Ach, byl k nim zdvořilý, to jistě, a jeho chování by působilo až rytířsky, kdyby nebylo tak potrhlé. Jednou se například stalo, že ve svém domě slyšel nádherným hlasem zpívat nějakou ženu, a když ji objevil, okamžitě ji požádal o ruku. No, tahle dáma byla skvělá zpěvačka, o to nic, ale na ulici a na místní policejní stanici byla známá i jinými věcmi, a teprve zásah skupinky jeho přátel zachránil Pinkieho před pravděpodobně dokonalým oškubáním.

Měl rád děti; sám byl svým způsobem přerostlý podivínský kluk a vždycky mě rád viděl (což se nedalo tvrdit o některých z dalších doktorových přátel). V roce 1897 už byl dost slavný a úspěšný, alespoň mezi těmi, kdo se vyznali v umění, aby si mohl žít víceméně tak, jak mu vyhovovalo, tedy převážně jako nepořádný křeček. Nikdy v životě nic nevyhodil, ani krabici od jídla, ani kus provázku nebo hromádku popela, a jeho byt mohl občas většině lidí opravdu připadat děsivý. Ale jeho vlídná, tichá laskavost a nepopiratelné kouzlo jeho mlhavých, zasněných maleb to více než vynahrazovaly, zejména pro mě, kluka z Lower East Side, uvyklého tomu, že se v bytech hromadí odpadky. Když se k tomu přidá, že ohledně jídla měl stejný vkus jako já, na kamnech mu pořád stál hrnec s dušeným masem, a když si vyrazil ven, s oblibou si dával ústřice, kraby a zapečené fazole v restauracích na nábřeží, vždycky jsem k němu s doktorem rád zašel.

Tu noc jsme se tam vydali jen ve třech, slečna Howardová, doktor a já, neboť Cyrus (který sice obdivoval Pinkieho tvorbu, ale podobně jako panu Mooreovi se mu nezamlouvaly jeho domácí zvyklosti) zamířil domů, aby se pořádně vyspal. Pinkie bydlel na Patnácté ulici jen kousek západním směrem od Osmé avenue v domě, který vypadal stejně jako tisícovka dalších v té čtvrti: obyčejný starý cihlový řadový rodinný dům, který byl později rozdělen na jednotlivé byty. Vzali jsme si drožku, vyjeli od centra s houstnoucím proudem vozidel, která v tuto noční hodinu směřovala do Tenderloinu, a když jsme odbočili do správné ulice, zjistili jsme, že v předním okně Pinkieho bytu září petrolejová lampička.

„Ah, takže je doma,“ podotkl doktor Kreizler. Zaplatil drožkáři a pak vzal slečnu Howardovou za paži. „Saro, musím vás připravit, vím, že rytířská dvornost k vašemu pohlaví vám přijde otřesná, ale v Ryderově případě byste měla skutečně udělat výjimku. Od něho je to naprosto nevinné a upřímné, neskrývá se za tím žádný pokus udržet ženy křehké a slabé, o tom vás mohu ujistit.“

Když jsme vyšli po venkovních schodech, slečna Howardová přikývla, ačkoli ne úplně přesvědčeně. „Já nikoho nesoudím předem, aniž bych mu dala šanci,“ řekla. „Ale jestli to začne být urážlivé“

„To bude stačit,“ ujistil ji doktor. „Stevie? Co kdybys utíkal napřed a varoval Rydera před naším vpádem?“

Rozběhl jsem se dovnitř a vyletěl po tmavém schodišti až ke dveřím Pinkieho bytu. Silně jsem na ně zabušil a hlasitě zavolal jeho jméno. Věděl jsem, že v zápalu tvorby občas nepouští dovnitř ani dobré přátele, ale byl jsem si jistý, že mi odpoví. „Pane Rydere?“ zakřičel jsem nahlas. „Tady je Stevie Taggert, pane, přišel jsem s doktorem!“

Zevnitř jsem zaslechl šustění, jaké vydávají veverky, když se dostanou do hromady podzimního listí, a pak se ke dveřím přiblížily těžké pomalé kroky. Zastavily se a nastalo dlouhé ticho doprovázené těžkým oddechováním, které jsem slyšel až na chodbu. Nakonec se hluboký silný hlas, který zněl sice líně, ale přesto trochu ztřeštěně, otázal: „Stevie?“

„Ano, pane,“ odpověděl jsem.

Cvakl zámek, a když se dveře otevřely dovnitř, vzniklý prostor vyplnila mohutná postava. Nejprve jsem rozeznal plnovous, pak vysoké lesklé čelo a nakonec oči, jejichž barvu, světle hnědou či modrou, jsem nikdy nedokázal přesně určit.

Vstoupil jsem s nadšeným pozdravem: „Dobrý den, Pinkie!“ a protáhl se kolem hromad knih, novin a prostě nakupených krámů v předním pokoji dozadu do bytu, kde se nacházel jeho ateliér, a ten hrnec s dušeným masem.

Usmál se svým zvláštním způsobem, který doktor Kreizler vždycky nazýval „enigmatickým“.

„Dobrý den, mladý Stevie,“ odpověděl, zatímco si otíral barvou potřísněné ruce do kousku hadru. Přestože žil v New Yorku celé roky, z jeho přízvuku stále zněla stará dobrá Nová Anglie. „Co tě přivádí do těchto míst v takovou hodinu?“

„Doktor je na schodech,“ oznámil jsem, zatímco jsem se proplétal mezi stěnami pokrytými nezarámovanými plátny, které by se necvičenému oku jevily jako dokončené obrazy: byly tam nádherné zlatavé krajiny, bouřlivé mořské scenerie (kterým lidé od umění říkali „maríny“), stejně jako výjevy z poezie, dramat a mýtů, které Pinkieho fascinovaly. Sám byl také básníkem, a jak říkám, jeho ztvárnění „Ardenského lesa“ či „Bouře“ by každému jinému připadaly jako připravené na výstavu. Ale Pinkie byl prakticky neschopný považovat někdy nějakou malbu za hotovou, a jak poznamenal pan Moore, opravoval a zdokonaloval své obrazy celé roky, než je konečně vydal většinou již zoufalým kupcům, kteří za ně dávno zaplatili.

Popadl jsem dřevěnou lžíci a nabral si pořádné sousto Pinkieho vydatné dušené jehněčí směsi zjemněné čerstvými jablky. Pak jsem se porozhlédl po ateliéru. „Pěkná sbírka, Pinkie,“ zavolal jsem na něj. „Kolik je jich prodaných?“

„Celkem dost,“ odpověděl z přední místnosti. Vzápětí jsem zaslechl hlasy doktora a slečny Howardové a rozběhl se zpátky, abych se stal svědkem rituálu, který Pinkie zahajoval, kdykoli jeho doupě navštívila nějaká žena.

Zhluboka se uklonil se slovy: „Jsem nesmírně poctěn, slečno,“ z nichž čišela upřímnost. Pak natáhl ruku. „Prosím“ Vzápětí začal rychle vyklízet cestu mezi vším tím nepořádkem v místnosti k jedinému křeslu, které vlastnil, omšelému, ale pohodlnému starému ušáku postavenému u předního okna. Jakmile vyklidil podlahu před křeslem, popadl malou orientální předložku a rozprostřel ji na zem, aby si na ni slečna Howardová mohla položit nohy, až se posadí, jako královna na trůně. Obvykle nepatřila k ženám, které by se podvolily takovému zacházení, ale Pinkieho počínání bylo tak upřímné a výstřední, že na ně nikdo nereagoval jako obvykle.

„No, Alberte,“ zahájil doktor přívětivě, „vypadáte dobře. Místy možná trochu opuchle. Jak se má váš revmatismus?“

„Občas vystrkuje růžky,“ odpověděl Pinkie s úsměvem. „Ale mám na něj svoje metody. Můžu vám oběma nabídnout něco k jídlu? Nebo k pití? Pivo? Vodu?“

„Ano, sklenici piva bych si dal, Alberte,“ odpověděl doktor a pohlédl na slečnu Howardovou. „Je příjemná noc, ačkoli ne tak chladná, jak jsem očekával.“

„Ano, pivo by přišlo k chuti,“ řekla slečna Howardová.

Pinkie zvedl dlouhý prst, aby naznačil, že je za chvilku zpět, a vyrazil do zadní části bytu. Všiml jsem si, že jeho chodidla při chůzi vydávají tiché mlaskavé zvuky. Když jsem se podíval pečlivěji, zjistil jsem, že má na sobě o několik čísel větší boty, naplněné slámou a čímsi, co nejvíc ze všeho připomínalo uvařené ovesné vločky.

„Poslyšte, Pinkie,“ řekl jsem a vyrazil za ním, „vy asi víte, že máte v botách ovesnou kaši, co?“

„To je proti revmatu to nejlepší,“ odpověděl, zatímco vytahoval několik lahví piva a pod kohoutkem se studenou vodou oplachoval dvě podezřele vyhlížející skleničky. „Poslední dobou mě trápilo při procházkách. Sláma a studená ovesná kaše, to je lék.“ Vrátil se zpátky do předního pokoje.

„No dobrá,“ prohlásil jsem a s pokrčením ramen se opět vypravil za ním. „Měl byste vědět, že nikdo v New Yorku toho nenachodí tolik co vy.“

S mírným odfukováním Pinkie postavil lahve s pivem i skleničky na provizorní stolek ze staré dřevěné bedny a pak začal nalévat. „Tak prosím,“ řekl, když podával skleničky doktorovi a slečně Howardové. „Na vaše zdraví, slečno Howardová,“ pronesl se zvednutou sklenicí.

„Hledím na tvou mladost/ krásná panno/ hledím na to vše/ co je ti dáno. Přál bych si kouzelnou moc mít/ mávnutím hůlky zlehka odrazit/ všechno zlé a ušetřit tě běd/ i neprolitých slz tvých příštích let/ a překlenout vše jasem duhy.“

„Dobře řečeno, Alberte,“ podotkl doktor, zvedl sklenici a napil se piva. „Vaše vlastní báseň?“ zeptal se, i když, jak jsem poznal, dobře věděl, že tomu tak je.

Pinkie skromně pokývl. „Ubohá, leč vlastní. A hodí se na vaši společnici.“

Zdálo se, že slečna Howardová je upřímně dojatá, a pro příslušníky mužského pohlaví nebylo nijak snadné ji dojmout. „Děkuji vám, pane Rydere,“ řekla, rovněž zvedla sklenici a napila se. „To bylo krásné.“

„Povězte nám, Pinkie,“ prohodil jsem, neboť jsem dobře věděl, že sdílí mou zálibu v dostizích, „jak se vám dneska dařilo v Předměstském?“

V obličeji se mu odrazila směs zklamání a vzrušení. „Bohužel jsem neměl čas vsadit,“ řekl. „Ale je zvláštní, že se zmiňuješ o dostizích, Stevie“ Opět zvedl ten samý dlouhý prst a gestem nás vybídl, abychom přešli do ateliéru, což jsme učinili. „Skutečně velmi podivná souhra náhod. Víš, právě jsem na něčem pracoval. Dá se říct, že je to obraz založený na příběhu. Před pár lety jeden číšník, s nímž jsem uchovával sice nepříliš blízké, nicméně ale přátelské vztahy, vsadil celoživotní úspory na jediný dostih, a prohrál. V zoufalství se pak zastřelil.“

„To je příšerné,“ podotkla slečna Howardová, ale ani šok nedokázal zakrýt fakt, že ji obrazy rozvěšené všude kolem začínají okouzlovat.

„Ano,“ řekl Pinkie. „Nějak mi to zůstalo ležet v hlavě, ani přesně nevím proč, ale musím vám ukázat výsledek, zdá se mi, že má určitý potenciál.“

Odvedl nás k velkému stojanu v rohu pokoje, na němž bylo vypjaté plátno o velikosti asi šedesát na devadesát centimetrů, zakryté kusem lehké látky potřísněné od barev. Pinkie rozsvítil plynovou lampu opodál, zesílil plamen a přistoupil ke stojanu.

„Upozorňuji vás, že to není zdaleka dokončené,“ řekl, „ale, no“

Odhrnul látku.

Na stojanu byl jeden z nejpřízračnějších obrazů, jaké jsem kdy spatřil. Zachycoval neudržované oválné závodiště ohraničené zchátralým plotem. Na rozblácené zemi v popředí se svíjel odporně vyhlížející had a v dálce nad ním se tyčily holé kopce a nebe tak zachmuřené, že se nedalo určit, zda je noc či den. A po závodišti samotném jel osamělý jezdec, Smrt, Pochmurný žnec osobně, na neosedlaném koni v nesprávném směru a kosu držel vysoko zvednutou.

Teda, většina Pinkieho obrazů byla tajuplná, ale tenhle byl vysloveně ponurý, skoro hrůzostrašný. Na doktora a slečnu Howardovou však zjevně udělal dojem; oči jim fascinovaně zářily, když si výjev prohlíželi.

„Alberte,“ řekl doktor pomalu, „to je vynikající. Drásavé, ale vynikající.“

Pinkie rozpačitě zašoupal nohama v botách plných ovesné kaše a zopakoval to, když slečna Howardová dodala: „Fantastické. Skutečně svým způsobem strhující“

„Rozhodl jsem se, že to nazvu prostě ‚Závodiště‘,“ řekl Pinkie.

Podíval jsem se z doktora na slečnu Howardovou, pak na Pinkieho, a nakonec znovu na obraz. „Já to nechápu,“ poznamenal jsem.

Pinkie se na mě usmál a pohladil si vousy. „Tak tohle opravdu rád slyším. Co na tom nechápeš, mladý Stevie?“

„Co tam dělá ten had?“ zeptal jsem se a ukázal na něj.

„Co by to mohlo podle tebe znamenat?“ odpověděl otázkou.

„Musí to být pěkně rychlý had, aby udržel krok s tím koněm.“ Zdálo se, že to Pinkieho velice uspokojilo. „A když už mluvíme o tom koni, Pinkie, tak jede obráceně, to byste měl přece vědět.“

„Ano,“ přitakal Pinkie s pohledem upřeným na obraz.

„A co ta obloha?“ pokračoval jsem. „Má to být den, nebo noc?“

„Víš co?“ opáčil Pinkie a zamžoural svýma podivně zbarvenýma očima. „O tom jsem vůbec nepřemýšlel.“

„Chmm,“ zahuhlal jsem a ještě jednou si malbu pečlivě prohlédl. „Promiňte, Pinkie, ale mně z toho naskakuje husí kůže. Já bych si radši vzal támhleten nahoře.“ Ukázal jsem na půvabný, sytě barevný obrázek zachycující hezké mladé děvče s narudle světlými vlasy: byl sice také plný stínů, ale působil útěšně, ne ponuře.

„Aha,“ řekl Pinkie. „Moje ‚Dívka z Akádie’. Taky ji mám rád, a už je skoro hotová. Máš dobré oko, mladý Stevie.“ Opět zakryl ten skličující obraz na stojanu přehozem. „Takže, Laszlo, přišel jste se jen poptat po mém zdraví, nebo z nějakého jiného důvodu? Vsadil bych na tu druhou možnost, neboť vy jste muž, který má vždycky své důvody.“

Doktor se trochu v rozpacích odvrátil. „To bylo nelaskavé, Alberte,“ opáčil s úsměvem. „Ale pravdivé. Říkal jsem vám, Saro, že Albert mohl být psychologem, kdyby byl chtěl.“ Pinkie uhasil plynové světlo a vrátili jsme se do předního pokoje. „Faktem je, Alberte, že jsme si přišli pro doporučení.“

„Doporučení?“

„Potřebujeme portrétistu,“ řekl doktor, zatímco slečna Howardová usedala zpátky na svůj od molů prožraný trůn. „Někoho schopného nakreslit portrét ne podle předlohy, ale na základě podrobného popisu.“

Zdálo se, že to Pinkieho zaujalo. „Neobvyklá žádost, Laszlo.“

„Vlastně je to moje žádost, pane Rydere,“ vložila se do toho slečna Howardová, „velmi chytře, neboť přestože by Pinkie mohl větřit nějaký trik, kdyby ten dotaz přišel od muže, cokoli, co říkala žena, zejména hezká mladá žena, bral jako slovo boží. Jde, nebo spíš šlo, o mou vzdálenou příbuznou. Zemřela dosti nečekaně. Na moři. Zjistili jsme, že na památku nemáme žádný obrázek, dokonce ani fotografii. Já a moje sestřenka, ona žije ve Španělsku, stejně jako naše zesnulá příbuzná, jsme si říkaly, jak moc bychom si přály mít nějaký obrázek, a doktor navrhl, že by se takový portrét dal zhotovit s pomocí vzpomínek a popisu.“ Velmi půvabně se napila piva. „Myslíte, že by se to dalo tak provést? K vaší práci chovám nesmírný obdiv a váš názor by pro mě byl rozhodující.“

No, povím vám, Pinkie to spolknul i s navijákem: popadl se za klopy svého obnošeného vlněného sáčka, téměř se mu podařilo narovnat záda ze svého obvyklého přihrbeného postoje a začal přecházet po místnosti, jako by měl na nohou ty nejlepší lakovky, a ne staré křápy plné slámy a ovsa. „Chápu,“ řekl zamyšleně. „Pozoruhodný nápad, slečno Howardová. Říkáte, že jde o ženu?“

„Ano,“ potvrdila slečna Howardová.

„V New Yorku je mnoho vynikajících portrétistů. Normálně by mě jako první napadl Chase, znáte ho, Kreizlere?“

„Williama Merritta Chase?“ opáčil doktor. „Setkali jsme se pouze letmo, ale znám jeho práci. A máte pravdu, Alberte, je to skvělá volba“

„Upřímně řečeno,“ přerušil ho Pinkie, „si to nemyslím. Pokud by mělo jít o obraz ženy a pokud máte pracovat jen se vzpomínkami, pak myslím, že byste si na tu práci měli sehnat ženu.“

To na tváři slečny Howardové vykouzlilo naprosto nepředstíraný úsměv. „To je vynikající nápad, pane Rydere!“ Vrhla po doktorovi pichlavý pohled. „A jak osvěžující“ Doktor jen obrátil oči v sloup a zadíval se jinam. „Neznáte náhodou nějakou takovou ženu?“

„Moji kolegové mě často popichují kvůli tomu, že jsem ochoten prohlížet si tolik děl mladých malířů, kolik jenom stihnu,“ odpověděl Pinkie, „bez ohledu na jejich původ. Nebo pohlaví. Soudím, že téměř každý dobře namalovaný obraz má svou hodnotu, bez ohledu na to, kdo je jeho tvůrcem. Ano, řekl bych, že znám osobu, kterou potřebujete. Jmenuje se Cecilia Beauxová.“ Slečna Howardová nepatrně naklonila hlavu ke straně, jako by pátrala ve vzpomínkách. „Vy ji znáte, slečno Howardová?“ zeptal se Pinkie, připravený nechat se ohromit.

„Jméno je mi povědomé,“ odpověděla slečna Howardová zamyšleně. „Nevyučuje náhodou?“

„Ano, ovšem. Na Pensylvánské akademii. Čeká ji tam skvělá budoucnost.“

Slečna Howardová se zamračila. „Ne, to není ono“

„Ale také dává soukromé hodiny tady v New Yorku,“ pokračoval Pinkie. „Dvakrát týdně. Proto jsem si na ni vzpomněl.“

„Kde se ty hodiny konají?“

„V domě paní Cadyové-Stantonové.“

„No ovšem!“ Slečna Howardová se rozzářila. „Paní Cadyová-Stantonová a já jsme staré přítelkyně. Slyšela jsem ji hovořit o slečně Beauxové s tím největším obdivem.“

„Jaký si také zaslouží,“ prohlásil Pinkie. „V jejím díle je něco mimořádného No, Laszlo, nemohu říct nic jiného, než že dokáže proniknout až k samé dřeni osobnosti. V Evropě se jí dostalo značného ocenění a doufám, že ji podobné za čas čeká i zde. Pozoruhodné portréty, skutečně, zejména podobizny žen a dětí. Ano, čím déle o tom přemýšlím, tím víc jsem přesvědčen, že Cecilia Beauxová je pro vás ta pravá.“

„A mohu se s ní spojit přes paní Cadyovou-Stantonovou,“ řekla slečna Howardová a pohlédla na doktora. „Hned ráno.“

„V tom případě,“, doktor opět pozvedl svou sklenici, „je náš problém vyřešený. Věděl jsem, že uděláme dobře, když zajdeme za vámi, Alberte, vy jste chodící encyklopedie.“ Pinkie trochu zrudl a usmál se, ale vzápětí zvážněl, neboť doktor pokračoval: „A teď mi povězte, Alberte, ten váš obraz ‚Závodiště’ je už prodaný?“

Oba muži se pustili do diskuse o osudu obrazu a popíjeli při tom další pivo. Pinkie svůj temný obraz dosud neprodal, ale stále opakoval, že to nemá v úmyslu udělat ještě dlouho, neboť plátno není zdaleka dokončené. (Mimochodem, ten obraz prohlásil za hotový až v roce 1913.) Stejné věci ovšem vykládal o všech svých dílech a doktor propadal stejnému bezradnému rozčilení, jakým trpěla většina sběratelů, když se pokusili přivést Pinkieho do chladného světa praktických debat. Nakonec doktor Kreizler nechal to téma být a začali rozprávět o umění obecně, zatímco já se vrátil do ateliéru, abych si dal ještě trochu té báječné dušené směsi. Při jídle jsem se dál díval na ‚Dívku z Akádie’ a poprvé jsem si uvědomil, že je jistým neurčitým způsobem, tak typickým pro styl našeho hostitele, podobná Kat.

Zůstali jsme u Pinkieho ještě asi hodinu a všichni jsme se mezi těmi kupami harampádí, nepořádku a odpadků skvěle bavili. Byla to zvláštní existence, ten starý chlapík žil jen pro své obrazy a byl tak úplně spokojený. Když měl trochu dobré prosté stravy, místo k práci a možnost vydávat se na dlouhé procházky, nic mu nechybělo. Jednoduché, řekli byste; a já bych odpověděl, ano, tak jednoduché, že to dokáže jen jeden člověk z milionu.

KAPITOLA 11

Nazítří ráno nám slečna Howardová po telefonu oznámila, že mluvila s paní Elizabeth Cadyovou-Stantonovou, tou slavnou starou dámou, která už dobře půl století vehementně bojovala za práva žen. Zdálo se, že slečna Howardová zná a obdivuje paní Cadyovou-Stantonovou (která vždy trvala na tom, že společně s příjmením manžela bude používat i své dívčí jméno) už od dětství; a jelikož paní Cadyová-Stantonová měla vznešené příbuzné v Hudson Valley, nedaleko od rodinného sídla Howardových, slečna Howardová se s ní skrze společné známé seznámila poměrně brzy. Slečna Howardová ovšem upozornila doktora, že jestliže má naše setkání s Cecilií Beauxovou zprostředkovat paní Cadyová-Stantonová, vzniknou jisté komplikace, neboť ta mazaná stará dračice zná osobní i profesionální situaci slečny Howardové velice dobře. Například bezpečně ví, že slečna Howardová nemá žádnou nedávno zesnulou příbuznou, takže se slečna Howardová nebude ani pokoušet pokračovat v této smyšlence. Naší přítelkyni tedy nezbývalo než vymyslet něco jiného, co by její zájem o portrétního malíře stavělo do zcela nevinného světla. Ovšem paní Cadyová-Stantonová rovněž věděla, že slečna Howardová provozuje soukromou detektivní praxi, a věc, za níž vytušila nějakou zajímavou zápletku, hned upoutala její pozornost, natolik, že rovnou požádala, aby mohla být přítomna při skicování, které slečna Howardová dohodla na čtvrteční večer v čísle 808 na Broadwayi. Jelikož slečna Howardová nepřišla na žádný zdvořilý způsob, jak dát paní Cadyové-Stantonové najevo, aby nestrkala nos do cizích věcí, byla nucena souhlasit. Podle všeho to vypadalo, že při té příležitosti tedy budeme mít dalšího hosta.

Seňora Linaresová mezitím poslala slečně Howardové vzkaz, že jejímu manželovi začínají být její časté odchody podezřelé a toto bude patrně naposledy, kdy se dostane z domu: ať už potřebujeme cokoli, musíme to získat ve čtvrtek večer. Pokud šlo o detektivní seržanty, jejich „píchání do kubánského hnízda“ nepřineslo jiný výsledek než spoustu rozčilování a dospěli k přesvědčení, že žádný člen Kubánské revoluční strany nemá dost inteligence či organizačních schopností, aby vymyslel něco jako únos Any Linaresové. Tohle drobné potvrzení jeho teorie, že únoscem byla žena jednající sama o sobě, přimělo doktora, aby se ve středu odpoledne uchýlil do pracovny, z níž se nevynořil ani druhý den dopoledne; jídlo si nechával donášet na tácech a zanechal přísné příkazy, že nesmí být rušen. Pan Moore se slečnou Howardovou se zastavili ve čtvrtek kolem druhé, aby domluvili strategii na sezení s malířkou. Když zjistili, že se doktor zavřel v pracovně, ptali se mě, co se děje, na což jsem odpověděl, že nemám tušení, neboť jsem ho neviděl již čtyřiadvacet hodin. Nicméně bylo načase začít se chystat na nadcházející večer, a tak jsme se my tři rozhodli vyrazit nahoru do pracovny a zhodnotit situaci.

Pan Moore zaklepal na dveře a na oplátku se mu dostalo ostrého: „Jděte pryč, prosím.“ Pohlédl na mě, ale já mohl jen pokrčit rameny.

„Kreizlere?“ ozval se pan Moore. „Co to sakra vyvádíte? Jste už uvnitř dva dny a je nejvyšší čas začít se chystat na ten portrét!“

Z pracovny se ozvalo dlouhé zoufalé zasténání a pak cvakl zámek na dveřích. Doktor, oblečený v kuřáckém kabátku a trepkách, otevřel s tváří zabořenou v knize. „Ano, a mohl bych tu být klidně dva roky, než bych našel něco skutečně užitečného.“ Podíval se po nás prázdným pohledem a pak nás gestem hlavy vyzval, abychom šli za ním.

Pracovnu ze tří stran lemovaly mahagonové police a ostění, u okna ve čtvrté stěně pak stál doktorův mohutný psací stůl. Všude se vršily hromady knih společně s vědeckými časopisy a monografiemi, rovněž otevřenými. Některé vypadaly, jako by je na místo někdo uložil, jiné byly zjevně odhozeny.

„Pokoušel jsem se,“ oznámil doktor, „podniknout nějaký výzkum, který by nám pomohl obeznámit se s psychologickými zvláštnostmi obsaženými ve vztahu mezi ženou a dítětem. A, nikoli poprvé, mě moji kolegové zklamali.“

Pan Moore se ušklíbl, odsunul několik časopisů z pohovky a pak se na ní uvelebil. „No, to je dobrá zpráva,“ řekl. „Takže tentokrát nemusíme nic studovat, co?“

Ta poznámka se vztahovala k Beechamovu případu, během něhož doktor donutil všechny členy týmu přečíst nejen základní psychologické práce současnosti, ale rovněž řadu statí různých odborníků, které se k vyšetřování přímo vztahovaly. Cyrus a já jsme toho většinu přečetli také, jen abychom s ostatními udrželi krok; a musím přiznat, že to byla pěkná dřina. Na světě určitě není moc lidí, kteří toho dokážou naplácat tolik jako kdejaký psycholog či psychiatr.

Doktor se na pana Moorea jenom zamračil. „Za předpokladu, že jste si zapamatoval aspoň část toho, co jste se loni naučil,“ prohlásil trochu znechuceně, „tak ne, nemyslím, že by bylo třeba udělat ještě o mnoho víc. Je to hrozně hloupé. Když naprosto rozumní, racionální muži narazí na jeden specifický instinkt, mateřský, začínají blábolit jako idioti! Jen si poslechněte osvíceného pana G. H. Schneidera, mimochodem jednoho z Jamesových oblíbenců, Johne.“ (Pan Moore byl na Harvardu zároveň s doktorem a také studoval, byť velmi krátce, u profesora Jamese.) „Jakmile se manželka stane matkou, její veškeré myšlení a cítění, celé její bytí se promění. Dosud myslela jen na své vlastní blaho, na uspokojení své marnivosti; celý svět jí připadal stvořený pouze pro ni; vše, co se kolem ní dělo, vnímala pouze natolik, nakolik se jí to osobně týkalo, nyní však“, a v tu chvíli se do doktorova hlasu vplížil jízlivý tón, „‚středem jejího světa už není ona sama, ale její dítě. Nemyslí na svůj vlastní hlad, neboť musí nejprve zajistit, aby bylo nakrmeno dítě. Nyní má tu největší trpělivost s ošklivým uvřískaným nemluvnětem, ač ji dosud každý neharmonický tón, každý jen trochu nepříjemný zvuk rozčiloval.‘ Ptám se vás, Saro, slyšela jste někdy takovou dokonalou kravinu?“

Slečna Howardová se zatvářila rezignovaně. „Obávám se, že to odpovídá všeobecně rozšířenému přesvědčení.“

Doktor se rozčiloval dál. „Ano, ale poslouchejte, co se tu píše ještě: Tak je tomu alespoň u nezkažených, přirozeně vychovávaných matek, kterých, jak se zdá, bohužel ubývá.“ Ale rozebírá tady mentální dispozice těch stále četnějších ne-přirozeně vychovávaných matek? Pochopitelně že ne!’ Doktor odložil knihu.

Kolečka v hlavě slečny Howardové se během té tirády roztočila; čelo se jí svraštilo náhlým nápadem. „Doktore,“ ozvala se.

Jenomže on ještě neskončil. Zvedl jinou knihu a zahřměl: „A poslechněte si Jamese samotného: ‚Rodičovská láska je pudem silnějším u žen než u mužů, vášnivá oddanost matky nemocnému či umírajícímu dítěti je možná tím nejkrásnějším prostě morálním výjevem, jaký lidský život nabízí.’ A tím uzavírá debatu! Jak by takoví muži reagovali, to bych moc rád věděl, kdybych jim ukázal ty tucty anamnéz, které jsem za léta shromáždil a které vypovídají o ženách, jež své děti tloukly, týraly je hlady, házely je na rozpálená kamna nebo je rovnou zabíjely? Tohle je neuvěřitelné.“

„Ano, doktore,“ zkusila to slečna Howardová znovu, „ale napadlo mě, nedalo by se i v těchto na předsudcích založených úvahách najít něco užitečného?“

„Jenom dedukcí, tedy nepřímo, Saro,“ odfrkl si doktor, odhodil knihu, kterou držel v ruce, na hromadu k ostatním, a pak opět zvedl první svazek. „Pouze jedna Schneiderova kratičká zmínka nabízí něco jako vysvětlení: ‚Ona’, tím myslí matku, ,jednoduše přesunula veškerý svůj egotismus na dítě.‘“

„Ano, to je ono, přesně,“ řekla slečna Howardová. „Jen si představte, že byste byl jednou z těch nepřirozeně vychovaných matek, ženou, která přišla o vlastní děti a žádné další mít nemůže, necítil byste touhu pořídit si nějakým způsobem jiné dítě, byť jen proto, abyste dokázal, že dokážete splnit to, co společnost považuje za základní poslání ženy?“

Doktorova tvář zůstala na okamžik zcela bez výrazu; ruce svěsil podél boků a pak odhodil Schneiderovu knihu na hromadu k Jamesovi. „A ve správném individuálním kontextu,“ řekl s pokývnutím, „může ta touha narůst tak, že zničí obvyklé zábrany Kde jste ty poslední dva dny byla, vy moje orákulum ženské psýchy?“ Přistoupil blíž a položil Saře ruce na ramena. „Mně trvalo bůhvíkolik hodin a stránek marného čtení, než jsem dospěl přesně k tomuto závěru!“ Doktor přešel ke dveřím a zavolal do haly: „Cyre! Připravte mi lázeň, buďte tak laskav, a přichystejte čisté oblečení!“ Pak se otočil zpátky ke slečně Howardové. „Když jsme spolu pracovali naposledy, Saro, studovali jsme známé psychologické zákony. Tentokrát mám podezření, že nás předpojatost naší společnosti donutí napsat nějaké nové. Musíte si pečlivě vést poznámky a být pořád po ruce, neboť vaše perspektiva je tím, co potřebujeme nejvíc. My ostatní nemůžeme“

Doktora vyrušilo tiché chrápání linoucí se z pohovky; když jsme se obrátili, zjistili jsme, že pan Moore usnul. „No dobrá,“ povzdechl si doktor, „řekněme jenom, že jisté další úhly pohledu budou mnohem méně klíčové. Ale prozatím ho nechte odpočívat, neboť jestli budeme mít jen trochu štěstí, zítra ho vyšleme do ulic.“

Jakmile se doktor umyl a oblékl, zjistili jsme, že jediným způsobem, jak pana Moorea probrat, je nabídnout mu pozdní oběd v Delmonikově restauraci na Madison Square. Doktor Kreizler v tomto podniku poslední dobou trávil méně času než dříve, protože Charlie Delmonico držel krok s módou a zdroji peněz, které se posouvaly stále dál od centra, a nedávno si otevřel další restauraci na Čtyřiačtyřicáté ulici; ačkoli doktorovi přísahal, že nemá v úmyslu pobočku na Madison Square zrušit, doktor věřil, že je jen otázkou času, než jeho oblíbený restaurant stihne ten neblahý osud. Na protest proti tomuto vývoji událostí se mu tedy pokoušel vyhýbat, jak jen dokázal (nikdy se mu nepodařilo odolat úplně).

Cyrus a já jsme šli na Madison Square s ostatními. Ačkoli jsme nikdy s doktorem v restauraci nejedli, to by v těch dnech prostě nebylo možné, rádi jsme ho doprovázeli, neboť já jsem se už dávno spřátelil s panem Ranhoferem, francouzským šéfkuchařem a postrachem celé kuchyně, takže se mi většinou podařilo získat pár krabiček s jídlem, které jsme si mohli sníst v parku. Zanechali jsme doktora a jeho hosty u hlavního vchodu, kde Charlie Delmonico osobně vítal své zákazníky. Doktor Kreizler si s ním potřásl rukou, přestože přitom prohodil: „Stejně s vámi nemluvím, Charlesi.“ Potom, jakmile zmizeli uvnitř, jsem oběhl budovu ke vchodu pro dovozce.

Když jsem se propletl mezi muži táhnoucími přepravky se zeleninou a ovocem či ledem zakryté bedny s rybami a velkými čtvrtkami hovězího a skopového, prošel jsem tmavou chodbou a zanedlouho jsem se ocitl v cihlové kuchyni, kde z klenutého stropu visely tucty hrnců a pánví. Hned jsem zaslechl, jak se od vykachličkovaných stěn odráží zvučný hlas pana Ranhofera: „Ne, ne, ne! Vy prase! Tohle bych nehodil ani zvířeti! Proč, proč se nedokážete nic naučit?“ Terčem toho pokřiku, jak jsem brzy zjistil, byl mladý kuchař od moučníků, který vypadal, že si ty urážky bere velice k srdci a co nevidět se rozpláče. Pan Ranhofer, mohutné kulaté tělo zamotané v bílé zástěře a velký, stejně zbarvený knír celý rozježený, se pokusil trochu zklidnit a pak přistoupil k mladíkově pracovní ploše. „No tak, pojďte sem, já vám to předvedu, ale jenom jednou!“

Zatímco jsem čekal, až ukázka skončí, rozhlížel jsem se po obrovské ploše, kde nějakých dvacet či třicet kuchařů, kuchařských pomocníků a pomocníků těch pomocníků pracovalo jako šílenci a křičelo z plných plic, někdy nebylo ani poznat, na koho vlastně. Ze sporáků občas vyšlehovaly různobarevné plameny a stovka nejrůznějších pachů toho místa, některé lákavé, jiné jenom podivné, se mísila v nepopsatelné aroma. Celá kuchyně připomínala některé z těch ústavů pro duševně choré, které jsem navštěvoval s doktorem, až na to, že v elegantních jídelnách nahoře lidé platili drahé peníze za to, co z tohoto blázince vycházelo.

Konečně jsem dostal příležitost a popadl pana Ranhofera za zástěru. „Hej! Pane Ranhofere!“

Obrátil se a po rychlém úsměvu se zamračil. „Prosím, Stevie, běž pryč! Dneska ne, je to šílenství. Šílenství!“

„Jo, vypadá to tak,“ opáčil jsem. „Co se děje?“

„Zabije mě, ten Charles mě zabije! Tři soukromé obědy a hned potom večeře pro osmdesát lidí! Jak má pro lásku boží pouhý smrtelník něco takového zvládnout?“

„Vy to dokážete,“ řekl jsem tak přesvědčivě, jak jsem jen dokázal. „Vždycky se vám to povede, ne? Proto jste tady taky ten největší hlavoun.“

To ho dostalo. Znovu se rychle usmál a zavolal: „Franzi! Zabal dvě krabice, měkké pečené kraby! Ihned!“ Začal si otírat a mnout ruce, zatímco pozoroval dění v kuchyni, a pak se zase podíval dolů na mě. „Prosím, Stevie, vezmi si jídlo a utíkej. Dneska vážně nemám čas na žádné povídání“ Něco upoutalo jeho pozornost. „Ne! Přestaňte s tím. Vy imbecile, přece nemůžete“ A zmizel jako nějaký vypasený blesk.

Od muže jménem Franz, který neustále jedním okem sledoval svého šéfa v hrůze, kdy přijde na řadu on, aby dostal za vyučenou, jsem převzal naše krabičky s jídlem. Cestou ven jsem z police sebral dvě vidličky a ubrousky a pak vyběhl zpátky stejnou chodbou, kde se teď hemžilo ještě víc nosičů než předtím.

Cyrus seděl na lavičce v Madison Square Parku, za dlouhou řadou drožek čekajících na Páté avenue na rito. Propletl jsem se mezi vozy, přeběhl po trávě na kraji parku a přeskočil lavičku. Podal jsem Cyrovi krabici, vidličku i ubrousek a pak jsem se usadil na zem opodál. Povídali jsme si, zatímco jsme chroupali kraby, připravené tak, jak jsem je tenkrát míval rád, jenom potřené máslem a upečené na roštu, a přikusovali k nim italský salát a rýži s banány. Bylo to skvělé jídlo, ještě vylepšené tím, že bylo zadarmo, a jakmile jsem dojedl, natáhl jsem se na trávník a zapálil si cigaretu.

„Cyre,“ ozval jsem se s pohledem upřeným skrze mohutné kmeny a větve stromů na modré nebe, „jak dlouho myslíš, že bude trvat, než doktor paní Leshkovou vykopne?“

„Nevím,“ odpověděl, zatímco dojídal poslední sousto. „Ale tohle nemůže vydržet věčně.“

„Jo.“ Chvilku jsem čekal, než jsem vyslovil nahlas to, co mi leželo v hlavě už od chvíle, kdy jsem minulý večer uviděl Pinkieho ‚Dívku z Akádie’. „Cyre?“

„Poslouchám.“

„Myslíš, že by doktor mohl přijmout Kat? Tedy jako služebnou.“

Dlouhé ticho, které následovalo, mi jasně prozradilo, co si Cyrus myslí, ale brzy to vyjádřil i slovy: „Nejdřív by Kat tu práci musela vůbec chtít, Stevie. Ale ona míří výš. Udělala si velké plány. Pochybuju, že by ji to zajímalo.“

„Jo. Asi máš pravdu. Jenom mě napadlo“

„Já vím,“ ujistil mě a opravdu se snažil mě chápat. „Můžeš se doktora zeptat, ale jak říkám, musela by tu práci chtít.“

Dál jsem to téma nerozebíral a po pár mlčenlivých minutách jsme začali mluvit o něčem jiném. Ta myšlenka se mi však usadila v hlavě a hodlal jsem se jí držet.

Bylo už po čtvrté, když doktor, pan Moore a slečna Howardová vyšli z Delmonika, a nevypadali přitom moc šťastně. Doktor jen rychle prošel kolem mě a Cyra, stroze prohlásil: „Půjdeme pěšky,“ a my ostatní se vydali za ním. Začal jsem se úmyslně loudat, stejně jako Cyrus a slečna Howardová, zatímco pan Moore držel krok s doktorem a neustále na něho mluvil. Ani Cyrus, ani já jsme se nemuseli ptát, co se stalo; slečna Howardová si tu otázku přečetla v našich obličejích.

„Bylo to hrozné,“ řekla. „Zpráva o vyšetřování v Institutu se donesla snad ke každému. I jeho přátelé se tvářili, že ho nevidí. Bylo to, jako kdybychom tam vůbec neseděli. Díky bohu za Charlieho, jinak by se to nedalo snést.“

Kráčeli jsme dolů po Broadwayi.

Od těch, co si rádi říkají „lepší společnost“, se podobná reakce dala čekat, aspoň myslím, a ačkoli jsem věděl, že se doktor bude tvářit, jako že je mu to jedno, věděl jsem také, že ho to hluboce rozruší. Neboť, jak řekla slečna Howardová, mezi tou „společností“ bylo pár lidí, které doktor počítal ke svým přátelům, a vidět, jak se uchylují k hrubosti spolu s ostatními No, byl jsem jenom rád, že máme dost času, abychom šli do čísla 808 pěšky. Mohl jsem pouze doufat, že pan Moore bude schopen obrátit doktora zpět k naší práci, než tam dojdeme.

Skutečně se mu to podařilo, přinejmenším tak, jak se v dané situaci dalo vůbec čekat. Když jsme dorazili k té žluté cihlové stavbě, zjistili jsme, že bratři Isaacsonové tam na nás už čekají, a doktor s nimi mluvil velmi věcně. Zatímco jsme jeli nahoru a vstupovali do kanceláře v pátém patře, hovor se točil kolem toho, jak předložíme to kreslířské sezení našim hostům. Slečna Howardová zjevně varovala seňoru Linaresovou, aby neříkala nic o tom, co se skutečně děje, ale sdělila nám, že „nic“ rozhodně neuspokojí mimořádně zvědavou paní Cadyovou-Stantonovou. Slečna Howardová si pohrávala s myšlenkou povědět, že objektem portrétu je seňorina stará přítelkyně, nebo opět příbuzná, tím by se však nevysvětlily její podlitiny a zranění a slečna Howardová dobře věděla, že se na ně paní Stantonová zeptá, neboť o tom, jak manželé týrají své ženy, pořádala přednášky už celá desetiletí. Jak nám prozradila slečna Howardová, paní Cadyové-Stantonové se dokonce často dostávalo kritiky od dalších předních bojovnic za práva žen kvůli tomu, že kladla stejný důraz na snahu změnit podmínky vedoucí k násilí v domácnostech (opilství a podobně) a na pomoc ženám dostat se z nedobré situace uvolněním zákonů o rozvodu, jako na získání volebního práva pro své pohlaví. Musím přiznat, že jsem její stanovisko chápal: většinu žen z mé bývalé čtvrti ani za nehet nezajímalo, kdo je zrovna prezidentem, měly moc práce s tím, jak se pokoušely přežít násilnické výbuchy svých manželů.

Slečna Howardová a pan Moore si ještě stále pohrávali s úvahami o tom, jakou lež přesně předloží paní Cadyové-Stantonové, když doktor prohlásil, že by měli upustit od klamu a povědět staré paní pravdu, nebo spíše větší část pravdy: není důvod říkat, kdo přesně je seňora Linaresová, ani zmiňovat její dceru. Můžeme jednoduše prohlásit, že byla v Central Parku napadena jinou ženou a oloupena; jestli v tom paní Cadyová-Stantonová bude chtít hledat něco víc, ať to zkusí. Slečně Howardové se ten nápad dvakrát nezamlouval a souhlasila s tím, teprve když nám elektrický bzučák napojený na tlačítko ve vestibulu ohlásil příchod seňory Linaresové. Než slečna Howardová odjela dolů vyzvednout našeho prvního hosta, dala jasně najevo, že podle ní se dá od paní Cadyové-Stantonové jenom čekat, že v tom bude „hledat něco víc“.

Seňora působila pěkně rozrušeně, když vystoupila ze zdviže; byla přesvědčená, že ji někdo sledoval, buď manžel, nebo někdo jiný. Vyslali jsme dolů Cyra, aby prohledal okolí, ale neobjevil nikoho, kdo by vypadal, že pozoruje číslo 808. To poskytlo seňoře trochu útěchy, ale ne mnoho, a jen taktak se dokázala soustředit na doktorovy instrukce ohledně toho, co má a nemá říkat před ostatními ženami. Opakovaný zvuk bzučáku ji opět vyděsil, ale pan Moore zůstal s ní a uklidňoval ji, zatímco slečna Howardová jela dolů pro slibnou malířku a živoucí legendu.

KAPITOLA 12

Nikdo z nás pořádně nevěděl, co má očekávat, když jsme zaslechli, jak výtah rachotí zpět nahoru. Já jsem si nejspíš představoval, že do kanceláře vrazí jako fúrie nějaká zakyslá stará sekyrnice páchnoucí kuličkami proti molům. Proto mě celkem překvapilo, a soudě podle výrazů v jejich tvářích byli dost překvapení všichni, když dovnitř vešla hlavními dveřmi velmi důstojně, ale módně oblečená dáma s vlasy pečlivě učesanými do pevných kudrlinek, jemnou krajkou kolem krku a velkou hezkou broží na hrudi. Na chvilku mě napadlo, že to musí být ta malířka: podle toho, co jsem věděl o aktivních zastánkyních ženských práv, krajky a šperky se k nim moc nehodily. Pak jsem si ale všiml, že má sněhobílé vlasy a povislou a vrásčitou pleť, a poznal jsem, že je moc stará, než aby to mohla být vycházející malířská hvězda, o níž mluvil Pinkie. V očích jí však jiskřilo mladistvým zájmem, což mi naznačilo, že to sice možná je něčí babička, ale ne někdo, ke komu by se tak měl člověk chovat. Měla sice hůlku s mosaznou hlavicí, ale držela se hrdě a zpříma, jak se slušelo na proslulou veteránku: paní Elizabeth Cadyová-Stantonová, jediná žena, která měla odvahu zajít tak daleko, aby přepsala bibli z ženského úhlu pohledu.

Za ní vstoupila mladá žena, která by mohla být sestrou slečny Howardové, tak podobné si byly vzhledem, oblečením i chováním. Rysy slečny Cecilie Beauxové byly spíše hezké než krásné a nejpřitažlivější na ní byl pár čarovných světlých očí. Na sobě měla jednoduchou halenku na knoflíky s tenkou stužkou kolem krku, ladící s prostou sukní a lehkým plátěným kabátkem. Podobnost mezi ní a slečnou Howardovou byla nejspíš víc než jen povrchní, neboť si už povídaly jako staré přítelkyně, slečna Howardová vyprávěla slečně Beauxové o naší návštěvě u Pinkieho a slečna Beauxová jí líčila podobnou návštěvu, kterou u něho vykonala sama. Navíc, jak jsem se dověděl později, pocházely obě dvě i z podobného prostředí; vyrostly v zámožných rodinách (slečna Howardová, jak už jsem říkal, v Hudson Valley, slečna Beauxová ve Filadelfii), které hluboce nesouhlasily s neobvyklým životním stylem mladých dam.

Jakmile jsme si odbyli nutné představování, stáhl jsem se na své okno a ani nemukal. Z tváře paní Cadyové-Stantonové, která si nás jednoho po druhém prohlížela, se dalo uhodnout, že se pokouší zhodnotit situaci, ale příliš se jí to nedaří. Když si slečna Beauxová vytáhla svoje kreslicí náčiní a posadila se poblíž seňory, slečna Howardová přišla s tím smyšleným, nebo, jak by to asi vyjádřil doktor, neúplným vysvětlením toho, k čemu se chystáme a proč jsme si vyžádali služby slečny Beauxové. Paní Cadyová-Stantonová přimhouřila při líčení slečny Howardové oči, ale když promluvila, zněl její hlas docela příjemně: „Říkáte, že to byla jiná žena, Saro? To je neobvyklé, a motivem byly peníze?“

Do hovoru se vložil pan Moore a pokusil se otupit ostří otázky svým šarmem: „V New Yorku, paní Cadyová-Stantonová, jsou motivem obvykle peníze, a obávám se, že v tomto městě se odehrává jen málo věcí, které by se daly nazvat ‚neobvyklými’.“

Jako mávnutím proutku pohled paní Cadyové-Stantonové velmi ochladí a ona obrátila přísné oko na pana Moorea. „Opravdu, pane Moore? Já osobně jsem žila v New Yorku s přestávkami mnoho let, pane Moore, a nikoli vždy v těch nejlepších čtvrtích. A myslím, že mohu s jistotou prohlásit, že napadení jedné ženy druhou v Central Parku za bílého dne není obvyklým jevem. Možná by to některý z těchto policistů mohl potvrdit.“ Pokývla hlavou směrem k Isaacsonovým, kteří, ačkoli neměli tušení, jak s ní jednat, byli tímto označením očividně dotčeni.

„Oh!“ vydechl Lucius a vytáhl kapesník, aby si osušil čelo, „nemohl bych totiž ehm“

„Není to běžné,“ řekl nakonec Marcus tak sebejistě, jak to bylo v takové situaci vůbec možné. „Ale rovněž nikoli neslýchané, paní.“

„Opravdu?“ Paní Cadyovou-Stantonovou odpověď neuspokojila. „Byla bych ráda, kdyby mi někdo mohl uvést nějaký příklad.“

Zatímco probíhala tahle drobná výměna názorů, slečna Howardová se se slečnou Beauxovou a seňorou Linaresovou přesunula do vzdálenějšího rohu a seňora začala pečlivě líčit malířce, jak útočnice vypadala. Vida, že diskuse patrně udrží paní Cadyovou-Stantonovou stranou tohoto důležitého jednání, vložil se do ní i doktor: „Jestli máte volný den či dva, paní Cadyová-Stantonová, rád vám předložím seznam případů zahrnujících násilné útoky spáchané ženami.“

Paní Cadyová-Stantonová se otočila k němu. „Útoky žen proti jiným ženám?“ otázala se nevěřícně.

„Proti jiným ženám,“ potvrdil doktor s úsměvem prozrazujícím, že hovoří naprosto vážně. „Dcery proti matkám, sestry proti sestrám, soupeřky v lásce jedna proti druhé, a samozřejmě matky proti dcerám.“ Vytáhl své cigaretové pouzdro. „Vadilo by vám, kdybych si zakouřil? A mohu vám nabídnout také?“

„Ne, děkuji. Ale vy prosím klidně kuřte.“ Paní Cadyová-Stantonová doktora ještě asi minutu pozorovala, a když si zapaloval, namířila na něho prst. „Už jsem o vás slyšela, doktore. Četla jsem některé vaše práce. Specializujete se na zločineckou a dětskou psychologii.“

„To je pravda,“ připustil doktor.

„Ale na ženskou psychologii ne?“ vyptávala se paní Cadyová-Stantonová. „Povězte mi, doktore, proč se vlastně žádní výzkumníci duševního světa nespecializují na ženy?“

„Zvláštní, že se ptáte,“ odpověděl doktor. „Poslední dobou si často kladu úplně stejnou otázku.“

„Tak mi dovolte, abych vám na ni odpověděla.“ Paní Cadyová-Stantonová se v křesle pootočila, aby k němu seděla čelem, a začala doktorovi přednášet.

„Psychologové nestudují chování žen, neboť drtivá většina z nich jsou muži, a kdyby měli podstoupit takový výzkum, nepochybně by zjistili, že v základech všeho takového chování, jaké popisujete, leží brutální zotročení ženy mužem a násilí vůči dotyčné ženě.“ Opět přimhouřila oči, ale tentokrát přátelštěji. „Vy jste poslední dobou v pěkně horké kaši, doktore Kreizlere. A já vím proč. Pokoušíte se vysvětlit jednání zločinců v jejich, jak tomu říkáte, ‚individuálním kontextu’. Ale lidé netouží po vysvětlování. Myslí si, že kriminálníkům jen poskytujete omluvy.“

„A co si o tom myslíte vy, paní Cadyová-Stantonová?“ otázal se doktor a potáhl z cigarety.

„Myslím, že žádná žena nevstupuje do tohoto světa s touhou dělat něco jiného než to, co příroda zamýšlela, rodit a vychovávat děti. Jako matkám rodu přísluší ženám hlubší duchovní rozměr, posvátná tvořivá síla. Je-li tato síla nějak zvrácena, můžete si být jist, že za tím stojí nějaký muž.“

„Vaše slova zní přesvědčivě,“ řekl doktor, „ale myšlenky, jimiž jsou podložena, shledávám poněkud obtížně přijatelnými. Jsou tedy ženy podle vás zvláštním druhem, imunním vůči emocím, které zmítají jinými lidskými bytostmi?“

„Ne, nikoli imunním, doktore, zdaleka ne. Ve skutečnosti se jich tyto emoce dotýkají ještě silněji. I jejich příčiny, které podle mě zasahují hlouběji, než i tak vzdělaný a pokrokový muž jako vy vůbec tuší.“

„Skutečně?“

Paní Cadyová-Stantonová přikývla a dotkla se svých bílých kudrlinek tak, jak by to udělala každá průměrná žena, ale, což bylo u někoho jejího věku a názorů podivné, tento prchavý projev marnivosti ji ani trochu neuvedl do rozpaků. „S něčím z toho, co jste napsal, doktore, souhlasím. Po pravdě řečeno, souhlasím s velkou částí vašich názorů. Podle mě je vaším jediným problémem, že svou myšlenku kontextu nedovádíte dost daleko.“ Autoritativně položila obě ruce na hlavici své hůlky. „Jaký je váš názor na vliv prenatálního období na utváření charakteru jedince?“

„Ach, ano,“ řekl doktor. „Vaše oblíbené téma.“

„Takže s tou myšlenkou nesouhlasíte?“

„Paní Cadyová-Stantonová, neexistují žádné klinické důkazy hypotézy, že by matka plod, který nosí, ovlivňovala i něčím jiným než svým čistě fyzickým stavem.“

„Špatně, pane! Nemohl byste se více mýlit. Během devíti měsíců prenatálního života matka vtiskuje každou myšlenku a pocit, které prožije, do té tvárné bytosti uvnitř svého lůna!“

Doktor začínal vypadat tak, jak asi vypadal generál Custer, když mu jeho hoši řekli, že kolem je o trochu víc Indiánů, než si původně mysleli. Paní Cadyová-Stantonová ho tlačila stále hlouběji do diskuse, kterou původně mínil jako rozptýlení, ale která rychle přerostla ve vážnou debatu. Asi tak po deseti minutách jsem tomu přestal rozumět, hlavně proto, že jsem doopravdy nedával pozor, chtěl jsem se totiž podívat, k čemu dospěly ty ostatní tři ženy. A tak jsem ve chvíli, kdy jsem si myslel, že si mě nikdo nevšimne, sklouzl z okenního rámu a po okraji místnosti se posunul až k místu, kde vznikala kresba. Když jsem se blížil, slyšel jsem seňoru Linaresovou říkat: „Ne ne, ta brada byla méně výrazná. A rty trochu tenčí ano, takhle“

„Chápu,“ řekla slečna Beauxová s jasnýma očima upřenýma na velký skicář před sebou. „Obecně by se tedy dalo říci, že měla spíš anglosaské než latinské rysy. Je to tak?“

Seňora Linaresová se nad tím zamyslela a pak přikývla. „Takhle jsem o tom neuvažovala, ale máte pravdu, byla velmi americká, s takovou tváří, s jakou se člověk setkává ve starších částech této země, třeba v Nové Anglii.“

Připlížil jsem se k lokti slečny Howardové a podíval se na skicu. Pořád ještě byla stejně neurčitá jako Pinkieho obrazy, ačkoli místy se slečně Beauxové podařilo zachytit ostřejší, přesnější linky. Tvář, která se začínala objevovat, byla, jak řekla seňora, hranatá, ostře řezaná, nikoli nepřitažlivá, ale tvrdá, jako obličeje rodáků z massachusettských či connecticutských farmářských městeček.

Slečna Howardová si náhle povšimla mé přítomnosti a usmála se. „Ahoj, Stevie,“ zašeptala. Pak střelila zlomyslným krátkým pohledem doprostřed místnosti, kde se doktor a paní Cadyová-Stantonová pořád ještě dohadovali. „Vsadím se, že si teď moc přeješ, aby sis mohl dát cigaretu.“

„To jste uhodla,“ potvrdil jsem a nespouštěl pohled z křehkých rukou slečny Beauxové, které se rychle a přesně kmitaly nad skicářem. Vždycky udělala čáru, pak ji překreslila nebo rozmazala kvůli stínování, podle potřeby, anebo ji vymazala úplně, když seňora řekla, že to není přesné. Přistihla mě, jak se na ni dívám, a také se usmála.

„Ahoj,“ pozdravila šeptem. „Ty jsi Stevie, viď?“

Dokázal jsem pouze přikývnout; abych řekl pravdu, docela mi učarovala.

„Zní to, jako by se ti dva docela dobře bavili,“ podotkla. Nepřestávala kreslit, ale přitom mi chvilkami opět ukazovala půvabný úsměv ozářený těma pozoruhodnýma očima. „O čem to pro všechno na světě mluví?“

„Moc jsem to nepochopil,“ odpověděl jsem. „Ale paní Cadyové-Stantonové se rozhodně podařilo doktora nadzvednout, a to v rekordním čase.“

Slečna Beauxová pobaveně potřásla hlavou. „Tolik se těšila, až se s ním setká K lidem, které považuje za zajímavé, se vždycky chová takhle. Tak moc si přeje vyměnit si s nimi názory, že nakonec po hlavě vletí do hádky.“

„Ano,“ přitakala slečna Howardová. „Obávám se, že jsem pověstná podobným přístupem.“

„A já taky!“ doplnila slečna Beauxová, pořád tlumeným hlasem. „A potom si za to celé dny nadávám. Hlavně při jednání s muži, většina z nich se chová tak strašlivě přezíravě, že když se sejdete s někým, o kom si myslíte, že by mohl být jiný, zahltíte ho svými názory.“

„A jelikož jsou to takové pilíře síly,“ doplnila ji slečna Howardová, „utečou a schovají se v hejnu hezkých husiček s prázdnými hlavami.“

„Ach! Hrozně mi to leze na nervy“ Slečna Beauxová se opět podívala na mě. „A co ty, Stevie?“

„Já, slečno?“

„Ano. Co si myslíš o mladých dámách, jsi raději, když jsou inteligentní, nebo ti vyhovuje, když se ve všem přizpůsobují tvým názorům?“

Ruka mi vyletěla k hlavě a začala nervózně kroutit pramínkem vlasů; když jsem si to uvědomil, rychle jsem ji svěsil s trapným pocitem, že se chovám hrozně dětinsky. „Já nevím, slečno,“ řekl jsem a myslel při tom na Kat. „Neměl jsem Totiž, já neznám zase tolik“

„Stevie by s žádnou hlupačkou nevydržel, Cecilie,“ prohlásila slečna Howardová a dotkla se mé paže, aby mě uklidnila. „Na to se můžete spolehnout, on je jeden z těch lepších.“

„Nikdy jsem o tom nepochybovala,“ řekla slečna Beauxová laskavě. Pak se obrátila k paní Linaresové. „Takže nyní, seňoro, ty oči. Říkala jste, že byly rysem, který vás na ní upoutal nejvíc?“

„Ano,“ odpověděla seňora. „A jediný rys té tváře, který byl trochu exotický, jako u divoké kočky, jak jsem už řekla slečně Howardové. Skoro jako, znáte ty egyptské památky v Metropolitním muzeu, slečno Beauxová?“

„Ovšem.“

„Něco na těch očích mi je připomnělo. Nemyslím, že by byly přehnaně velké, ale měly dost těžké a tmavé řasy, které jim dodávaly zdání velikosti. A pak tu byla jejich barva, barva hořícího jantaru, téměř zlatavá“

Sledoval jsem, jak se ruce slečny Beauxové pustily do práce v horní části črty, a pak jsem trhl hlavou vzhůru, neboť jsem z druhé strany místnosti zaslechl své jméno.

„Stevie! Co tam děláš?“ Volal mě doktor. „Paní Cadyová-Stantonová by si s tebou chtěla promluvit.“

„Se mnou, doktore?“ ptal jsem se v naději, že jde o nějaký omyl.

„Ano, s tebou,“ opakoval s úsměvem a mávnutím mě vybídl, abych si pospíšil. „Tak sem pojď.“

Obrátil jsem se k slečně Howardové s výrazem odsouzence, vstal jsem a odvlekl se ke křeslu, v němž trůnila paní Cadyová-Stantonová. Když jsem k ní přistoupil, odložila hůlku a vzala obě moje ruce do svých.

„No, mladíku,“ oslovila mě se zkoumavým pohledem, „vy jste tedy jedním ze svěřenců doktora Kreizlera, že?“

„Ano, paní,“ odpověděl jsem s tak naprostým nedostatkem nadšení, na jaký jsem se zmohl.

„Řiká, že jste toho za těch pár let svého života hodně zažil. Povězte mi,“ naklonila se blíž, takže jsem na jejích stárnoucích tvářích rozeznal drobné bílé chloupky, „obviňujete z toho svou matku?“

Ta otázka mě trochu zaskočila a střelil jsem pohledem po doktorovi. Pouze přikývl, jako by mě nabádal: No tak, pověz jí cokoli, co budeš chtít.

„Jestli“ Zarazil jsem se a zamyslel se nad tím. „Nevím, jestli obviňovat je to správné slovo, paní. Nasměrovala mě na cestu ke zločineckému životu, o tom není pochyb.“

„Bezpochyby proto, že ji k tomu ponoukal nějaký muž,“ prohlásila paní Cadyová-Stantonová. „Nebo ji nutil násilím.“

„Moje matka měla hodně mužů, paní,“ namítl jsem rychle. „A abych vám řekl pravdu, nemyslím, že by ji některý z nich někdy k něčemu nutil. Nutila mě k té práci, kterou jsem dělal, protože potřebovala různé věci, nejdřív pití. Pak drogy.“

„Které jí dodávali muži.“

Pokrčil jsem rameny. „Když to říkáte, paní.“

Paní Cadyová-Stantonová si mě pozorně prohlížela. „Neměj jí to tolik za zlé, Stevie. I bohaté ženy mají na tomto světě jen málo možností volby. Chudé ženy nemají prakticky žádnou.“

„Asi ano,“ řekl jsem. „Vy se v tom vyznáte líp než já. Ale jak říkám, nevím, jestli ji z toho přímo obviňuju, paní. Život byl pro mě akorát snazší, když jsem s ní už neměl nic společného, to je všechno.“

Stará dáma se na mě ještě chvilku dívala a přikývla. „Rozumný názor, synku.“ Pak ožila a trochu se mnou zatřásla. „Vsadím se, že jsi dělal jenom problémy, než jsi přišel k doktorovi. Tak je to s vámi uličníky vždycky. Moji tři nejstarší byli všichni kluci, a co ti se nazlobili! Kvůli jejich povedeným kouskům se mnou někdy nemluvila celá města!“ Pak moje ruce pustila. „Nic z toho ovšem nemění můj názor, doktore Kreizlere“

Zatímco mluvila, podíval jsem se na doktora. Jenom se na mě ještě jednou usmál a rychlým trhnutím hlavou naznačil, že se můžu vrátit ke své předchozí činnosti. Jeho debata s paní Cadyovou-Stantonovou mezitím opět nabírala na obrátkách.

Slečně Beauxové trvalo asi dvě hodiny, než svou kresbu dokončila, a většinu toho času jsem strávil s těmi třemi ženami. Mluvil jsem, když se na mě obrátily, ale většinou jsem pouze přihlížel. Byl to neuvěřitelný proces: z úst seňory Linaresové vycházela slova, která pronikala slečně Beauxové do uší a pak se měnila v pohyby jejích rukou, jež někdy velmi přesně odpovídaly seňořiným vzpomínkám a představám, někdy méně. Slečna Beauxová při práci vypotřebovala celou jednu velkou indickou mazací gumu a ztupila hromádku těžkých tužek s měkkým koncem, ale než odbila osmá, dívala se na nás ze stránky skutečná živoucí tvář. Když jsme se všichni nakupili kolem, abychom se podívali, rozhostilo se mezi námi trochu užaslé ticho, které jako by potvrzovalo slova pronesená seňorou Linaresovou hned na počátku: nebyla to tvář, na jakou by člověk snadno zapomněl.

Seňora si opravdu vzpomněla na více podrobností ohledně vzhledu té ženy, když mohla sledovat, jak se její vzpomínky přenášejí na papír, přesně jak doktor předpokládal, a žena, která na nás hleděla ze skicáře, dokonale odpovídala každému přívlastku, kterým ji naše klientka popsala. Nejdřív ze všeho vás upoutaly nepochybně ty oči, nebo bych měl spíš říct jejich výraz. Seňora Linaresová ho nazvala hladovým a hlad se tam rozhodně zračil. Ale to nebylo všechno; v těch kočičích očích se odráželo ještě něco, co mi bylo až příliš dobře známé, ale co jsem ani neměl chuť pojmenovat. Takový výraz jsem vídal u matky, kdykoli něco chtěla ode mě nebo od některého ze svých mužů; u Kat, když sháněla zákazníky; byla to svůdnost, jakási nevyřčená dohoda, že když pro tuhle osobu prostě uděláte něco, o čem víte, že je to špatné, věnuje vám na oplátku veškerou pozornost a náklonnost, po níž toužíte. Zbytek obličeje, žena vypadala asi na čtyřicet let, býval patrně kdysi velmi hezký, ale nyní působil trochu strhaně, jako by ztvrdl lety zkušeností, soudě podle sevřené čelisti. Nos byl malý, ale nozdry rozšířené hněvem; tenké rty pevně sevřené, s drobnými vráskami v koutcích úst; vysoké lícní kosti naznačovaly tvar lebky a okamžitě mi připomněly Pinkieho obraz se Smrtí na koni.

Tahle žena odpovídala každému soudu, který o ní doktor i ostatní učinili: tvrdá, zoufalá osoba, která v životě zažila až příliš mnoho špatného a byla připravená odplácet světu stejnou mincí. A i Pinkie měl pravdu ve své předpovědi: slečna Beauxová, aniž portrétovanou osobu vůbec viděla, dokázala proniknout přímo „na samou dřeň osobnosti“.

Myslím, že všichni, slečnu Beauxovou nevyjímaje, byli trochu šokovaní tím, co vytvořila; seňora jenom seděla na židli, přikyvovala a zdálo se, že by se jistě rozplakala, kdyby si to mohla dovolit. Ticho porušila až paní Cadyová-Stantonová.

„Tohle je tvář chladné zkušenosti, pánové. Tvář, kterou mužská společnost zatvrdila navždy.“

Slečna Howardová při těch slovech vstala a vzala paní Cadyovou-Stantonovou za paži. „Ano. Opravdu. No, neuvědomila jsem si, kolik už je hodin. Určitě se budete chtít navečeřet, paní Cadyová-Stantonová, a vy také, Cecilie.“ Obrátila se, aby mladé ženě potřásla rukou. „A to, co jsem říkala, jsem myslela vážně, ráda bych chodila na vaše hodiny nebo se s vámi aspoň někdy sešla na oběd či na večeři. Kdykoli budete ve městě.“

Slečna Beauxová se rozveselila a zdálo se mi, že se jí trochu ulevilo, když se mohla vzdálit od svého výtvoru. „Ach ano, moc by mě to potěšilo, Saro. A tohle byl skutečně nevšední zážitek.“

Slečna Howardová začala obě dámy posouvat směrem ke dveřím a všichni se loučili. Byl jsem trochu na rozpacích, když jsem se měl obrátit ke slečně Beauxové, ale ona přišla rovnou ke mně, vzala mě za ruku a řekla, že si je jistá, že se opět brzy sejdeme, možná bych mohl s ní a se slečnou Howardovou někdy zajít na oběd.

Když nastoupily do výtahu, paní Cadyová-Stantonová se ještě otočila k doktorovi. „Věřím, že my dva se také ještě uvidíme, doktore. Bylo to pro mě velmi poučné, a doufám, že pro vás rovněž.“

„Ovšem,“ ujistil ji doktor zdvořile. „Budu se těšit. A, slečno Beauxová,“, vytáhl z kapsy bankovní šek, „doufám, že to budete považovat za přijatelné. Slečna Howardová mi sice prozradila výši vašeho obvyklého honoráře, ale s přihlédnutím k neobvyklým okolnostem a vaší ochotě přijít sem k nám Takže“

Slečna Beauxová vykulila oči, když na šek letmo pohlédla. „To je opravdu velmi štědré, doktore. Nevím, jestli“

„Nesmysl,“ přerušil ji a ohlédl se po kresbě ležící na stole před seňorou. „Skutečná cena toho, co jste nám poskytla, se nedá vyčíslit.“

Mříž výtahu za třemi ženami s rachotem zaklapla a pak doktor zavřel i dveře kanceláře; v zamyšlení přitom poslouchal hučení zdviže.

Zhluboka jsem se nadechl. „No, ani mě nemrzí, že nám ta stará dáma ukázala záda,“ podotkl jsem a odvrátil se ode dveří.

Doktor i ostatní se zasmáli. „Ta má tedy vyřídilku,“ řekl pan Moore a natáhl se na divan.

„Ano. Jaká škoda.“ Doktor přešel zpátky k seňoře. „Kdyby ji osud a naše společnost nedonutily zúžit si obzory politickými zájmy, mohla mít prvotřídní vědeckou mysl.“ Poklekl vedle paní Linaresové. „Seňoro? Nemusím se vás ptát, zda je to ta žena, odpověď vám čtu z tváře. Ale mohu vám nějak pomoci?“

Rty se jí třásly, když odpovídala: „Vraťte mi mou dceru, doktore. Přiveďte mi zpátky mou dceru.“ Konečně se jí podařilo odtrhnout pohled od kresby a začala si sbírat kabelku a klobouk. „Musím jít, už je pozdě. Nebudu už moci znovu přijít.“ Vstala a naposledy na doktora prosebně pohlédla. „Je to možné, doktore? Můžete to dokázat?“

„Myslím,“ řekl a vzal ji za paži, „že nyní máme šanci. Cyre?“

Cyrus se zvedl, připravený naposledy doprovodit seňoru k drožce. Poděkovala nám ostatním, jak nejlépe to svedla, a pak s Cyrem nastoupila do zdviže, kterou slečna Howardová mezitím přijela zpět. Když slečna Howardová viděla, v jakém je seňora stavu, objala ji, a v tu chvíli se seňora konečně rozplakala. Všichni tři společně sjeli dolů na Broadway.

Detektivní seržanti se přiloudali blíž, aby se na kresbu ještě jednou podívali. „Ta Beauxová by rozhodně měla budoucnost jako kreslířka portrétů hledaných zločinců,“ zamyslel se Marcus. „Jestli jí to nevyjde s uměním“

„Je to úžasné,“ přidal se Lucius. „V galerii zločinců na ředitelství jsem viděl fotografie, které nebyly zdaleka tak jasné.“

„Ano,“ přitakal doktor. „A když už mluvíme o fotografiích, pánové, budeme potřebovat asi tucet obrázků té kresby. A tak rychle, jak je dokážete udělat.“

„Ráno budou připravené,“ řekl Marcus a svinul kresbu, aby si ji mohl vzít s sebou. „A my také.“

„Já ne!“ protestoval pan Moore z pohovky.

„Ale no tak, Moore,“ přesvědčoval ho doktor. „To je ta pravá detektivní práce. Jste pěšákem, neopěvovaným hrdinou“

„Vážně?“ opáčil pan Moore. „No, pro změnu bych byl radši opěvovaným hrdinou, Kreizlere, proč vy nemůžete chodit od domu k domu?“

Zarazil se, když se náhle rozletěly hlavní dveře. Dovnitř vtrhl Cyrus, jednou rukou podpírající slečnu Howardovou. Byla sice schopná chůze, ale zdálo se, že se stěží drží na nohou. Všichni jsme se k nim ihned rozběhli a doktor se na ni pozorně zadíval.

„Cyre!“ zvolal. „Co se stalo?“

„Nic mi není,“ zašeptala slečna Howardová a snažila se popadnout dech. „Jenom jsem se lekla, to je všechno“

„Lekla?“ opakoval pan Moore. „To muselo být něco opravdu děsivého, Saro, aby to tebe dokázalo přivést do takového stavu. Co se stalo?“

„Zrovna jsme sehnali seňoře drožku,“ vysvětlil Cyrus a sáhl do kapsy saka, „a vraceli jsme se zpátky do haly. Tohle se zarylo do rámu dveří těsně vedle hlavy slečny Howardové, když jsme vcházeli dovnitř.“

Cyrus natáhl mohutnou ruku a ukázal nám jeden z nejpodivnějších nožů, jaký jsem kdy viděl: měl koženou rukojeť lemovanou hrubě opracovaným železem a střenku z lesklého kovu, která se vlnila v sérii esíček jako svíjející se had.

Lucius zbraň převzal a zvedl ji ke světlu. „Myslíte, že to mělo některého z vás zasáhnout?“ zeptal se.

„Těžko říct, detektivní seržante. Nejsem si vůbec jistý. Ale“

„Ale?“ pobídl ho Marcus.

„No, podle toho, jak se to zabodlo přesně do toho místa v rámu, bych řekl, že ne. Ať už to hodil kdokoli, chtěl, aby nás to těsně minulo. Nic víc.“

„A nic méně,“ doplnil doktor a také se na nůž podíval. „No Seňora přece říkala, že měla pocit, jako by ji někdo sledoval.“

„Viděli jste někoho?“ zeptal se pan Moore Cyra.

„Ne, pane. Kolem běžel za roh nějaký malý kluk, ale to nemohl být on. Jestli chcete znát můj názor, tohle je práce odborníka.“

Doktor předal nůž zpátky Luciovi. „Odborník, který posílá varování.“ Ukázal na nůž. „Zvláštní zbraň, detektivní seržante. Poznáváte ji?“

Lucius se zachmuřil. „Ano, přestože si přeju, aby tomu tak nebylo. Říká se tomu kris. Je to oblíbená zbraň Manilců, ti lidé věří, že je nadána nadpřirozenými schopnostmi.“

„Ah,“ zabručel doktor. „Takže seňora se nemýlila. Její manžel ví, kam šla. Můžeme jenom doufat, že neví proč a že si seňora dokáže vymyslet historku, které by uvěřil.“

„Počkejte,“ ozval jsem se. „Jak si můžete být tak jistí, že se nemýlila? Co je to vlastně za zbraň? A kdo jsou ti Manilci?“

„Většinou piráti a žoldáci,“ odpověděl mi Marcus. „Patří k těm nejhorším typům v celém západním Pacifiku. To jméno dostali podle hlavního města Filipín.“

„Jo? A co?“

Doktor opět sáhl po noži. „Filipínské ostrovy, Stevie, jsou jednou z nejdůležitějších kolonií španělské říše. Nejcennějším klenotem v koruně královny regentky. Takže“ Přešel doprostřed pokoje a stále si prohlížel nůž. „Jak se zdá, získali jsme dnes večer jednu výhodu, a jednu jsme ztratili.“ Velice vážně se po nás rozhlédl. „Musíme se dát do práce.“

KAPITOLA 13

Ten neobvyklý filipínský nůž sice slečně Howardové ani Cyrovi neublížil, nicméně zasadil smrtelnou ránu neochotě pana Moora pustit se do hledání ženy z naší kresby. Znal slečnu Howardovou už od dětství (její rodina měla kromě sídla v Hudson Valley také městský dům v Gramercy Parku), a přestože by ona sama jistě prohlásila, že nepotřebuje, aby ji ochraňoval nějaký muž, což byla pravda pravdoucí, panu Mooreovi se ani za mák nelíbila představa, že ji nebo kohokoli z nás sledují šílení Filipínci s krisem v ruce. A tak v pátek časně zrána napochodoval do čísla 808 s dlouhým seznamem všech organizací ve městě, které nabízely péči o nemluvňata a děti. Svým šéfům v New York Times sdělil, že nějakou dobu nebude k dispozici, a jestli se jim to nelíbí, můžou ho klidně vyhodit. To prohlášení je nijak zvlášť nepřekvapilo, neboť pan Moore byl v kanceláři známý trochu výstředním chováním; jelikož však čas od času přicházel s tak skvělými články, že stálo zato snášet jeho namyšlené chování, nepropustili ho, ale dali mu dovolenou na neomezenou dobu. (Během let, která strávil v Timesech, jenom párkrát překročil míru natolik, aby ho skutečně vyrazili, a ani v těch případech netrval jeho exil dlouho.)

Detektivní seržanti, slečna Howardová a pan Moore si rozdělili seznam a pak se vydali s kopiemi kresby slečny Beauxové do ulic, připravení na dlouhé dny marného vyptávání se v institucích často řízených lidmi nejevícími valnou ochotu ke spolupráci. My v domě na Sedmnácté ulici jsme si uvědomovali, že tahle činnost zabere nějaký čas; čas, který nám bude ubíhat rychleji, když ho vyplníme nějakou konstruktivní prací. Pro doktora to znamenalo, že se zase zamkl nahoře v pracovně a začal pročesávat další psychologické texty ve snaze určit hypotetické prostředí, z něhož mohla hledaná žena pocházet. Příležitostné výkřiky, kletby a rány, které se odtamtud ozývaly, však naznačovaly, že se nedostal o mnoho dál než začátkem týdne. Pokud šlo o Cyra, detektivní seržanti ho tajně požádali, aby sepsal zprávu o každém členu doktorova personálu v Institutu, neboť se museli zhostit tohoto vyšetřování zároveň s případem Linaresová. Nikdo neznal doktorovy spolupracovníky, učitele, ošetřovatelky, dokonce i dozorce, lépe než Cyrus, takže toho času využil k sepsání velmi podrobných rozborů.

A co se mě týče, při debatě okolo filipínského nože mě šokovala vlastní nevědomost o tom, kde se ty ostrovy nacházejí, jak vypadají a proč jsou pro Španělsko důležité. Požádal jsem tedy doktora o nějaké knížky a monografie, které by mi pomohly pochopit, o co vlastně ve sporu mezi Španělskem a Spojenými státy jde. Doktor, potěšený mým upřímným zájmem, mi rád vyhověl, takže jsem si zakrátko mohl odnést materiály nahoru do svého pokoje a ponořit se do nich.

Ten problém mě zaujal natolik, že jsem v sobotu večer pořád ještě četl, strávil jsem dva dny nepřetržitým studiem, což bylo víc, než se mi za dva roky, co jsem byl ve službě u doktora Kreizlera, kdy podařilo. Teprve když padající noc přinesla pozdní bouřku, která se přihnala od severozápadu, s náhlým úlekem jsem si uvědomil, že už je konec týdne, a vzpomněl si, jak mi Kat říkala, že se chce někdy příští týden odstěhovat z Frankieho zapadáku k Dusterům. Ověřil jsem si, že doktor je pořád zamčený v pracovně, pověděl jsem Cyrovi, že jdu na chvíli ven, a vyrazil na dlouhou deštivou cestu do své bývalé čtvrti poblíž křižovatky ulic Baxter a Worth Street.

Podnik, kterému se říkalo U Frankieho, sídlil v čísle 55 na Worth Street a bylo to jedno z nejvíc skličujících míst, kde člověk mohl proflákat nějakou tu hodinku. Bylo to rovněž místo, kde jsem před nějakými šesti měsíci poprvé potkal Kat. K hlavním atrakcím tu patřily krvavé zápasy mezi psy a krysami v hluboké, speciálně upravené jámě, děvky ještě mladší než obvykle a odporné pití smíchané z mastného rumu, benzenu a zbytků kokainu. V době své zločinecké kariéry jsem se tu nikdy příliš nezdržoval, ačkoli jsem znal dost děcek, která tu byla v jednom kuse; bohužel však musím přiznat, že známost s Kat mě v posledních měsících donutila ponořit se do bahna a trávit uprostřed násilí a špíny víc hodin, než bych patrně měl.

Tahle Kat Přišla do New Yorku asi rok předtím, než jsem se s ní seznámil, společně se svým otcem, malým podvodníčkem, který si v jedné zimní noci trochu moc přihnul a spadl do East River. Po jeho smrti se Kat celé měsíce pokoušela vydělávat si poctivě na živobytí prodejem horké pečené kukuřice ze starého dětského kočárku na ulicích v centru; a to rozhodně nebyla tak snadná práce, jak by to mohlo znít. Prodavačky kukuřice v New Yorku byly v té době trochu hádankou: většinou sice nebyly kurvy, ale průměrný občan, zejména typický venkovský balík, co si vyrazil do města, byl pevně přesvědčený o opaku. Nikdo pořádně nevěděl, jak se ten názor rozšířil. Doktor tvrdí, že to souvisí s „podvědomou asociací“, kterou si většina lidí utvoří o mladých dívkách, které samotné na ulicích prodávají něco „horkého“, co má přibližně tvar psychiatry nazývaný „falický“. Kdo ví Faktem je, že hodně chlápků, co si kupovalo od těch holek kukuřici, soudilo, že by možná mohli uzavřít i obchod ohledně sexuálních služeb; a když Kat zjistila, o kolik víc by vydělala, kdyby řečené služby skutečně poskytovala, no, tak se prostě chopila příležitosti. Neodsuzoval jsem ji za to; nikdo, kdo někdy musel žít na ulici, by to neudělal. Člověk se mohl sedřít na kost a zhnusit se životem, když bos celé dny v zimě nabízel na ulicích kukuřici a nevydělal si dost ani na to, aby si koupil postel v jedné z nejhorších zablešených ubytoven ve městě.

Když se Kat dala na prostituci, zpočátku dělala na ulici. Nakonec ale skončila u Frankieho, protože organizované kšeftování s nezletilými běhnami bylo pravidelnější, bezpečnější, a jak říkala, mnohem méně namáhavé. Potkal jsem ji náhodou, když jsem se u Frankieho jednou stavil za starým kámošem. Je zvláštní a smutné, co rok na strávený na ulicích a prodejem vlastního těla dokáže provést s venkovskou holkou: v době, kdy jsme se seznámili, už byla pěkně ostrá a tvrdá, protože za tu krátkou dobu poznala o tom, jak to na světě chodí, víc než průměrný občan pochopí za celý život. Možná jsem se do ní zakoukal hned, jak jsem ji uviděl, tím si nejsem jistý; ale jestli se to nestalo hned tu první minutu, došlo k tomu nedlouho poté. Nosila tu svou protřelost jako masku, která zakrývala něco mnohem jemnějšího; to jsem pochopil už tenkrát, ačkoli ona by to v životě nepřiznala. A třeba jsem si taky prostě přál vidět, jak se nějaké z těch nešťastných děcek od Frankieho dostane k lepšímu životu, protože já sám jsem na vlastní kůži poznal, že je to vážně možné. Samozřejmě šlo jenom o romantické pobláznění hloupého kluka; jenže v životě se nenajde moc věcí, které by byly mocnější než to.

Za čas, který jsem s ní trávil, jsem musel platit; říkala, že jinak by se Frankie rozčílil. Ale většinu z těch nocí jsme prostě seděli v zadním pokoji a povídali si: ona mi vyprávěla o letech, kdy žila s tátou; jak se stěhovali z jednoho městečka do druhého, vždycky jen o krok před místními policajty. Já jí zase pověděl o své mámě, o své kariéře v podsvětí a vůbec o vyrůstání v New Yorku. Trvalo měsíce, než mezi námi došlo k něčemu tělesnému, a to jenom proto, že se Kat namazala Frankieho vylepšeným chlastem. Ten zážitek pro mě nebyl jednoduchý, protože já o těch věcech nic nevěděl a ona už byla zkušená; moje nevědomost a rozpaky ji bavily. Podařilo se nám zvládnout ten akt samotný a ona říkala, že to vůbec nebylo špatné; rozhodně to však neodpovídalo mým snům o tom, co bych s ní chtěl prožívat. Nikdy jsme to neopakovali, ale zůstali jsme přáteli, přestože moje vytrvalá snaha přesvědčit ji, aby se přestala prodávat, ji párkrát doopravdy rozzuřila.

Když jsem ten den kráčel do centra, procházel jsem mnohé z ulic, na nichž jsem kdysi žil a které jsem teď silněji než kdy jindy vnímal jako to, čím opravdu byly: jedny z nejhorších částí pekla chudinských činžáků ve městě. Kvůli dešti se většina lidí držela doma, takže jsem si nedělal moc starostí s nebezpečím, že mě někdo přepadne, a než jsem se nadál, už jsem zahýbal za roh na Worth Street a mířil k Frankiemu. Sobotní večery tu bývaly pochopitelně obzvlášť divoké, a když jsem přišel blíž, mohl jsem pozorovat, jak ven z temného suterénu klopýtají děcka v různých stadiích opilosti a drogového opojení. Zatímco jsem se tímhle spolkem prodíral po schodech dolů a cestou zdravil ty, které jsem znal, narazil jsem na Nosáče, kluka, s nímž jsem se začátkem týdne setkal na nábřeží. Prozradil mi, že poldové ho i s jeho kamarády zadrželi přes noc, přestože na sobě měli jen kraťasy, ale druhý den ráno je pustili, a od té doby se všichni dobře baví nad články, co pořád vycházejí v různých novinách a hlásají, že bezhlavé tělo je práce nějakého šíleného anatoma nebo medika. I ten blbeček, kterému Nosáč říkal Slap, dokázal poznat, že je to jenom mlácení prázdné slámy.

Uvnitř u Frankieho bylo tak zakouřeno, že jsem ani nedohlédl na druhý konec místnosti, ale když jsem uslyšel, jak děcka vykřikují sázky, vrčí pes a piští krysy, došlo mi, že v jámě na zápasy probíhá nějaký dramatický souboj. Nezastavil jsem se, abych se podíval, z tohohle sportu se mi vždycky dělalo opravdu zle, ale dral jsem se dál do zadní chodby, dokud jsem nedorazil ke dveřím malého pokojíku, o nějž, jak jsem věděl, se Kat dělila se dvěma dalšími děvčaty. Hlasitě jsem na dveře zabušil a zevnitř ke mně dolehlo nějaké dívčí chichotání. Pak se ozval Katin zpěvavý hlas: „Jen pojď dál, ale jestli si chceš užít, fešáku, jdeš pozdě!“ Otevřel jsem dveře.

Kat stála skloněná nad špinavou matrací a před sebou měla otevřený malý proutěný kufr. Ty další dvě holky, které jsem taky znal, popíjely a očividně už pěkně dlouho. Výraz v Katiných očích naznačoval, že za nimi nemá velké zpoždění. Když zjistila, že jsem to já, usmála se od ucha k uchu a obě holky mě se smíchem zdravily. Pak Kat přišla ke dveřím a oběma rukama mě objala kolem krku; byl z ní cítit benzen.

„Stevie!“ vykřikla. „Ty ses rozhodl přijít na můj večírek na rozloučenou! To je paráda!“

Neobratně jsem ji objal, což jedna z těch ostatních holek komentovala slovy: „No tak, Stevie, jen si užij, dokud můžeš!“ Pak se zase rozhihňaly.

„Hej, Betty,“ řekl jsem té, co se ozvala, a podal jí dva dolary, „proč se tady s Moll nejdete radši předvádět k baru?“

„Za dva doláče?“ Betty se na peníze dívala, jako by to byl státní poklad. „Jasně, miláčku!“ A když odcházely, ještě zamumlala: „Dopřej mu něco fakt speciálního, Kat, když je to naposledy!“ Kat se zasmála, dveře klaply a my zůstali konečně sami.

„Myslím to vážně,“ řekla Kat a ospale se mi zadívala do očí. „Je od tebe hezké, že jsi přišel, Stevie“ Zarazila se a pak ode mě odstoupila. „Ale ne. Kdepak, počkej chvíli. Já se na tebe zlobím. S tím svým zatraceným bičem jsi mě málem připravil o toho džentlmena. Co tě vůbec draplo, žes udělal něco takovýho? Byl to stařík, nezabralo ani pár minut udělat mu potěšení. Takhle lehký kšefty se neshánějí zrovna snadno, to bys měl vědět.“

Při těch slovech jsem se vnitřně otřásl, ale snažil jsem se nedat na sobě nic znát. „U Dusterů to bude ještě tvrdší.“

„Ba ne,“ prohlásila a zavrtěla hlavou. „Tam si budu moct kunčafty vybírat. Můj novej chlap mi to slíbil.“

„Ty máš pasáka? A kdo to je?“

„To neuhodneš. Ding Dong.“ Pyšně si zapřela ruce o boky. „Co tomu říkáte, pane Poslíčku?“

Jestli jsem se při té první poznámce otřásl, při té druhé mi bylo, jako by mě bacila perlíkem. „Ding Dong,“ zašeptal jsem. „Kat, to přece nemůžeš“

„A pročpak ne? Jestli myslíš, že je moc starý, tak si nedělej starosti, své dámy má rád mladé, sám mi to řekl. A protože patří k zakladatelům toho gangu, budu pod ochranou po celém městě. A taky nikomu nepodržím, dokud mi to neschválí on.“

Pár minut jsem nic neříkal. Za svých dnů s Bláznivým Butchem jsem tomuhle Ding Dongovi mnohokrát zkřížil cestu: řídil totiž dětskou pobočku gangu Hudson Dusters (jejichž územím byla West Side a nábřeží pod Čtrnáctou ulicí) a používal k tomu prostou, ale brutální metodu: vytvářel u děcek závislost na kokainu a pak jim kontroloval přístup k tomu prášku. Všichni Dusteři byli závislí na šňupání koksu a někteří z nich si ho dokonce píchali do žil: to v nich budilo divokost, bezhlavost a sklony k násilí, takže většina ostatních newyorských gangů jim šla radši z cesty, zvlášť proto, že žádná část jejich území nebyla takříkajíc životně důležitá. Těšili se popularitě u zazobaných bohémů, kteří s nimi sdíleli zálibu v kokainu a rádi okoušeli život podsvětí v jejich hlavním stanu, což byl starý zapadák na Hudson Street. Bohužel musím říct, že odporný pohled na vůdce Dusterů, Goo Goo Knoxe, v obležení vzdělaných, ale pomýlených hlupáků, kteří na něj skládali oslavné písně a básně, nebyl zřídkavým jevem.

Krev, kterou jsem zahlédl na Katině rukavičce tu noc, co jsme se s ní srazili na Christopher Street, mi naznačila, jak se k Dusterům dostala; a jako by to nebylo dost, posadila se teď na postel a vytáhla malou plechovku od bonbonů po okraj naplněnou jemným bílým práškem.

„Chceš trochu?“ zeptala se tím napůl stydlivým způsobem feťáků, kteří nedokážou odolat a berou drogu v přítomnosti jiného člověka. „Můžu ho dostat, kolik chci.“

„Tím jsem si jistý,“ odsekl jsem. Naléhavost mého poslání mi náhle rozpálila krev. „Poslouchej, Kat,“ vyzval jsem ji a posadil se na postel vedle ní. „Dostal jsem nápad. Můžu tě tady z toho všeho odvést. Doktor potřebuje služebnou, opravdovou hospodyni, co bydlí v domě. Určitě bych ho dokázal přesvědčit, kdybys byla ochotná“

Přerušil mě hlasitý frkavý zvuk, když vtahovala do nosních dírek sníh ze zápěstí. Tvář se jí zkroutila, jak to zaštípalo, pak se po ní rozlila úleva. Nakonec se Kat rozesmála. „Služebnou? Stevie, to nemyslíš vážně!“

„Proč ne?“ zeptal jsem se. „Měla bys střechu nad hlavou, dobrou střechu, a pravidelnou práci“

„Jo, jasně,“ odsekla, „a dokážu si představit, co bych musela pro toho doktora dělat, abych si ji udržela.“

Náhle mě zalila vlna hněvu a já ji popadl za zápěstí tak prudce, až se z něj rozsypal kokain. „Tohle neříkej,“ procedil jsem skrze zaťaté zuby. „Nikdy o doktorovi takhle nemluv. Jen proto, že jsi nikdy nepotkala lidi jako on“

„Stevie, zatraceně!“ vykřikla Kat a pokusila se zachránit prášek, který jsem rozsypal. „Ty to nikdy nepochopíš, viď? Já že jsem nikdy nepotkala lidi jako on? Mám pro tebe novinku, chlapečku, já potkávala lidi jako on od chvíle, co jsem přišla do tohohle města, a už toho mám dost! Staří chlápkové ti vždycky něco dají, jo, to jistě, já je znám, ale vždycky taky chtějí něco na oplátku! A já už toho mám plný zuby! Já chci chlapa, Stevie, vlastního chlapa, a tím bude Ding Dong! Není to žádné děcko, žádný hloupý malý kluk s pitomými nápady“ V tu chvíli se zarazila a pokusila se popadnout dech. „Promiň, Stevie. Mám tě ráda, to přece víš, vždycky jsem měla. Jenomže ze mě bude někdo, možná tanečnice v revui nebo herečka, a jednou manželka bohatého muže. Ale ne služka, proboha, já sama budu mít služky, spoustu služek!“

Vstal jsem a zamířil ke dveřím. „Jo,“ zamumlal jsem. „Byl to jen nápad.“

Vydala se za mnou a objala mě. „A byl to hezký nápad, ale ne pro mě, Stevie. Jestli se tam máš dobře ty, tak je to prima. Ale pro mě to není.“

Přikývl jsem. „Uhmmm.“

Obrátila mě k sobě a přitiskla mi dlaně na tváře. „Můžeš mě někdy přijít navštívit, ale musíš se chovat slušně. Pamatuj si, že teď jsem Ding Dongova holka. Dobrý?“

„Jo Dobrý.“ Chystal jsem se otevřít dveře.

„Počkej.“ Když jsem se obrátil, usmívala se. „Nedostanu pusu na rozloučenou?“

Trochu váhavě, ale s nepotlačitelnou touhou jsem se naklonil, abych jí vyhověl; jenže právě když se můj obličej blížil k jejímu, z nosní dírky jí ke rtu stekla velká kapka krve. „Sakra!“ řekla, rychle se odvrátila a setřela si krev rukávem. „Tohle se stává pořád“

Už jsem to nedokázal dál snášet. „Sbohem, Kat,“ řekl jsem a vyrazil ze dveří. Proběhl jsem se kolem baru, kolem zápasiště a nakonec až na ulici. Volali na mě kluci, jejichž tváře jsem nerozeznával, ale já šel pořád dál, rychleji a rychleji, slzy jsem měl na krajíčku a nechtěl jsem, aby je někdo viděl.

V době, kdy jsem konečně přestal utíkat, jsem byl kousek od řeky Hudson a rychle jsem zamířil na nábřeží; útěšný pach vody mi bránil, abych se zhroutil v slzách. Je pitomost, říkal jsem si, takhle se užírat nad Katiným osudem, vždyť to přece není, jako by jí někdo držel u hlavy pistoli a nutil ji jít po cestě, na kterou se teď vydávala. Sama si ji zvolila; a ačkoli mě to může mrzet, je směšné, že si to tak beru. Tohle tvrzení jsem si opakoval snad tisíckrát, zatímco jsem se díval, jak se noční čluny, přívozy a lodě pohybují po proudu, proti proudu i napříč po hladině Hudsonu. Ale to, co mi nakonec pomohlo se sebrat, nebyly pokusy o rozumné uvažování; ne, byla to sama řeka, která mi vždycky dodávala pocit, já nevím, jak to popsat, snad pocit, že pořád existuje naděje. Hudson má tuhle vlastnost jako nejspíš všechny velké řeky: vyvolává v člověku hluboký, přesvědčivý dojem, že všechno to hemžení, které se odehrává na břehu mezi lidskými bytostmi, je jenom prchavým děním okamžiku, děním, které pomíjí a netvoří příběhy, z nichž se bude nakonec skládat velká historie planety

Když jsem se konečně vrátil do doktorova domu, bylo už hodně po třetí hodině a vklopýtal jsem rovnou do postele. Dveře u doktorovy pracovny byly otevřené a ty u ložnice zavřené, což naznačovalo, že si možná konečně dopřává trochu spánku, pak jsem však postřehl, jak štěrbinou pode dveřmi prosvítá paprsek matného světla. Když jsem procházel kolem, světlo zhaslo, doktor však nevyšel, aby se zeptal, kde jsem byl nebo proč se vracím tak pozdě. Možná to Cyrovi už došlo a pověděl mu to, možná jen prostě respektoval mé soukromí, každopádně jsem byl vděčný za to, že můžu prostě vejít do svého pokoje, zavřít dveře a padnout do postele bez jakýchkoli dalších slov.

Jen o několik hodin později jsem se probudil, neboť se mnou kdosi docela silně třásl. Byl jsem pořád ještě oblečený a několik vteřin mi trvalo, než jsem se probral z pořádně hlubokého spánku. Cyrův hlas jsem rozeznal dřív než jeho tvář.

„Stevie! No tak vstávej, musíme jít!“

Při těch slovech jsem se s úlekem posadil v domnění, že jsem zaspal a zapomněl něco udělat, ačkoli jsem si ani za život nedokázal vzpomenout, co by to mohlo být. „Dobře,“ zamumlal jsem ospale a strkal přitom nohy do bot. „Připravím koně“

„Už jsem to udělal,“ odpověděl mi Cyrus. „Obleč se do něčeho čistého, musíme se sejít s ostatními.“

„Proč?“ zeptal jsem se, zatímco jsem z prádelníku lovil novou košili. „Co se stalo?“

„Zjistili, kdo to je.“

Upustil jsem hrst oblečení na podlahu. „Myslíš, ta paní z té kresby?“

„Přesně tak,“ potvrdil Cyrus. „A slečna Howardová říká, že má spoustu zajímavých podrobností. Máme schůzku v muzeu.“ Pořád mi dělalo problémy ovládnout své pohyby a Cyrus mi přidržel rukávy od košile. „No tak se konečně probuď, chlapče, musíš řídit!“

KAPITOLA 14

Když jsme uhnuli z Páté avenue do Central Parku a najeli na kočárovou cestu vedoucí přímo k Metropolitnímu muzeu, poprvé mi skutečně došlo, jak nepříčetná, odvážná či zoufalá musela být žena, o níž jsme věřili, že ukradla dítě Linaresových. Staveniště nového křídla muzea na Páté avenue zabíralo celý prostor mezi Jednaosmdesátou a Třiaosmdesátou ulicí a za ním se do nitra parku směrem k západu táhla přes další zhruba jeden blok čtverhranná budova z červených cihel, zahrnující ostatní tři křídla muzea. Metropolitní muzeum bylo zbudováno ve stylu, kterému doktor a jeho přátelé od architektury vždycky přezdívali „všehochuť“, první tři křídla byla novogotická a novorenesanční a ta nová hala na Páté avenue se honosila slohem, jemuž se říkalo „styl krásných umění“. Ačkoli se však jednotlivé části stavby tolik lišily barvou i pojetím, ani první z nich nebyla o mnoho starší než ta, jež se právě stavěla. To znamenalo, pokud jde o náš případ, že stromy i keře v této oblasti parku neměly moc času vyrůst a hodně z toho, co se zasadilo nebo vyrašilo, bylo opět zničeno neutuchajícím stavebním úsilím. Když tedy detektivní seržanti říkali, že ke zločinu došlo za bílého dne na velmi otevřeném veřejném prostranství, platilo to doslova. Jediný předmět, který tu dosahoval nějaké nezanedbatelné výšky, byl egyptský obelisk u hlavního (brzy se měl stát bočním) vchodu do muzea a seňora Linaresová byla napadena právě u něj: jak říkám, ten únos byl velmi odvážným, zoufalým nebo šíleným činem, podle toho, jak se na to díváte.

K muzeu jsme ujížděli tak rychle, jak jsem to jen dokázal, a doktor se přitom pokoušel přečítat nějaké informace z přední stránky Timesů. Za jízdy mi sdělil, že kubánští rebelové prý pozabíjeli v Havaně skupinu vozků sloužících na dostavnících a kubánská vláda zase tvrdí, že se jí podařilo připravit o život jednoho z hlavních povstaleckých vůdců. (Ta první zpráva se ukázala jako pravdivá, ta druhá byla jen zbožným přáním.) Ale jen těžko jsme soustředili myšlenky na něco jiného než na úkol před námi, a když jsem poháněl Fredericka kupředu kolem kostelů na Páté Avenue, odkud po ranní mši právě vycházely bohaté rodinky z luxusních domů na Mansion Row, vyděsil jsem pár lidí, kteří se domnívali, že nedělní ráno by mohlo být dobrým časem k roztržité procházce po bulváru. Od dam a džentlemenů, kterým jsem zacákal nejlepší nedělní šaty koňským trusem a močí, se mi dostalo vzteklých výkřiků, a dokonce i několika kleteb a na oplátku jsem je také počastoval několika šťavnatými nadávkami; nic však nezbrzdilo náš postup vpřed a těsně před jedenáctou jsme přirazili ke schodům Metropolitního muzea.

Za normálních okolností by se doktor prošel kolem, aby se podíval, jak pokročily práce na novém křídle: původní architekt, pan Richard Morris Hunt, který před pár lety zemřel, patřil k jeho starým přátelům, stejně jako syn pana Hunta, který řízení stavby po otci převzal. Ale toho dne, vzhledem ke všem okolnostem, doktor pouze vyskočil z kolesky a vyrazil nahoru po schodech; vzápětí prošel mezi dvěma masivními kovovými kandelábry čtvercovým žulovým portálem dovnitř. Cyrus se vydal za ním a na mně zůstal problém, co udělat s vozem. Opodál jsem zahlédl dalšího kočího a nabídl jsem mu padesát centů, když nám kolesku pohlídá; prohlásil jsem, že to bude trvat jen pár minut. Za službu, jakou jsem já sám čas od času poskytoval jiným kočím, to byla vyšší cena než obvykle a muž ochotně vyhověl. Pak jsem i já vyběhl po schodech a zvedl pohled ke stěnám z červených cihel, klenutým průchodům z šedé žuly a vysoké špičaté střeše budovy. Zakoušel jsem při tom stejný pocit jako vždy, když jsem se ocitl na tomto místě: jako bych vstupoval do nějakého chrámu, jehož mše a rituály mi zpočátku přišly stejně záhadné jako obřady Arabů s hlavami v turbanech, ale které jsem chápal lépe a lépe, čím déle jsem žil pod doktorovou střechou.

Galerie hned u vchodu byly plné předmětů, které jsem považoval za nejnudnější z místních exponátů: soch, staré (nebo bych měl spíše říct prastaré) keramiky a skla a egyptských artefaktů. Doktor předpokládal, že vzhledem k seňořinu popisu ženy, která ukradla její dítě, najdeme přátele právě v hale s egyptským uměním, a nemýlil se. Pan Moore se slečnou Howardovou postávali u jedné vyřezávané a malované tváře egyptské ženy, přidržovali před ní pro srovnání skicu slečny Beauxové a přikyvovali, patrně došli k závěru, že v těch očích je skutečně výrazná podoba. Během toho všeho však pan Moore neustále propukal v unavený, trochu potrhlý smích. Detektivní seržanti mezitím vzrušeně, ale cílevědomě listovali malou hromádkou papírů. V tuto hodinu nebylo v hale mnoho dalších lidí, a když jsme se k naší skupince přiblížili, všichni se rozzářili, jako by se chystali oslavit šest či sedm svátků najednou.

„Je to nejjasnější určení totožnosti, jaké jsem kdy viděl někoho učinit,“ oznámil nám Lucius, když nám vyšel vstříc, snažil se trochu tlumit hlas, ale zapocené šaty na něm skoro praskaly nadšením.

„Úžasné,“ připojil se Marcus. „A podle kresby! Doktore, kdyby se někdy podařilo přesvědčit o té myšlence ředitelství, změnilo by to celé pojetí identifikace a pátrání po pachatelích.“

Slečna Howardová a pan Moore si pospíšili za nimi. „No, doktore,“ začala slečna Howardová, „zabralo to sice pár dní, ale“

„Nebudete tomu věřit!“ přerušil ji pan Moore a opět se tak zvláštně uchechtl. „Je to příliš bláznivé, Laszlo, nikdy tomu neuvěříte, to vám zaručuju!“

Doktor netrpělivě potřásal hlavou. „To opravdu ne, pokud mi někdo z vás nepoví, o čem to k čertu mluvíte! Zkuste se laskavě trochu zklidnit, Moore, a vy mluvte dál, po jednom, prosím.“

Pan Moore jen uskočil stranou, v jakémsi gestu vyčerpaného úžasu se popadl za hlavu a pokusil se potlačit další záchvat smíchu. Bylo na Markovi, aby nám prozradil, co objevili: „Co byste říkal tomu, doktore, že loni, přesně v té době, kdy jsme společně vyšetřovali Beechamův případ, žena, kterou nyní hledáme, pracovala ve vaší ulici, jen kousek od vašeho vlastního domu?“

Cítil jsem, jak mi klesá čelist, a všiml jsem si, že doktor i Cyrus se tváří stejně. Ale zároveň bylo jasné, že ačkoli nás to šokovalo, všichni víme, o čem Marcus mluví.

„Máte na mysli porodnici?“ zamumlal doktor a zadíval se na nedalekou truhlu s egyptskou mumií, aniž ji doopravdy viděl. „Newyorskou všeobecnou porodnici?“

Luciův úsměv se ještě rozšířil. „Přesně tak. Newyorskou všeobecnou porodnici. Jejímž hlavním mecenášem byl a je“

„Morgan,“ doplnil doktor. „Pierpont Morgan.“

„Což znamená,“ přidala se slečna Howardová, „že v době, kdy jste vy a John byli hosty v domě pana Morgana, on této ženě víceméně platil za to, že se stará o matky a novorozence.“ Pohlédla na pana Moorea s úsměvem vyjadřujícím pochybnosti o jeho duševním stavu. „To je příčinou Johnova nynějšího výstředního chování, to a hluboká únava. Chová se tak od chvíle, co jsme na to přišli, a nejsem si úplně jistá, jak ho mám přivést zpět k rozumu.“

Pobavení pana Moorea bylo naprosto pochopitelné. Možná je prohloubila úleva nad tím, že jsme našli hledanou ženu, ale hlavním zdrojem bylo nepochybně zjištění, že dotyčná byla kdysi ve službách (byť nepřímo) významného finančního magnáta, který hrál klíčovou a chvílemi dosti znepokojivou roli v našem vyšetřování Beechamových vražd. Ta věc v sobě měla jistou poetickou, a také zábavnou, spravedlnost. Abyste rozuměli, během tehdejšího vyšetřování byli pan Moore a doktor uneseni a odvezeni do domu pana Morgana, aby si vyslechli, jak ten případ ovlivňuje celé město; a ačkoli výsledek toho střetnutí byl pro naši věc užitečný, ti dva po něm chovali k nejmocnějšímu americkému obchodníkovi, bankéři a filantropovi city víc než vlažné.

Kromě dalších charitativních počinů představoval pan Morgan rovněž hlavní zdroj financí pro přestěhování Newyorské všeobecné porodnice do rozlehlého sídla původně v majetku pana Hamiltona Fishe, které stálo, jak Marcus podotkl, jen půl bloku od doktorova domu na rohu Sedmnácté ulice a Druhé avenue. Našlo se pár nelaskavých, leč světaznalých duší, které prohlašovaly, že Morgan zařídil rozšíření porodnice jen proto, aby tam bylo dost lůžek pro všechny jeho milenky. Ať už však šlo o cokoli, porodnice patřila k nemnoha lékařským zařízením zaměřeným na péči o děti, s nimiž doktor neměl žádný kontakt: částečně proto, že se věnovala neprovdaným a chudým matkám a jejich nemluvňatům, což nespadalo do doktorova oboru, ale zejména proto, že ředitele tam dělal jistý doktor James W. Markoe, což byl náhodou osobní lékař pana Morgana.

Dalo by se říct, že je to pozoruhodná souhra náhod; ovšem rodilí Newyorčané dobře vědí, jak je naše město ve skutečnosti malé a že se takové věci stávají docela často. Takže přestože doktorovi trvalo dobrých třicet vteřin, než tato zjištění vstřebal, brzy se vzpamatoval a vrátil se k praktickým záležitostem. „Říkáte, že tam pracovala loni.“ Obrátil pohled k Markovi. „Předpokládám tedy, že byla propuštěna nebo podala výpověď.“

„Víceméně obojí,“ vysvětlil Marcus. „A za okolností, které by se daly mírně označit jako mlhavé.“ Z papírů, které svíral v ruce, vytáhl jediný list. „Doktor Markoe dnes ráno v porodnici nebyl, a když jsme ho vyhledali doma, odmítl nám poskytnout jakoukoli pomoc. Mohli jsme na něho naléhat a navštívit ho oficiálně, ale měli jsme pocit, že trocha peněz podstrčených personálu nemocnice přinese lepší výsledky. Měli jsme pravdu, a zjistili jsme následující.“ Ukázal na list pokrytý poznámkami. „Pro začátek, všechny ošetřovatelky, které pracovaly v nemocnici už loni, si byly totožností ženy na obrázku naprosto jisté. Jmenuje se Elspeth Hunterová.“

Marcus se na vteřinu odmlčel, ale byla to dlouhá vteřina, taková, jaké jsem už znal z Beechamova případu. Když neznámá, bezejmenná osoba, kterou jste pronásledovali, a ani jste si nebyli na sto procent jistí, že existuje, náhle přestane být jen shlukem popisů a teorií a stane se živoucí bytostí, přepadne vás přízračný, děsivý pocit: jste si náhle jisti, že jste se pustili do hry o vysoké sázky a nemůžete z ní vypadnout, dokud nevyhrajete nebo nedostanete na frak.

„Nějaké další údaje o jejím soukromém životě?“ vyptával se doktor.

„Sestry z porodnice nic nevěděly,“ odpověděl Marcus, „ale pár mezer se nám podařilo doplnit za pomoci jejího spisu.“

Lucius na doktora významně pohlédl. „Spisu uloženého u nás na policejním ředitelství.“

„Takže,“ vydechl doktor, „ona má kriminální minulost?“

„Nejde ani tak o minulost, jako spíše o obvinění,“ pokračoval Marcus. Než se stihl nadechnout k další větě, do místnosti vtrhlo hejno dětí v doprovodu několika učitelek a tropilo strašný rámus, když se řítilo k vystaveným mumiím.

Doktor se po nich ohlédl, rychle nařídil: „Nahoru,“ a všichni jsme vyrazili k jednomu z ústředních schodišť z tepaného železa vedoucím do obrazových galerií. Stejně svižným krokem jsme se prohnali několika sály, až jsme dorazili do sálu zasvěceného americkému výtvarnému umění, který byl naprosto liduprázdný.

„Dobrá,“ řekl doktor, rychle přešel po holé dřevěné podlaze a posadil se na jednu z laviček pro návštěvníky před Leutzeovým rozměrným plátnem Washington překračující řeku Delaware. Když zaslechl čísi kroky, ohlédl se zpátky za sebe, byl to však pouze stále se pochechtávající pan Moore. „Mluvte dál, Marku,“ nakázal doktor.

Marcus vytáhl ze své hromádky pár dalších listů. „Vypůjčili jsme si tu složku z Mulberry Street. Jak se zdá, doktor Markoe nahlásil paní Hunterovou, mimochodem, je vdaná, poté, co několik dalších sester přišlo se znepokojivými podezřeními ohledně pacientů, o něž pečovala.“

Pan Moore už došel až k nám, a když zaslechl Markova poslední slova, napřímil se tak rychle, že nás to zarazilo: aby někdo takhle prudce změnil náladu, musí očekávat něco skutečně hrozivého. „Na tohle byste se měl raději připravit, Kreizlere,“ řekl a v hlubokém povzdechu vydechl poslední zbytky svého veselí. Doktor ho jenom gestem vyzval, aby mlčel. „Pacientů?“ opakoval. „Myslíte matky, které ošetřovala?“

„Ne, matky ne,“ odpověděla slečna Howardová. „Jejich děti.“

„Zdá se,“ pokračoval Marcus, „že během těch osmi měsíců, co v porodnici pracovala, sestra Hunterová ošetřovala nezvykle vysoký počet nemluvňat, která zemřela, většina z nich pouze pár týdnů po porodu.“

„Zemřela?“ opakoval doktor ozvěnou, tiše, ale s jakýmsi podtónem zmateného rozčilení. Jako by dostal hranatý kolík informace, který jaksi nezapadal do kulaté dírky teorie, jakou si už v hlavě utvořil. „Ty děti zemřely“ Doktor zamyšleně sklopil zrak. „Ale jak?“

„To není úplně jasné,“ odpověděl Marcus. „Policejní zpráva neobsahuje žádné podrobnosti. Ale sestry nám je pověděly. Tvrdily, že ty děti, všechny se shodly na čtyřech případech, ohledně několika dalších zůstávají jisté pochybnosti, byly při narození naprosto zdravé, ale velmi rychle se u nich projevily obtíže s dýcháním.“

„Nevysvětlitelné záchvaty namáhavého dýchání,“ doplnil Lucius, „které u všech vyústily v cyanózu.“

„Cože?“ ozval jsem se.

„Nápadné namodralé zbarvení rtů, kůže a nehtových lůžek,“ vysvětlil Lucius. „Způsobené sníženým množstvím hemoglobinu v malých žilkách, což obecně naznačuje nějaký způsob dušení.“ Opět pohlédl na doktora. „Vždycky došlo k jedné či dvěma předběžným epizodám a pak k té, během níž dítě zemřelo. Ale tady je klíč: kdykoli nějaké dítě opravdu umřelo, sestra Hunterová s ním buď utíkala za doktorem, nebo s ním byla na oddělení sama.“

Kreizler stále upíral pohled na podlahu. „Napadlo lékaře z porodnice, že by mezi těmi událostmi mohla být spojitost?“

„Víte, jak to v takových zařízeních vypadá,“ ozvala se slečna Howardová. „Někdy už matky porodnici opustily a dětí se vzdaly. Za takových okolností je vysoká úmrtnost běžná a nikdo se to nesnaží příliš prošetřovat. Doktor Markoe se obrátil na policii jen proto, že ho upozornily sestry, ne že by to byl špatný člověk, ale“

„Ale když máte mrtvé dítě a příliš málo lůžek i personálu,“ řekl pan Moore, „jednoduše pošlete nemluvně na chudinský hřbitov a přejdete k dalšímu případu.“

„Po pravdě řečeno,“ dodal Marcus, „doktoři vždycky považovali snahy sestry Hunterové zachránit ty cyanotické děti za jistým způsobem heroické. Zdálo se jim, že neúnavně pracuje, aby těm nemluvňatům prodloužila život.“

„Chápu“ Doktor vstal, přešel k obrazu a zahleděl se do očí jednomu z namalovaných Washingtonových veslařů. „A co tedy vedlo sestry k domněnce, že je v tom něco nekalého?“

„No,“ řekl Marcus, „všimly si, jak jsou si jednotlivé incidenty podobné, a usoudily, že si odpovídají příliš dokonale, než aby mohlo jít o náhodu.“

„Byla sestra Hunterová obzvlášť neoblíbená?“ zeptal se doktor.

Marcus přikývl. „To je problém, zjevně se chovala velmi povýšeně, velmi se drala dopředu, a když se jí někdo postavil, stal se pro ni okamžitě nepřítelem.“

Doktor přikyvoval společně s detektivním seržantem. „Tedy přinejmenším podle ostatních sester. Obávám se, Marku, že tato prohlášení musíme brát trochu skepticky, v lékařské profesi zuří drobná řevnivost a vzájemné soupeření na všech možných úrovních.“

„Takže vy nejste ochoten věřit těm ostatním sestrám?“ zeptala se slečna Howardová.

„Ne že bych nebyl ochotný jim věřit,“ odpověděl doktor. „Jenom to prostě“ Rázně potřásl hlavou. „Raději pokračujte.“

Marcus pokrčil rameny. „Jak říká Sara, ostatní sestry se obrátily na doktora Markoea. Ten upozornil policii a sestru Hunterovou předvedli. Vehementně popírala jakoukoli chybu či špatnost ze své strany, dokonce se tak rozzuřila, že dala okamžitě výpověď. A navíc se tyto zločiny, pokud to skutečně byly zločiny, nedaly dokázat. Všechny vypadaly jako spontánní selhání dýchacího ústrojí u novorozenců. A sestra Hunterová se je podle své výpovědi snažila udržet naživu tak dlouho, jak to jen šlo. Markoe byl nakloněn jí věřit, ale No, musí brát ohled na svoje sponzory. Na porodnici nesmí padnout ani stín skandálu.“

„To máte pravdu, Marku,“ řekl Kreizler. Pak pozvedl varovně prst. „Ovšem musíte mít na paměti, že uvedená fakta lze postavit tak, aby odpovídala výpovědi sestry Hunterové.“

„A jak říkám, doktor Markoe s tím očividně souhlasil. Když podala sestra Hunterová výpověď, nechtěl se tou záležitostí dále zabývat, takže policie nemohla nic dělat. Domů odešla jako svobodná žena.“

„A máme nějakou představu,“ vydechl doktor, „kde ten domov je?“

„Ano, nebo alespoň o tom, kde byl,“ řekl Lucius. „Stojí to v policejní zprávě. Uhmmm“ Vzal si od bratra list papíru. „Bethune Street číslo 39. Je to v Greenwich Village.“

„U řeky,“ připojil jsem.

„Musíme to prověřit,“ řekl doktor, „ačkoli se vší pravděpodobností se už přestěhovala.“ Opět se posadil a zadíval se na stěnu plnou raně amerických portrétů v upřímném a poněkud zahořklém ohromení. „Ty děti zemřely,“ opakoval znovu, stále neschopný se s tím smířit. „Kdyby zmizely, to by se dalo čekat, ale že zemřely“

Slečna Howardová se posadila vedle něho. „Ano. Nevypadá to příliš konzistentně, že?“

„Víc než jen to, Saro,“ opáčil doktor a rezignovaně mávl rukama. „Je to prostě paradox.“ Rozhostilo se pár minut mlčení, během něhož k nám doléhal smích a pokřik dětí zdola; pak se doktor vytrhl ze zamyšlení. „Nuže, detektivní seržanti? Proč, když jste odhalili tohle všechno, jste nás povolali sem?“

„Přišlo nám to jako docela vhodné místo, kde bychom se mohli pokusit najít v tom nějaký smysl,“ odpověděl Lucius. „Ještě jsme neměli příležitost opravdu pečlivě prohledat celou oblast nebo zkusit zopakovat kroky, které ta Hunterová musela při únosu podniknout. A jelikož je neděle a momentálně nemůžeme udělat nic moc jiného“

Doktor pokrčil rameny. „Máte pravdu,“ poznamenal a zvedl se. „Klidně můžeme prověřit, co se dá zjistit mechanickou metodou. Seňora Linaresová říkala, že dítěti se líbilo v expozici sochařství, že ano?“

„Ano, pane,“ potvrdil Lucius. „Ta se nachází v přízemí v severním křídle.“

„Takže,“ doktor vztaženou paží ukázal ke schodům, „můžeme začít. Detektivní seržante, mohl byste prosím“

„Zapisovat poznámky,“ dokončil Lucius a vytáhl svůj malý zápisník. „Samozřejmě, doktore.“

Vrátili jsme se dolů do prostor, které správci Metropolitního muzea rádi nazývali „sochařskými galeriemi“, ale kde ve skutečnosti, jak mi doktor prozradil při jedné z našich prvních návštěv, byla většina vystavených exponátů pouze sádrovými odlitky významných soch z jiných galerií a muzeí po celém světě. V New Yorku je vystavovali pro návštěvníky, kteří nikdy nebudou mít příležitost cestovat a prohlédnout si originály. Proto měla většina kusů stejnou zářivě bílou barvu a sochy byly nastavěné jedna vedle druhé skoro jako v nějakém skladišti. Sluneční svit, který dovnitř měkce padal velkými obdélníkovými okny, se odrážel od stropu a štuků, rovněž čistě bílých, a také od naleštěné červené mramorové podlahy. Dřevěné ostění na zdech bylo naopak tmavé a spolu s klenutými vchody dodávalo celému prostoru jistou vznešenou důstojnost. Pokud však jde o exponáty samotné, stejně jako ty krámy v přízemí jižního křídla mě nijak zvlášť nezaujaly a pochybuji, že bych cítil něco výrazně jiného, kdybych se díval na originály. Řečtí a římští bohové, bohyně, příšery a vládci (nebo přinejmenším jejich kusy), podivná zvířata a lidé s prázdnýma očima z Babylonie, nahé postavy, kalichy a vázy z celého světa Co na tom mohlo být tak zábavného pro čtrnáctiměsíční děvčátko, to jsem opravdu nechápal. Ale když jsem poslouchal, jak si ostatní vyměňují názory, mnohem důležitější se zdálo být to, co tohle všechno představovalo pro Elspeth Hunterovou.

„Ovšem za předpokladu, že si seňory a Any skutečně všimla tady,“ řekl pan Moore, „a nikoli až v parku.“

„Vida, Johne,“ popíchla ho slečna Howardová, „ty už tomu dítěti říkáš jménem. To je opravdu pokrok. Nicméně se obávám, že tvoje hypotéza není moc pravděpodobná. Budeme-li se držet naší teorie, že pozornost únoskyně přilákalo v první řadě Anino veselé, hlučné chování, pak se zdá logické, že k prvnímu setkání došlo tady, tohle je místo, které měla nejraději.“

„Sařin názor zní rozumně, Johne,“ přidal se doktor. „Sice nevíme, z jakého důvodu, ale tady bylo oblíbené hřiště Any Linaresové. Zajímalo by mě však, co sem asi přivedlo bývalou zdravotní sestru.“ Rozhlédl se po místnosti, která připomínala kombinaci mauzolea a menažerie. „Co tady připadalo Elspeth Hunterové tak zajímavé?“

Ta otázka visela ve vzduchu bez odpovědi dobře patnáct minut, než všichni přiznali, že je vůbec nic nenapadá a rozhodli se pro přesun k dalšímu místu, o němž jsme věděli, že ho sestra Hunterová musela navštívit: ke staveništi na Páté avenue, kde patrně sebrala kus olověné trubky. Když jsme vyšli ven a obrátili se k jihu, kývl jsem na druhého kočího, abych mu naznačil, že už to nebude dlouho trvat. Pak jsem se připojil k doktorovi a slečně Howardové, kteří kráčeli po dlážděné pěšině, zatímco Isaacsonovi, pan Moore a Cyrus utvořili vějíř a začali prohledávat trávu a stavební rum obklopující místo stavby. Tu zatím netvořilo o moc víc než velká díra v zemi.

„Viděl jste nákresy toho nového křídla?“ zeptala se slečna Howardová doktora za chůze.

„Hmmm?“ zamumlal roztržitě, v myšlenkách dosud někde jinde. „Ach ano. Viděl jsem originály předtím, než zemřel starý Hunt. A také jsem si prohlédl poslední úpravy jeho syna, vypadá to velice slibně.“

„Ano,“ přikývla slečna Howardová. „Jeden můj přítel pracuje v té architektonické kanceláři. Bude to opravdu něco. Spousta skulptur.“

„Skulptur?“

„Na fasádě.“

„Aha. Ano.“

„Já vím, že to zní, jako bych jenom tak plácala,“ řekla slečna Howardová se smíchem, „ale je tu souvislost s tím, o čem jsme hovořili a na co jsme se dívali, doktore. Všechny ty symbolické sochy určené na fasádu, čtyři hlavní umělecké obory, čtyři velká období dějin umění, ty všechny mají ztělesňovat ženské postavy. Všiml jste si toho? Pouze menší kamenné medailony budou zobrazovat muže, půjde o skutečné portréty velkých umělců.“

Doktor k ní přistoupil blíž. „Cítím, že tím někam směřujete, Saro.“

Slečna Howardová pokrčila rameny. „Obávám se, že k závěru, který je nabíledni. Všechny symboly jsou ženy, všichni lidé jsou muži. Se sochami v tom sále muzea je to podobné. Tu a tam nějaká bohyně či bezejmenný ideál krásy a ženskosti, který se nepochybně zrodil v mužské hlavě, to jsou ženské postavy. Ale sochy se jmény, skutečné lidské bytosti, které měly nějaký historický význam? Muži. Povězte mi, co si z toho může vyvodit dospívající mladá dívka?“

„Obávám se, že nic užitečného.“ Doktor ji jemně vzal za loket a trochu omluvně se usmál. „A nahromaděný účinek tisíců let to jenom nesmírně umocňuje. Ženy na piedestalech Ale změna už přichází, Saro, ačkoli musím přiznat, že se blíží rychlostí ledovců. Ale přijde. Ženy nebudou idealizovány navždycky.“

„Jenomže to je zvrácená idealizace!“ řekla slečna Howardová, vykopla nohou a v důrazném gestu zvedla volnou ruku. „Ve skutečnosti je v tom obsažena stejná míra ponižování jako zbožňování. Poslouchejte, doktore, tohle nemíním jako čistě filozofickou diskusi. Snažím se přijít na to, co sem přivedlo tu Hunterovou. A jen se podívejte na ty sochy tam uvnitř. Babyloňané a Asyřané se svou Ištar, matkou Země, která byla ovšem zároveň bohyní války, krutou, trestající mrchou.“ Rychle na mě pohlédla. „Promiň, Stevie.“

Tomu jsem se mohl jen zasmát. „Už jsem slyšel horší výrazy.“

Slečna Howardová se na mě usmála a vykládala dál: „A Řekové a Římané se svými intrikánskými, úskočnými bohyněmi. Nebo hinduistická bohyně Kálí, jejich „božská matka“, která šíří smrt a zlobu. Jako by tu věčně byly dvě tváře.“

Doktor Kreizler přimhouřil oči. „Narážíte na ty očividné rozpory v chování Elspeth Hunterové?“

Slečna Howardová přikývla, ale pomalu. „Myslím, že ano. Ačkoli si nejsem úplně jistá, jaké je tam spojení. Ale seňora Linaresová říkala, že když zahlédla tu ženu v nadzemce, vypadala, jako by o Anu nepředstíraně pečovala. Zároveň však tvrdila, že ta žena působila jako divoká šelma. Teď zjišťujeme, že byla ošetřovatelka a pracovala v jedné z nejnáročnějších, a nejobdivuhodnějších, oblastí lékařské profese. Doktoři si myslí, že byla hrdinka, sestry jsou přesvědčené, že byla vražedkyně.“

V tu chvíli k nám přiběhl zpátky Cyrus; ostatní tři muži ho následovali vycházkovým krokem. „Tady není nic zajímavého, doktore. Ale detektivní seržant by to chtěl stejně pro jistotu projít.“

„Dobrá,“ řekl doktor. „Povězte mu, že mu jsme k službám.“ Pak dodal směrem ke slečně Howardové: „Pamatujte si tu úvahu, Saro. Také cítím, že by na tom mohlo něco být, ačkoli zatím jenom mlhavě a neurčitě.“

Isaacsonovi s panem Moorem se k nám přidali a Lucius se postavil do středu našeho malého kroužku; stále si dělal poznámky.

„Dobrá,“ začal a ukázal na schody ke vchodu do muzea. „Seňora Linaresová vyjde s Anou z budovy asi kolem páté hodiny.“ Vzápětí ukázal na velkou jámu staveniště. „Dělníci už odešli nebo právě odcházejí. Je čtvrtek a oni předpokládají, že se nazítří zase vrátí, takže neuklízejí tak pečlivě, jak by to dělali před víkendem, a na staveništi se válí mnohem víc krámů, než vidíme nyní.“ Přešel ke sbírce instalatérského materiálu, částečně zakryté směšně chatrnou dřevěnou ohradou. „Sestra Hunterová již ví, co udělá, alespoň povšechně. Hledá zbraň a skrze ten plot si všimne kupy trubek. To ji odvede na druhou stranu od seňory, což vysvětluje, proč si jí vyhlédnutá oběť vůbec nevšimla.“ Lucius se vydal k západu, jako by zpět k egyptskému obelisku. Všichni jsme se pustili za ním. „Tohle je jediná oblast v okolí, která je aspoň částečně zastíněná stromy, a představuje tedy jedinou možnost k útoku, pokud se ovšem únoskyně vůbec zabývá myšlenkou, jak se dostane pryč. Teď je těsně po páté. Za dalších patnáct minut až půl hodiny se začnou přes park trousit lidé cestou domů z práce, nebo prostě jen aby se nadýchali večerního vzduchu, ačkoli se schyluje k dešti, takže těch druhých patrně mnoho nebude. Ale je jaro a spousta lidí, vyzbrojených deštníky, stejně půjde domů přes park. Takže musí jednat rychle.“

Tou dobou jsme už dorazili k lavičkám seskupeným do osmiúhelníku kolem dobře dvacetimetrového obelisku. Opravdu šlo o jediné místo v okolí trochu chráněné stromovím, neboť tento obelisk z červené žuly (jak nám prozradil Lucius), zde vztyčili v roce 1881, kdy ho Spojeným státům daroval nějaký egyptský hlavoun.

„Kvůli špatnému počasí se lidé tomuto místu vyhýbají,“ pokračoval Lucius. „Leží mimo hlavní cesty a má čistě rekreační účel, neprocházíte tudy, abyste se dostali z centra. Zajdete sem jenom na procházku, když máte volnou hodinku.“ Což byla pravda, obelisk se tyčil na malém pahorku stranou od hlavních stezek v parku. „Sestra Hunterová ví, že to je její jediná šance. Přistoupí k seňoře zezadu, když se druhá žena chystá usednout na lavičku, a jednou ji uhodí do týla. Popadne dítě a zamíří, kam?“ Detektivní seržant se kolem sebe zvědavě rozhlédl. „Zpátky na Pátou avenue je to nejrychlejší, ale ona možná nechce, aby ji někdo zahlédl. A aby se dostala zpět na Bethune Street, musí na West Side, kde nastoupí do nadzemky jezdící po Šesté či Deváté avenue, za předpokladu, že se obvykle přepravuje tímto způsobem.“

„Jestli už nechodí do práce,“ doplnil Marcus, „je pro ni nadzemní dráha možná ekonomickou nutností.“

„Ano, ale seňora ji přece viděla na lince jezdící po Třetí avenue,“ namítl pan Moore. „To by naznačovalo, že se z Bethune Street odstěhovala.“

„Možná, Johne,“ řekl doktor pomalu a vzhlédl k obelisku. „Ale Sara a já jsme právě hovořili o něčem, co by mohlo mít“ Doktor se zarazil v půlce věty, neboť mu pohled právě padl na spodní část obelisku. Pomalu k ní přešel a upřeně se zadíval na prasklinu u paty masivního kamene. Zahleděl se do hluboké škvíry a zvedl ruku, jako by tam chtěl sáhnout; pak se však zarazil a otočil se k Markovi a Luciovi.

„Detektivní seržanti?“ vyzval je s narůstajícím vzrušením. „Mohli byste sem prosím jít? Vypadá to, že tam uvnitř něco je.“

Marcus s Luciem si k němu pospíšili a Marcus vytáhl dlouhou ocelovou pinzetu. Podíval se do škvíry, pomalu do ní nástroj spustil, něco uchopil a vytáhl to: malý uzlíček lehké bavlněné látky.

Položil tu zmuchlanou věc na cestičku vedle obelisku a pak si rychle navlékl velmi tenké rukavice. Všichni jsme se nakupili kolem, když začal žlutobílý, špinavý a promočený hadřík rozmotávat. Za chvíli se už dalo určit, co to je.

„Vypadá to jako malá čepice,“ řekl Moore.

„Dětská čepička,“ připojila slečna Howardová a ukázala na dva malé kousky jemně spletených bavlněných vláken, které měly čepeček zavazovat pod bradou, a na bílé krajkové lemování v přední části.

„Je tu ještě něco,“ dodal Marcus, který stále uhlazoval látku. Když rozložil zadní část čepce, na zadním lemu se objevilo jemné zlaté vyšívání. „A-N-A,“ přečetl nahlas. „No, podle všeho zamířila k západu. Zbavila se té čepičky pro případ, že by ji někdo zadržel. Nejspíš šlo o jedinou věc, podle níž se dala bezpečně určit totožnost dítěte.“

„Nedělej ukvapené závěry, Marku,“ varoval ho Lucius. „Mohla sem ten čepec nacpat a pak se vydat jiným směrem.“

„Nevím,“ řekl pan Moore, postávající mezi obeliskem a lavičkami. „To by znamenalo, že si dobře deset nebo dvanáct metrů zašla, a když to sem strkala, ztrácela čas. Kdyby se obrátila na východ, nabízela se jí spousta míst, kam by čepec mohla ukrýt, počínaje tím staveništěm.“

„To je pravda, Moore,“ řekl doktor Kreizler a vzhlédl k obelisku. „Ale to, kde se rozhodla to ukrýt, kde přesně, nabízí další otázky“

„Co tím myslíte, doktore?“ zeptal se Marcus.

Ale doktor se obrátil ke slečně Howardové. „Egyptský obelisk. Existují dva takové. Ten druhý stojí v Londýně. Víte, jak se jim říká, Saro?“ Slečna Howardová jenom zavrtěla hlavou. „Kleopatřiny jehly,“ řekl doktor a podíval se opět nahoru. „Hrozivý název, tahle Kleopatra byla velmi nebezpečná žena.“

„A přesto,“ navázala slečna Howardová, která už pochopila, kam doktor míří, „ji v jejích dobách nazývali ‚Matkou Egypta’. Nemluvě o tom, že byla milenkou Caesara i Antonia, a dokonce porodila Caesarovi dítě.“

„Caesariona,“ doplnil doktor s pokývnutím.

„O čem to vy dva sakra mluvíte?“ vyptával se pan Moore.

Ale doktor dál hovořil ke slečně Howardové. „Co kdyby, Saro,“ začal a přistoupil k ní blíž, „ten zjevný paradox nebyl otázkou, nýbrž odpovědí? Něco spojuje dvě součásti té osobnosti, jsou to dvě strany mince. Nevíme, co je tím pojítkem, ale spojení existuje. Počínání, jehož jsme svědky, tedy nepředstavuje rozpor, ale spíše podivnou jednotu. Jsou to aspekty stavu, navazující stadia jediného procesu“

Tvář slečny Howardové potemněla. „Pak bych řekla, že máme velmi málo času.“

Doktor na ni krátce souhlasně pokývl a zavolal: „Marku! Ty děti, o něž sestra Hunterová pečovala, jak dlouhý býval interval mezi jejich narozením a smrtí?“

„Ne víc než pár týdnů,“ odpověděl Marcus.

„Laszlo,“ naléhal pan Moore, jako to dělával, kdykoli měl pocit, že přestává chápat souvislosti. „Tak už nám prozraďte, o čem to vy dva mluvíte.“

Doktor si ho nadále nevšímal a počítal na prstech. „Dítě unesla ve čtvrtek, to bylo před deseti dny.“ Opět pohlédl na slečnu Howardovou. „Máte pravdu, Saro, ta žena možná vstupuje do kritické fáze. Stevie!“ Přiskočil jsem k němu. „Můžeme odvézt koleskou všechny?“

„Ne plnou rychlostí,“ řekl jsem. „Ale kolem jsem nezahlédl žádné drožky.“

„Drožku nechci,“ odpověděl doktor naléhavým tónem. „Potřebujeme jet společně, abychom měli čas na vysvětlování.“

„No, neměl by být tak velký provoz,“ usoudil jsem. „Můžeme jet klusem. Frederick pár dní odpočíval, bude s tím svolný.“

„Tak pro něj skoč, rychle!“

Vyletěl jsem jako střela, abych přivezl kolesku, a ještě jsem zaslechl, jak se pan Moore opět ptá, co se děje, a doktor mu odpovídá, aby si pospíšil do vozu, že to, k čemu se slečnou Howardovou dospěli, vysvětlí cestou do centra. Předjel jsem s koleskou k nim a Cyrus se vyšplhal ke mně na kozlík, zatímco slečna Howardová se vmáčkla mezi Lucia a doktora na sedadlo. Marcus a pan Moore si stoupli každý z jedné strany na kovová stupátka, jako to detektivní seržanti udělali, když jsem je tehdy vezl z nábřeží drožkou.

„Kam jedeme?“ zavolal jsem, ačkoli jsem si byl předem celkem jistý, jak bude znít odpověď.

„Do čísla 39 na Bethune Street,“ odpověděl doktor. „S trochou štěstí se ta Hunterová a její manžel nepřestěhovali, a pokud ano, noví nájemníci by mohli vědět, kde jsou nyní!“

„Nejrychlejší to bude přes park,“ řekl jsem. „Pokud použiju nějaké zkratky.“

„Tak to udělej!“ zakřičel doktor a já při těch slovech pleskl Fredericka otěžemi a rozjel se po Východní cestě z parku směrem k jihu.

KAPITOLA 15

Frederick právě svěžím klusem vyrazil z hlavní kočárové cesty v Central Parku na širokou zelenou pláň Ovčí louky (bylo ode mě trochu nestydaté to po něm žádat, já vím, ale zkratka je zkratka), když doktor začal hovořit ke svým shromážděným kolegům:

„Když jsme se poprvé společně pustili do vyšetřovací práce,“ řekl, „přijali jsme jako výchozí bod myšlenku, že zločinecká mysl může být z lékařského hlediska zcela zdravá a utvářená stejně jako mysl jakéhokoli zdravého člověka, kontextem individuální zkušenosti. Ve své práci jsem za posledních dvanáct měsíců neobjevil nic, co by mě přesvědčilo, že by byla míra výskytu psychických chorob mezi zločinci vyšší, než jsem se původně domníval. Ani o této Hunterové jsem dosud neslyšel nic, co by naznačovalo, že trpí buď dementia praecox“, což byl termín, který tehdy psychiatři používali pro to, co nyní začínají nazývat ‚schizofrenií’, „nebo některou z méně závažných duševních nemocí. Možná je impulzivní, až mimořádně, ale impulzivita, stejně jako nadměrný hněv či melancholie, sama o sobě nevypovídá o duševní chorobě. Fakt, že je rovněž schopna pečlivého plánování, zejména v časové tísni, podporuje tezi, že jednáme s někým, kdo je celkem příčetný.“

Pan Moore zavrtěl hlavou, a když jsme znovu najeli na kočárovou cestu, obrátil se směrem k okrajové silnici Central Park West. „Proč si najednou přeju, abychom tentokrát stáli proti šílenci?“ otázal se s povzdechem.

„Máte pro své přání dobrý důvod, Johne,“ odpověděl mu Lucius. „Šílenci jsou sice někdy nebezpeční, ale dají se mnohem snáze vystopovat.“ Detektivní seržant zase začal škrábat do svého bloku. „Prosím, mluvte dál, doktore.“

„Vyjděme tedy z předpokladu,“ navázal doktor, „že hledaná žena je příčetná, unesla dítě a možná zabila jiné děti z důvodů, které je možné odhalit.“

„A co uděláme, jestli ji chytíme?“ zeptal se Marcus. „Mluvíte o skutečné posvátné krávě, doktore, bez ohledu na to, kolik ženských odkládá své děti v nalezincích, bez ohledu na to, kolik babicích bab se živí provozem potratových salonů, bez ohledu na to, kolik matek zabíjí své potomky, lidé se odmítají dotknout případů, které mají co dělat s možností, že by vztah žen k dětem mohl být jiný než zdravý a pečovatelský. Onehdy jste přece slyšeli paní Cadyovou-Stantonovou. Takový je převládající názor: jestliže ženy dělají něco špatného, pokud jde o porody a děti, buďto jsou šílené, nebo za tím stojí muži a společnost, kterou muži vytvořili.“

Doktor se netrpělivým gestem ruky pokusil Marka zarazit. „Já vím, já vím, detektivní seržante, ale naším úkolem opět bude ignorovat všeobecné mínění a soustředit se na fakta. A nejnápadnějším faktem je, že stojíme proti ženě, jejíž chování zahrnuje zdánlivě diametrálně protikladné postoje a jednání. Jeden její sklon je pečovatelský, ten druhý ničivý. Možná dokonce vražedný. Vycházíme-li z toho, že je příčetná, musíme je propojit.“

„Obtížné,“ řekl pan Moore. „Velmi obtížné.“

„Proč, Johne?“ otázal se doktor, právě když jsme vyjížděli z útěšné zeleně parku na jeho jihozápadním konci, projeli kolem jezdecké školy a začali se proplétat velmi řídkým provozem kolem Kolumbova památníku. „Kdo mezi námi může prohlásit, že se v něm občas nesváří protikladná hnutí a cíle? Podívejte se na sebe. Jak často se vydáváte do města, kde konzumujete obrovské dávky tekutého jedu ve formě drahého alkoholu, zatímco zároveň vdechujete dávku za dávkou toxického alkaloidu zvaného nikotin?“

„A kdo,“ ohradil se pan Moore dotčeně, „mě přitom velmi často doprovází?“

„Nechápete, co chci říct,“ odpověděl doktor. „Po takových záchvatech okrajové touhy po sebezničení musíte občas pocítit potřebu o sebe celé hodiny pečovat, ošetřovat se jako malé dítě. Je takové chování konzistentní?“

„Já to chápu,“ ujistil ho podrážděně pan Moore. „Jenže od výsměchu mým zlozvykům k prokázání, že nějaká žena může být pečovatelka, dokonce sakra pracovat jako sestra v porodnici, zároveň v sobě skrývat touhu zabíjet děti a při tom všem být příčetná, je dlouhá cesta.“

„Pomohl vám vůbec nějak váš výzkum, doktore?“ zeptal se Lucius.

„Bohužel nikoli,“ připustil doktor Kreizler se stejnou zasmušilostí, jakou nad tímto tématem projevoval už celé dny. „Jak jsem říkal Saře, v soudobé psychologické literatuře se najde vzácně málo zmínek týkajících se této oblasti. Jak Krafft-Ebing, tak Freud jsou ochotni diskutovat o sexuálním rozměru ve vztahu matky k dětem, zejména jde-li o děti mužského pohlaví. A tito muži dokonce rozebírají touhy dětí zničit vlastní rodiče, ať v doslovném, či přeneseném smyslu, opět s důrazem na chlapce. Navíc existuje pár studií o násilí mužů vůči dětem, ačkoli ty se většinou objevují v rámci širších debat o druhotných důsledcích alkoholismu a drogové závislosti. Ale marně jsem hledal skutečně smysluplné úvahy o ženách napadajících děti, které jsou v jejich péči, ať už by šlo o děti vlastní, nebo cizí. Obecně se soudí, že takové případy jsou extrémním či opožděným projevem takzvané poporodní deprese, a pokud nelze uplatnit tuto teorii, pak má jít o duševní chorobu dosud neurčeného původu. Musím přiznat, že právnické záznamy a průzkumy se v tomto ohledu ukázaly jako mnohem přínosnější než psychologické.“

„Skutečně?“ opáčil Marcus s mírným překvapením: než se dal k policii, získal docela slušné právnické vzdělání. „Progresivní myšlení od právníků, to by byl nečekaný obrat.“

„Máte pravdu,“ přitakal doktor. „A rozhodně tím nemíním, že by snad v právnických či soudních kruzích došlo k nějakému systematickému studiu toho jevu. Soudy jsou ovšem nuceny vzít na vědomí skutečnosti, které před nimi stojí, a tyto skutečnosti až příliš často zahrnují případy matek, chův a jiných dospělých žen páchajících násilí na dětech. Velmi často na nemluvňatech.“

„Ale pokud se nemýlím,“ podotkl Marcus, „akt vraždy dítěte se v právním systému obvykle přičítá na vrub jedné ze dvou věcí: chudobě či nemanželskému původu.“

„Pravda, Marku, ale už se vyskytly případy, pár dokonce velmi slavných, které nelze vysvětlit ani tím, že matka byla příliš chudá, aby mohla dítě uživit, ani faktem, že nebyla provdaná. A nedaly se ani zamést pod rohožku prohlášením, že na vině je nějaký neznámý druh šílenství. Vzpomínáte si na případ Lydie Shermanové?“

Když padlo to nechvalně proslulé jméno, k čemuž došlo v okamžiku, kdy jsme přejížděli z Dvaačtyřicáté ulice na Osmou avenue, oba Isaacsonové i slečna Howardová propadli nadšení.

„Lydia Shermanová,“ opakoval Lucius zasněně. „Přezdívaná ‚Královna travičů’. To byl tedy případ“

„Nikdy se nedozvíme, kolik lidí doopravdy zabila,“ řekl Marcus stejným tónem. „Mohly to být celé tucty.“

„A,“ doplnila slečna Howardová, aby vrátila debatu k původnímu tématu, „někteří z těch lidí byly děti včetně jejích vlastních. A když je otrávila, nebyla ani chudá, ani neprovdaná.“

„Přesně tak, Saro,“ řekl doktor. „Zabila otce těch dětí, chtěla se opět provdat a zjistila, že děti jí prostě, jak to sama vyjádřila, ‚stojí v cestě’. Novinové články o tom případu byly docela hojné. Ale pokud jde o tehdejší psychiatry, stejně jako ti dnešní většinou předstírali, že ten případ neexistuje, ačkoli hodně z nich soudilo, že při procesu byla vražedkyně zcela zdravé mysli, a k tomu došlo dobře před pětadvaceti lety.“

„Mrzí mě, že vám musím vstoupit do těch projevů nadšení,“ řekl pan Moore, „jenže Lydia Shermanová nebyla zdravotní sestra, byla to prolhaná chamtivá potvora.“

„Ano, Johne,“ řekla slečna Howardová, „je však živoucím důkazem, že pouhá náhoda toho, že se někdo narodí jako žena, s sebou ještě nenese vrozený talent k péči a ošetřování, nebo sklony k podobné činnosti.“

„A s využitím jejího případu, spolu s jinými doklady,“ připojil doktor, „se můžeme vypořádat se sentimentálním blábolem profesora Jamese o tom, že rodičovský pud je u žen silnější než u mužů, a o ušlechtilém pohledu na ženu ošetřující nemocné dítě. Lydia Shermanová měla nemocné děti, o tom není pochyb, jenže jejich nemoc přivodila sama, když je trávila arzenikem, a její vznešené ošetřování zahrnovalo další dávky stejného jedu. Ne, stále častěji se musím vracet k jedinému stručnému prohlášení, na něž jsem narazil před několika dny“

Slečna Howardová uhodla, o čem doktor mluví. „Ta poznámka pana Schneidera o mateřském egotismu.“

Doktor přikývl. „Pro vás ostatní to krátce shrnu. Schneider si povšiml, že matka, jakmile přijde na svět její potomek, přenáší, nyní cituji, ‚veškerý svůj egotismus na dítě’.“

„Jak nám tohle má pomoci?“ zeptal se pan Moore. „Ty děti z porodnice přece neporodila Hunterová, a není ani matkou malé Linaresové.“

„Ale způsob, jakým ukradla Anu,“ řekl Lucius, „naznačuje, že mohla cítit, jak jsi to říkal, Marku? Že mohla cítit, že má na to dítě právo.“

„Přesně tak.“ Slyšel jsem, jak doktor zaklapl cigaretové pouzdro. „A nezapomeňte na její chování ve voze nadzemky, starala se o dítě, jako by bylo její vlastní. Ovšem, takové psychologické pouto často vzniká mezi ošetřovatelkami a pacienty obecně, zejména pokud jde o děti. Toto nepochybně není žena, která by dovolila, aby jí něco, jako je to, čemu Sara říká ‚náhoda zrození’, zabránilo velmi majetnickým způsobem prožívat mateřské city k dětem jiných lidí. To je zcela očividné, Johne.“

„Oh,“ vydechl pan Moore a zapálil si retko. „V tom případě se omlouvám, že mi to uniklo.“ Slyšel jsem, jak vydechuje kouř, a pak promluvil k doktorovi trochu pichlavěji. „Ale něco tu trochu pletete, Kreizlere. Řekněme, že to všechno je pravda, že ta žena má takové pocity ohledně každého dítěte, v němž najde zalíbení, a ‚přenáší na ně svůj egotismus’, ať už z jakéhokoli důvodu. Dobrá, jenže na rozdíl od vašeho velmi taktního příkladu zahrnujícího moje osobní zvyklosti, ona vychází od pečovatelského postoje a přechází k ničivému. Žádné z těch dětí není nemocné, když o ně začíná pečovat, ale všechny skončí mrtvé. Co se stane? Nemohou jí ‚stát v cestě’ jako děti Lydie Shermanové, tyhle děti si sama našla a rozhodla se je přijmout za své. Tak k čemu tam dochází?“

„Výborně, Moore,“ řekl doktor. „To je skutečná záhada tohoto případu. Ta žena vloží celou svou sebehodnotu do těch nemluvňat, a přesto je pak zničí. Co za tím stojí?“

„Nemohlo by jít o jakousi nepřímou sebevraždu?“ navrhl Lucius.

„Ne, to je příliš jednoduché,“ namítla slečna Howardová. „Promiňte, Lucie. Vždyť kolikrát se člověk může zabít, byť nepřímo? Já myslím Myslím, že se musíme držet úvah, které jsme rozebírali v muzeu, doktore. V jádru leží ta podvojnost, žena jako dárkyně života a žena jako ničitelka.“

Ostatní jednohlasně pronesli něco jako nechápavé „Cože?“, a to slečnu Howardovou a doktora přimělo, aby pro ně stručně shrnuli debatu, kterou vedli před Metropolitním muzeem.

„Chcete tím říct, že se ta žena nějakou částí své bytosti identifikuje s představou ženy vládnoucí ničivými silami?“ ujišťoval se Marcus.

„Proč ne?“ opáčila slečna Howardová prostě. „Copak vy jste se nikdy v životě neidentifikoval s ničivou mužskou postavou, Marku?“

„Ale samozřejmě, ale já byl přece“

Neohlédl jsem se, ale i tak jsem poznal, že slečna Howardová nejspíš zklamaně vrtí hlavou; doufal jsem jenom, že nesahá po svém derringeru. „Ale vy jste byl přece kluk,“ řekla docela zahořkle. Marcus neodpověděl, ani nemusel. „Což znamená, že dívky nemívají destruktivní nebo nenávistné myšlenky,“ pokračovala slečna Howardová, „takže nikdy nesní o tom, že by mohlo být v jejich moci je uskutečnit. Správně?“

„No,“ opáčil Marcus trochu zkrotle, „když to řeknete takhle, opravdu to zní dost hloupě.“

„Ano,“ potvrdila slečna Howardová. „To zní.“

„A také to hloupé je,“ doplnil doktor. „Omlouvám se, detektivní seržante. Ale, jak mě upozornila Sara, zkuste se podívat na paradoxní vzory, které jsou mladým dívkám v dospívání nabízeny, na jednu stranu je společnost učí, že jejich pohlaví je mírné a pečovatelské. Nemají žádný ventil pro své pocity zloby a agresivity. Ale jsou to lidské bytosti, a jak Sara říká, je hloupost věřit, že neprožívají hněv, nenávist či pocity nepřátelství. A zároveň se k nim dostávají jiné příběhy, z okrajových zdrojů, jakými jsou mýty, dějiny a legendy. Příběhy o krutých bohyních a zlých královnách, jejichž vlastní nadpřirozená či svrchovaná moc jim umožňuje oddávat se zuřivosti, pomstě a ničení. Jaké ponaučení byste si z toho všeho vzali?“

V hovoru nastala zámlka a pak Lucius velmi tiše odpověděl: „Železná pěst v sametové rukavičce“

„Detektivní seržante,“ řekl doktor dobromyslně, „myslím, že jsem od vás dosud nikdy neslyšel tak poetické vyjádření. Vynikající obraz, skutečně, to máte z vlastní hlavy?“

„Och ne. Já“ Lucius tonul v rozpacích. „Myslím, že jsem to někde četl.“

„Ano, dokonale to odpovídá,“ prohlásil doktor. „Vražedný hněv, skrytý za závojem, který se co nejvíce blíží představě naší společnosti o ideálním či alespoň přijatelném ženském chování.“

„To je všechno velice úhledné,“ vložil se do debaty netrpělivě pan Moore, „jenže pořád to neodpovídá na hlavní otázku. Proč, jestliže prožíváte všechen tenhle skrytý hněv, se rozhodnete jít a stát se matkou nebo sestrou z porodnice nebo unést dítě někoho jiného, abyste se o ně starali jako o své vlastní? To mi nepřipadá moc zuřivé.“

„My také nenaznačujeme, že to je zuřivé, Johne,“ řekla slečna Howardová. „Ne v této fázi. Pečovat o dítě je projevem jedné části té povahy, té, která je přijatelná, té, která reaguje na přetrvávající přesvědčení, že ženy mají být pečující, a pokud nejsou, neplní svou základní roli. V tu chvíli nastává to, o čem jsme mluvili, žena přenáší své ego na dítě.“

„Dobrá,“ řekl pan Moore, Teď už jednou nohou podupával o stupátko kočáru, až se celý vůz třásl. „Tak kdy do toho podle vás sakra vstupují všechny ty žvásty o ‚zlé bohyni’?“

„Dovolte mi, abych vám předložil hypotetický případ, Johne,“ obrátil se k němu doktor. „Jste takovou ženou. Možná jste měl vlastní děti, ale přišel jste o ně, ať už přispěním choroby, nehody nebo jednoho z mnoha možných neštěstí, které mohly, ale nemusely být vaší chybou, nicméně rozhodně ve vás zanechaly pocit, že jste byl připraven o vlastní nejzákladnější roli v životě a ve společnosti. Připadá vám, že jste zcela bezcenný, i sám pro sebe. Tak si hledáte jiné způsoby jak pečovat o děti. Stanete se zdravotní sestrou. Ale něco se přihodí, něco, co ohrožuje vaši znovunabytou schopnost splňovat základní funkci. Něco, co vás rozzuří natolik, že se cítíte oprávněn stát se mstivou, starodávnou bohyní, která život nejen dává, ale také bere.“

„A to něco je co?“ zeptal se pan Moore úzkostlivě, neboť vycítil, že nyní je odpověď na dosah.

Dojeli jsme na Třiadvacátou ulici a právě jsme na jejím severozápadním rohu míjeli starou chátrající budovu bývalé Velké opery. Nad vchod z Osmé avenue byl přibitý obrovský ošklivý nápis z elektrických žárovek, který oznamoval, jaký druh zábavy se zde dá nyní najít: VAUDEVILLE.

Slyšel jsem doktora říkat: „Ach, stará dobrá Velká opera,“ hlasem, který mě přiměl zapochybovat, zda se skutečně ponořil do vzpomínek, nebo pouze mučí pana Moorea. „Tady jsem byl svědkem několika opravdu skvělých představení“

„Kreizlere!“ Pan Moore už vyčerpal svou zásobu trpělivosti. „Co představuje ten zlom?“

Doktorův hlas zůstal klidný. „Saro?“

„Vlastně existuje jen jediná možnost,“ řekla slečna Howardová. „Ty děti nespolupracují. Přinejmenším z jejího hlediska. Pokouší se o ně pečovat, ale ony ji odmítají. Pláčou. Začínají mít zdravotní problémy. Nepřijímají její pozornost a péči, bez ohledu na to, kolik úsilí do ní vkládá. Říká si, že je to jejich chyba. Musí to být jejich chyba. Protože jinak“

Panu Mooreovi to konečně došlo: „Protože jinak by musela připustit, že žádné pečovatelské schopnosti nemá.“ Tlumeně zahvízdal. „Můj bože Chcete mi tím říct, že tato žena postavila celý svůj život na něčem, co nedokáže dělat?“

„Vzhledem k tomu, jakou patrně prošla výchovou,“ řekl doktor, „měla nějakou jinou možnost? Tváří v tvář neúspěchu se musí neustále pokoušet znovu, s novými kandidáty, a ještě usilovněji.“

„Napadá mě, Johne,“ dodala slečna Howardová trochu jedovatě, „jestli si uvědomujete, jak obtížné, jak skutečně nesnesitelné je být v této společnosti ženou a přiznat si, že nemáte žádný talent k mateřství. V jakékoli společnosti. Copak může většina žen přiznat něco takového dokonce i sobě samotným? Jistě, můžete se rozhodnout prohlašovat, že se nechcete stát matkou, ale abyste dal otevřeně najevo, že toho nejste schopen?“

Panu Mooreovi chvilku trvalo, než to strávil, a když se opět vložil do hovoru, nepodařilo se mu to dvakrát šťastně. „Ale Totiž, chci se zeptat, proč toho není schopná? Co co je s ní teda v nepořádku?“

V tu chvíli jsem si byl jistý, že uslyším, jak slečna Howardová natahuje derringer, ale pouze podrážděně mlaskla jazykem. Musel jsem se ohlédnout, a zjistil jsem, že na pana Moorea všichni ohromeně zírají. „Ty opravdu někdy dokážeš být nesnesitelný, Johne,“ vyštěkla slečna Howardová. „Projevuješ báječně osvícený postoj. ‚Co je s ní v nepořádku?’ Vážně mám dojem, že bych měla“ Zaťala pěst, ale doktor jí zadržel ruku.

„Pokud, Moore,“ řekl, „slovy ‚Co je s ní v nepořádku?’ ve skutečnosti myslíte, jaký kontext mohl vytvořit takovou ženu, pak jde přesně o to, co musíme určit. A ten proces nám nijak neusnadní, budeme-li předpokládat ze strany té ženy nějakou chybu či zlo. Pamatujte si, musíme se snažit, stejně jako v našem posledním případě, pohlížet na situaci jejíma očima, pochopit ji a prožít ji tak, jak ji musela prožít ona.“

„Oh.“ Hlas pana Moora zněl téměř zkroušeně. „Ano. Dobře.“

„Dojeli jsme na Čtrnáctou ulici,“ oznámil Lucius. „K Bethune to už je jenom pár bloků.“

Když jsme se na Čtrnácté obrátili k západu a najeli na Greenwich Street, ocitli jsme se mezi balírnami místních jatek, budovami se zabedněnými okenicemi, kde se pach krve za dlouhá léta tak dokonale vsákl do každého oblázku v dláždění a do každé stavby, že byl velmi výrazný i o příjemném, chladném nedělním odpoledni: nepůsobilo to jako příliš dobré znamení pro to, co jsme měli před sebou. Jakmile jsme se po Greenwich dostali jižně od Horatio Street, opět se objevily obytné domy, některé i dvou či třípatrové, některé staré jednopatrové s mansardami skoro stejně vysokými jako domy samotné. Ulici lemovaly stromy různých velikostí a stáří; větve místy sahaly až do ulice, kde je lámaly projíždějící vozy.

Při jízdě touto oblastí jsme začali diskutovat o tom, jakou strategii bychom měli zvolit, jakmile dojedeme k číslu 39 na Bethune Street. Prvním krokem, učiněným na doktorův návrh, bylo, že jsem zastavil Fredericka, seskočil z kozlíku a přetáhl přes sedadlo kolesky střechu. Jelikož jsme nechtěli jít zaklepat k Hunterovým na dveře všichni, to by vypadalo trochu směšně, bude nejlepší, když ti zbývající nebudou vidět. K těm, kteří se budou držet zpátky, jsem měl patřit já, Cyrus a ještě jedna další osoba; vypadalo to, že volba logicky padne na slečnu Howardovou. Všichni se shodli na tom, že velení by měli převzít detektivní seržanti a že by je měl doktor doprovodit: jestli sestra Hunterová a její manžel stále bydlí v čísle 39 a jsou doma, bude nejlépe, když Lucius s Markem zaujmou nekompromisní policejní postoj, neboť malá Linaresová je patrně někde v domě a nebude obtížné ji najít. A pro případ, že by dítě potřebovalo rychlou lékařskou pomoc, by měl být doktor na místě.

Na druhou stranu, pokud Hunterovi stále bydlí v domě, ale nejsou doma, Isaacsonové mohou vyslechnout sousedy a zjistit od nich, kdy se manželé pravděpodobně vrátí, zatímco my ostatní je budeme vyhlížet. A konečně, jestliže se Hunterovi odstěhovali na jinou adresu, Lucius a Marcus opět tvrdili, že nejlepší bude, když ukážou odznaky a vyděsí nové nájemníky či majitele natolik, aby jim prozradili, kam se jejich předchůdci vytratili.

Jelikož uvnitř kolesky by nebylo dost místa, aby se tam mohly schovat čtyři osoby, rozhodlo se, že s ostatními půjde ještě pan Moore. Slečny Howardové se sice nejdřív trochu dotklo, že nebyla vybrána do delegace, která zaklepe na dveře, doktor jí však vysvětlil, že vzhledem k typu ženy, o němž soudíme, že k němu sestra Hunterová patří, by přítomnost další příslušnice tohoto pohlaví jakýkoli pokrok spíše brzdila. To znělo poměrně pravděpodobně ve světlě toho, co si ta žena prožila s ostatními sestrami z porodnice. Proti těmto argumentům nenašla slečna Howardová žádnou pořádnou námitku, a tak to nechala být. Abych ji utěšil, slíbil jsem, že zastavím kolesku přímo před vchodem do domu, takže ačkoli ona, Cyrus a já budeme skryti za vytaženou střechou, můžeme sledovat všechno, co se bude dít, až a jestli vůbec sestra Hunterová ostatním otevře.

Celkem vzato to vypadalo dost jednoduše, a když jsme odbočovali z Greenwich Street na Bethune a opět spatřili hladinu Hudsonu, napadlo mě, jestli všechny ty filozofické rozbory byly vůbec nutné. Zdálo se, že detektivní seržanti prostě jen vejdou dovnitř, seberou dítě, pokud tam bude, a pak je potichu vrátí matce. Případ uzavřen, dalo by se říct.

Brzy jsem však měl zjistit, že tato úvaha patří k těm, které mají psychiatři na mysli, když hovoří o ‚klamných představách a bludech’.

KAPITOLA 16

Číslo 39 na Bethune Street byla dvoupatrová stavba z červených cihel s několika okenními truhlíky plnými čehosi, co se usilovně snažilo vypadat jako květiny. Už to mi mělo napovědět, jak se věci mají: byl chladný, vlhký červen, ale zažili jsme i pár slunných a teplých dní a nebyl důvod, proč by měly rostliny za okny vyhlížet tak uboze, pokud tu ovšem nežil někdo, kdo nevěděl, jak o ně správně pečovat. Nicméně předjel jsem s koleskou před dům stojící na jižní straně ulice a zastavil přímo před dvěma či třemi malými schůdky vedoucími rovnou k hlavním dveřím. Pan Moore i Marcus seskočili ze stupátek a umožnili doktorovi s Luciem vystoupit. Pak jsme s Cyrem zaujali jejich místa uvnitř, společně se slečnou Howardovou, a dívali se skrze malou skleněnou tabulku v zadní části střechy kočáru. Na chodníku si oba detektivní seržanti zapnuli saka, přichystali si odznaky a snažili se působit co nejúředněji. Doktor a pan Moore se drželi těsně za nimi.

Všichni vystoupali ke dveřím a Marcus na ně ostře zaklepal.

„A jdeme na to,“ zašeptala slečna Howardová.

Uplynulo pár minut. Marcus opět zaklepal. Slyšeli jsme hlas volající z horního patra: chraptivý, naříkavý zvuk, který podle mě mohl vydávat muž asi padesátiletý. Hlas umlkl, Marcus opět zabušil.

Prudce, nečekaně se dveře rozletěly a objevila se v nich pěkně stavěná ženská postava v červených vzorovaných šatech s šedou zástěrou uvázanou v pase a kolem krku. Červené šaty nahoře končily černým krajkovým límečkem a nad krkem se nacházela tvář, kterou jsme už všichni dobře znali.

Byla to žena z kresby slečny Beauxové; byla to žena, jejíž minulost jsme znali podivuhodně dobře, byla to sestra Elspeth Hunterová osobně.

„Můj bože,“ a zašeptal vedle mě Cyrus. Na okamžik jsem na něj pohlédl a všiml si, že se v jeho obličeji zračí ustaraný úžas. „Mohlo by to být opravdu takhle jednoduché?“

Nahoře na plošince nad schody, která od nás nebyla ani tři metry, těkaly jasné zlatavé oči sestry Hunterové z obličeje na obličej a prohlížely si muže před ní s výrazem, který dával najevo, že její mysl tvrdě pracuje na celé řadě problémů. Začala si otírat mokré ruce do zástěry, a právě když jsem očekával, že se prozradí nějakým výrazem šoku či znepokojení, se usmála: něžně, pomalu a velmi, velmi koketně.

„Tedy,“ řekla tiše, obtížně zařaditelným tónem, který se hodil k její tváři. Pak zvedla ruce, aby si upravila husté, pěkné kaštanové vlasy. „Zdá se, že jsem najednou velice populární. Mohu pro vás něco udělat, pánové?“ Její přízvuk nebyl takový, jaký jsem očekával; nezněly v něm protahované samohlásky typické pro Novou Anglii, ale přesto jsem v něm slyšel náznak venkova.

Marcus vystoupil do popředí. „Dobré odpoledne. Předpokládám správně, že jste paní Elspeth Hunterová?“

„Ano,“ odpověděla pomalu, prohlédla si Marka od hlavy až k patě a ohrnula rty. „Předpokládáte správně, pane“

Zvedl svůj odznak. „Detektivní seržant Marcus Isaacson. Newyorská policie.“

Sestra Hunterová vzala odznak na vědomí bez mrknutí oka; pokud byla tou osobou, po níž jsme pátrali, pak byla stejně chladnokrevná jako profesionální podvodníci, s nimiž jsem se setkával za svých časů v podsvětí.

„Chápu,“ odpověděla a ani na chvíli jí z tváře nezmizel ten trochu vyzývavý úsměv. „A tohle jsou vaše jednotky, detektivní seržante?“ zeptala se, obrátila ten úsměv k Luciovi a ještě ho rozšířila.

Vypadalo to, jako kdyby věděla, že při takové pozornosti upadne Lucius do rozpaků, a přesně to se stalo. „Já jsem, ehm“, vytáhl svůj odznak, „detektivní seržant Lucius Isaacson. Také z newyorské policie.“

„Vy jste bratři?“ otázala se sestra Hunterová a zlatýma očima přeskakovala z jednoho na druhého. „To je úžasné, a oni vás nechají i pracovat společně! Ale vůbec nevypadáte tak, jak bych čekala, myslela jsem, že všichni newyorští policisté se jmenují Mahoney a mají velké převislé kníry.“ Po té poznámce se Isaacsonové trochu zasmáli; byl to přesně ten správný žertík, jaký mohli ocenit.

Chování sestry Hunterové se stalo mnohem méně hravým, když se podívala za detektivní seržanty na pana Moorea a doktora. „A tito pánové?“ zeptala se. „Ti nemohou být od policie.“

„Ne,“ odpověděl jí Marcus. „Oni nám pomáhají s jedním případem. Pan John Schuyler Moore a doktor Laszlo Kreizler.“

Její tvář zvážněla, objevil se v ní výraz, který vypadal jako nefalšovaný úžas a pokora, a sestra Hunterová upřela svůj slunečný zrak do doktorových černých očí. „Já nevím co říct“ Zdálo se, že jí skutečně dělá potíže nalézt správná slova. „Samozřejmě znám vaši práci, doktore. Víte, bývala jsem sestrou v porodnici ve stejné ulici, kde je váš“

„Ano, já vím,“ opáčil doktor chladně; očividně ho znepokojovalo, že rozhovor trvá tak dlouho.

„Doufám, že mi tu skutečnost nebudete zazlívat,“ pokračovala sestra Hunterová. „Vím, že si doktor Markoe myslel Ale já sama jsem četla některé z vašich monografií a soudila jsem, že jsou mimořádně zajímavé.“

Doktor se pouze nepatrně uklonil, a to jenom hlavou; ale ačkoli bylo jasné, že ví, že se ho ta Hunterová snaží nějak zasáhnout, bylo rovněž očividné, že se jí to podařilo.

Když se sestra Hunterová obrátila k panu Mooreovi, zůstala její tvář na pár vteřin vážná; pak se v ní znovu objevil koketní výraz, který se rychle změnil ve vysloveně svůdný. „A pan Moore“

Opětoval její úsměv a pak jí ukázal karty jako amatér toho nejhoršího druhu, což v žádném případě nebyl. „New York Times“ řekl a podal jí ruku.

Uvnitř kolesky slečna Howardová sykla ohromením. „To mě podržte,“ zašeptala. „Čtyři ze čtyř Je mazaná, to se musí nechat.“

„Co je to za přízvuk?“ zeptal jsem se tiše. „Nedokážu ho přesně zařadit, není novoanglický, ale zdejší taky ne.“

„Ne,“ zašeptala slečna Howardová a s úsměvem zavrtěla hlavou. „Takhle se mluví nahoře ve státě New York, tam, kde jsem vyrůstala, možná trochu severněji. Ano, takový přízvuk jsem už slyšela“

Na schodech si mezitím doktor odkašlal. „Myslím, detektivní seržante,“ řekl, „že bychom se měli vrátit k naší záležitosti.“

„Oh,“ vydechl Marcus. „Ano. Paní Hunterová, máme důvod se domnívat“

„Prosím,“ přerušila ho a opět vrhla po Markovi ten zvláštní hravý úsměv, kterým ho oslnila už předtím. Pak gestem ruky ukázala dovnitř do domu. „Ať už jde o cokoli, předpokládám, že se nám to bude lépe probírat nad šálkem čaje.“

Jako bychom se na tom domluvili, ti čtyři muži na schodech a my tři v kočáře jsme se po sobě šokovaně podívali. Tolik jsme spekulovali a plánovali, jak se dostat dovnitř, abychom zjistili, zda je tam Ana Linaresová, že přímé pozvání bylo jako kopnutí do břicha.

„Cože?“ zašeptala slečna Howardová, jakmile se zmohla na slovo.

„Čaj?“ doplnil Cyrus, podobně užaslý.

„Doufám, že mají dost rozumu, aby ho nepili.“ To bylo všechno, co napadlo mě.

Sestra Hunterová stála ve dveřích a čekala na odpověď; nakonec se Luciovi podařilo vypravit ze sebe: „Paní, nevím, jestli chápete povahu té záležitosti“

„Detektivní seržante,“ přerušila ho tónem, který byl trochu mateřský, ale stále jaksi hravý, „v posledních letech jsem zažila, jak patrně víte, dost potíží, abych věděla, že zde nemůžete být kvůli ničemu příjemnému. Pouze navrhuji, abychom to udělali tak civilizovaně, jak je jenom možné. To je vše.“

Lucius zmateně pohlédl na doktora, který návrh chvilku zvažoval s kamennou tváří. Pak pokrčil rameny a kývl na detektivního seržanta, jako by chtěl říci: Jestli si přeje nám to usnadnit

„Ach bože,“ zašeptala slečna Howardová. „Oni jdou opravdu dovnitř.“

Všichni čtyři začali za sebou vcházet do domu, doktor jako poslední. Když překračoval práh, sestra Hunterová mu poklepala na rameno a opět se k němu obrátila s úctou, která působila celkem upřímně: „Oh, ehm, doktore?“

Obrátil se a ona upřela zrak na nás tři ukryté v kočáře; ne naším směrem, ale přímo na nás.

„Nechtěl byste pozvat dovnitř i svoje ostatní přátele? Nerada bych vypadala nezdvořile“

Doktor se na nás otočil, na zlomek vteřiny vyvedený z míry; ale takhle doktora zaskočit, byť jenom na okamžik, rozhodně nebylo snadné.

„Ah,“ vydechl. „Ne. Myslím, že ne. Rozumějte, jde o moje služebnictvo. Počkají venku.“

Pak vešel do domu.

Sestra Hunterová pohlédla po ulici k řece a směrem k východu. Zvedla ruku, jako by mávala na někoho v dálce, a pak se opět podívala přímo na nás v kočáře.

Všechny její úsměvy a úcta rázem zmizely; poprvé jsem v těch zlatých očích spatřil tvrdou, dokonce vražednou krutost. Ten pohled sám by stačil, abych znervózněl; když jsem se však podíval na ulici před vozem v naději, že zjistím, na koho nebo na co sestra Hunterová mávala, můj neklid se znenadání proměnil v hlubší a mnohem konkrétnější strach.

Směrem k nám kráčelo nervózní, trhanou chůzí typickou pro přesvědčené kokainisty několik postav, jeden dospělý, zbytek kluci jen o pár let starší než já. Muž byl prostřední výšky a z jeho gest čišela jistá chvástavost až nadutost, zatímco kluci, všichni oblečení ve špinavých hadrech, mávali holemi a starými topůrky od seker způsobem, který jasně naznačoval, že vyhledávají důvod k rvačce a soudí, že ho právě našli. Když přišli blíž, rozeznal jsem i mužův obličej, jeho chorobný, trochu pokřivený úsměv a nepříčetné lesklé oči, a s návalem hrůzy jsem si uvědomil, že ho znám.

Byl to Ding Dong, tak narvaný koksem, jak jsem ho ještě neviděl. Kluci, kteří se vlekli za ním, na tom byli podle všeho podobně. A stejně jako sestra Hunterová před chvílí se dívali přímo na nás s výrazy, které nevěstily nic dobrého.

Otočil jsem se zpět a chtěl ihned vyvolat poplach, ale vypravil jsem ze sebe jenom: „A do prdele.“

KAPITOLA 17

„Co jsou zač?“ zeptala se slečna Howardová, kterou můj tlumený vulgární výkřik přiměl odtrhnout pohled od domu sestry Hunterové.

„Tvoji přátelé, Stevie?“ dodal Cyrus velmi klidně; už při řeči však vytahoval z kapsy mosazného boxera a navlékal si ho na prsty pravé ruky. Pak ruku nenápadně zastrčil do kapsy.

„Ne tak úplně,“ odpověděl jsem. „Ale tu rozšklebenou opici vepředu znám. Je to Ding Dong, dohlíží na kluky, co patří ke gangu Hudson Dusters.“

„Ding Dong?“ opakovala slečna Howardová a přes vzrůstající nervozitu se usmála. „To přece nemůže být pravé jméno.“

„Ale je, slečno,“ ujistil jsem ji. „A ten chlápek rozezněl zvony v lebkách dost lidí na to, aby si ho zasloužil.“

„Co ale může chtít od nás?“ podivovala se a rukou při tom zalovila v záhybu šatů, k mé velké úlevě.

„Nevím,“ odpověděl jsem, „měl jsem jenom dojem, že jim ta Hunterová dávala znamení. Ať už se děje cokoli, slečno Howardová, tu svou stříkačku byste si měla nechat při ruce.“

Skupina Dusterů se blížila a Ding Dongův pološílený úsměv, který tolika dámám (a podle všeho i Kat) připadal ze záhadného důvodu přitažlivý, se pouze rozšířil, když se zadíval na vůz a zjistil, že jedním z lidí uvnitř jsem já. Vyhýbal jsem se jemu i ostatním pohledem, a protože se mi nelíbilo, jak zlovolně si tři z nich měřili Fredericka, spolkl jsem strach a těsně předtím, než k nám došli, jsem vyskočil z vozu a popadl koně za uzdu.

Ding Dong se přede mnou zastavil a zapřel si ruce v bok, zatímco Cyrus, který mezitím také vylezl ven, opatrně přišel k Frederickovu boku ze strany od chodníku.

„Říkali mi, že to tak je,“ zasmál se Ding Dong a jeho oči vypadaly stále šíleněji. „Říkali mi, že to tak je, i když jsem tomu nevěřil, že Stevie Píšťalka pracuje jako něčí poskok! Jak se ti líbí kydat hnůj týhle herce, Stevie?“

Sklouzl jsem pohledem z Ding Donga na jeho pohůnky. „Víc než se mi líbilo kydat tvůj,“ řekl jsem a vzápětí se pár kluků s holemi posunulo mým směrem.

Ding Dong však jenom rozpřáhl paže a zasmál se. „Vždycky jsi mluvil jako pěknej tvrďák, Stevie,“ prohlásil. „A když jsi měl po ruce kus trubky, dokázal ses i tvrdě rvát. Ale myslím si, že právě teď s sebou žádnou nemáš, co? “

Než jsem stihl odpovědět, Cyrus postoupil z druhé strany před Fredericka. „Ani ji nepotřebuje,“ řekl můj přítel s pravou rukou pořád zastrčenou v kapse saka. „Co kdybyste nám radši řekl, co si přejete?“

Ding Dongův úsměv jako by se ještě rozšířil, když na vteřinu soustředil pozornost na Cyra. „To je pořádně velkej negr, Stevie,“ řekl. „Z kterýho zvěřince jsi ho vytáhnul?“ On i jeho kluci se zachechtali; nejspíš soudili, že na ně Cyrus po té urážce skočí, a vypadali zklamaně, že to neudělal.

„Co chceš, Ding Dongu?“ zeptal jsem se.

Úsměvy začaly mizet Dusterům z obličejů a o pár kroků postoupili. „Otázka je, Stevie,“ řekl Ding Dong, „co tu chcete vy? Kdo vám dal právo čmuchat kolem tohohle baráku?“

„Tebe to zajímá?“ zeptal jsem se. „Proč?“

Ding Dong pokrčil rameny. „Je to území Dusterů, to by mělo stačit.“

Pozorně jsem se na něho díval. „Jo, jenže nestačí. Jaký je ten pravý důvod?“

Ding Dong se znovu zašklebil. „Ty jsi byl vždycky chytrák, ty mrňavej hajzlíku. Možná ti chci jenom vrátit, jak jsi mi málem přerazil hnátu, když jsme se viděli naposled.“

Přešel jsem to bez komentáře, protože jsem se pořád snažil odhalit, jak je možné, že se zrovna v tuhle chvíli objevili tam, kde jsme my. „Když jsi šel po ulici, nevěděl jsi, že v tom kočáře sedím já,“ uvažoval jsem nahlas. „Ta dáma uvnitř ti dala znamení, jak to přijde?“

Zatímco kluci se celí napjali a začali si pleskat holemi do dlaní, Ding Dong se pomalu sunul ke mně. „Tý dámě se koukej vyhýbat obloukem, Stevie, slyšíš? Dávám ti vážně dobrou radu: drž se od ní stranou a drž se stranou od jejího baráku.“

Jsou chvíle, kdy ti z nás, co se narodili s takzvanou dobře proříznutou pusou, nevědí, kdy ji mají držet zavřenou. Pomyslel jsem na Kat a pak jsem se na Ding Donga sám trochu ušklíbl. „Nesnaž se mi namluvit, že je to jedna z tvých holek, Ding Dongu,“ řekl jsem. „Ty by ses přece dotknul ženský nad čtrnáct, jen kdyby to byla tvoje máma.“

V tu chvíli se Ding Dong přestal šklebit a prudce se mi ohnal po hlavě. Zajel jsem pod Fredericka a natáhl se po biči v držáku u kozlíku. Ding Dong se hnal za mnou a v tu chvíli se před ostatní kluky postavil Cyrus a začal mávat rukou s boxerem. Než však mohlo dojít na opravdové rány, vyskočila z kočáru slečna Howardová, drapla Ding Donga za vlasy a k lebce mu tvrdě přirazila krátkou hlaveň svého derringeru.

„Zůstaňte stát!“ zavolala na ostatní Dustery. „Všichni! A zmizte odtud, jsme tady v policejní záležitosti!“

Ding Dong měl dost rozumu, aby se nepokusil popadnout tu zbraň, ale rozchechtal se. „V policejní záležitosti? Holka, negr a kluk? Já nejsem včerejší, sestřičko“

Ding Dong vyjekl, když ho slečna Howardová praštila pistolí do spánku a pak mu zase zaryla hlaveň vedle ucha.

„Ještě slovo a v té prázdné lebce vám bude rachotit střela ráže pětačtyřicet! A teď řekněte svým kamarádům, aby se stáhli!“

Ding Dong sykl bolestí a přikývl. „Dobrá, chlapci, myslím, že jako varování by to stačilo. Není důvod zacházet dál.“

Ostatní Dusteři neochotně ustoupili a Cyrus nechal pravou ruku trochu klesnout. Já ale držel bič vysoko, protože jsem tyhle týpky znal lépe než moji přátelé a věděl jsem, že doopravdy v bezpečí nebudeme, dokud nezmizí z dohledu. Slečna Howardová hrubě postrčila Ding Donga k jeho společníkům, až klopýtl, ale pak se zase usmál.

„Pěkně ostrá malá čubka, co?“ vykřikl. „To si budu pamatovat. A vy si pamatujte, co jsem vám všem říkal: nechte tenhle dům na pokoji a nikdy, Jimmy!“

Náhlým pohybem, který v podobných situacích určitě mnohokrát trénoval, hodil jeden z Dusterů své topůrko od sekery Ding Dongovi, ten se prosmýkl kolem Cyra a pleskl dřevem Fredericka tvrdě po hřbetě. Valach se bolestí a úlekem vzepjal a Dusteři se pak všichni najednou vrhli na Cyra, který zůstal na Frederickově levé straně sám. Ding Dongovi se podařilo zasáhnout topůrkem Cyra pod žebra a jeden z kluků ho svým klackem tvrdě udeřil do hrudi. Nyní neozbrojený chlapec jménem Jimmy za to všechno zaplatil, když dostal mosazným boxerem do obličeje, a vzápětí Cyrus odrazil další úder třetího útočníka.

Tou dobou se už k nim dostala i slečna Howardová a hrozila, že bude střílet, zatímco já podběhl zpátky pod stále ještě poplašeným Frederickem, zvedl jsem bič a švihl jím k Ding Dongovi. Vyťal jsem mu v levé tváři pěkný šrám a rána ho srazila na jedno koleno. Ale než jsem se nad tím mohl zaradovat, všiml jsem si, že jeden z Dusterů sebevražedně vyrazil přímo proti slečně Howardové a znemožňuje jí zamířit na ostatní, zatímco další je připravený uštědřit svým kusem klacku prudkou a možná osudnou ránu Cyrovi.

Vykřikl jsem: „Cyre!“ a ohnal se po Dusterovi, ale věděl jsem, že je příliš pozdě. Hůl se chystala dopadnout a zběsilé, krvežíznivé zaskřehotání, které ten kluk vydal, naznačovalo, jak bude úder surový. Ale pak se ve zlomku vteřiny stalo něco podivného

Z Dusterovy tváře se vytratilo veškeré šílenství a obrátil oči v sloup. Zarazil se s rukama zvednutýma vysoko do vzduchu a spodní čelist svěsil ve výrazu naprostého zmatku. Podařilo se mu vykřiknout: „Ding Dongu?“, přesně takhle, jako otázku, než se zhroutil na zem.

Bylo to tak podivné, že se všichni na okamžik zarazili, aby se podívali, kromě mě. Jako jediný ze skupiny jsem měl výhled za padlého Dustera a rychle jsem ho využil, abych se rozhlédl po ulici kolem. Pohnul jsem hlavou právě včas, abych zahlédl malého černého kluka, podle výšky asi desetiletého, s hustými rozcuchanými vlasy a v šatech, které mu byly příliš velké, jak zahýbá za roh.

Ding Dong se vrhl ke svému padlému pomocníkovi, jenž zjevně upadl do bezvědomí. Slečna Howardová derringerem konečně zahnala Dustera, který ji držel v šachu, zatímco Cyrus se chystal zasadit Jimmymu další úder boxerem; Jimmy měl však dost rozumu, aby vzal nohy na ramena. Ding Dong obrátil nehybného Dustera a vytáhl mu něco z nohy. „Co to sakra?“ zamumlal a vzhlédl ke mně nahoru.

V ruce držel hladkou rovnou tyčku, asi deset palců dlouhou, a bylo jasné, že si myslí, že jsem s ní toho kluka bodnul. „Co jsi mu to sakra provedl, Stevie, ty mizerná“

Vrhl se na mě, ale v tu chvíli vystřelila slečna Howardová z derringeru do vzduchu. To Dusterům, kteří správně usoudili, že je teď natolik rozzuřená, že by další kulku, kterou do revolveru okamžitě vložila, mohl schytat některý z nich, bohatě stačilo. Jako zastrašená smečka vzteklých psů se všichni najednou hnuli, aby zvedli svého bezvědomého kamaráda, a pak Ding Dong hodil tu tyčku na zem přede mě.

„Tohle si budu pamatovat, Stevie,“ řekl tiše a teď už bez úšklebku. „Tohle si budu pamatovat, až dneska večer Kat pořádně vojedu!“

Po těch slovech jsem po něm pro změnu skočil já, oslepený hněvem, ale Cyrus mě sevřel svými silnými pažemi a já nemohl udělat nic než se dívat, jak se Ding Dong směje a mizí se svými chlapci kolem rohu na Greenwich Street.

„A vy si dávejte bacha!“ zakřičel ještě přes půl bloku. „Držte se dál od toho domu, a od té ženy!“

Zvuk výstřelu přiměl Isaacsony, doktora a pana Moorea vyběhnout na ulici, zatímco sestra Hunterová zůstala stát ve dveřích a předstírala, že ji to, co se stalo, ohromilo a vyděsilo. Všem se nám podařilo jakž takž se uklidnit, ačkoli v mém případě to nebylo snadné, a když se doktor slečny Howardové zeptal, co se stalo, řekla mu jenom tiše: „Později, doktore. To dítě uvnitř není, nemýlím-li se?“

Doktor se na ni podíval s mírným překvapením. „Opravdu se nemýlíte. Ale jak?“

„Celá ta věc je složitější, než vypadá,“ odpověděla a gestem mě vyzvala, abych zvedl přibroušené dřívko, které zasáhlo Dustera. „A musíme odtud pryč. Hned.“

Doktor přikývl a pak se ti čtyři muži vrátili zpět k sestře Hunterové, která mezitím postoupila na chodník. „Byl někdo z vašich lidí zraněn, doktore?“ otázala se s předstíranou starostlivostí. „Mohu nějak pomoci? Mám doma obvazy.“

„Ne, paní Hunterová,“ odpověděl docela stroze.

„Musím přiznat, že v sousedství se pohybuje pár dost nebezpečných individuí.“ Sestra Hunterová zabodla své zlaté oči do doktorových na dost dlouho, aby dala najevo, že další větu myslí vážně. „Možná byste měli jet, než si na vás přivedou kamarády.“

Doktor chvíli mlčel a pozorně se na ni díval. „Ano,“ řekl potom. „Možná bychom měli.“

„Jedeme, všichni a hned!“ zavolal Marcus na nás ostatní. „Jak znám Dustery, tak se vrátí a bude jich spousta.“

Všichni jsme se začali skládat zpět do kočáru a na něj, tedy všichni až na doktora. Stál a díval se na sestru Hunterovou, jako by čekal, že řekne ještě něco. Pod jeho pohledem se ani nezachvěla a po pár vteřinách pouze povytáhla obočí, pousmála se a prohlásila: „Je mi líto, že vám nemohu s vyšetřováním nijak pomoci.“

Doktor s odpovědí chvilku otálel. „Ale už jste nám pomohla, paní Hunterová. Už jste nám pomohla.“ O krok k ní postoupil, a ona o krok ucouvla; poprvé se zdálo, že ztratila kontrolu nad situací. „Ta návštěva byla velmi poučná. A budeme pokračovat v práci. Tím si můžete být naprosto jistá.“

Konečně se obrátil a nastoupil do kolesky. A já při tom uviděl, jak se sestra Hunterová obrátila na podpatku s vražedným výrazem ve tváři, proletěla hlavními dveřmi zpátky a hlasitě za sebou zabouchla.

Frederick se tou dobou už celkem uklidnil, ale nepotřeboval velké pobízení, aby se dal do pohybu; nepleskl jsem ho tedy otěžemi, ale jen jsem zamlaskal a nechal ho, ať jede svým tempem, neboť jsem věděl, že taková svoboda ho rychle zbaví posledních následků leknutí. Pokud šlo o nás ostatní, nemělo to být zdaleka tak snadné. Během asi tak deseti minut se toho seběhlo hrozně moc, ačkoli nikdo z nás si pořád ještě neuvědomoval kolik; nikdo z nás také nebyl schopen pustit se do čehokoli náročnějšího, než je stručné shrnutí faktů, tak s námi naše zážitky otřásly.

Jakmile jsme přejeli Hudson Street a dostali se tak z území Dusterů, byla na pořadu dne zcela praktická záležitost: ujistit se, zda rány, které Cyrus utrpěl, nejsou vážné. Jelikož k němu všichni chovali velkou náklonnost, ukázalo se to jako účinné a uklidňující rozptýlení. Cyrus a pan Moore si vyměnili ve voze místa, pan Moore si přesedl ke mně nahoru, aby doktor mohl rychle prohlédnout Cyrovi žebra a hruď, zatímco se ho ostatní úzkostlivě vyptávali, jak se cítí. Byl potlučený, to ano, ale naštěstí neměl nic zlomeného, díky obrovské síle svalů chránících jeho kosti. To bylo z pekla štěstí, vzhledem k tomu, s kým jsme měli tu čest, jsme my všichni, co jsme zůstali na ulici, měli zatracené štěstí. A pokud jde o to, jaký zájem mohl mít Ding Dong a gang Hudson Dusters na Elspeth Hunterové či jejím domě, to byla pochopitelně pouze jedna ze stovky otázek, které se vynořily nečekaně jako příšery z temnoty při naší krátké zastávce na Bethune Street; a dospělí rychle rozhodli, že se potřebují napít něčeho ostřejšího a možná i něco zakousnout, abychom to vůbec mohli začít probírat. Příjemné dopoledne přešlo ve slunné odpoledne, chladný severní vánek udržoval teplotu na snesitelné úrovni něco přes dvacet stupňů. Za takových podmínek jsme se rozhodli vydat se opět do bezpečného, pohostinného prostředí venkovní terasy Café Lafayette, abychom strávili nejen výsledky svého úsilí, ale také nějaký oběd.

KAPITOLA 18

V době, kdy jsme vstupovali do Lafayette a sedali si ke stolu na terase obklopené zelení, jsme se už všichni vzpamatovali natolik, abychom se nad svými zážitky mohli usmívat a dokonce i trochu smát.

„Tedy!“ vydechla slečna Howardová s hlubokým užaslým povzdechem, když se usadila na židli a převzala od číšníka jídelní lístek. „Mrzí mě, že budu první, kdo začne klást pitomé otázky, ale jestliže Ana Linaresová není v domě sestry Hunterové, kde tedy pro všechno na světě je?“

„Nevím,“ opáčil Marcus, „ale rozdělili jsme se a prohledali každý centimetr každého patra“

„Včetně sklepa,“ doplnil Lucius s pohledem upřeným na menu.

„ a po dítěti nikde nebylo ani památky.“ Marcus si položil hlavu do dlaně v gestu únavy a zmatku. „Ani památky.“

„Jediné, co mě napadá,“ řekl pan Moore a chopil se vinného lístku, „vzhledem k tomu, co se vám třem stalo na ulici, je, že Dusteři v tom jedou taky a někam Anu schovali.“

Dřepl jsem si na zem a už jsem se začal plížit mezi rozbujelé keříky lemující kovové zábradlí na okraji terasy (dobrosrdeční číšníci mi to obvykle dovolovali), ale slova pana Moora mě zastavila. „Dusteři?“ opakoval jsem. „Ti že by se pustili do něčeho takového?“

„Proč ne?“ otázal se pan Moore. „Nebo máš snad dojem, že únos je pod jejich úroveň, Stevie?“

Připadalo mi, že do toho nemám co mluvit, a pohledem jsem požádal doktora o pomoc, on vsak upíral zrak na stůl před sebou. „Totiž,“ odpověděl jsem tedy nejistě. „Ne, pod jejich úroveň přesně ne Jenom Prostě si myslím, že jsou na to moc blbí. Nebo moc blázniví.“

Lucius párkrát pokývl. „Stevie má pravdu. Organizace a plánování nepatří právě k silným stránkám Dusterů. Proto je ostatní gangy nechávají na pokoji: nemají totiž pod kontrolou žádné podniky, které by jiná skupina mohla chtít převzít. Jsou to feťáci a zabijáci, rozhodně nechodí po světě a neplánují únosy a vydírání.“

Doktor promluvil pevně, aniž vzhlédl. „Dítě je v domě té ženy. Na to bych vsadil cokoli.“

Pan Moore sykl. „Kreizlere, vždyť jste tam byl, nechala nás prohledat celý ten zatracený barák.“

„A?“ pobídla ho slečna Howardová.

„A kromě ní tam už žije pouze její manžel. Musí být dobře o patnáct let starší než ona a napůl invalidní. Údajně byl v mládí zraněn v občanské válce a nikdy se úplně nezotavil.“

„Zotavil se,“ prohlásil doktor trochu nedůtklivě. „Nebo se přinejmenším zahojila jeho zranění. Z války si však přinesl závislost na opiátech.“

Marcus se zatvářil nechápavě. „Ale je přece upoutaný na lůžko. A jeho manželka říkala, že“

„Ta žena by nedokázala pronést pravdivé slovo, ani kdyby na tom závisel její život,“ odsekl doktor. „A pokud jde o to upoutání na lůžko, kdybych v sobě měl tolik morfia jako on, taky bych se nedokázal zvednout z postele. Copak vy jste si nevšimli vpichů na jeho pažích a pachu v ložnici?“

„Ovšem,“ řekl Lucius a vysloužil si za to od bratra podrážděný pohled. „Bylo to opravdu jasné jako den, Marku, ten člověk si morfium píchá už léta.“

„Nepochybně s pomocí své ženy,“ doplnil doktor Kreizler. „Dobré sestry Hunterové.“

„A co ona?“ zeptala se slečna Howardová. „Jak se chovala, když jste vešli dovnitř? Protože musím říct, že když jste stáli na schodech, hrála na vás jako na klávesy u piana.“

Po těch slovech upadli ostatní do rozpaků, ale doktor se přestal mračit a nakrátko se rozesmál. „To je pravda, Saro. Věděl jsem, co se děje, ačkoli jsem to zpočátku nedokázal zarazit.“

„A jak to teda dělá?“ naléhala slečna Howardová. „Jaký byl její styl, jakmile vás zatáhla do svého doupěte?“

„No Řeknu ti jen tohle.“ Pan Moore odložil vinný i jídelní lístek, připravený objednat si jídlo i pití; navzdory svému zdánlivě sebejistému tónu a chování se však zdálo, že s dalšími slovy trochu váhá. „Vím, že nesnášíš, když se muži v tvé přítomnosti snaží hovořit vybraněji, Saro, takže ti to povím naplno: Nedokázal jsem poznat, jestli mě ta ženská chce ošukat, nebo oddělat.“

Po té poznámce Lucius vyprskl trochu vody, kterou upíjel, přímo na vnější zeď restaurace, zasáhla cihly nad stolem, který byl naštěstí prázdný. Všichni se ze srdce rozesmáli, a když se dostavil číšník, dalo mu dost práce, než z naší skupinky vydoloval srozumitelné objednávky. Nakonec se rozesmál i číšník, aniž věděl proč, a řehtal se ještě při návratu do kuchyně.

„Prokristapána, Johne,“ zaúpěla slečna Howardová a pokusila se trochu sebrat. „Vím, že jsem vás všechny žádala, abyste přede mnou rovnou říkali, co si myslíte, ale“

„No tak,“ ozval se doktor na obranu pana Moorea. „Nemůžete mít obojí, moje drahá Saro. John vám to buď naservíruje přímo, nebo vůbec ne.“ Doktor se stále pochechtával, když pokládal panu Mooreovi ruku na rameno. „Vy v Timesech opravdu marníte svůj talent, Moore. Vaše prohlášení bylo stejně barvité a netisknutelné jako výstižné. Elspeth Hunterová je nekonečnou řadou zdánlivých paradoxů, a některé z nich nepochybně mají vražedné rozměry.“

Marcus si ubrouskem osušil slzy pobavení, které mu vhrkly do očí, a otázal se: „Vy tedy skutečně věříte, že to dítě je v domě, doktore? Přestože jsme ho skrznaskrz prohledali, s požehnáním té Hunterové?“

„Nerad bych používal slovo ‚požehnání’ v souvislosti s tímto stvořením, Marku,“ opáčil doktor, když číšník přinášel bílé víno pro dospělé a láhev zázvorové limonády pro mě. „A mějte na paměti, že jsme z toho domu prohledali jen to, co bylo viditelné pouhým okem.“

Marcus se zatvářil ještě zmateněji. „Co tím chcete říct?“

Ale doktor se s další otázkou obrátil k Luciovi. „Detektivní seržante, pokud by někdo získal podezření, že dům číslo 39 na Bethune Street prodělal v nedávné době nějaké strukturní změny, jejichž povahu neznáme a nemohli jsme je vidět, jak by bylo možné toto podezření potvrdit či vyvrátit?“

Lucius pokrčil rameny a upil vína, které pan Moore rozléval do skleniček. „I kdyby měla v úmyslu využívat takto vzniklý prostor pro zločinné účely, musela by si opatřit stavební povolení, pokud by šlo o zásah do struktury budovy. Jinak by se na ni vrhli stavební inspektoři a ten barák zavřeli. Takže stačí zajít do města a prověřit záznamy. Není to nic složitého.“

Pan Moore se uchechtl. „Co vás to napadlo, Kreizlere? Že si ta ženská postavila někde v domě tajnou místnost a děcko v ní má schované?“

Doktor si otázky nevšímal a dál mluvil s Luciem. „Ale byly by ty záznamy konkrétní? Myslím s přesným výčtem provedených prací?“

„Celkem ano. Nebo by přinejmenším něco naznačily. Proč, doktore?“

V tu chvíli se doktor Kreizler obrátil ke stále se usmívajícímu panu Mooreovi, který znenadání zvážněl a s umíněnou rozhodností upřel zrak na obrovský stříbrný tác s ústřicemi, jenž se právě ocitl uprostřed stolu. „Ani to nezkoušejte, Kreizlere,“ prohlásil. „Já se už po městě naběhal dost. A nemám v úmyslu sledovat nějakou vaši potřeštěnou představu o budování tajných komnat“

„Nebojte se, Moore,“ konejšil ho doktor. „Sara vám bude dělat společnost.“ Slečnu Howardovou, která právě nesla k ústům ústřici, to očividně dvakrát nenadchlo, ale jenom si rezignovaně povzdechla. „Kromě toho,“ mluvil doktor dál, „silně pochybuji, že by se některému z vás zamlouval další úkol, jehož je třeba se zhostit, a navíc nevlastníte odznaky úřadu nutné k jeho splnění.“

Lucius zrovna vysrkl ústřici, a když jsem se pro jednu natahoval sám, všiml jsem si, že se najednou zatvářil ustaraně. „Ehm-oh,“ zahuhlal.

Doktor přikývl. „Ano, další takové, jak jste to říkal, Marku? Obávám se, že jde o další píchnutí do vosího hnízda. Musíme zjistit, proč se Hudson Dusters tak horlivě zajímají o dění v domě číslo 39 na Bethune Street a kolem něj. Navrhoval bych hlídkovat příštích pár dní v okolí a podat si jednoho či dva z méně nebezpečných členů toho gangu. Nemusíte používat výslech třetího stupně, tak oblíbený u našeho starého přítele inspektora Byrnese, ačkoli pohrůžka podobným zacházením by mohla“

„Chápeme, o co vám jde, doktore,“ přerušil ho Marcus. „Nemělo by to být tak obtížné.“ Obrátil se k bratrovi. „Ale nezapomeň si vzít revolver, Lucie.“

„Jak bych mohl,“ zamumlal Lucius znechuceně. „A co vy, doktore? Do čeho se pustíte, do dalšího psychologického výzkumu?“

„Kdybych myslel, že to pomůže, udělal bych to,“ opáčil doktor, vysrkl ústřici a zapil ji douškem vína. „A po pravdě řečeno, na Blackwellsově ostrově by mohlo být pár žen, rozhovor s nimiž by se v tomto kontextu mohl ukázat užitečným. Je tu však další záhada, která se mě dotýká mnohem aktuálněji.“ Obrátil se k Cyrovi a pak sklopil pohled k podlaze a zapátral po mně. „Stevie, vylez na chvíli.“ Poslechl jsem příkaz, a když jsem se stavěl vedle Cyra, vypil jsem zbytek nasládlé a zároveň slané šťávy ze skořápky ústřice. „Kde je ta tyčka? Ta, o níž tvrdíte, že ji ten Ding Dong vytáhl z nohy svého raněného společníka?“

Úplně jsem na tu věc zapomněl, rychle jsem zvedl prst, pak jsem přeskočil železné zábradlí terasy, rozběhl se ke kolesce a podíval se pod kozlík. Naštěstí pro mě tam dřívko pořád leželo. Popadl jsem je, přeskočil zábradlí zpět a podal ten zvláštní, byť jednoduchý předmět doktorovi.

„Máme tady nanejvýš pozoruhodnou shodu okolností,“ řekl, zatímco si tyčku prohlížel. „Tu noc, kdy se do dveří čísla 808 na Broadwayi zaryl filipínský nůž, prý Cyrus zahlédl jediného člověka, malého chlapce utíkajícího za roh.“

„To je pravda,“ potvrdil Cyrus. „Vypadal tak na deset či dvanáct let.“

„A Stevie, ty říkáš, že jsi viděl chlapce zhruba stejného věku prchat z Bethune Street těsně potom, co ten Duster padl?“

„Jo. Ale tenhle byl černoch, bezpečně. Bylo tam dost světla, abych to poznal.“

Cyrus zavrtěl hlavou. „Když jsem ho viděl já, padla už tma. Ale mohl být černý, to se nedá vyloučit.“

„Co jeho oblečení?“

„Typické pro dítě z ulice,“ odpověděl Cyrus a pokrčil rameny. „Pytlovité šaty, na první pohled odložené.“

„Nebo, jak říká Stevie, oděv, který mu byl příliš velký?“

„Dalo by se to říct.“

Doktor přikývl, ačkoli v jeho tváři se nezračila velká jistota; pak se opět zadíval na tyčku. „Buď je to stejné dítě, nebo se v klíčových momentech vyšetřování objevili dva různí chlapci. Ta první událost byla nepřátelská, nebo měla znamenat přinejmenším varování. Ta druhá naopak“ Doktora zjevně něco zaujalo a začal nad knírkem krčit nos jako králík. „Co je tohle?“

Pan Moore vzhlédl a podíval se kolem sebe, právě když se dostavil číšník, aby odnesl prázdný podnos po ústřicích. „Co myslíte?“

„Ten pach,“ řekl doktor. Podíval se kolem a pak znovu upřel zrak na tyčku. Přidržel si ji blíž k obličeji a ostrým koncem si zamával pod nosem. „Hmmm Ano, nepochybně. Chloroform“ Opět tu věc očichal. „A ještě něco“ Neschopen rozeznat, o co jde, podal tyčku Luciovi, právě když se na stole objevily další talíře s jídlem. „Detektivní seržante,“ řekl a málem při tom probodl pěkný kousek smaženého lososa, který si Lucius objednal. „Dokážete to určit?“

Lucius převzal hůlku a podržel ji v bezpečné vzdálenosti od své ryby, zelených fazolek a brambor. Pak si rovněž přivoněl k hrotu. „Ano,“ řekl zamyšleně, „chloroform cítím, to je v pořádku. A to druhé“ Náhle se mu tvář rozjasnila a objevil se na ní výraz vzrušeného zájmu. „Stevie, řekl bys, že byl ten Duster mrtvý, když ho odnášeli?“

„Mrtvý?“ opáčil jsem, zatímco jsem od číšníka přebíral talíř se svým oblíbeným jídlem, propečeným steakem a slanými smaženými hranolky, a mířil zpět do své zelené jeskyňky. „Ne. Byl v limbu, to jo, ale dýchal normálně.“

Lucius si opět přičichl k hůlce a podal ji bratrovi. „V tom případě, za předpokladu, že mezitím nedodýchal, je člověk, který tohle použil, stejný odborník jako ten, který hodil tím nožem.“

Když si Marcus také přičichl k dřívku, pousmál se náhlým poznáním. „Ignatia amara,“ zamumlal tak zaujatě, že úplně zapomněl na grilované kuře v estragonové omáčce, z něhož se před ním kouřilo.

„Cože?“ řekla slečna Howardová, předklonila se a ohromeně se zadívala na tyčku.

„Což vysvětluje ten chloroform,“ dodal Lucius a pustil se do jídla.

Pan Moore, který ještě před pár vteřinami projevoval značné nadšení nad potočním pstruhem v mandlové omáčce, kterého mu číšník donesl, teď rozčileně odložil příbor. „Dobrá. Takže zase já, největší pitomec u stolu.“ Nedechl se. „O čem to prosím vás mluvíte?“

„Ignatia amara,“ odpověděla slečna Howardová, jako by tu znalost očekávala od kdejakého otrapy, jehož by náhodně zastavila na chodníku, „je jednou z rostlin obsahujících strychnin.“

„To je ono!“ zvolal doktor a luskl prsty. „Strychnin! Byl jsem si jistý, že to odněkud znám.“

„Je rozpustný ve vodě, částečně rozpustný v alkoholu a velmi dobře rozpustný v chloroformu,“ doplnil Lucius. „Vycházíme-li z předpokladu, že účelem bylo protivníka ochromit, nikoli zabít, musel náš člověk přesně vědět, v jakém poměru je použít. A to není nijak snadné.“

„Jak to?“ zeptal jsem se, zatímco jsem hltal steak a naléval se limonádou.

„Protože strychnin je silnější než jiné drogy používané pro podobné účely,“ řekl Marcus, podal hůlku slečně Howardové a konečně se pustil do svého kuřete. „Kurare je například směsí různých složek, strychnin k nim patří, a právě kvůli zředění je možné je lépe dávkovat. Ale v čisté formě se strychnin kontroluje jen obtížně. Proto ho lidé používají, když se chtějí zbavit obtížných škůdců. Funguje lépe než arzenik.“

„Ale můžete si být opravdu jistí, že jde o čistý strychnin?“ zeptal se doktor.

„Ten pach je téměř nezaměnitelný,“ odpověděl Lucius. „A přítomnost chloroformu jako rozpouštědla to podezření potvrzuje. Ale jestli chcete, vezmu si to domů a provedu pár testů. Docela jednoduchých. Trochu kyseliny sírové, něco dvojchromanu draselného“

„Ach jistě,“ poznamenal pan Moore, který nyní rychle pořádal svého pstruha. „Tohle dělám v jednom kuse“

„Výborně,“ řekl doktor. „Ale zkusme pro tuto chvíli předpokládat, že máte pravdu, detektivní seržante. Můžete nám jen tak z hlavy povědět, u koho by se daly podobné znalosti očekávat?“

„No,“ opáčil Lucius, „ta tyčka vypadá jako nějaký druh primitivní domorodé šipky nebo šípu.“

„Ano,“ přitakal doktor. „To jsem si myslel.“

„Ale pokud jde o to, kdo při lovu nebo dokonce v boji používá čistý strychnin, to jste mě dostal.“

„A to,“ prohlásil doktor a pustil se do talíře se zapečeným krabím masem, „také bude mým zítřejším úkolem.“

„Ahá!“ zvolal pan Moore a zvedl vidličku. „Konečně nějaká záhadná poznámka, kterou dokážu rozluštit, půjdete navštívit Boase!“

„Přesně tak, Moore. Boase. Jsem si jist, že nám bude rád ještě jednou k službám.“

Doktor Franz Boas byl dalším z doktorových blízkých vědeckých přátel. Vedl antropologické oddělení Přírodovědného muzea a před rokem pomohl našemu týmu získat pár důležitých stop v klíčovém bodě vyšetřování Beechamova případu. Stejně jako doktor Kreizler byl i Boas původem Němec, ačkoli přijel do této země v pozdějším věku než doktor. Než se přesunul k antropologii a do Spojených států, studoval v Německu psychologii, takže jim s doktorem nedělalo problémy debatovat na mnoha různých úrovních; a kdykoli přišel do našeho domu, dalo se čekat, že se jídelna stane místem vášnivých rozhovorů a příležitostných hádek, během nichž Boas občas přecházel do němčiny a doktor Kreizler ho následoval, čímž mi dokonale znemožnili pochopit, kvůli čemu to na sebe pokřikují. Avšak doktor Boas byl laskavý člověk a jako většina skutečných géniů nepřipustil, aby ho jeho vynikající mozek donutil stát se tím, koho byste mohli nazvat intelektuálním snobem.

„Vezmu k němu jak ten nůž, tak tuhle šipku,“ řekl mu Kreizler, „a povím mu o tom dítěti či dětech, které jsme zahlédli při příležitostech, kdy byly zbraně použity. Možná bude mít nějaké užitečné vědomosti, nebo nám pomůže někdo z jeho zaměstnanců. Přiznávám, že celá ta záležitost je pro mě záhadou.“

My ostatní jsme se k tomu prohlášení s ústy plnými jídla připojili a ukázali tak, že jsme víceméně dosáhli hranic poznání, jaké jsme byli schopni získat z dopolední práce. Chvilku jsme jenom jedli, pili a čekali, až se naše nervy a mysli dají zase trochu dohromady. Ticho nakonec porušila slečna Howardová.

„Na ženu, jejíž prvotní čin působí tak impulzivně,“ řekla pomalu, upila vína a otáčela talířkem čerstvých jahod s horkou čokoládovou polevou, které si objednala jakou moučník, „si tahle osoba očividně velmi dobře naplánovala, jak uniknout polapení.“ Zlehka se zakousla do jahody, z níž odkapávala čokoláda. „Nepochybně jde o další paradox, že, doktore?“

„Přesně tak, Saro,“ odpověděl doktor, zatímco si také namáčel jahodu do čokolády. „Ale mějte na paměti, všichni, že tyhle paradoxy nesmíme považovat za rozporuplné. Jsou částí jediného procesu. Jako se had posunuje v písku kupředu tím, že se svíjí do stran, nejprve nalevo a pak napravo, tak i sestra Hunterová putuje za svými zoufalými cíli. Je impulzivní, a vzápětí vypočítavá. Lichotivá a promiskuitní, a pak znenadání smrtelně nebezpečná. Na první pohled je to spořádaná žena s invalidním manželem, podle všeho však má velmi silné spojení s jedním z nejubožejších, nejnásilnějších gangů ve městě. Ve srovnání s tím se jeví chování, které je více očividně zločinné, daleko pochopitelnější. Dokonce i tak posedlý zabiják jako John Beecham postupoval po cestě, která jako by byla téměř přímá a logická, přestože se mu stala osudnou, porovnáme-li ho s touto ženou. Ve střetu s Elspeth Hunterovou se v mnoha směrech ocitáme v mnohem podivnější krajině. A máme k ní méně map“

Oběd zanedlouho skončil a, jelikož byla neděle a všechny instituce, o nichž se doktor Kreizler zmínil jako o možných zdrojích informací, byly zavřené, všichni se rozhodli jít domů, zařídit těch pár drobností, které zařídit mohli, a zkusit si trochu odpočinout. Když jsme vyšli z Café Lafayette, Isaacsonovi si zastavili drožku a doktor nabídl, že pana Moorea a slečnu Howardovou vysadí cestou. Pak jsme se vrátili na Sedmnáctou ulici a já zamířil do stáje, abych odstavil kolesku a namazal hojivou mastí místo na Frederickově boku, kam ho uhodil Ding Dong.

Po ráně tam nezůstala zjevná stopa, ale když jsem mast nanášel, poznal jsem, že to Fredericka pořád trochu bolí, a tak jsem na něj broukal, abych ho uklidnil, a zatímco jsem vtíral lék, krmil jsem ho cukrem. Hrozně mě rozčílilo pomyšlení, že člověk, jehož jsem vždycky počítal mezi ty nejhorší, které znám, a od návštěvy u Kat předchozí večer jsem ho začal nenávidět ještě silněji, způsobil Frederickovi tolik bolesti a trápení, a když jsem ošetřoval zvířeti bok, tiše jsem je ujistil, že se postarám, aby tu ránu Ding Dong jednoho dne dostal zpátky. I s úroky

Ponořen v těchto hořkých myšlenkách jsem si stěží všiml, že do stáje vklouzl Cyrus. Přešel k nám, pohladil Fredericka po šíji, podíval se valachovi rovnou do očí a soucitně k němu promlouval. Pak se obrátil ke mně: „Je v pořádku?“

„Jo,“ řekl jsem, zvedl Frederickovu levou zadní a začal z podkovy seškrabávat trochu ztvrdlého bláta. „Moc to neoteklo. Akorát se hrozně vyděsil.“

„Je to statečný chlapík,“ pochválil Fredericka Cyrus a zlehka ho podrbal na nose. Pak ho obešel a postavil se vedle mě. Začínalo ve mně sílit podezření, že mu něco leží v hlavě.

„Slečna Howardová to neslyšela. Myslím to, co Ding Dong říkal o Kat.“

Srdce mi trochu poskočilo, ale dál jsem škrabal podkovu. „Ne?“

„Byla moc daleko. A měla plné ruce práce.“ Cyrus přidřepl ke mně. Střelil jsem po něm pohledem a zjistil, že má ve tváři trochu tázavý, zároveň však soucitný výraz. „Ale já ho slyšel.“

„Oh,“ vypravil jsem ze sebe.

„Chceš si o tom promluvit, Stevie?“

Pokusil jsem se o lehký pohrdavý smích, ale bez valného úspěchu. „Není moc o čem mluvit. Odešla, aby se z ní stala jeho holka.“ Málem jsem se těmi slovy zadusil. „Říkal jsem jí, víš, o tom nápadu, že by mohla pracovat tady. Ale měl jsi pravdu. Už si udělala jiné plány“

Cyrus si tiše odfrkl na znamení, že pochopil. Pak mi položil ruku na rameno. „Potřebuješ něco?“

„Ne,“ zamumlal jsem s očima sklopenýma ke koňskému kopytu. „To bude dobrý. Jenom tu musím dodělat práci, to je všechno.“

„No Není žádný důvod, proč by měl doktor znát i tuhle část příběhu. Pokud můžu soudit, nemá to s naším případem vůbec žádnou souvislost.“

„Správně.“ Podařilo se mi na přítele znovu rychle pohlédnout. „Díky, Cyre.“

Jenom přikývl, vstal a pomalu vyšel ze stáje.

Já jsem ještě pár minut pracoval; zaschlé bahno na Frederickově podkově se uvolňovalo lépe, když se mísilo s mými tichými slzami.

KAPITOLA 19

Je zvláštní, že si můžete jít někdy večer lehnout pevně přesvědčení o nějaké věci, a jakmile se druhý den ráno probudíte, ocitnete se tváří v tvář pravému opaku

Když jsem v tom nedělním večeru brzy po západu slunce usínal, byl jsem si jistý, že už Kat nikdy v životě neuvidím: i kdyby mé srdce uneslo, abych ji navštívil v sídle Dusterů, během naší výpravy na Bethune Street nabral můj vztah k Ding Dongovi takový obrat, že by mě byť jen pokus o něco podobného mohl stát život. Vědomí, že se dvířka k mému podivnému vztahu s ní jako by náhle zaklapla, ve mně celé to nedělní odpoledne a večer střídavě vyvolávalo hněv a smutek. Vlastně jsem upadl do tak ponuré nálady, že doktor, přestože měl hlavu plnou našeho případu, pokládal za nutné vydat se za mnou do mého pokoje a zeptat se, zda se cítím dobře. Neprozradil jsem mu pravou příčinu svého stavu a on samozřejmě vycítil, že si něco nechávám pro sebe; nenaléhal však, jenom mi řekl, abych se zkusil pořádně vyspat a zamyslet se nad tím vším až ráno.

V pondělí jsem se probudil v půl deváté a zastihl doktora a Cyra v přípravách na cestu do Přírodopisného muzea. Paní Leshková měla zpoždění, nikoli poprvé, takže Cyrus vařil kávu, což byl úkol, jehož se dokázal zhostit s nepoměrně lepšími výsledky než naše ruská kuchařka. Všichni tři jsme se posadili v kuchyni s velkými hrnky jemné jihoamerické kávy a doktor se mě pokusil rozveselit předčítáním největšího článku v Timesech, jenž pojednával o dalším vývoji v „záhadě bezhlavého těla“. Podle všeho spodní část trupu dosud neidentifikované mrtvoly (zabalené do stejné nepromokavé červené plachtoviny, jakou jsme s Cyrem viděli v přístavišti Cunardu) vyplavila řeka v bažinatých lesících poblíž Undercliff avenue, až na severní straně Manhattanu. Policie, jejíž hypotézu o šíleném anatomovi či medikovi zavrhl i koroner, kterého si sami pozvali, neboť v různých částech těla objevil dobře tucet bodných ran a pár otvorů po střelách ráže 32, změnila názor a nyní se pokoušela rozsévat mezi lidmi paniku a vzrušení tvrzením, že mrtvola patřila jednomu ze dvou šílenců, kteří před pár týdny uprchlí ze Státního ústavu pro choromyslné v King’s Parku na Long Islandu. Všichni jsme věděli, že tahle historka je zhruba stejně pravděpodobná jako ta první, ale ať už byla skutečná totožnost nešťastné duše, jejíž tělo bylo rozeseté po celém městě, jakákoli, pozornost, jíž se případu nadále dostávalo, nám mohla v naší vlastní práci jen pomoci.

Doktor s Cyrem odjeli něco před devátou, a přestože návštěvu Přírodovědného muzea bych za normálních okolností jen uvítal, bylo studené, šedavé ráno a v mé sklíčenosti mi připadala představa, že zůstanu doma sám, docela útěšná. A pochopitelně bylo jen rozumné, aby někdo zůstal v domě na stráži a pokusil se zjistit, co se pro všechno na světě stalo s paní Leshkovou. Vyprovodil jsem tedy ty dva ke kolesce a zamával jim; než jsem zamířil zpátky, ještě jsem se zastavil a vzhlédl k zatažené obloze.

Právě jsem otvíral dveře, když čísi hlas zašeptal: „Stevie!“

Vycházelo to zpoza nízkého živého plotu na východní straně doktorova malého předního dvorku. Opatrně jsem dveře opět zavřel, připlížil se k plotu, podíval se za něj a objevil, Kat.

Seděla v dřepu, celá schoulená, u zdi vedlejšího domu, šaty měla hrozně pomačkané, vlasy rozcuchané a ve tváři se jí zračilo vyčerpání. Nemohl bych být víc překvapený, kdybych tam narazil na přízrak jedné z mytických Sirén, neboť jsem se během posledních dvanácti hodin naprosto smířil s tím, že ji už nikdy nespatřím.

„Kat?“ řekl jsem tlumeným hlasem. Pak jsem kolem plotu přiběhl k ní. „Co tady proboha děláš? Jak dlouho tu jsi?“

„Asi od čtyř,“ zamumlala a rozhlédla se po ulici kolem, spíš aby se mi nemusela podívat do očí, než že by tam něco hledala. „Aspoň myslím.“ Oči se jí zalily slzami, začala prudce a bolestivě popotahovat, a když si otřela nos špinavým starým kapesníkem, zůstala na něm krev.

„Ale proč?“

Nešťastně pokrčila rameny. „Musela jsem se odtamtud dostat, včera večer se choval jako blázen. Vlastně si občas nejsem jistá, jestli doopravdy není blázen“

„Ding Dong?“ ujistil jsem se a Kat přikývla. Sklopil jsem oči. „To je moje vina, viď?“

Rychle zavrtěla hlavou a v modrých očích, které se na mě pořád odmítaly podívat, se objevily další slzy. „To nebylo kvůli tomu. Aspoň ne hlavně kvůli tomu“ Konečně vzlykla. „Stevie, on má tři další holky, tři! A já jsem z nich nejstarší! To přede mnou zatajil!“

Nevěděl jsem, co jí mám povědět; to sdělení mě pochopitelně nepřekvapilo, ale neměl jsem v úmyslu jí to vykládat. „Takže,“ zkusil jsem to jinak, „vy dva jste se nějak pohádali, nebo co se stalo?“

„Pořádně jsme se chytili, to se stalo!“ odpověděla. „Řekla jsem mu, že nebudu hrát druhé housle štětce, co jí není ani dvanáct“ Udeřila se pěstí ze strany do čela. „Jenže teď mám tam u nich všechny věci“

Pousmál jsem se. „Všechny věci? Kat, ty máš přece jenom dvoje šaty, jeden kabát a šál“

„A tatínkovu starou portmonku!“ namítla. „Co je v ní maminčin obrázek, ta tam zůstala taky!“

Zpříma jsem se na ni podíval. „Ale kvůli tomu není tak těžké odejít, viď?“ Dotkl jsem se jejího lokte ve snaze přimět ji, aby se na mě podívala. „On ti nechce dát žádný koks, co?“

„Hajzl!“ zabručela a znovu se rozvzlykala. „Dobře ví, jak moc to teď potřebuju, přísahal, že mi to nikdy nepřestane dávat!“ Konečně mi krátce pohlédla do očí, opravdu zoufale, a pak se mi vrhla do náruče. „Stevie, mně může prasknout hlava, tak strašně to potřebuju.“

Objal jsem ji kolem roztřesených ramen. „Tak pojď,“ řekl jsem. „Zajdeme dovnitř, po trošce silného kafe se ti uleví.“

Podepřel jsem ji a napůl ji odnesl k hlavním dveřím doktorova domu, kde se na chvilku ustrašeně zarazila: „Všichni jsou všichni jsou pryč, viď?“ a ujistila se s pohledem zvednutým k oknům salonu. „Čekala jsem, až odjedou, nechtěla jsem tě dostat do maléru“

„Jsou pryč,“ řekl jsem tak uklidňujícím tónem, na jaký jsem se jenom zmohl. „Ale stejně bych z toho žádný malér neměl. Doktor není takový.“

Když jsme vcházeli dovnitř, pochybovačně si nad mými slovy odfrkla.

Zavedl jsem ji do kuchyně a nalil jí hrnek Cyrovy kávy. Oči se jí rozšířily, když ho zvedla ke rtům a začala se rozhlížet kolem; musím přiznat, že když jsem viděl výraz v těch očích, znovu se mi v hlavě vynořil nápad, že bych ji mohl přivést k doktorovi do služby. Tak jsem ji vzal nahoru do salonu, aby na ni dům mohl doopravdy zapůsobit. Posílená silnou kávou se začala procházet po místnosti trochu odvážněji, a dokonce se občas usmála, ohromená všemi zvláštními a půvabnými věcmi, které doktor vlastnil, a ještě víc tím, že v takovém domě bydlím.

„Musí tě dřít z kůže,“ poznamenala a otevřela stříbrné pouzdro na cigarety odložené na mramorové krbové římse.

„Práce tak těžká není,“ opáčil jsem a usadil se v doktorově křesle, jako bych byl domácí pán. „Ale nutí mě studovat.“

„Studovat?“ opakovala Kat a ve tváři se jí objevil výraz blízký znechucení. „Proboha proč?“

Pokrčil jsem rameny. „Říká, že jestli chci někdy získat podobný dům, musím se učit.“

„Koho tím chce zblbnout?“ odpověděla. „Vsadím se, že jemu k tomuhle baráku rozhodně nepomohlo studium.“

Zase jsem jen pokrčil rameny; nechtělo se mi přiznávat, že doktor opravdu pochází ze zámožné rodiny.

„Ale stejně chápu, proč se ti tady tolik líbí,“ pokračovala Kat, zatímco klouzala pohledem po místnosti. „Hudson Street se s tím nedá srovnávat, to je jisté.“

Při těch slovech mě znenadání něco napadlo; myšlenka, na kterou jsem možná mohl přijít, hned jak jsem Kat uviděl, kdyby mi starosti o ni jako obvykle nezamlžily mozek.

„Kat,“ zeptal jsem se pomalu, zatímco jsem tu věc zvažoval, „jak dlouho už chodíš k Dusterům?“

Usadila se do pohodlného ušáku naproti mně, objala se pažemi, jako by jí byla zima, a pokrčila rameny. „Nevím, asi tak měsíc. Tou dobou jsem každopádně poprvé potkala Ding Donga.“

„Takže hádám, že celkem dobře víš, kdo tam chodí, ne?“

Zase pokrčila rameny. „Ty, co přicházejí pravidelně, znám. Ale víš, jak to tam vypadá, Stevie, každý večer se k nim stahují frajeři z dalekýho okolí, aby si užili života ve špíně. Vsadím se, že tamtudy prošla dobře půlka města.“

„Ale štamgasty bys poznala?“

„Možná. Proč to potřebuješ vědět?“ Vstala a přešla ke mně. „A proč se takhle tváříš, Stevie? Najednou ses začal chovat strašně divně.“

Pár vteřin jsem jenom zíral na koberec a pak jsem ji popadl za ruku. „Pojď se mnou.“

Vyrazil jsem po schodech nahoru a Kat jsem za sebou do doktorovy pracovny napůl vlekl. V místnosti s tmavým ostěním byly závěsy pořád ještě zatažené a panovalo tam hluboké přítmí. Cestou k oknu jsem párkrát klopýtl, a když jsem pořádně škubl za šňůru od závěsů, zjistil jsem, že překážky v cestě tvoří další hromady knih, v pracovně byl ještě větší zmatek než před týdnem.

Kat se rozhlédla kolem, zamračila se a otřela si nos. „Tenhle pokoj se mi zrovna nezamlouvá,“ prohlásila, zmatená a trochu dotčená. „Na co vlastně potřebuje tolik knih?“

Neodpověděl jsem; byl jsem plně soustředěný na prohlížení papírů na doktorově stole; něco jsem hledal a doufal jsem, že tu detektivní seržanti nechali aspoň jednu kopii

Našel jsem to ležet pod tlustou knihou od doktora Krafft-Ebinga, jednu z fotografií kresby, na níž slečna Beauxová zachytila sestru Hunterovou.

Přistoupil jsem blíž ke světlu pronikajícímu průsvitnými bílými záclonami, které dosud zakrývaly okna, a gestem jsem Kat vyzval, aby šla za mnou.

„Viděla jsi někdy tuhle dámu?“ zeptal jsem se a ukázal jí portrét.

Ve tváři se jí okamžitě objevil výraz poznání. „Jistě,“ odvětila. „To je Libby.“

„Libby?“

„Libby Hatchová. Jedna z Goo Goových holek,“ vysvětlila Kat. Mluvila o Goo Goo Knoxovi, vůdci Dusterů. Svraštila čelo, jako to dělávala, když něčemu nerozuměla, krčila při tom nos, jako by s ním do něčeho rýpala. „Ale k čemu by měl prokristapána tvůj kamarád doktor Libbyinu podobenku? A docela dobrou, to se musí nechat.“

„Libby Hatchová,“ řekl jsem tiše a na pár vteřin jsem se zahleděl z okna, jen na tak dlouho, abych si uvědomil, jak říkala slečna Howardová předchozí den, že celá ta věc je mnohem složitější, než původně vypadala.

Zase jsem chytil Kat za ruku. „Pojď.“

Třepetala se za mnou jako hadrová panenka, když jsem se řítil zpátky ke dveřím. Tam jsem se obrátil na podpatku, vrátil se ke stolu a otevřel malou, v kůži vázanou knížečku, kam si doktor zapisoval adresy a telefonní čísla. „Stevie!“ ozvala se Kat. „Myslíš, že bys mě mohl přestat za sebou takhle vláčet? Pochop, dneska vážně nejsem úplně ve formě.“

„Promiň,“ řekl jsem, jednou rukou nalistoval v adresáři písmeno „I“, našel číslo a pak se rozběhl ke dveřím s Kat stále v patách.

„Au,“ vykřikla. „Stevie, posloucháš mě vůbec?“

Neodpověděl jsem. Přiřítili jsme se do kuchyně a pak dozadu do komory. Konečně jsem pustil Katinu ruku, a místo toho zvedl telefonní sluchátko i mluvítko. Za pár vteřin jsem měl na lince ústřednu a udal jí číslo k detektivním seržantům; přesněji řečeno do domu jejich rodičů, který stál na Druhé ulici mezi První a Druhou avenue, poblíž starého Mramorového hřbitova a nedaleko od dvou či tří synagog.

Telefon zazvonil a na druhé straně se ozval ženský hlas, hlasitě do mluvítka křičela, jak to dělávali lidé, kteří telefon dosud považovali za tajemný a nepochopitelný vynález.

„Haló,“ zaječela žena se silným přízvukem. „Kdo je tam?“

„Rád bych mluvil s některým z detektivních seržantů, prosím,“ odpověděl jsem.

Kat o krok ustoupila a zatvářila se vyděšeně. „Stevie, nevoláš na mě náhodou chlupatý?“ Jako obvykle bylo její první myšlenkou, že ať už se děje cokoli, má to něco společného s ní.

„Uklidni se,“ vyzval jsem ji a zavrtěl hlavou. „To je pracovní záležitost.“ Líbilo se mi, že jí můžu říct něco takového. „Běž si dát ještě trochu kafe. Máme taky chladničku, kdybys chtěla“

Zarazil jsem se, neboť jsem si uvědomil, že žena na druhé straně na mě něco křičí. „Ktery detektyvni seršant? Lucius, nebo Marcus?“

„Ehm? Oh. To je jedno, na tom nesejde.“

„Marcus neni tady. Žeditelstvi. Pšivedu Lucia. Kdo? Kdo volá?“

„Jenom mu povězte, že je to Stevie.“

„Stevie?“ opakovala tónem, z něhož bylo jasné, že to na ni valný dojem neučinilo. „Chtery Stevie? Stevie co?“

Začínal jsem ztrácet trpělivost. „Doktor Stevie!“ oznámil jsem, což u Kat, která mezitím zkoumala jídlo v chladničce, vyvolalo slabý záchvat smíchu.

„Pracovní záležitost,“ opakovala výsměšně a zkoumavě se na mě po očku podívala. „To určitě“

„Oh, ah, doktor Stevie!“ opakovala žena na lince spokojeně. „Počkejte ein moment, prosím!“

Odložila mluvítko s hlasitým práskutím, z něhož mi zalehlo ucho a musel jsem odtáhnout sluchátko. „Ježíši Kriste!“ zamumlal jsem a jenom doufal, že mi nepraskl bubínek. „Celá ta zatracená rodina je střelená“

Za pár vteřin telefon na druhém konci opět zarachotil a já zaslechl hovořit detektivního seržanta Lucia, ačkoli ne do mluvítka. „Ne, mami, Stevie není doktor, je to jenom Prosím tě, mami, běž!“ Pak se ozvalo několik nezřetelných protestů ze strany té ženy a vzápětí opět Lucius: „Mami! Běž!“ Zhluboka se nadechl a promluvil do aparátu: „Stevie?“

„Jsem tady.“

„Omlouvám se. Ona ten přístroj pořád ještě nepochopila a nevím, jestli se jí to někdy podaří. Co se děje?“

„Mám nějaké novinky a myslím, že by vám a detektivnímu seržantu Markovi mohly ušetřit trochu práce. Můžete ho vyzvednout a přijít s ním sem?“

„Já přijít můžu,“ odpověděl Lucius. „Dělal jsem chemický rozbor vzorku z hrotu té šipky, ale právě jsem skončil. Mimochodem, je to strychnin. Ale Marcus se hrabe v papírech na ředitelství a potom má namířeno do doktorova Institutu. Proč?“

„Asi byste mu měl raději říct, aby přišel taky,“ navrhl jsem. „To, co jsem zjistil Myslím, že je to důležité.“

„Kde je doktor?“

„Už s Cyrem odjeli do muzea. Ale neměli by se tam zdržet dlouho. Dostanete se sem?“

„Hned si vezmu drožku a pokusím se chytit Marka v Institutu.“ Mimo mluvítko znovu zakřičel: „Ne, mami, to, co cítíš, jsou chemikálie, nic, co by se mělo uklidit“ Opět se vrátil ke mně. „Musím jít, než se moje matka popálí. Uvidíme se za půl hodiny.“ Na lince to cvaklo a já jsem zavěsil.

Když jsem se přiloudal zpátky do kuchyně, zjistil jsem, že Kat vyhrabala pár vajec a nějaké sledě a chystá se je usmažit na velké pánvi. „Takže,“ prohodila s úsměvem, „jak jdou ‚pracovní záležitosti’?“

Byl jsem příliš ohromený jejím počínáním, než abych vnímal otázku. „Kat, ty umíš vařit?“

„Nedívej se na mě takhle,“ opáčila hravým tónem. „Snad si nemyslíš, že jsme s tatínkem měli služebnictvo, vznešený pane ze Stuyvesant Parku? Vařila jsem pro něj pořád. Vajíčka se sledi, tomu říkám snídaně.“ Pokusila se rozklepnout do pánve vejce, ale ruka se jí hrozně třásla; při tom pohledu se přestala usmívat a zhluboka se nadechla. „Pověz mi, Stevie,“ ozvala se tiše, aniž na mě pohlédla. „Má tady tvůj kamarád doktor Vyšetřuje tady někdy pacienty?“

„Kdepak,“ řekl jsem a rázně zavrtěl hlavou; moc dobře jsem věděl, kam míří. „To ne, Kat.“

„Já jenom“ Ruka se jí opět roztřásla a oči se zalily těmi chorobnými, zoufalými slzami. „Nevím, jestli se mi podaří rozbít ta vajíčka“

V duchu se mi vybavila jedna zapadlá vzpomínka, něco, co doktor říkal, když jsem s ním byl v Institutu a on tam měl v práci kluka, který byl ještě v horším stavu než Kat: něco o tom, jak může náhlé vysazení drogy zapůsobit na lidské tělo. Věděl jsem, že ve skutečnosti by mohl mít v malé vyšetřovně v přední části přízemí uloženou malou zásobu kokainu, ale neměl jsem v úmyslu ho Kat poskytnout. Když však znenadání tiše vykřikla, chytila se za břicho a rychle se posadila na židli, došlo mi, že bych nejspíš měl něco udělat; rozběhl jsem se tedy do vyšetřovny a otevřel malou skleněnou skříňku, kde stála vyrovnaná řada lahviček. Rychle jsem je prohlédl a narazil na paliativní žaludeční tinkturu. Věděl jsem, že se dává nemluvňatům, když dostanou koliku, a usoudil jsem, že v tom případě to Kat nemůže nějak zvlášť uškodit. Rozběhl jsem se zpět do haly a pak do kuchyně, kde se celá zhroucená krčila.

„Tady,“ řekl jsem a podal jí lahvičku. „Zkus tohle.“

Jednou rukou se pořád držela za břicho a zasténala, když se z lahve zhluboka napila. Pak ji odstrčila a vyplázla jazyk. „Fuj. Co to sakra je?“

„Jenom něco, co by ti mělo uklidnit žaludek.“

„Potřebuju koks!“ odsekla a dupla nohou.

„Kat, nic takového tady není. Hlavně se snaž zůstat klidná. Dej si ještě trochu“ Přidržel jsem jí lahvičku u obličeje, zatímco ona uhýbala, aby před tou odporně chutnající medicínou unikla; po dalším doušku jako by se jí však nervy opravdu trochu uklidnily. „Je to lepší?“ zeptal jsem se.

Pomalu přikývla. „Trochu. Úúúf“ Konečně si odtáhla ruku ze žaludku, zhluboka nasála vzduch do plic a vstala. „Jo. Tohle je lepší.“

„Co takhle dát si teď něco k jídlu?“ Přešel jsem k plotně. „Pořád ještě si nejsem jistý, jestli ti mám s tím vařením věřit“

Tomu se Kat dokázala trochu zasmát, a když sáhla po dalším vejci, ruce se jí už netřásly. „Jen počkej, chlapče,“ řekla a zručně rozklepla hnědou skořápku o okraj pánve. „Budeš si přát, abys měl takovou snídani každý den.“ Zachvěla se a obrátila se ke stolu. „Dej mi ještě trochu té břečky, ano? Chutná hnusně, ale pomáhá.“

Zatímco se Kat hmoždila s vejci a sledi, ještě několikrát se napila paliativa a její nálada výrazně stoupla. Následující asi tak půlhodinka byla jednou z nejšťastnějších chvil, jaké jsem s ní kdy strávil, pokud si vzpomínám. Prostě jsme vařili snídani a jedli v kuchyni jako dva obyčejní lidé, povídali jsme si, smáli se a pro ten okamžik zapomínali, co ji do doktorova domu přivedlo. Začala mluvit o době, kdy sama bude mít velký krásný dům, a přestože jsem nevěřil, že by ho prostitucí někdy mohla získat, neříkal jsem nic, co by mohlo zkazit její snění, neboť při těch představách vypadala svěže a zdravě.

Vlastně mě i trochu mrzelo, když něco po desáté konečně zazvonil domovní zvonek. Zrovna jsem se pustil do mytí nádobí a Kat si zapálila cigaretu; stále nahlas snila o své budoucnosti a v jednu chvíli dokonce zažertovala o tom, jak si mě najme, abych pracoval v jejím domě. Až dosud mě nikdy nenapadlo pomyslet na to, že bychom s Kat mohli jako dospělí žít pod jednou střechou; ani v okamžicích, kdy jsem se sám oddával snění. To ráno jsem si to taky nedokázal představit, připadalo mi to zcela nemožné. Nejspíš měla mnohem lepší představivost než já; když tak o tom přemýšlím, muselo to tak být.

Otřel jsem si ruce do utěrky a rozběhl se ke dveřím; Kat za mnou žertovala o tom, že jsem její majordomus, a nakázala mi, abych poslal návštěvníka pryč, ať už je to kdokoli, protože to ráno ‚nepřijímá’. Jakmile jsem se však vrátil do kuchyně s oběma detektivními seržanty, rázem zvážněla, stále nedokázala úplně uvěřit, že s ní jejich návštěva nemá nic společného. Představil jsem je Kat a všichni čtyři jsme se společně odebrali do salonu, kde se usadili. Já jsem mezitím vyběhl do doktorovy studovny pro portrét sestry Hunterové. Když jsem jej přinesl dolů, zastihl jsem Isaacsony uprostřed hádky, malicherné a dětinské jako obvykle, ohledně přesného poměru chemikálií, jehož bylo třeba použít při testech, které Lucius ráno prováděl. Kat seděla na krajíčku stejného křesla, v němž se usadila původně, kradmo ty dva muže pozorovala a jsem si jistý, že přemýšlela, co to může být za policajty, když se chovají takhle.

„Tady je to,“ řekl jsem a odnesl obrázek Kat, která mezitím vstala. „Kat, pověz detektivním seržantům, kdo je ta žena.“

Vteřinu na nás tři jen mlčky hleděla a pak zamumlala směrem ke mně: „Ale to jsem ti už přece říkala.“

„Ano,“ pošeptal jsem jí zpátky. „Ale řekni to i jim. Neboj, nedostane tě to do žádného maléru.“

„Tohle jsem už slyšela,“ odpověděla Kat polohlasem. Pak nahlas řekla: „Jmenuje se Libby Hatchová. Je to Totiž ona a Goo Goo“

„Goo Goo Knox?“ zeptal se Marcus. „Vůdce Hudson Dusters?“

„Přesně tak,“ potvrdila Kat. Je to jeho holka. Teda aspoň jedna z jeho holek. Mají jich spoustu, tihle zatracení mize“ Kat se zarazila a přestala zuřit. „Ale zrovna teď je to jeho oblíbenkyně.“

„Libby Hatchová?“ opakoval Lucius. Jste si jistá?“

„Jasně že jsem si jistá, mám oči, ne?“

Lucius na Kat pozorně zamžoural. „Vy byste náhodou nevěděla, kde tahle Libby Hatchová bydlí, že?“

Kat rychle přikývla. „Ale jo. Hned za rohem od sídla Dusterů. Na Bethune Street. Je vdaná za nějakýho dědka, ale on už je stejně napůl v hrobě, takže se o sebe musí starat sama. Goo Goo zařídil, že je jejich barák pod ochranou bandy, když se kolem někdo ometá, skončí v řece. A rozhodně ne proto, aby si zaplaval, jestli víte, co chci říct.“

Lucius se chystal něco podotknout, ale Marcus zvedl prst. „Slečno Devlinová? Omlouvám se, omluvila byste nás tři na okamžik?“

„Jistě,“ opáčila Kat, zatvářila se ještě zmateněji a otočila se ke mně. „Stevie, nemohla bych zajít dolů a dát si ještě trochu té medicíny?“

„Jo, jasně, Kat,“ řekl jsem. „Zůstala tam, kde jsme ji nechali.“

Pokusila se na detektivní seržanty usmát. „Jen nějaké žaludeční problémy. Hned jsem zpátky.“

Lucius a Marcus se dívali, jak odchází; Lucius jevil nad novinkami velké nadšení. Právě měl v úmyslu je vyjádřit nahlas, když ho opět předběhl Marcus. „Stevie, jak můžeme vědět, že se tomu děvčeti dá věřit?“

Ta otázka mě trochu zaskočila. „No, totiž protože Je to moje kamarádka. Znám ji, no, už dlouho. Proč bychom jí neměli věřit?“

Marcus se mi podíval přímo do očí. „Protože je to prostitutka a kokainistka.“

To se trochu dotklo mé pýchy, ale z Markova výrazu jsem poznal, že to nemyslí zle, jenom se chtěl ujistit, že náhodou někomu neskáčeme na lep. Když jsem odpovídal, díval jsem se na podlahu. „Nic z toho z ní ještě nedělá lhářku, detektivní seržante. Za Kat ručím.“

„Ten kokain bych chápal,“ prohodil Lucius zaraženě ke svému bratrovi. „Příznaky jsou celkem jasné. Ale proč si myslíš, že je prostitutka, Marku?“

„Děvče toho věku? Když žije u Dusterů? Proboha, Lucie, to není žádný dobročinný ústav!“

„Hmmm,“ zabrumlal Lucius sklesle. „Pravda. Ale ona věděla, kde ta Hunterová bydlí. A co by mohla získat tím, že nám to prozradí? Já se přimlouvám, abychom jí věřili, už proto, že by nám to mohlo velice ulehčit život.“

„Jak to?“ podivil se Marcus.

Ale Lucius se s další otázkou obrátil na mě. „Stevie, myslíš, že by nám to děvče mohlo prokázat službu?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Službu asi ne. My Totiž já jsem ji včera dostal do pořádné bryndy. A navíc Kat neměla zrovna život, který by ji vedl k tomu, aby někomu prokazovala služby. Ale kdyby z toho koukalo něco pro ni, pak ano, mohli bychom se jí zeptat.“ Vážně jsem na oba pohlédl. „Ale jenom jestli to není nebezpečné.“

„Nemělo by být,“ odpověděl Lucius dychtivě.

„Co máš za lubem, Lucie?“ zeptal se Marcus.

Ale právě v tu chvíli vyběhla Kat po schodech a vrazila zpátky do místnosti. „Stevie, do domu jdou nějací lidé!“

„Neboj se,“ řekl jsem a vyšel nad schodiště. „To je nejspíš jen hospodyně. Říkal jsem si, kdy se asi objeví.“

„Ne, jsou to dva muži,“ odpověděla Kat rychle a vydala se za mnou. „Stevie, to je tvůj doktor! Neměla bych tady být, za tohle to schytáš!“

Když jsem pohlédl ze schodů dolů, zjistil jsem, že noví příchozí jsou skutečně doktor a Cyrus. Rychle jsem Kat položil ruku na paži a opatrně ji stiskl. „Nedělej si starosti,“ řekl jsem; její zděšení mě skoro pobavilo. „Povídal jsem ti, že to bude v pořádku, on takový není.“

„Ale my jsme jedli jeho jídlo a ta medicína“

„Uklidni se,“ přerušil jsem ji, když doktor vyrazil pružným krokem do schodů. „A běž dovnitř. Říkám ti, že se nemáš čeho bát.“

Kat váhavě přikývla na souhlas, ale nepohnula se, a když doktor vystoupal nahoru, schovala se mi za záda. Vykulila oči, jakmile spatřila jeho dlouhé tmavé vlasy, černé oči a oblek stejné barvy, dokonce i v létě. Usmál jsem se; úplně jsem zapomněl, jak impozantně, dokonce hrozivě, se může jevit, když ho člověk vidí poprvé.

„Stevie!“ zvolal doktor, očividně spokojený. „Vrátili jsme se, ačkoli mnohem rychleji, než jsem doufal. Tahle oblast antropologie se očividně teprve rozvíjí, potřebovali jsme polovinu Boasových zaměstnanců včetně několika studentů z Kolumbijské univerzity, aby ten šíp prozkoumali, a jejich vysvětlení bylo jen částečné. Ta zbraň skutečně pochází z ostrovů v jihozápadním Pacifiku, ačkoli dosud přetrvávají nějaké nejasnosti ohledně“ Zarazil se uprostřed věty, když za mnou rozeznal Katinu přikrčenou postavičku. „Vida.“ Doktor se upřímně usmál, ale zvolnil krok. „Nevěděl jsem, že máš společnost, Stevie. Omlouvám se, že jsem sem tak hrubě vtrhl.“

V tu chvíli vydusal po schodech Cyrus a zavolal na mě: „Stevie? Není ti něco? V kuchyni stojí poloprázdná lahvička žaludeční tinktury“ Pak rovněž zahlédl Kat. „Aha,“ řekl a zkoumavě na ni pohlédl. Nepatrně se usmál a uklonil se. „Dobrý den, Kat,“ pozdravil zdvořile, ale nikoli vřele.

„Dobrý den, pane Montrose,“ zamumlala Kat zpoza mých zad, ale ani se nehnula.

Ze salonu vyšli detektivní seržanti a doktor se na ně přese mě a Kat podíval. „Ah! Jsou tu i detektivní seržanti, výborně. To nám ušetří trochu času.“ Obrátil ten ostražitý úsměv ke mně. „Stevie? Nepředstavíš mě?“

„Oh,“ vyhrkl jsem. „Ne. Totiž ano. Chci říct“

Kat prudce vyskočila ze své skrýše a natáhla ruku, vypadala při tom, jako by si myslela, že jí ji doktor ukousne. „Katharine Devlinová, pane,“ řekla. Doktor měl stěží čas dotknout se její dlaně, když ji Kat prudce stáhla a zase se za mnou přikrčila. „Stevie mě nepozval, pane. Přišla jsem sama.“

„Stevieho přátelé jsou zde vždycky vítaní,“ odvětil doktor prostě. „Ale myslím, že v salonu bychom měli větší pohodlí, co říkáte?“

Cítil jsem, jak se Katina drobná ňadra zvedají a klesají, když se tiskla k mým zádům. „Nejspíš bych už měla jít,“ řekla úzkostlivě.

Já ji však zadržel. „Kat, nic se neděje,“ přesvědčoval jsem ji znovu. „Pojď dovnitř, byl bych rád, kdybys doktorovi řekla to, co jsi pověděla nám ostatním. A tady detektivní seržant by tě chtěl o něco požádat.“

Kat velmi neochotně přešla s námi ostatními zpět do salonu, ale pořád se držela za mými zády. Modré oči upírala na doktora: už dávno sama sebe přesvědčila, že to bude nějaký divný ptáček, a ten postoj v ní vyvolával ještě větší neklid a podezřívavost. Doktor přešel ke krbu, vzal si cigaretu, nabídl Markovi, zapálil si a sedl si do svého křesla.

„Prosím,“ řekl a ukázal na staré (spíše bych měl říct starožitné) francouzské sofa stojící kousek ode mě a od Kat. „Neposadíte se?“ Vypadalo to, že se jejími obavami baví skoro stejně jako já, ale velmi taktně si to pobavení nechával pro sebe.

Jenom krátce přikývla, dřepla si a pak mi málem zlomila ruku a vaz, když mě škubla za košili, abych si sedl vedle ní. Přitiskla se k mému boku a ustrašený zrak spustila z doktora jen na tak dlouho, aby se přesvědčila, co provádějí detektivní seržanti.

„Slečna Devlinová nám poskytla jisté velmi užitečné informace,“ řekl Lucius a podal doktorovi fotografii. „Zdá se, že přišla do styku s Elspeth Hunterovou.“

Doktorova zdvořilost se náhle smísila se zájmem a v očích mu blýsklo, což Kat vyděsilo ještě víc, když se na ni zase podíval. „Skutečně, slečno Devlinová? Vy tu ženu znáte?“

„Nevím, o čem to mluví,“ opáčila a rychle trhla hlavou směrem k Luciovi. „Ale jestli myslíte Libby Hatchovou, tak ano, tu znám.“

„Kat tráví dost času u Dusterů,“ připojil jsem, protože jsem si nepřál, aby to musela vysvětlovat sama. „Říká, že zná sestru Hunterovou jako ‚Libby Hatchovou’ a že prý je to jedna z holek Goo Goo Knoxe.“

„Goo Goo?“ opakoval doktor zmateně. „Ach ano. Knox, velký boss Dusterů. Musím přiznat, že si nedokážu ani představit, kolik kokainu do sebe musí členové toho gangu nacpat, aby si dokázali vymyslet tak příšerná jména.“

Kat vydala náhlý zvuk, o němž jsem se domníval, že značí znepokojení, ale když jsem se k ní obrátil, zjistil jsem, že se usmívá a ten zvuk měl být něčím jako smíchem. Poprvé vypadala, jako by skoro uvěřila, že doktor nemá žádné nekalé úmysly.

Doktor se zasmál spolu s ní, velmi povzbudivě. „Takže, slečno Devlinová,“ obrátil se k ní (a já poznal, že se Kat to oslovení velice zamlouvá), „říkáte, že žena na tom snímku má romantický vztah s Knoxem?“

„Právě teď je to jeho oblíbená holka,“ odpověděla Kat.

„Skutečně?“ ujišťoval se doktor.

„A,“ doplnil Lucius významně, „Knox má její dům pod svou osobní ochranou.“

„Tak je to?“ Doktor se zase podíval na Kat. „Nenapadá vás, z jakého by to mohlo být důvodu, slečno Devlinová?“

Kat pokrčila rameny a přestala mi tak křečovitě svírat paži. „Ten Goo Goo je pěkně divokej, a podle toho, co jsem viděla, Libby taky. Spoustu času tráví zavření nahoře v jeho pokoji. Doslechla jsem se, že občas je to pěkně hlučné. Taky jsem slyšela, že ona pro něho No, že pro něho tancuje.“

„Tancuje?“ opakoval doktor trochu nechápavě.

Kat v mírných rozpacích pohlédla z okna a přikývla. „Však víte, pane, tancuje. Goo Goo si nechá nahoru zavolat kapelu, která hraje přede dveřmi jeho pokoje. A ona vevnitř, tancuje.“

Doktorovi konečně došlo, že Kat mluví o čemsi, co v těch dnech bylo známo pod mnoha různými názvy, ale čemu se nyní říká striptýz. „Chápu,“ řekl tiše. „Omluvte mou nedovtipnost, slečno Devlinová. Nechtěl jsem působit jako hlupák.“

„Ale kdepak, pane,“ odpověděla velmi zdvořile. „Není důvod, proč byste to měl vědět. Kromě toho, jak říkám, v tuhle chvíli je jediná z jeho holek, která s ním dokáže udržet krok, dokonce líp než ta mladší děvčata. Tahle Libby na tom totiž vážně pracuje.“

„Libby,“ opakoval doktor tiše a v zamyšlení si poklepával kloubem ukazováku do rtů. „Libby“ Obrátil se k detektivním seržantům. „Myslíte, že je to alias?“

Marcus se zadumal a pak pokrčil rameny. „‚Libby’ může být zdrobnělina od ‚Elspeth’ a je pravděpodobné, že se jí říká či říkalo zdrobněle, protože ‚Elspeth’ je dost staromódní jméno.“

„Hatchová může být její příjmení za svobodna,“ doplnil Lucius. „Používá ho v situacích, v nichž si nepřeje, aby vešlo ve známost její skutečné jméno. Jako ošetřovatelka by se asi moc neuplatnila, kdyby se rozneslo, že tancuje pro Goo Goo Knoxe. Ale měli bychom zvážit ještě jednu podstatnou věc, doktore.“ Lucius k němu přistoupil, krátce při tom pohlédl na Kat. „Z kriminologického hlediska před námi v tomto okamžiku stojí dva úkoly. Musíme dokázat, že dítě je v domě sestry Hunterové, a musíme dokázat, že sestra Hunterová je ve skutečnosti pachatelkou toho přepadení v Central Parku.“ Opět se podíval na Kat a velmi přátelsky se na ni usmál. „Soudím, že s oběma věcmi by nám mohla slečna Devlinová pomoci.“

Kat se otočila ke mně a tiše se ozvala: „Stevie Ty jsi slíbil, že nebudou žádné maléry“

„Nebudou, Kat,“ ujistil jsem ji rychle. „Ne pro tebe.“

„Tak co je to za řeči o dítěti a nějakém přepadení?“

„Nic z toho se vás netýká, slečno Devlinová. Nemusíte se bát,“ ozval se doktor ze svého křesla. „Detektivní seržanti vyšetřují jistý případ. My jim pouze poskytujeme nějakou pomoc. Nic jiného se za tím neskrývá.“

Kat si trochu odfrkla, když se obracela zpět k doktorovi, a zatvářila se vzdorně. „Já se nechci zamíchat do žádného policejního vyšetřování,“ prohlásila. „Hlavně ne, jestli to má co dělat s Goo Gooem. Ten dokáže člověka umlátit k smrti, hned jak ho potká, a ani při tom v sobě nemusí mít koks.“

„Mohla by z toho plynout,“ vložil se do toho taktně Marcus, „docela pěkná odměna, slečno Devlinová.“

Kat na něj zamžourala. „Myslíte, jako peníze?“ Marcus přikývl. „Peníze vám jsou na nic, když ležíte v nemocnici. Nebo na dně řeky.“

„A kdyby to bylo dost peněz, aby vám zajistily, že se už nikdy nemusíte vrátit na Hudson Street?“ zeptal se doktor.

Kat se vytratil z tváře jakýkoli výraz. „Copak to jde? Jestli naštvu Dustery, třeba jenom trošku, nenajde se v tomhle městě místo, kde bych se mohla schovat.“

Doktor pokrčil rameny. „Záleží vám tolik na tom, abyste žila zde? Nemáte třeba příbuzné v nějaké jiné části země?“

„A mohu vás ujistit, že po vás nebudeme chtít, abyste udělala něco nebezpečného,“ dodal Lucius.

„Všechno je nebezpečné, když máte co do činění s touhle partou,“ odpověděla Kat rychle. Pak se opět zadívala na doktora. „Mám tetičku. Žije v San Francisku, je to operní zpěvačka.“

„Vážně?“ opáčil doktor nadšeně. „Mají tam velmi slibný operní sbor. Je to sopranistka? Nebo mezzosopranistka?“

„Je to operní zpěvačka?“ odpověděla Kat, která neměla tušení, o čem to doktor pro všechno na světě mluví, a bylo to na ní vidět. „Jednou mi poslala dopis, když táta umřel, a psala v něm, že bych taky mohla pracovat jako zpěvačka. Umím zpívat, Stevie mě slyšel.“

Kat se ke mně otočila, jako by očekávala nějakou podporu. Jenom jsem přikývl a řekl: „Ach ano, zpívat umí, to je pravda,“ přestože jsem o jejím hlase neměl valné mínění. Ale já nemám hudební sluch a nikdy jsem neměl, takže co já vím, třeba vážně uměla zpívat.

„No dobrá,“ řekl doktor, „lístek do San Franciska, vlakem nebo lodí, podle vašeho výběru, a řekněme pár set dolarů, abyste se tam mohla usadit.“ Nikdy jsem Kat neviděl takhle vykulit oči. „A to vše výměnou za“ Doktor se náhle zarazil a zmateně se otočil k Luciovi. „Detektivní seržante, výměnou za co, u všech čertů?“

Lucius se opět podíval na Kat, ve tváři stále ten úsměv. „Za kus oděvu s knoflíky,“ řekl jenom.

Kat na něj třeštila oči s pusou dokořán. „Oděv? To jako myslíte šaty?“

„Mohly by to být šaty,“ odpověděl Lucius. „Řekl bych, že nejlepší by byla nějaká svrchní část oblečení. Něco, co by mohla nosit i u sebe doma, nejen u Dusterů. A taky na ulici, kdyby to šlo. Ideálně by vyhovoval nějaký kabát nebo sáčko.“

„Chápu,“ řekl Marcus a pleskl se do čela. „No jasně.“

Kat se na ty dva dívala, jako by byli ještě šílenější, než si původně myslela. „Kabát nebo sáčko,“ opakovala.

„S knoflíky,“ doplnil Lucius a přikývl.

„S knoflíky,“ řekla Kat po něm a taky přikývla. „Nějaký zvláštní druh knoflíků?“

„Nejlepší by byly velké. Čím větší, tím lepší.“

„A kdyby to šlo, tak ploché,“ dodal Marcus.

„Ano,“ souhlasil Lucius. „Přesně tak.“

Kat na ně chvíli zírala, pak otevřela ústa, aby něco řekla. Protože hned nedokázala najít slova, podívala se na mě a pak zase na ně; modré oči se přimhouřily a ústa se zvedla do nepatrného úsměvu. „Ráda bych věděla, jestli jsem to správně pochopila. Chcete, abych šlohla jeden z plášťů nebo kabátků Libby Hatchové. Nějaký s velkými plochými knoflíky. A za to mi dáte lístek do San Franciska a pár set doláčů, abych se tam mohla usadit?“

„To,“ ozval se doktor a sám se podíval na Isaacsony trochu rozpačitě, „je zjevně přesně to, co nabízíme.“

Kat se zase koukla na mě. „Myslí to vážně, Stevie?“

„Obvykle ano,“ ujistil jsem ji s úsměvem. Představa, že by Kat měla odjet z města, mě sice moc nepotěšila, to je pravda, ale když mě napadlo, že se tak dostane pryč od Ding Donga, Dusterů a všeho, co s tím způsobem života souviselo, zapomněl jsem na všechny ostatní myšlenky. „No tak, Kat,“ pobídl jsem ji. „Šlohnout kabát? To bys přece dokázala i ze spaní.“

Pleskla mě po noze. „Ale nemusíš to hned vykládat celýmu světu, Stevie Taggerte,“ vyčetla mi tiše. Pak se zase podívala na ostatní a vstala. „Dobrá, chlapci, totiž, pánové. Jsme dohodnutí. Možná mi to bude den nebo dva trvat“

„Čím dřív, tím líp,“ řekl jí doktor Kreizler, rovněž vstal a podal jí ruku. „Ale jeden nebo dva dny počkat můžeme.“

Kat mu potřásla rukou, teď už zdaleka ne tak vyděšeně, a pak se potěšeně usmála. „No!“ řekla, „radši bych se do toho měla hned pustit!“ Otočila se ke mně a zatvářila se trochu koketně; už zase hrála roli, jako předtím v kuchyni. „Stevie, mohl bys“ Zarazila se, neboť jí došlo, že nezná správná slova.

„Tě doprovodit ke dveřím,“ dokončil jsem za ni. „Ano, ovšem.“

Doktor vytáhl pár dolarů a podal mi je. „Sežeň jí na rohu drožku, Stevie.“ Pak se Kat uklonil. „Bylo mi potěšením se s vámi seznámit, slečno Devlinová. A těším se na úspěšný výsledek našeho obchodu.“ Ještě jednou střelil pohledem po Luciovi. „Ať už to má mít jakýkoli smysl“

Vzal jsem Kat za loket a vyšli jsme z domu.

Jakmile jsme se ocitli na chodníku a zamířili ke Druhé avenue, začala poskakovat, jako by jí byly čtyři. „Stevie!“ skoro zaječela. „Já pojedu do Kalifornie! Věříš tomu? Dokážeš si to představit? Já, a v San Francisku?“

„Tvoje teta je vážně operní zpěvačka?“ zeptal jsem se, když mě málem uškrtila, jak se mi pověsila na krk.

„No, skoro ano,“ odpověděla Kat. „Každopádně v opeře pracuje. A jednou z ní bude zpěvačka, to mi psala.“

„Hmmm, hmmm,“ zabrumlal jsem, nijak zvlášť přesvědčený. „Není to žádná běhna, že ne, Kat?“

„Ne, není to žádná běhna, pěkně děkuju, Stevie,“ odsekla Kat jízlivě. „A já taky nebudu, už ne. Můj život se změní, Stevie, změní! A jediné, co pro to musím udělat, je ukrást kabát Libby Hatchové! Ukrást kabát ženské, která se svlíká na potkání, aspoň podle toho, co vím!“

Dorazili jsme na roh, všiml jsem si, že přímo na druhé straně ulice stojí Newyorská všeobecná porodnice, a když jsem zastavoval drožku, Kat ještě jednou svraštila čelo. „K čemu myslíš, že můžou takovou věc chtít, Stevie? Doktor a ti dva chlápci? Na poldy jsou to pěkně divní ptáci, to se musí nechat.“

„Nevím,“ odpověděl jsem a najednou mi došlo, že to opravdu nevím. „Ale zjistím to.“ Otočil jsem se k ní, když otvírala malá dvířka vozu. „Nestane se ti nic, Kat? Nemusíš mít strach z Ding Donga nebo tak?“

„Z něj?“ opáčila pohrdavě. „Ten bude mít štěstí, jestli mě vůbec zahlídne, než tohle provedu. Ať si nechá svoje dvanáctileté žáby, já pojedu do Kalifornie!“

„Radši bys měla tetě nejdřív napsat,“ poradil jsem jí. „Zjistit, jestli tam pořád bydlí a jestli můžeš přijet.“

„Na to jsem už myslela,“ odpověděla Kat, zatímco sestupovala z chodníku. „Udělám to dneska večer.“ Před nástupem do drožky se zarazila a ještě jednou mě objala. „Děkuju, Stevie,“ pošeptala mi do ucha. „Jsi opravdu kamarád, to je svatá pravda.“ Odtáhla se a naposledy se zadívala na doktorův dům. „A o svým šéfovi jsi říkal pravdu, musím přiznat, že je to slušný člověk. I když vypadá jako sám ďábel.“

Hrozně jsem ji chtěl políbit, ale ona naskočila do drožky a těmi několika bankovkami, které jsem jí předal, mávla na vozku. „Na Hudson Street, drožkáři, a dejte si na čas, chci si tu jízdu užít.“

Kočí práskl bičem, Kat mi zamávala a pak se obrátila, aby se rozhlédla po ulici. Tvářila se, jako by jí patřilo celé město, až jsem se nad tím musel usmát.

Jakmile drožka zmizela, rozběhl jsem se zpátky, protože jsem praskal zvědavostí, o čem to pro všechno na světě detektivní seržanti mluvili.

KAPITOLA 20

Při návratu do domu jsem se málem srazil s doktorem Kreizlerem, který stál u dveří své malé vyšetřovny a v ruce držel tu lahvičku se žaludeční tinkturou, kterou jsem nechal v kuchyni. Přednesl mi důkladnou přednášku o tom, že jsem se sám o své vůli rozhodl ordinovat narkotika: ukázalo se, že ty kapky jsou opiát, což vysvětlovalo, že tak dobře zabíraly jak na miminka s bolavým bříškem, tak na zoufalou Kat. Řekl jsem mu, že jsem neměl tušení, jak je to silné, protože si to každý může koupit prakticky na každém rohu. Odpověděl, že chápe, co mě dohnalo k tomu, abych to použil, vzhledem ke Katinu stavu (který rozpoznal stejně rychle jako detektivní seržanti); ale přesto si nepřeje, abych z vyšetřovny bral jakékoli další léky bez jeho svolení, neboť se mu nelíbí představa, že by ty věci musel začít zamykat.

Toto zasloužené, leč nepříjemné pokárání zkrátil zvuk elektrického zvonku. Jeho dva tóny, vydávané malým kladívkem, které tlouklo do dvou dlouhých kovových tyčinek ve vestibulu, zazněly obzvlášť hlasitě, neboť jsme stáli těsně u nich, a polekaly jak mě, tak doktora. Pevně lahvičku s tinkturou zavřel, pak ji odnesl do vyšetřovny a řekl jenom: „Doufám, že si rozumíme, Stevie.“ Ujistil jsem ho, že ano, a doktor se vydal do haly.

Ještě než otevřel dveře, pronikl k nám skrze tlusté dřevo hlas slečny Howardové, která se proti něčemu ohrazovala. Odpovědělo jí pár tichých, mumlavých slov pana Moorea, a vzápětí slečna Howardová opět začala s námitkami. Když doktor konečně otevřel, prohnala se vestibulem do haly, zrůžovělá ve tvářích a podrážděná, ale proti své vůli se usmívala.

„Přestaň, Johne, už je to hotovo. Nemusíš se v tom pořád rýpat.“

Pan Moore vběhl za ní a přejel slečnu Howardovou chlípným pohledem, který byl myšlený jen napůl vážně. „To mě nezajímá,“ prohlásil. „Za dvě hodiny v té díře mi zaplatíš“

Doktor na ně oba užasle pohlédl. „Na jarní horečku je už trochu pozdě, Moore. Co to do vás sakra vjelo?“

„Nemáte tu náhodou nějaké sedativum, doktore?“ zeptala se slečna Howardová. „John se dnes ráno očividně rozhodl, že když se bude chovat jako nechutné čuně, až budeme v Městském archivu, mohl by se z toho úkolu vyvléct. Celé dopoledne se na mě sápe“

„Ale s tím já ještě pořádně nezačal,“ řekl pan Moore a vrhl se ke slečně Howardové. „Ani netušíš, co je opravdu nechutné, Saro“

„Moore,“ oslovil ho přísně doktor a zlehka popadl přítele za límec, „myslel bych, že takové idiotské chování je i pod vaši úroveň. Dejte se laskavě dohromady. Došlo k důležitým objevům a teď, když jste tady, se můžeme všichni vydat do čísla 808 a společně je projít.“

„Dobrá,“ přikývl pan Moore s pohledem upřeným na slečnu Howardovou. „Já můžu počkat.“

Ona se pouze obrátila, podívala se do velkého zrcadla pověšeného v hale a upevnila si uzel vlasů v týle. „Obávám se, že tě jednoho dne budu opravdu muset zastřelit, Johne. Máš pořád ten nákres?“

„Ano, ano,“ odpověděl pan Moore, konečně přestal šaškovat a narovnal se. Z vnitřní kapsy saka vylovil kousek papíru. „Dvě hodiny, Kreizlere, v té plesnivé hrobce, věděl jste, že tam za revoluce drželi vězně? A jediné, co máme, je jeden zatracený náčrtek. Ovšem na druhou stranu nám to taky mohlo trvat dva dny.“

„Takže jste něco našli,“ řekl doktor a skuhrání pana Moorea přešel bez povšimnutí. „Záznamy?“

„Jen kopie stavebního povolení,“ odpověděl pan Moore. „Plány samotné záhadně zmizely, pochopitelně.“

Doktor přejel pohledem z pana Moorea na mě, jeho uspokojení a vzrušení byly nasnadě. „No, vypadá to na zajímavé obraty na všech frontách!“ Pospíšil si ke schodišti a zavolal nahoru: „Detektivní seržanti! Cyre! Jedeme do města.“ Pak se obrátil ke mně. „Stevie, zapřáhneš Gwendolyn a dojedeš nás? Půjdeme k číslu 808 po Broadwayi pěšky, abychom s detektivními seržanty mohli těmhle dvěma povědět, co jsme dnes dopoledne odhalili.“

„Dobrá,“ řekl jsem a rozběhl se ke dveřím, abych splnil příkaz. „Ale chci slyšet, na co chtějí detektivní seržanti ten kabát!“

Slečna Howardová se zatvářila nechápavě. „Kabát?“

Detektivní seržanti a Cyrus právě sestoupili ze schodů. „Zpátky do čísla 808, že ano?“ zeptal se Marcus.

„Přesně tak,“ odpověděl doktor. „A rychle.“

Jeden po druhém vyšli ven, zatímco já se rozběhl pro kolesku. Pan Moore se loudal vzadu. „Nejspíš ještě nepřišel čas oběda,“ slyšel jsem ho lítostivě mumlat. „Bože, nikdy bych nevěřil, že při detektivní práci jednomu tolik vytráví. Není ani trochu divu, že máme tolik tlustých policajtů“

Vykartáčoval jsem Gwendolyn zběžněji než obvykle a nasadil jí chomout i postroj, aniž bych se zdržoval s jejich čištěním; říkal jsem si, že to udělám později. Pak jsem vyvezl vůz ven, ujistil se, že je stáj bezpečně zamčená, a vyrazil po Sedmnácté ulici směrem k Broadwayi. Cestou jsem se rozhlížel mezi davy lidí, co v pondělí dopoledne vyrazili do práce či na nákupy, po svých přátelích. Dostihl jsem je, zrovna když z Union Square vycházeli na Čtrnáctou ulici, ale přesto mi pár věcí uniklo: už o pár bloků dřív dovyprávěli doktor a detektivní seržanti příhodu s Kat a zrovna jsem zmeškal líčení slečny Howardové ohledně toho, co s panem Moorem objevili v Městském archivu. Slečna se však velice ochotně od ostatních odpojila, aby mi to rychle zopakovala.

Asi tak před dvěma lety Elspeth Hunterová a její manžel Micah skutečně zažádali o povolení provést dosti rozsáhlé stavební práce na svém domku, především v suterénu, a obdrželi je. Jelikož se však záznamy o provedených úpravách ztratily a kopie stavebního povolení obsahovala jen obecné údaje, nic víc se z toho vykoumat nedalo (a měli jsme štěstí, že jsme zjistili alespoň to). Jakmile však dospěli k tomu objevu, slečna Howardová přiměla pana Moorea, aby se posadil a rozpomněl se na všechno, co jenom dokázal, ohledně řečeného suterénu, který mu sestra Hunterová umožnila prohledat. Slečna Howardová se domnívala, že někde v těch místech musí být nějaký klíč, a tak načrtla a zaznamenala rozměry sklepa a všechno, o čem si pan Moore vzpomněl, že se tam nacházelo. Nic v tom suterénu jim zatím nepřišlo nápadné, ale bylo možné, že přehlédli nebo si špatně vyložili nějakou maličkost, kterou by detektivní seržanti mohli považovat za důležitou.

Dorazili jsme do čísla 808 na Broadwayi dřív, než mohl Lucius začít vysvětlovat, k čemu potřebuje kabát s velkými knoflíky, patřící Elspeth Hunterové (nebo Libby Hatchové), a doktor rozhodl, že ho začneme zpovídat až nahoře v kanceláři. Lucius nepatřil k lidem, které byste mohli nazvat okázalými či vychloubačnými, ale jak řekl jeho bratr tu noc, kdy jsem je vyzvedával v přístavišti Cunardu, čas od času si vychutnal příležitost blýsknout se svými intelektuálními schopnostmi. Když jsme jeli zdviží nahoru, z širokého úsměvu v jeho tváři se dalo jasně vyčíst, jak ho potěšilo, že nikdo z nás (samozřejmě až na Marka) nemá nejmenší představu o jeho plánu. Přes všechnu svou zvědavost jsem do jisté míry obdivoval Marka, že dokáže držet jazyk za zuby a přenechává bratrovi okamžik slávy: šlo o nezvyklý vnější projev toho, že pod vším svým hašteřením chovají bratři jeden k druhému silnou náklonnost, což bylo nutné, aby vůbec přežili celé roky společného boje v řadách policejních složek.

Když jsme vstoupili do kanceláře, předními okny jsem viděl, že na západě nad Hudsonem začínají mračna houstnout a těžknout tím, co by se mohlo změnit ve skutečný lijavec. Všichni si našli místo k sezení, zatímco Lucius zaujal místo u tabule, zvedl kousek křídy a potřásal s ním v zavřené pěsti, jako to s oblibou dělával doktor: Lucius doktora Kreizlera mimořádně obdivoval a jeho trochu chlapecké zbožňování ho občas vedlo ke snaze napodobovat ho jak v drobnostech, tak v zásadních věcech.

Když kvůli panu Mooreovi a slečně Howardové zopakoval svůj názor, že nyní musíme především dokázat, že sestra Hunterová má dítě Linaresových a že to ona napadla seňoru v parku, Lucius dále vysvětlil, jak nám tak prostý kus oděvu jako kabát s knoflíky může podobný důkaz poskytnout. Ta věc s knoflíky, jakmile jsem si poslechl vysvětlení, byla docela očividná, a měl jsem skoro chuť se nakopnout, že mi to nedošlo dřív: z kusu olověné trubky nalezené poblíž egyptského obelisku se detektivním seržantům podařilo sejmout docela dobré otisky prstů a pro srovnání potřebovali i otisky sestry Hunterové. Nechtěli něco přímo ukrást z jejího domu, protože vypadala jako člověk, který by si všiml zmizení i sebemenší drobnosti. A vzhledem k tomu, že se ukázalo, že dům Hunterových je pod osobní ochranou Goo Goo Knoxe, zdálo se, že to rozhodnutí bylo výjimečně šťastné; stále jsme však potřebovali něco, z čeho bychom mohli sejmout otisky pro srovnání. Kus oděvu s knoflíky by posloužil nejlépe, neboť nebylo pravděpodobné, že by se na knoflících objevily jiné otisky než její vlastní; a velké ploché knoflíky by mohly zachytit úplné otisky několika prstů.

Zbývala tedy pouze otázka, proč si Lucius přál kabát nebo sáčko, něco, o čem se dalo soudit, že to sestra Hunterová nosí doma i venku. Tato otázka nás zase zavedla do oblasti, která pro zbytek naší skupinky představovala tajuplný nový svět: identifikace vlasů a vláken. Zdálo se, že kriminologie dospěla do bodu, kdy bylo pod mikroskopem možné určit, zda určitý vlas či chlup pochází z člověka nebo ze zvířete, a pokud z člověka, jestli pochází z určité osoby, za předpokladu, že je pro srovnání dostupný vzorek vlasů dotyčného. No, a v tom čepečku, který doktor objevil u paty egyptského obelisku, se zachytilo pár vlasů, o nichž si byl Lucius jistý, že patří Aně Linaresové: vlasy nemluvňat se údajně určovaly nejsnáze, neboť byly, Ludovými slovy: „krátké, typově rudimentární a s mimořádně jemnou pigmentací“. Takže jsme teď už potřebovali jenom další vzorek Aniných vlasů, sebraný přímo z kusu oděvu sestry Hunterové, který by se dal vložit do přístroje, jemuž detektivní seržanti říkali „srovnávací mikroskop“. Měl dva válce, jimiž bylo možné zároveň pozorovat dva vzorky položené bok po boku a určit, zda si přesně odpovídají.

Ale proč, chtěli jsme všichni vědět, se Lucius rozhodl právě pro sáčko či kabát jako nejvhodnější součást oděvu, z níž by se dal podobný vzorek sejmout? Nebylo by rozumnější odnést košili nebo možná něco ještě trochu intimnějšího? Odpověď detektivního seržanta byla chytrá a hodná jeho génia. Už jsme věděli, že sestra Hunterová to dítě vzala drze na veřejnost; jelikož soudila, že ji nikdo nikdy neusvědčí z únosu (neboť neměla žádný zájem na výkupném), patrně využívala každé příležitosti, aby světu kolem sebe předstírala, že je schopná mít vlastní šťastné, zdravé dítě. Košile, sukně, spodní prádlo, to všechno nosila u Dusterů a jen Bůh ví, kde ještě. A protože jsme nyní věděli, že ji rozhodně neodrazuje těsný fyzický kontakt s nejrůznějšími týpky, tyto kusy oděvu by patrně obsahovaly velké množství vlasů a chloupků, jejichž roztřídění by zabralo hodně času. A čas nás tlačil stále naléhavěji: pokud jsme vzali za měřítko její počínání v porodnici, nebude trvat dlouho, než se začne projevovat prokázaná neschopnost sestry Hunterové zajistit nemluvňatům odpovídající péči. V tom bodě se i dítě jako Ana Linaresová začne nejspíš projevovat podrážděněji než obvykle a ten stav se může jen zhoršovat. Jestliže bude sestra Hunterová obviňovat ze selhání jejich vztahu dítě (o čemž doktor Kreizler soudil, že k tomu došlo v minulosti a stane se to znovu), bylo jen otázkou času, než se u malé Any rovněž projeví nevysvětlitelné zástavy dýchání, z nichž poslední povede k její smrti.

Takže kabát, nebo, což bylo v relativně chladném červnu pravděpodobnější, sáčko: kus oděvu, který si sestra Hunterová obvykle ihned svléká, jakmile vstoupí na místo, kde se schází více lidí, čímž se omezí počet možných vlasových vzorků, ale oděv, který nosí, když přenáší dítě, jako je držela v nadzemce ze Třetí avenue, pevně si je tiskne k hrudi.

To byla oslnivá argumentace, a jakmile detektivní seržant Lucius domluvil, všichni včetně jeho bratra jsme mu krátce zatleskali. Ostatní si dělali starosti, zda bude Kat schopná obstarat řečený kus oděvu, ale já je zbavil nervozity: nenápadnou formou jsem je ujistil, že pokud jde o věci každodenní potřeby, neexistuje nic, co by Kat nedokázala otočit, kdyby pro to měla dobrý důvod.

Pak přišla na pořad otázka, co provedeme se suterénem domu Hunterových. Slečna Howardová připevnila nákres, který vyrobila, na stěnu, a pečlivě jsme ho prostudovali. Ostatní nepřestávali mořit pana Moorea podrobnými otázkami, na většinu z nichž zdaleka nebyl schopen odpovědět, přestože se mohl po tom prostoru volně pohybovat.

„Hledal jsem tam nemluvně, prokristápána,“ ohradil se, když se ho kdosi dotázal, zda si všiml nějakých částí betonu či zdiva, které by působily nověji než ostatní. „Nevěděl jsem, že mám podnikat archeologický průzkum. Byl to typický sklep, měli tam kotel na topení, nějaké skříňky, zahradní náčiní a podlahu z udusané hlíny. Myslím, že tam stála i police se zavařeninami, ačkoli přísahat bych na to nemohl. A taky nějaké běžné důkazy domácího života: kousky starého nábytku, pár rámů od obrazů“

„A takhle to všechno bylo uspořádané?“ zeptal se doktor s pohledem upřeným na nákres.

„Přesně tak.“

Doktor si zklamaně odfrkl. „Nic z toho rozhodně nepůsobí nápadně. Soudím, že klíčem ke všemu je najít stavebníka, který tu práci prováděl.“

„Oh.“ Slečna Howardová vzhlédla a s očima dokořán, jako by si náhle vzpomněla na cosi, o čem si dosud neuvědomila, že by to mohla potřebovat. „Ale ten je mrtvý. Ptali jsme se.“

Doktor se k ní prudce obrátil. „Cože?“

„Je mrtvý,“ opakoval pan Moore suše. „Zemřel, hned jak práci dokončil. Podle všeho se přátelil s úředníkem, s nímž jsme v Městském archivu mluvili. Chodil si tam často prohlížet plány a záznamy.“

Doktor si začal mnout spánky. „Neprozradil vám ten úředník náhodou také, na co zemřel?“

„Ale jistě,“ odpověděl pan Moore, roztržitě si prohledal kapsy a vylovil ušmudlanou karamelku v papírku. „Ah, poslední záchrana.“

„Moore,“ pobídl ho doktor netrpělivě.

„Hmm? Ach ano. Ten zedník. Mám tu jeho jméno, bylo napsané na stavebním povolení.“ Zatímco hlučně žvýkal karamelku, vytáhl kousek papíru. „Henry Bates. Firmu měl v Brooklynu. A vypadá to, že jen pár dní potom, co skončil s prací u Hunterových, ho přepadl silný srdečný záchvat. A já se vůbec nedivím. Z práce pro tu ženskou bych dostal infarkt taky.“

Doktor jen vrtěl hlavou v dlani a vzdychal. Slečna Howardová ho pozorovala se stoupající nervozitou. „Myslíte, že je to důležité, doktore?“

Zvedl hlavu a špičkami prstů se popotahoval za kůži pod očima. „Rozhodně mi to připadá jako podivná souhra náhod.“

„V tomhle případě jsme už jednu zažili,“ prohlásil pan Moore a mávl bezstarostně rukou. „Nemůžete přikládat váhu příliš mnoha náhodám.“

„Nepřikládal bych váhu ani jedné z nich, Moore,“ zahřměl doktor, „pokud to skutečně byly náhody. Marku, navrhuji, abyste zjistili, co se dá, o zednickém mistrovi Henrym Batesovi z Brooklynu. Třeba měl nějaké příbuzné.“

„A ti budou vědět, zda měl v minulosti nějaké zdravotní problémy,“ dodal Marcus a s pokývnutím si jméno poznamenal.

Slečna Howardová se chytila za čelo. „No ovšem. Zatraceně“

„Proč se nad tím všichni tak čílíte?“ podivil se pan Moore; musím připustit, že dokonce i mě napadlo, že se v tu chvíli projevuje značně nedovtipně. „Tak ten chlápek dostal infarkt. No a co?“

„Moore,“ řekl doktor s veškerou trpělivostí, na jakou se zmohl. „Nevzpomínáte si náhodou na doktora H. H. Holmese, toho hromadného vraha, jehož existence loni tolik děsila vaši babičku?“

„Ovšemže ano,“ řekl. „Kdo by si nevzpomínal? Vždyť v tom svém ‚vražedném hradu’ zabil kdovíkolik lidí.“

„Přesně,“ odvětil doktor. „Vražedný hrad. Zdánlivě nekonečné bludiště tajných místností a komnat, které všechny navrhl Holmes osobně, aby mu posloužily k děsivě sadistickým záměrům.“

„A?“ zeptal se pan Moore. „Co to má společného s tímhle?“

„Vzpomínáte si na první věc, kterou Holmes udělal, jakmile byl hrad postaven?“

Výraz pana Moorea se nezměnil. „Řekl bych, že někoho zabil.“

„Správně. Zabil jediného člověka na světě, který kromě něho znal přesné plány budovy.“

Konečně pan Moore přestal hlasitě žvýkat karamelku. „Uh-oh“ Pomalu vzhlédl. „Nebyl to náhodou“

„Ano,“ doplnil doktor tiše. „Zednický mistr.“

Pan Moore pohlédl postupně každému z nás do tváře a pak prudce vstal. „Jedu do Brooklynu,“ oznámil a rozběhl se ke dveřím, než se mu mohlo dostat nějakých výčitek či posměchu.

„Jdu s vámi,“ řekl Marcus a vydal se za ním. „Policejní odznak by se mohl hodit.“

Hlavní dveře zaklaply a my ostatní jsme byli nuceni poslouchat, zatímco si doktor poraženecky mumlal: „Měl jsem to tušit. Už tak je dost těžké přimět Johna, aby se soustředil v chladném počasí, natož v létě“ Pak se odmlčel a znovu pohlédl na nákres na stěně. „Ten suterén,“ opakoval tiše. „Suterén“

Slečna Howardová k němu přišla blíž. „Moc se omlouvám, doktore. Mělo mě to napadnout.“

Doktor se pokusil o velkorysost. „Pochybuji, že nás to stálo příliš času, Saro,“ řekl. „A dokonce i kdybychom odhalili ohledně toho suterénu nějaké strašlivé tajemství, otázkou zůstává, co s tím můžeme udělat. Vzhledem k postoji seňora Linarese je vyloučeno, abychom se obrátili přímo na policii, nejen proto, že by to mohlo ohrozit seňoru, ale také kvůli diplomatickému statutu. I kdybychom pány z Mulberry Street přesvědčili, aby se pustili do vyšetřování, nikdy by se nepostavili proti přáním zahraničního hodnostáře. A nebezpečí, která by hrozila našemu týmu, kdybychom se odvážili vrátit se do domu, jsou nyní nasnadě, stačí slovo od Elspeth Hunterové a skončíme, jak říkala slečna Devlinová, na dně řeky. A pak je tu otázka našeho neznámého přítele se šípy a noži“

„Podařilo se vám o tom něco odhalit?“ zeptal se Lucius.

„Získal jsem část řešení,“ řekl doktor. „Které je třeba doplnit dohady, dosti podivnými dohady, abychom dospěli k pravděpodobné odpovědi. Máme před sebou dvě zbraně. První z nich je, jak jste říkal vy, detektivní seržante, dobře známý a oblíbený nástroj pirátů, žoldnéřů i obyčejných lupičů, kteří se pohybují po nábřežích v Manile. Druhá je záhadnější, jak jsme předpokládali, jde o domorodou zbraň, a už jen z její malé velikosti se dá soudit, že pochází z některého z pygmejských kmenů v jihozápadním Pacifiku, v Africe či v Jižní Americe. Použití strychninu nám umožňuje vybraný okruh zúžit, pokud je známo, podobným způsobem jej využívají pouze domorodci z Jávy.“

„Z Jávy?“ opakoval Lucius. „Ale Jáva je přece součástí holandské Východní Indie, leží daleko na jihozápad od Filipín. To s použitím krisu příliš neladí.“

„Máte pravdu, detektivní seržante,“ odpověděl doktor. „Ale musíte si uvědomit, že do manilského přístavu se stahují násilné a zločinecké živly z tak vzdálených míst, jako je Evropa, San Francisco a Čína. U pravidelného návštěvníka takového místa lze očekávat, že se seznámí se zbraněmi i ze vzdálenějších končin, než je Jáva, a jestliže má etnické předpoklady, aby si nějakou z nich oblíbil, je velmi pravděpodobné, že si ji přisvojí.“

„Co tím myslíte?“ zeptala se slečna Howardová.

Doktor se konečně obrátil a odstoupil od nákresu na stěně. „V některých odlehlých částech Filipín, například na severu ostrova Luzon a na Batanském poloostrově, se vyskytují malé skupinky původních pygmejů. Španělé a rodáci z Filipín je nazývají ‚Negritos’, jejich vlastní kmenové jméno zní ‚Aetas’. Jsou nejstaršími obyvateli ostrovů; soudí se, že se tam dostali z asijské pevniny, když se v té části Tichomoří stále ještě nacházel ledovcový most. Mají poměrně výrazné negroidní rysy“, doktor pohlédl na mě a na Cyra, „a průměrně měří asi metr pětatřicet. Což vede k tomu, že v této zemi mohou zdálky připomínat“

Cyrus přikývl. „Asi desetiletého chlapce.“

„Přesně tak.“

Slečna Howardová náhle hlasitě zalapala po dechu. „Panebože,“ zašeptala.

Doktor se k ní otočil. „Saro? Předpokládám, že jste si vzpomněla na něco ze svých rozhovorů se seňorou Linaresovou, ne?“

„Ano,“ odpověděla zaraženě a ani se nesnažila zjišťovat, jak to doktor uhodl. „Její manžel pochází ze staré diplomatické rodiny. Když byl mladý, byl jeho otec přeložen do kanceláře generálního guvernéra v Manile“

Doktor jenom přikývl. „Na ostrově Luzon. Musí tu být nějaká spojitost. Aetas jsou ve filipínské společnosti vyvrženci. Pokud by se některý z nich dostal z jakéhokoli důvodu do Manily, téměř jediným místem, kde by byla jeho přítomnost trpěna, by byl právě přístav. Přinesl by si s sebou domorodé lovecké a bojové schopností svého lidu, a se vší pravděpodobností se naučil i veškeré další metody boje nutné pro přežití. Zároveň si však Aetas, jako mnozí domorodci, nesmírně cení loajality a věrnosti. Jestliže by se takový člověk stal přítelem či služebníkem někoho ve vysokém postavení“ Obrátil se ke slečně Howardové. „Bude na vás, Saro, abyste se nějak spojila se seňorou a vypátrala, zda její manžel měl někdy podobného člověka ve svých službách, či nikoli.“

„Nebude to snadné,“ řekla slečna Howardová. „Velice dobře ji hlídají, dnem i nocí.“

„Musíme najít nějaký způsob,“ odpověděl doktor. „Je důležité, abychom to zjistili. V chování tohoto mužíka jsou nápadné dva protichůdné záměry, musíme vědět proč, abychom mohli určit, zda je pravděpodobné, že na něj opět narazíme, a pokud ano, tak kdy.“ Jakmile přešel zpátky k nákresu, v hlase mu znovu zazněla beznaděj. „Nicméně se obávám, že nic z toho neřeší problém toho zatraceného suterénu Jak bychom se mohli dostat dovnitř? A až tam budeme, jak máme zjistit, co tam vybudovala a zda tam to dítě opravdu někde vězní?“

Lucius zabručel. „Nenajde se mnoho příležitostí, kdy bych se zastával obvyklých policejních metod,“ zamumlal. „Ale v tomhle případě bych dal cokoli za to, abych mohl jednoduše vyrazit dveře a prohledat to se starým dobrým policejním psem, který by dítě vyčenichal.“

Všichni na minutu či dvě umlkli. Já jsem jenom seděl na svém okně, kolena pod bradou, a čekal, až některý z nich přijde s nějakým praktičtějším nápadem. V takovém rozpoložení mi chvilku trvalo, než jsem vzal na vědomí tichý zvuk: Cyrus si zlehka odkašlával a zdálo se, že směrem ke mně. Když jsem se po něm ohlédl, všiml jsem si, že na mě upírá pohled a povytahuje obočí, jako by chtěl říct: „No tak?“ Neměl jsem tušení, co má ten pohled znamenat, takže jsem nakrčil čelo a trhl rameny, abych mu to naznačil. V tu chvíli se podíval na ostatní, ujistil se, že jsou pořád ještě soustředění na nákres, a přešel ke mně. Tam se opřel o okenní rám a zadíval se ven, aby nikdo nemohl vidět či zaslechnout, co říká.

„Pořád ještě znáš ve městě toho kluka?“ zamumlal, ležérně si opřel předloktí o okno a rukou si zakryl ústa. „Toho s tím zvířetem?“

Chvilku jsem nic nechápal, a ani když jsem konečně pochopil, o kom mluví, moc mi to nepomohlo. „Hickieho Huna?“ řekl jsem. „Jasně že ho znám, ale“

„A viděl jsi dům té ženské,“ pokračoval Cyrus. „Dokázal by ses tam dostat?“

Trochu mě ta otázka zaskočila, chápejte, normálně se ode mě čekalo, že jsem všechny podobné praktiky dávno zapomněl. „Do toho baráku?“ vypravil jsem ze sebe po chvíli. „Jo, jasně, ale“

Cyrus se na mě konečně podíval zpříma. „Tohle je tvoje hra, Stevie. Jestli ji chceš hrát“

Odloudal se zase pryč a nechal mě tam sedět trochu šokovaného. Zašeptal jsem za ním: „Ale, Cyre,“ tak naléhavým tónem, že to upoutalo doktorovu pozornost.

„Stevie?“ oslovil mě. „Chceš něčím přispět?“

Rychle jsem se obrátil a nevinně zavrtěl hlavou. „Ne, pane.“

Cyrus zamumlal směrem ke zdi: „Ale ano, chceš.“

„Ne, nechci,“ ohradil jsem se koutkem úst.

„Dobrá,“ odpověděl, „jestli si to takhle přeješ“

„Co se děje?“ zeptal se doktor zmateně. „Stevie, jestli máš nějaký nápad, který by nám pomohl hnout se z tohohle mrtvého bodu, tak sem s ním“ Rukou mávl k nákresu.

Nepohnul jsem se hned; chvilku jsem seděl a nechával si tu věc projít hlavou. Pak jsem tiše zasténal a vstal. Nic moc jiného se dělat nedalo. Koneckonců, také jsem sehrál svou roli v přesvědčování doktora, aby se pokusil zachránit malou Anu Linaresovou; a když jsem se vlekl přes místnost, říkal jsem si, že jestli opravdu vím, jaký další krok bychom měli udělat, dlužím tomu člověku, abych se s tím vytasil. Tak jsem střelil po Cyrovi krátkým pohledem naznačujícím: „Mockrát děkuju“, který u něj vyvolal jen široký úsměv, a pak jsem přistoupil k ostatním třem shromážděným kolem nákresu.

„Ehm,“ vypravil jsem ze sebe, na rozpacích, kde začít. „Teda, ehm, nemusíte to dělat tak, jak říká detektivní seržant Lucius. Chci říct, stejná práce se dá udělat s daleko menším rámusem.“ Ukázal jsem na nákres. „Jestli si myslíte, že pach toho dítěte by se měl dát v suterénu vystopovat, i když nevíme, kde přesně je ta Hunterová zavřela No, pak dovnitř nemusíte vtrhnout s poldama a se psem, abyste si to potvrdili. Všimnul si někdo, co je na zadních oknech toho domu?“

„Ano,“ odpověděl Lucius. „To jsem si zvlášť poznamenal. Nechali si tam zasadit mříže, nijak silné, ale blízko u sebe.“

„Takže by bylo třeba použít roztahovací páčidlo,“ řekl jsem.

Lucius přikývl. „Ano, ale ani s ním by se nedala vytvořit škvíra dost velká, aby se jí protáhl člověk.“

„Chcete říct dospělý člověk,“ dodal jsem. „Tak se ty mříže obvykle dělávají. Ale“

Doktor se na mě podíval a vypadalo to, jako by se nemohl rozhodnout, zda má být nadšený, nebo zděšený. „Stevie, chceš snad navrhnout, že by ses dovnitř mohl dostat ty?“

Přikývl jsem s maximální neochotou. „Hned vedle domu jsou nějaké stáje. Toho jsem si všiml. Dobrý úkryt, z něhož by se dalo vyrazit. Roztáhnout mříže, dostat se dovnitř a prohlídnout sklep. Kdybychom Anu našli, můžu ji odnést.“

„A jak bys ji chtěl najít?“ zeptal se Lucius.

Pokrčil jsem rameny. „Mám jednoho kámoše“ Ucítil jsem na sobě doktorovy oči. „Teda každopádně jsem měl kámoše. Kluka, co dělá vloupání přes první patra, stejně jako jsem to dřív dělal já. Říkáme mu Hickie Hun, protože pořád vykládá, že jeho předkové byli kdysi dávno němečtí šlechtici. Ale není to pravda, myslím, že původně pochází z Holandska nebo někde odtamtud. A on má tuhle cvičenou fretku. Říká jí Mike. Když jde na nějakou práci, nosí ji s sebou v pytli. Mike se dostane do hodně úzkých škvír.“ Ukázal jsem zase na nákres. „Mohl bych si tam vzít Mikea s sebou. To zvíře má fakt skvělý nos.“

„Ale jak ví, co má hledat?“ zeptala se slečna Howardová.

„Hickie na to má takovou fintu,“ řekl jsem jí. „Dá do Mikeovy klece něco, co buďto vypadá nebo je cítit jako to, co se snaží šlohnout, a pak Mikea nenakrmí tak dlouho, dokud se to nenaučí přinést. Většinou to nezabere moc času. Pár dní.“

Lucius nad tím chvíli dumal a pak se podíval na doktora Kreizlera. „Doktore,“ řekl a z hlasu se mu dalo poznat, že chápe, jaké je to riziko, ale stejně je nadšený. „Tohle by mohlo fungovat.“

„Nemuseli bychom ale objevit způsob, jak dostat Hunterovy z domu?“ zeptala se slečna Howardová.

„Jenom tu ženu,“ odpověděl jsem. „A jestli chodí za Goo Goo Knoxem, tak by to No, nejspíš jen stačí počkat, až někdy večer odejde. Nemyslím, že se o děcko stará její manžel, jestli je na tom tak bídně, jak jste všichni říkali. Takže když jde ven, to dítě asi schovává v té skrýši. Dostal bych se dovnitř oknem v přízemí, nejspíš přes kuchyň. A pak rovnou do sklepa. Ložnice mají v horním patře, ne? Když jsme čekali venku, toho manžela jsme slyšeli volat.“

„To je pravda,“ potvrdil Lucius rychle.

„Takže by se to dalo zvládnout celkem jednoduše, i když ten chlápek bude doma. Dřív jsem to tak dělal často. Ne sice s děckem, ale jak moc se může děcko lišit od pytle s lupem?“

O samotném vloupání se nedalo nic moc dalšího říct, takže jsem poznal, co přijde dál. Doktor řekl: „Byli byste tak hodní a omluvili nás, prosím?“, vzal mě za rameno a odvedl mě dozadu do místnosti. Tam si založil paže na hrudi a vteřinu se na mě díval; pak se odvrátil a zahleděl se z okna.

„Stevie, na tomhle plánu je spousta věcí, které ve mně vyvolávají nepříjemné pocity.“

„Ve mně taky,“ ujistil jsem ho. „Jestli máte jiný nápad, sem s ním.“

„To je právě ta potíž,“ odpověděl. „Nemáme. A ty to víš.“

„Jo. Ale já si to nevymyslel, přišel na to Cyrus. A navíc, vážně to může být docela hračka. Když mi dáte jednoho z detektivních seržantů, aby mi kryl záda, a když budeme mít v těch stájích připravenou kolesku, mělo by jít všechno hladce. Pistole a policejní odznak zastraší každého kromě Dusterů a v době, kdy ti přijdou na to, co se děje, jestli na to vůbec přijdou, budeme dávno pryč.“

Pochopitelně neexistoval způsob, jak doktora přesvědčit, aby se úplně smířil s tím, že se za prvé vystavím nebezpečí, a za druhé se tak vrátím ke své zlodějské minulosti. Z jeho výrazu se však dalo vyčíst, že si uvědomuje, že nemáme na výběr. Fakt, že slečna Howardová a detektivní seržant Lucius byli všemi deseti pro, představoval jen třešničku na dortu. A tak se stalo, že zrovna když odbíjela druhá, byl jsem opět na cestě do své staré čtvrti, abych se pokusil vypátrat Hickieho Huna a jeho fretku Mikea.

KAPITOLA 21

Předpokládal jsem, že Hickieho najdu, jak se koupe někde v East River, ačkoli bylo podle newyorských měřítek docela chladné letní odpoledne: ten kluk miloval vodu jako ryba. A navíc, tam, kde jsou lodi, bývá taky náklad, a nejlepší způsob jak si otipnout doky je nevinně si zaplavat a obhlédnout, co se tam nabízí. Ne že by lodní náklady byly Hickieho obvyklým terčem; jak jsem říkal, byl to domovní lupič specializovaný na práci ve výškách a vyznal se ve své práci natolik, že mohl dělat nezávisle na jakémkoli gangu, na druhou stranu ho však zase uznávali tak, aby se mohl přidat k jakékoli skupině, která mu pro určitý úkol vyhovovala. Celkem vzato byl Hickie trochu samotář, pokud nešlo o zvířata. Bydlel v opuštěném sklepě na Monroe Street, severně od Brooklynského mostu, společně s celou sbírkou psů, koček, veverek, hadů, mývalů a kdovíčeho dalšího. Jediné zvíře, které odmítal chovat, byla krysa, a svoje ostatní mazlíčky vycvičil, aby udržovali krysy v dostatečném odstupu od jeho obydlí. Jeho odpor vězel v tom, že když byly Hickiemu teprve dva nebo tři roky, jeho máma a táta, přistěhovalci, kteří se živili výrobou doutníků a bydleli v činžáku na Eldridge Street, byli zastřeleni při vloupání a trvalo víc než čtyřiadvacet hodin, než někdo odhalil jak zločin, tak malého chlapečka, který útok přežil: spousta času, aby se krysy pustily do práce na mrtvolách. Pohled na to, jak mu tahle zvířata ohlodávají vlastní rodiče, Hickiemu stačil, aby se pustil do celoživotního boje za zabití každé krysy, kterou zahlédl, což ve městě jako New York znamenalo, že se rozhodně nikdy nenudil.

Podle očekávání jsem to odpoledne Hickieho našel vzadu za fultonským rybím trhem, velkou, prkny pobitou budovou se třemi věžičkami, kterým odborníci říkali ‚kupole’, jak se nahý koupe v řece s několika dalšími kluky. Kousek od plavců na řece kotvily dva nákladní škunery a kolesový parník, společně s fultonským přívozem, jehož přístaviště se nacházelo hned vedle tržnice. Pár menších kluků skákalo do vody z čelenů na škunerech a jen málo chybělo, aby si zpřeráželi vazy o konstrukce přístavních mol. Ale zdálo se, že je to všem jedno, a nejvíc Hickiemu, který mi často opakoval, že podle jeho názoru má každé děcko, které může chodit bez dozoru plavat do řeky s tak nebezpečnými spodními proudy jako East River, naprosté právo rozhodnout, kdy a kde si rozbije vlastní hlavu.

Propletl jsem se čilým, hlučným a páchnoucím tržištěm venku před budovou trhu a pak kolem ní prolezl dolů k místu, kde se děcka cákala ve věčně potemnělé zvířené vodě.

„Hej, Hickie!“ zavolal jsem, když jsem zahlédl, jak se zpod hladiny vynořila jeho hlava. „Jestli chceš umřít na zápal plic, tak jsi přišel na skvělý způsob, jak to zařídit!“

Zašklebil se na mě a odhalil tak velkou mezeru mezi předními zuby, kterou mu kdysi nechal na památku párek policajtů. „Čo to žíkáš, Števie?“ odpověděl, protože chybějící zuby ho nutily šišlat. „Tohle je skvělý den na plavání!“

„Vylez ven,“ vybídl jsem ho. „Mám pro tebe obchodní návrh.“

Odhrnul si černé vlasy dozadu a začal plavat, rychle a obratně, k místu, kde jsem seděl. „Nejdžív plavání, pak obchody,“ prohlásil, vystřelil z vody jako bledý blesk a přeběhl ke své hromádce šatů. Utřel se kusem hadru, který mohl být kdysi ručníkem, a spěšně se oblékl. „Jak šeš měl, Števie? Pěkně dlouho šem tě tady neviděl.“

„Taky jsem tu nebyl,“ řekl jsem a všiml si, že Hickie má nyní hlubší hlas. Byl asi tak o rok či dva starší než já, ale na svůj věk drobný. „Práce. Poctivý život jednoho pořádně zaměstná.“

„A pšešně kvůli tomu še mu vyhýbám,“ řekl Hickie, teď už oblečený ve staré košili a vlněných kalhotách se šlemi. Obul se do ošlapaných bot, potřásl si se mnou rukou a pak si na hlavu nasadil hornickou čapku tak, aby mu přepadávala přes oko. „Kdybych si nemohl škočit zaplavat, kdykoli še mi zachce, neměl by pro mě život žádný šmyšl. Čo máš v pácu, starý brachu?“

Zvedl jsem pár kamínků a začal je házet do řeky. „Máš ještě pořád Mikea?“

„Mikea?“ opakoval Hickie, jako bych se právě zmínil o členu jeho rodiny. „Jašně že mám Mikea! Mikea bych še nemohl žbavit, Števie, je to můj kluk, a škvěle zabíjí krysy.“

„Pronajímáš ho někdy?“

„Pronajímat?“ Hickie si založil ruce na prsou, podrbal se na bradě a pak si sáhl na nos, zatímco o tom uvažoval. „Ne, myšlím, že mě to nikdy ani nenapadlo. Nevím, ještli by mi to pšipadalo šprávný, jestli rozumíš. Podle mě Mike patší jen šám šobě.“

Mluvil naprosto vážně; nemělo smysl, aby se někdo pokoušel Hickieho přesvědčit, že zvířata jsou jenom zvířata. „Já bych totiž potřeboval jeho služby,“ řekl jsem. „Počítám tak na týden. A za těžký prachy.“

Hickie si nepřestával poklepávat prstem o nos. „Týden? No“ Najednou se mu rozjasnila tvář. „Čo kdybyšme se ho šli zeptat? Ještli še budeš Mikeovi líbit, Števie, bude to znamení, že tu práci chce, a v takovým pšípadě bych mu rozhodně neštál v ceště.“

Díval jsem se, jak Hickie míří k doupěti, kterému říkal domov, jako mrňavý kapitán zločineckého průmyslu, jímž skutečně byl; a když jsem vyrazil vedle něj, napadlo mě, že toho kluka čeká skvělá budoucnost, pokud se mu podaří udržet se krok před dlouhou rukou zákona.

Cestou k Hickieho domovu na Monroe Street, v jedné z nejstarších a nejhorších chudinských čtvrtí ve městě, jsme si vyprávěli o svých osudech. Hickieho dům, jako většina staveb okolo, byla zchátralá dřevěná barabizna; patrně pozůstatek minulého století; a to, čemu říkal ‚sklep’, připomínalo spíš jeskyni. Dostali jsme se do ní zadem z uličky, kde byla spousta hromad vysypaného popela a rozvěšeného mokrého prádla. Pak jsme se pustili po starých kamenných schůdcích dolů do prostoru s podlahou z udusané hlíny. Sklep byl tmavý, až na matné světlo z vysokého špinavého okna vepředu, to však nezabránilo smečce psů, aby se hlasitě nerozštěkali, jakmile zaslechli naše kroky. Uvnitř Hickie rozsvítil petrolejku, a jakmile to udělal, celá místnost ožila: psi štěkali a pobíhali kolem, kočky před nimi utíkaly a syčely na ně a tucty jiných menších zvířátek se míhaly kolem, takže to vypadalo, jako by se hýbaly samotné stěny. Hickie je všechny nadšeně zdravil, což zabralo nějaký čas, zatímco já opatrně vyčkával, protože jsem nevěděl, která ze zvířat jsou cizím lidem nebezpečná a která jsou přátelská.

Za pár kousky nábytku, které Hickie vlastnil, stál starý dřez a pod ním kbelík s odpadky, jehož obsah se válel po celé místnosti, a z něhož se najednou vynořil středně velký mýval a vrhl na Hickieho velmi provinilý pohled.

„Willy!“ zakřičel Hickie a vrhl se ke kbelíku tak rychle, že se mývalovi jen těsně podařilo uniknout nahoru jedinou odtokovou trubkou dřezu. „Kolikrát jsem ti povídal, abys nechal odpadky na pokoji!“ Nakoukl do trubky na pomrkávající zvíře, které se tam vší silou drželo. „Chováš še, jako byš nikdy nedoštal najíst, ty nevděčná malá“

Musel jsem se zasmát. „Hickie, vždyť je to mýval, prokristapána, co bys od něj čekal?“

Hickie si zapřel ruce v bok a nepřestával sledovat zvířátko káravým pohledem. „Čekal bych, že še bude chovat š trochou obyčejné slušnosti a vděčnosti, jinak bude špát venku v uličce, tohle bych čekal!“ Přešel o kus dál do přední části místnosti, zapálil další petrolejku a vzal ji s sebou. „Pojmenoval jsem ho po cíšaži Vilémovi, ale rozhodně še nechová nijak důštojně, to teda ne“ Hickie mě kývnutím vyzval, abych šel za ním; a jelikož jsem si všiml, že se k mým nohám sune poměrně velký had, rozhodl jsem se čelit ostatní havěti a postoupit dál do místnosti. „No tak,“ vyzval mě Hickie, zatímco se škrábal na obrovskou hromadu starých lodních kufrů, „pojď se pozdravit š Mikem.“

V temnotě jsem na kufrech rozeznal velkou hranatou věc, a když Hickie zvedl lampu, zjistil jsem, že jde o klec zhotovenou z nějakých starých prkýnek a drátěného pletiva. Uvnitř klece sebou trhavými pohyby kmital jakýsi dlouhý štíhlý stín následovaný stejně dlouhým chlupatým ocasem. „Mike!“ Hickie se konečně dostal dost vysoko, aby mohl lampu postavit a pak se posadit na kufry poblíž klece. „Mike, pšivedl jsem ti štarýho kamaráda, aby tě poždravil a pšednešl ti jištý návrh, teda, Mike!“ Hickie se náhle potěšené zašklebil a ukázal díru mezi zuby v plné kráse. „Števie! Jen še na to podívej!“

Z pletiva nahoře na kleci Hickie zvedl za ocas mrtvou krysu. Po celém těle měla stopy po zubech a drápech a na hrdle hlubokou ránu. „Co jsem ti žíkal?“ pokřikoval Hickie nadšeně. „Doštal toho hajžla rovnou škrž dráty. Kdepak, když dojde na krysy, našemu Mikeovi še žádnej nevyrovná!“ Bez sebe radostí Hickie odhodil krysu na zem, otevřel klec, sáhl dovnitř a vytáhl z ní dvě stopy dlouhou šedobílou fretku. Malá černá očka zvířátka se upřela na Hickieho tvář s výrazem blízkým poznání: překulilo se po zádech Hickiemu na klín a pak vyběhlo svému pánovi na rameno, jediným plynulým pohybem, jako by je tam někdo nalil z lahve. Hickie se hlasitě rozesmál a pak mu fretka skočila zpět na klín a začala se drbat kolem kulatých uší a na špičatém čenichu krátkými předními tlapkami. Zvíře se podívalo směrem ke mně a nad srstí na spodní čelisti se objevily ostré dýky předních horních zubů. „Polechtej mě, Mike, ty můj kluku,“ volal Hickie a s nepředstíranou náklonnosti a potěšením hladil tretku po břiše. „Já ti to pak oplatím!“ Ale zdálo se, že fretce se hlazení líbí, a za pár vteřin se uklidnila natolik, že ji Hickie mohl zvednout. „Števie, pojď še nahoru požádně šežnámit s Mikem!“ Podíval se fretce do očí. „Víš, Mike, tohle je Števie Taggert, už šte še viděli, i když váš nikdo žádně nepšedstavil. Števie, Mike.“ A než jsem se nadál, položil mi zvířátko na hruď, takže jsem je k sobě musel bezděčně přitisknout. „Čo žíkáš, Mike?“

Fretka na mě vteřinku zírala, pak se znenadání obrátila a vyběhla mi nahoru po paži, její ostré drápky mi propichovaly košili a zlehka se mi zarývaly do kůže. Zpočátku to byl znepokojivý pocit, ne přímo bolestivý, ale nezvyklý; a za pár vteřin se fretka začala pohybovat lehčím krokem a její tlapky mě na krku a na ramenou opravdu lechtaly.

„Co co to dělá, Hickie?“ zeptal jsem se a začal se smát.

„Pšece še š tebou šežnamuje, Števie. Náš Mike dokáže odhadnout charakter a rychle še rožhodne, jaký má na tebe nážor!“

Mike mi seběhl po druhé paži dolů, na chvilku vyskočil na jeden z kufrů a pak se mi vrátil do klína. Čumákem, který byl neustále v pohybu, energicky začenichal, prostrčil hlavu mezi dvěma knoflíky na mé košili a najednou zmizel uvnitř. Prudce jsem se nadechl leknutím, když jsem na holé kůži ucítil teplou srst a studené drápky. „Hickie!“ řekl jsem napůl pobaveně a napůl vyděšeně.

„Tohle každýmu nedělá, to teda ne,“ řekl Hickie. „To je žnámka velký náklonnošti. Myšlím, že máš parťáka, Števie, šynku!“ Hickie zatleskal a pak si otřel ruce o nohy, očividně mimořádně potěšený tím, jak rychle si mě Mike oblíbil. Když se mi fretka opět vynořila zpod košile, začal jsem ji hladit po zádech a ucítil, jak prudce jí buší srdce, připomínalo malý parní stroj pracující tak rychle, že mohl každou chvíli vybuchnout. Pak se Mike převrátil na záda a dovolil mi, abych mu hladil břicho stejně jako předtím Hickie.

„Mike, Mike, Mike,“ pokáral ho Hickie s předstíraným pohoršením. „Ty še teda dáváš lacino, kamaráde, pamatuj na švou důštojnošt!“ Hickie se sám sobě zasmál a vzhlédl ke mně. „Ty pracuješ u koní, viď, Števie?“

„Jo,“ odpověděl jsem. „Máme dva, valacha a klisnu. Proč se ptáš, ty je ze mě cítíš?“

„Já ne,“ řekl Hickie a zavrtěl hlavou. Pak kývl na Mikea. „Ale on ano. Koňský pach mu dělá strašně dobže. A rozhodně ši tě oblíbil. Takže, Števie, o jaký práci to byla žeč?“

Nevěděl jsem, kolik z celého příběhu bych měl Hickiemu prozradit, ale základní informace jsem mu poskytnout musel, neboť jsem od něj potřeboval poradit, jak mám Mikea pro daný úkol vycvičit. Takže jsem jenom řekl, že můj zaměstnavatel a já se snažíme vypátrat někoho, o kom se důvodně domníváme, že ho drží v jistém domě proti jeho vůli, v zamčeném pokoji. Byl by Mike schopný poznat, jestli je ta osoba opravdu v domě, a najít správný pokoj? Hickie mě ujistil, že určitě ano; ve skutečnosti to oproti některým věcem, které Mike dělal v minulosti, bude úplná hračka. Pak jsem se zeptal na výcvik a překvapilo mě, jak jednoduše pokyny zněly: budu potřebovat jen kus oděvu té osoby, kterou hledám, čím osobnější, tím lepší, protože z něj bude daleko víc cítit tělesný pach. Mike je už dobře vycvičený, takže když si začne spojovat nějaký určitý předmět či vůni s potravou, rychle pochopí, že má najít něco, co vypadá nebo voní podobně; bude stačit pár dní, aby se připravil. Hickie říkal, že bude nejlepší, když si ho vezmu na ten čas k sobě, aby si na mě pořádně zvykl. Odpověděl jsem, že v tom nevidím žádný problém, a pak jsem se otázal, čím přesně mám toho činorodého malého chlapíka krmit.

„Mike je mašožravec,“ ujistil mě Hickie důležitě, s výrazem odborníka, „ale hlavně mi ho moc nerozmažluj. Žádný bifteky, žádná jehněčí žebírka, stačí mu chytit pár myší, jestli můžeš, a když ne, tak mu dej koušek králíka. Pši výcviku tšikrát nebo čtyžikrát denně, aby mu došlo, o čo ti jde.“

„Mám si ho odnést i s klecí?“

„Jiště, jiště,“ ujistil mě Hickie, sundal konstrukci z pyramidy kufrů a slezl s ní dolů. „Jenom ti na ni dáme kuš hadru, protože rušný provož mu nedělá moc dobže.“ Hickie začal šramotit mezi hromadami harampádí v místnosti.

„A co peníze, Hickie? Jak jsem říkal, plat je špičkový.“

Když Hickie objevil kus staré plachtoviny, musel o ni svést boj s jedním ze svých psů, středně velkým mastifem. „Peníze Hmmm To ši muším rozmýšlet, no tak, Beauregarde, pusť tu zatracenou věc!“ Nakonec plachtovinu psovi vyrval, a když se vrátil ke kleci, slezl jsem s Mikem dolů. „Tohle je totiž poprvý.“ Hickie mi vzal Mikea opatrně z náruče a zvedl ho, aby se mu mohl podívat do očí. „Odvedeš dobrou práči a dáš na šebe pozor, šlyšíš?“ Políbil Mikea na temeno, zašoupl ho do klece a přehodil přes ni látku. „No žekněme Mike pro mě štrašně moc znamená“

Dalo se lehko poznat, že Hickie čeká, až udělám nabídku, a tak jsem jen tak z hlavy plácl něco, co vypadalo jako vysoká částka. „Co takhle padesát doláčů? Na týden?“

Hickiemu blýsklo v očích, jako se to stává lidem, co milují smlouvání, když dostanou lepší nabídku, než čekali, a soudí, že by z toho mohli vytěžit ještě něco víc. „Dej šedmdešát, Števie, jen pro klid mojí duše, a já budu vědět, že šeš opravdu ten džentlmen, za jakýho šem tě vždycky považoval.“

Krátce jsem přikývl a dohodu jsme potvrdili podáním ruky. „Ale pro ty peníze si budeš muset jít se mnou,“ řekl jsem. „Takovou sumu s sebou po ulicích běžně nenosím.“

„Ani bych tě nenechal š Mikem odejít, kdybych nevěděl, kam ho bereš,“ opáčil Hickie. Zvedl klec a ukázal ke dveřím. „Běž první, štarý brachu.“

Vyšli jsme opět ven a propletli jsme se chudinskou čtvrtí na Park Row, kde už jsme bez obtíží chytili drožku. Jízda byla zábavná, Hickie vyprávěl nesčetné historky o našich starých kamarádech, fretka zběsile pobíhala v zakryté kleci, když ucítila koně před námi, a drožkář si lámal hlavu, co ty dvě podivné figurky mají asi za lubem, nemluvě o tom, co asi tak můžeme přechovávat v té zvláštní bedně na Hickieho klíně.

Když jsme dojeli k domu na Sedmnácté ulici, zjistili jsme, že se doktor, Cyrus a slečna Howardová již vrátili, ačkoli po paní Leshkové nebylo dosud nikde ani stopy, což vedlo doktora k úvahám, zda by neměl zavolat na policii. (Neudělal to; v půl šesté večer ta žena konečně vrazila dovnitř a nesouvisle blábolila cosi o kozácích, ruském carovi a svém manželovi. Doktor jí jenom řekl, aby šla domů a vrátila se ráno.) Hickieho víc než jen trochu ohromilo, v jakém sídle jsem skončil po tolika letech zlodějiny a podvodů, a myslím, že ho pohled na doktorův dům přiměl na pár vteřin zapřemýšlet, jestli na poctivém životě přece jenom něco není. On sám udělal na ostatní taky docela dojem, zejména na doktora, který se mimořádně zajímal o Hickieho osobní metody výcviku zvířat.

„To je skutečně pozoruhodné,“ řekl doktor, když se Hickie rozloučil v mém pokoji s Mikem a vyrazil zpět do města. „Víš, Stevie, znám se s jedním vynikajícím ruským fyziologem a psychologem, jmenuje se Pavlov. Seznámil jsem se s ním při cestě do St. Petersburgu. Pracuje na podobných principech jako tenhle ‚Hickie’, studuje příčiny zvířecího chování. Soudím, že rozhovor s tvým přítelem by byl pro něho velmi poučný.“

„To těžko,“ odpověděl jsem. „Hickie nerad opouští starou čtvrť, dokonce ani kvůli práci, a myslím, že neumí ani číst, ani psát.“

Doktor se trochu uchechtl a vzal mě kolem ramen. „Mluvil jsem,“ řekl mi, „spíše hypoteticky, milý Stevie“

Když se fretka Mike ubytovala v mém pokoji, musel jsem čelit situaci, v jaké jsem se až dosud nikdy neocitl. Najednou jsem měl domácí zvíře, spolubydlícího, a po následujících pár dní se moje činnost točila hlavně kolem nutnosti cvičit a krmit fretku. Měl jsem odpovědnost za jinou živou bytost, což byla představa, která mě až dosud nechávala chladným; teď, když jsem se v té situaci doopravdy ocitl, jsem však zjistil, že mi to vůbec nevadí. Po pravdě řečeno, Mike se stal středem mého zájmu a, vzhledem k jeho živé, přítulné nátuře, také zdrojem radosti a zábavy. Slečně Howardové nakonec trvalo víc než den, než se dokázala spojit se seňorou Linaresovou, a další den, než dostala do rukou kousek prádla malé Any; a já jsem si většinu toho času hrál s Mikem ve svém pokoji, pokoušel se pro něho chytat v našem sklepě myši a vykládal si se zvířetem, jako bych od něj čekal odpovědi. Už dřív jsem vídal lidi, kteří se ke svým zvířecím mazlíčkům chovali podobně, ale protože sám jsem nikdy zvíře neměl, podobné počínání jsem nechápal; najednou mi však bylo úplně jasné, a jak čas běžel, úmyslně jsem zaháněl myšlenky na to, že jednou budu muset Mikea vrátit.

Děla se spousta věcí, které mi pomáhaly zapomenout na tu vyhlídku. Detektivnímu seržantu Markovi a panu Mooreovi se konečně podařilo najít vdovu po zedníkovi Henrym Batesovi a přinesli z Brooklynu znepokojivé zprávy: Batesova manželka tvrdila, že nikdy v životě nebyl ani den nemocný a že měl srdce silné jako býk. A navíc se ukázalo, že nezemřel den či dva poté, co dokončil práci pro sestru Hunterovou, zemřel přímo ten den, před nějakými šesti měsíci, a přímo v domě číslo 39 na Bethune Street. Infarkt ho postihl těsně poté, co vypil šálek čaje, vylepšený trochou whisky, který mu nabídla domácí paní. Tohle všechno zjevně nahlásila koronerovi přímo sestra Hunterová a dodala, že záchvat Batese postihl, právě když na odchodu zvedal u dveří těžký pytel se svým náčiním. Koroner paní Batesovou ujistil, že takové věci se stávají a že Bates mohl mít nějakou skrytou srdeční vadu, která se až do úplného konce neprojevila. Zeptal se paní Batesové, jestli si přeje provedení pitvy, aby se ta hypotéza potvrdila; byla to však pověrčivá žena, fanaticky propadlá náboženství, a měla jisté podivné představy o tom, co by se stalo s duší jejího manžela, kdyby bylo z těla vyjmuto jeho srdce.

Tento poněkud scestný postoj způsobil, že pro pana Moorea a Marka bylo obtížné přijmout další teorii, o kterou se s nimi paní Batesová podělila, totiž že sestra Hunterová jejího manžela svedla, ačkoli si to velice přáli. Její tvrzení, že paní z čísla 39 přiměla pana Batese, aby dělníky pracující na té stavbě neustále vyhazoval a najímal jiné, nicméně dávalo smysl: sestra Hunterová si jistě přála, aby o celé struktuře stavby mělo povědomí co nejméně lidí. Nakonec ji znal pouze pan Bates sám; a doktor i detektivní seržant Lucius věřili, že kdybychom domácnost Hunterových pečlivě prohledali, patrně bychom tam nalezli sušený náprstník červený. Sestra Hunterová si ho možná dokonce pěstuje na zahrádce, ale ať už ho sehnala kdekoli, tato květina obsahuje ve velké koncentraci digitalis, drogu, která dokáže zastavit srdce i toho nejsilnějšího muže, a bylo by snadné přimíchat ji do posledního osudného šálku čaje a případný zvláštní pach zamaskovat vůní whisky.

Tohle může vypadat jako to, čemu doktor říkal „hypotetické“ uvažování, a po pravdě řečeno o nic jiného nešlo. Ale nikdo, kdo někdy spatřil chladný výraz, který se čas od času vloudil do zlatých očí Elspeth Hunterové, by ani na vteřinu nepochyboval, že by takového činu byla schopná. Přesto byla představa, že stojíme proti někomu, o němž máme dobrý důvod se domnívat, že zabil nejen několik nemluvňat, ale nejméně jednoho dospělého muže, víc než jen trochu děsivá. Vlastně to vypadalo, jako bychom skoro každý druhý den naráželi na věci, které nám odhalovaly, že ta žena je nebezpečná způsobem, o němž jsme dosud neměli ani tušení. To všechno nám přípravy na vloupání do jejího domu nijak neusnadňovalo. Ale kromě možnosti vzít si s sebou více a větších střelných zbraní se ten podnik opravdu nedal příliš vylepšit; a když v úterý ráno dorazila slečna Howardová s noční košilkou Any Linaresové, moje úloha v celém plánu získala na důležitosti: nyní jsem musel trávit dlouhé hodiny důkladným výcvikem Mikea, neboť velká část plánu závisela právě na jeho čichu.

Spolu s noční košilkou přinesla slečna Howardová i potvrzení úvahy, s níž doktor přišel po návštěvě Přírodopisného muzea: seňor Linares skutečně zaměstnával filipínského domorodce. Byl to děsivý malý mužík, z něhož seňoře naskakovala husí kůže a kterého odmítala vpustit do domu, takže Filipínec přespával na dvoře. Pygmej známý pouze pod jménem „El Niňo“ sloužil v rodině Linaresových už mnoho let, ale seňora přesně nevěděla, jaké má vlastně povinnosti, ačkoli když jí slečna Howardová pověděla o našich střetnutích s tím člověkem, udělala si mnohem jasnější obrázek. Toto odhalení slečny Howardové znamenalo jen další ránu pro manželství Linaresových, které bylo podle všech známek blízké rozpadu: seňora svěřila slečně Howardové, že kdyby nebyla dobrá katolička, dávno by manžela opustila.

Navrch k tomu všemu nás nyní dennodenně doprovázely titulky v Timesech ohledně „záhady bezhlavého těla“, popisující případ, jenž se začal před bezmocnýma očima policie rozpouštět v přesně ten typ nudné domácí vraždy, jaký původně očekával detektivní seržant Lucius. Do úterka víceméně vybouchla teorie, že obětí byl jeden z bláznů uprchlých z Long Islandu, a policie se místo toho vrhla na myšlenku, že zločin spáchal stejný šílený řezník, který podobným způsobem zabil a rozčtvrtil mladou dívku, Susie Martinovou, ve slavném případu, k němuž došlo před pár lety. Tuto hypotézu policistům předal jako vánoční dárek patolog, který kdysi vyšetřoval případ Martinové, a rozpadla se asi tak za dvě minuty: mezitím docházeli do márnice k prohlídce částí bezhlavého těla nesčetní lidé, kteří pohřešovali někoho ze svých blízkých, a do středy neméně než devět z těchto návštěvníků bezpečně určilo, že jde o ostatky jistého Williama Guldensuppea, maséra z tureckých lázní na Murray Hill.

Policie začala (jsem přesvědčen, že velmi zdráhavě) tuto stopu sledovat a do čtvrtka se podařilo odhalit, nejenže Guldensuppe žil velmi dlouho se svou přítelkyní, jistou paní Nackovou, v domě ve vykřičené čtvrti Hell’s Kitchen, ale také že řečená přítelkyně nedávno pojala náklonnost k jinému muži bydlícímu ve stejném domě, Martinu Thornovi. Sousedé ze čtvrti viděli i slyšeli Guldensuppea, Nackovou a Thorna, jak se o vzniklé situaci otevřeně hádají. Poldové paní Nackovou rychle objevili a podrobili ji takzvanému výslechu třetího stupně: po čtyřiadvaceti hodinách surového zacházení přiznala, že ona a Thorn Guldensuppea společně zavraždili a pak jeho mrtvolu rozřezali. Thorn nicméně nebyl k nalezení a jediný způsob, jakým mohla policie zajistit, aby celá věc zůstala pro veřejnost nadále zajímavá, byl, že rozestavěla hlídky na všech železničních nádražích a v přístavech po celém městě a vyhlásila nejprve celostátní a posléze mezinárodní pátrání.

„Pořád ještě je tady,“ prohlásil detektivní seržant Lucius v reakci na počínání detektivů z Mulberry Street. „Dej na moje slova, Stevie, ten chlap z města nikdy neodjel a taky neodjede.“ Pravdu nám mohl prozradit jen čas, ale já bych vsadil cokoli na to, že se detektivní seržant nemýlí.

V pátek jsme dostali od Kat zprávu, v níž nám oznamovala, že sehnala jedno sáčko patřící Libby Hatchové a je připravená je předat; zdálo se jí však, že Ding Dong vytušil, že se k něčemu chystá, takže chtěla předání uskutečnit někde jinde než v domě na Sedmnácté ulici, neboť Dusteři zjevně věděli, kde žiju a pracuju. Požádal jsem ji, ať donese sáčko ten večer do čísla 808 na Broadwayi, kde si už detektivní seržanti rozložili přístroje a byli připraveni provést testy, testy, které nám nade vši pochybnost potvrdí, zda sestra Hunterová unesla Anu Linaresovou a drží ji v nějakém temném úkrytu pod domem číslo 39 na Bethune Street.

KAPITOLA 22

Kat dorazila těsně po setmění a já sjel velkou zdviží do přízemí, abych ji vyzvedl. Přešlapovala na mramorové dlažbě z nohy na nohu, pobrukovala si nějakou písničku a chvílemi do rytmu trhala tělem. Když zaslechla přijíždět výtah, obrátila se k němu, a dokonce i na dálku jsem poznal, že už zase šňupe koks.

„Stevie!“ zavolala na mě se širokým, nepřirozeným úsměvem. „Mám to zboží!“ Zvedla prostředně velký balík v obyčejném hnědém papíře převázaném kusem motouzu.

Když jsem odsunul mříž, naskočila dovnitř, přitiskla se ke mně a z ničeho nic se rozesmála. „Kat,“ řekl jsem a snažil se, aby mi z hlasu nebylo poznat zklamání a hněv, které jsem pociťoval, „seber se trochu, ano? Tohle je vážná věc.“

Zamračila se a posměšně opáčila: „Promiňte, inspektore.“ Pak jsem zatáhl mříž, a když jsme v příšeří začali stoupat nahoru, vrhla se mi kolem krku a těsně u ucha mi zašeptala: „Nechceš to zkusit znovu, Stevie? Rovnou tady ve výtahu? Už je to dlouho“

Přesunul jsem ovládací rukojeť přístroje do polohy STOP tak prudce, že to Kat ode mě odhodilo. Když narazila zády do stěny zdviže, tiše vypískla.

„Kat.“ řekl jsem a pořád se pokoušel ovládnout. „Proč jsi sakra musela přijít v tomhle stavu?“

V modrých očích zlobně zajiskřilo, vztekem ještě posíleným kokainem. „Takovým tónem se mnou nemluv, Stevie Taggerte! Copak jsem celý týden neriskovala krk, abych tobě a tvým kamarádíčkům sehnala to, co jste chtěli? A když si teď, jakmile to mám za sebou, dovolím trošku oslavovat, doufám, že mi to může odpustit i někdo tak namyšlený jako ty!“

Vydechl jsem rozčilením a kývl na balík. „Možná bych to tam měl odnést sám,“ řekl jsem. „Sejdeme se spolu později, přinesu ti peníze a jízdenku.“

„Kdepak,“ odsekla Kat a odtáhla balík ode mě. „Takový kšefty znám! Dostanu zaplaceno hned a osobně! A jestli se za mě tolik stydíš, nemusíš se bát, nezdržím se dlouho. Kdo by o to stál? Jestli chceš něco vědět, jste pěkně podivínská banda a já chci svoje štěstí dneska oslavit s lidma, co se umějí bavit.“

Trhl jsem ovladačem a výtah se opět rozjel. „Dobrá,“ řekl jsem. „Jak si přeješ.“

„Jak si přeju? To si přece přeješ ty, ne?“ Obrátila se k mříži kryjící dveře výtahu a pokoušela se upravit si vlasy. „K čertu s tím Co si někteří lidi o sobě nezačnou myslet jen proto, že se ocitli na druhé straně barikády“

Zbytek Katiny návštěvy neproběhl o moc lépe. Hněv působil, že mluvila, jen když musela, ale stejně mi bylo jasné, a jsem si jistý, že i všem ostatním, že je plná koksu a rozhodně nejde jenom o nějaké občasné užívání. Ale to, co slíbila, opravdu přinesla: rozbalili jsme balík na kulečníkovém stole vedle místa, kde si detektivní seržanti připravili flakonky s práškem na otisky prstů a srovnávací mikroskop, a zjistili jsme, že obsahuje přiléhavý, krvavě rudý saténový kabátek, s velkými plochými černými knoflíky, jaké jsme požadovali. Kat chtěla dostat zaplaceno na místě a její nálada se nijak nezlepšila, když jí doktor řekl, že bude muset počkat, dokud detektivní seržanti nezjistí, zda kabátek skutečně patřil ženě, kterou jsme znali jako Elspeth Hunterovou. Kat prohlásila, že počká, až skončíme s otisky prstů, ale déle ne, nemá tušení, kvůli čemu jinému bychom tu věc mohli chtít, a nemíní se zdržovat, aby to zjistila. Tvrdila, že v dohodě, kterou jsme s ní uzavřeli, jsme po ní žádali, aby donesla sáčko patřící Libby Hatchové; jakmile se shodneme na tom, že svou část úmluvy dodržela, sebere se a odejde. Po tomto projevu sebou trucovitě plácla do jednoho z velkých křesel.

Snímání otisků netrvalo dlouho. Jelikož knoflíky byly černé, Marcus na ně s pomocí štětečku z velbloudí srsti nanesl trochu jemného šedobílého hliníkového prášku, který pak odfoukl, takže se objevil zřetelný obraz vlnících se linek. Ten potom pro srovnání přidržel vedle fotografie olověné trubky, kterou jsme našli v Central Parku. Pokývl na doktora a řekl pouze: „Otisky si odpovídají,“ a v tu chvíli Kat, která usoudila, že přišla její chvíle, vyskočila a přistoupila k doktorovi.

„Tak co, jsme vyrovnáni?“ zeptala se ho trochu rozčileně.

Doktor, poznal jsem, že si dělá starosti jak s Katiným fyzickým stavem, tak s jejím postojem, se pokusil o srdečný tón. „Jsme skutečně vyrovnáni, slečno Devlinová. Můžeme vám jako poděkování něco nabídnout? Třeba trochu kávy nebo čaje“

„Moje peníze a jízdenku,“ prohlásila Kat a natáhla ruku. Po krátké úvaze dodala: „Velice vám děkuji, pane.“ Krátce pohlédla mým směrem, přimhouřila oči a vyštěkla: „Rozhodně bych se nechtěla zdržet déle, než by bylo někomu milé, a uvádět jiné lidi do rozpaků.“

Doktor přeskočil pohledem od ní ke mně a zase zpátky. Myslím, že chtěl ještě něco dodat, ale nakonec pouze přikývl a vytáhl z náprsní kapsy obálku. „Tři sta dolarů v hotovosti,“ řekl s úsměvem, „a lístek do San Franciska. Platný kdykoli po dobu následujících šesti měsíců. Ah,“ doplnil, když Kat téměř chňapla po obálce, „je to lístek první třídy. Abychom dali najevo, jak si ceníme vaší spolupráce.“

Po těch slovech trošku roztála, alespoň vůči němu, když ne vůči mně. „To je od vás velmi laskavé, pane. Děkuji vám.“ Pohlédla na obálku a nepatrně se pousmála. „Nikdy jsem nejela první třídou. Můj táta vždycky říkával“ Zarazila se a opět ztuhla. „Teď bych se s vámi ráda rozloučila, pane. Pokud je to všechno.“

Doktor přikývl. „Je mi líto, že se nemůžete zdržet.“ Právě se obrátila k odchodu, když doktor dodal: „Slečno Devlinová“ Vytáhl z jiné kapsy saka obchodní navštívenku a podal ji Kat. „Mám tady ve městě takovou školu. Pro mladé lidi, kteří chtějí nebo potřebují změnit svůj život. Zde je adresa a telefonní číslo. V případě, že byste se někdy opět ocitla v New Yorku a měla zájem o podobnou pomoc, klidně zatelefonujte nebo se zastavte, prosím.“

Kat se podívala na vizitku a v očích se jí opět zlomyslně zablýsklo, ale přiměla se k úsměvu. „O té vaší škole jsem slyšela, doktore.“ Vzhlédla k němu. „A taky jsem slyšela, že už tam nešéfujete.“

V tu chvíli jsem se do toho rychle vložil. „To stačilo, Kat,“ řekl jsem a postrčil ji ke dveřím.

„Tak co myslíte, doktore,“ zavolala ještě přes rameno, „kdo z nás spíš potřebuje nějakou pomoc?“

Proti její vůli jsem ji dostrkal do výtahu, práskl dveřmi a s hlasitým úderem zavřel mříž. Málem jsem vytrhl ovládací rukojeť ze stěny, když jsem nás spouštěl zpět dolů. „Neměla jsi právo takhle mluvit,“ procedil jsem mezi zuby. „K čertu s tebou, Kat, on se jenom snažil pomoct. Co to do tebe vjelo? Copak nemůžeš nikoho nechat, aby ti pomohl?“

„Já se nikoho o pomoc neprosím!“ zaječela na mě. „Já se chci o sebe postarat sama, jestli ti to nevadí!“

„Jo? Tak to se ti teda fakt daří!“

„Možná si to nemyslíš, ale nejsem žádná služka a ještě jsem nespadla ožralá do řeky. Tak mě nech na pokoji, ano, Stevie? Nech mě být!“ Odvrátila se, a jak lapala po dechu, spolkla pár slz. Pohlédla na obálku ve své ruce a roztrhla ji. „Tohle si radši přepočítám,“ řekla ve snaze ještě trochu mě ranit. Prolistovala obsah obálky a nejdřív narazila na lístek na vlak. „Pch. První třída. K čertu, tohle bych mohla prodat a koupit si za to tři lístky“ Začala luštit drobné písmo na okraji jízdenky. „Co má být tohle? Nepřenosné, nevratné? Co to znamená?“

Sám jsem byl ještě pořádně naštvaný, a tak jsem na ni vypálil: „To znamená, že to nemůžeš nikomu střelit ani to vyměnit za prachy.“

Ta slova ji měla zranit a očividně se to podařilo: „Chceš říct, že je to pro případ, že bych o svojí tetičce od začátku lhala a jenom chtěla další prachy na koks?“

Dojeli jsme do přízemí. Vzal jsem za rukojeť, ale než jsem odsunul mříž, vzpomněl jsem si ještě na jednu věc. „Potřebujeme vědět, kdy bude ta ženská u Dusterů. V noci a určitě.“

„Dobrá,“ odpověděla Kat tiše a sama tiše skřípala zuby. „Když tě zajímá jenom tohle. Zítra se koná velký večírek. Goo Goo slaví narozeniny. Ona tam bude. Já ne. Už můžu jít?“

Bez odpovědi jsem otevřel mříž. Jenom se na mě podívala, zavrtěla hlavou a vyrazila ven. „Sbohem, Stevie,“ řekla, pořád ještě rozzuřená.

Normálně bych utíkal za ní, ale ten večer jsem na to prostě neměl sílu. Důvodů, proč jsem to neudělal, bylo hodně, některé jsem pochopil v blízké budoucnosti, u jiných mi trvalo léta, než jsem na ně přišel. Ale dodnes se ptám sám sebe, jak by všechno asi dopadlo, kdybych za ní byl tehdy šel

Pár minut jsem počkal a pak se vydal zpátky nahoru. Když jsem vystoupil z výtahu, slečna Howardová na mě čekala, a zatímco se ostatní tísnili kolem kulečníkového stolu a sledovali, jak detektivní seržant Lucius zkoumá cosi ve srovnávacím mikroskopu, přitáhla mě k přednímu oknu.

„Stevie,“ zeptala se tiše, „je všechno v pořádku?“

S námahou jsem potlačil podráždění při myšlence, že všichni v místnosti teď vidí do mých osobních záležitostí, a pak jsem jen rozhodil rukama a otřel si pot z čela. „Ano, slečno,“ řekl jsem. „Alespoň snad bude“

Jelikož jsem se vytrvale díval na podlahu, nemohl bych na to přísahat, ale cítil jsem, že mi slečna Howardová zkoumavě hledí do tváře. „Nespletla jsem se v tobě,“ řekla, což mě přimělo vzhlédnout. Zjistil jsem, že se usmívá. „Ty by ses nezamiloval do žádné hloupé káči.“

„Ne, slečno,“ opáčil jsem. „Nejspíš mám moc práce s tím, abych dělal hlupáka sám ze sebe.“

„To si nemysli,“ řekla slečna Howardová rychle a dotkla se mé paže. „To, jak se ta dívka chová, z tebe nedělá hlupáka. Ta tvoje Kat je chytrá, chytrá a nezávislá ve světě, který by si přál, aby byla hloupá a poddajná. A je taky hezká. Dost hezká, aby mohla podstupovat značná rizika ve snaze domoci se pro sebe lepšího života, a dost chytrá, aby si myslela, že se jí podaří vyhnout se nebezpečím, která to s sebou nese. Ale nepodaří. Nikomu se to nepodaří. A tak svými plány a intrikami zraní nejhůř sebe, ačkoli tebe tím možná zraňuje také.“

Uhodil jsem pěstí do okenního rámu a z čirého zoufalství položil otázku, na kterou jsem již odpověď znal: „Ale kdyby chtěla, tak by si přece mohla vybrat jiný způsob života, ne?“

„Teoreticky ano,“ řekla slečna Howardová a přikývla. „Ale zkus se sám sebe zeptat na tohle, Stevie: kdyby ti doktor nenabídl jiný způsob života, byl by sis ho vybral sám?“

Odvrátil jsem pohled; nechtělo se mi dát jí poctivou odpověď, ale nevěděl jsem, co jiného bych mohl říct. Naštěstí nám v dalším rozhovoru zabránil detektivní seržant Lucius.

„Ano,“ prohlásil hlasitě na druhém konci místnosti. „Ano, to je ono to je ono! Dokonale to odpovídá.“ Já i slečna Howardová jsme se otočili zrovna ve chvíli, kdy zvedal zrak od dvou mosazných okulárů srovnávacího mikroskopu a upocenou tvář měl rozzářenou jako dítě. „Je tam, to děvče je nade vši pochybnost v tom domě!“

Marcus málem shodil bratra ze židle, jak chvátal, aby se sám mohl podívat do mikroskopu, zatímco Cyrus a doktor si s Luciem potřásali rukou. Slečna Howardová i já jsme k nim přiběhli s gratulacemi a pak počkali, než na nás přijde řada, abychom se podívali do přístroje na kulečníkovém stole. Když jsem se konečně posadil a nakoukl do okuláru, musím přiznat, že jsem byl trochu zklamaný, neboť jediné, co jsem rozeznal, vypadalo jako dva rozmazané kousky stejného provázku či lana; vysvětlili mi však, že pro cvičené oko bylo to, na co jsem se díval, dvěma mnohokrát zvětšenými vlásky z jedné dětské hlavičky: z hlavičky Any Linaresové.

Takže jsme konečně získali důkaz a spolu s ním se nám otevřela cesta k přímé akci: a přestože mě ta vyhlídka v předchozích dnech děsila, v tuto chvíli mi možnost odsunout všechno ostatní stranou a vrhnout se na vloupání připadala docela lákavá.

„Jediné, co nám teď chybí,“ řekl doktor a přešel k tabuli, aby prohlédl poznámky a několik jich doplnil, „je čas, kdy si budeme moci být jistí, že ta žena nebude doma.“

„Ale my ho známe.“ Stěží jsem si uvědomil, že jsem ta slova pronesl nahlas, takže mě zaskočilo, že se ke mně všichni hned otočili. „Zítra v noci,“ pokračoval jsem. „Goo Goo Knox má narozeniny, a ona bude určitě u Dusterů.“

Doktor po mně vrhl pohled, který byste mohli nazvat zkoumavým, a pak pomalu přikývl. „Tak dobrá,“ řekl, „zítra v noci.“ Začal si zlehka pohazovat kusem křídy. „Zítra v noci na sebe vezme svou druhou osobnost, a tím nám umožní nahlédnout do té první. Žena se dvěma jmény, dvěma tvářemi a dvěma životy způsobila, zcela nevědomě, že její dvě části začaly pracovat proti sobě. Musíme se modlit, aby se nám podařilo skončit s prací dřív, než jejich střet vyvrcholí.“ Doktor upřel černé oči na tabuli. „Musíme přerušit činnost spasitelky dřív, než se prosadí ničitelka“

KAPITOLA 23

O čtyřiadvacet hodin později jsem byl ponořen v temnotě. Ležel jsem na podlaze kolesky spolu s detektivním seržantem Markem a tretkou Mikem vrtící se v pytlíku, který jsem měl zavěšený kolem krku a přes rameno. Všichni tři jsme byli zakrytí plachtovinou, která tlumila i slabé světlo pronikající okny do stájí vedle čísla 39 na Bethune Street, a ještě posilovala zatuchlé červencové vedro. Detektivní seržant Lucius vjel s kočárem dovnitř asi před dvaceti minutami a oznámil hlídači, že musí v okolí něco vyřídit a počítá, že zpátky se dostane něco před půlnocí. Pak pověsil Frederickovi pod nos pytlík ovsa a odešel, zatímco hlídač se vrátil na chodník, kde přihlížel ohňostroji nad Hudsonem: při všem tom plánování jsme totiž zapomněli na fakt, že jsme si pro vloupání vybrali předvečer státního svátku čtvrtého července, a město bylo plné oslavujících opilců, kteří odpalovali dělbuchy a všeobecně dělali zmatek. Když jsme si to konečně uvědomili, došli jsme k závěru, že to pro nás představuje výhodu, neboť pozornost policie i všech ostatních ve městě včetně hlídače ze stájí bude upřena buď na účast na oslavách, nebo na úsilí udržet při nich pořádek: vzato kolem a kolem, šlo o vhodný večer pro vloupání.

Celý den jsme věnovali poslednímu školení: já školil Mikea a všichni ostatní školili mě. O Mikeovi jsem nepochyboval: dostal se do bodu, kdy si představu jídla dokonale spojil s pachem noční košilky Any Linaresové. (Fakt, že jsem neuposlechl Hickieho příkazy a začal zvířátko krmit vybranými kousky masa od místního řezníka, proměnil jeho už tak značné nadšení přímo v mánii.) Pokud jde o mě, ohledně části plánu, která zahrnovala vniknutí do domu, jsem si byl celkem jistý; jediná věc, která mi dělala starosti, byla doktorova naděje, že budu nejen schopný odnést nemluvně Linaresových s sebou, ale zároveň v duchu pečlivě zaznamenávat vše, co by mu mohlo pomoci pochopit chování sestry Hunterové na té nejhlubší rovině. Chápal jsem jeho touhu po těchto informacích, a jak říkám, přál jsem si, abych ho nezklamal. Ale on zjevně netušil, a já soudil, že bych mu to nedokázal vysvětlit, jaké to je, když člověk překročí hranici a vnikne na území někoho jiného: duševní činnost intelektuálnějšího druhu se v takové chvíli na seznamu důležitých věcí nedostává příliš vysoko.

Nakonec padla noc a detektivní seržanti i já jsme se naskládali do kolesky. Ještě když jsme odjížděli, zahlédl jsem v doktorově tváři pochyby a podobné pocity se odrážely i v Cyrově obličeji; měli tam však slečnu Howardovou a pana Moorea, kteří jim nedovolí, aby se užírali nejistotou, v době, kdy jsme odráželi od domu na Sedmnácté ulici, byli plní nepředstíraného nadšení. Příjezd do stájí proběhl hladce, nebo to tak alespoň mně a Markovi pod plachtou připadalo, což nám první období skrývání a čekání dosti usnadnilo. Další plán byl následující: Lucius, vybavený zbraní New Service Revolver ráže dvaatřicet, poslední novinkou vyšlou ze zbrojní továrny pana Samuela Colta, bude hlídat dům Hunterových z vchodu do továrny na druhé straně Washington Street, a až uvidí sestru Hunterovou odcházet, vrátí se do stájí pod záminkou, že si něco zapomněl. Dá nám nenápadně vědět, že je vzduch čistý, a vrátí se na své stanoviště. Zpátky přijde ve tři čtvrti na dvanáct, takže na splnění úkolu budeme mít asi hodinu a půl, jestli všechno půjde dobře, znamená to spoustu času.

Jak jsem řekl, po Luciově prvním odchodu jsme leželi s Markem v kolesce asi dvacet nepohodlně horkých minut. Čas od času jsme zaslechli rachot kočáru nebo klapot kopyt odjíždějícího či přijíždějícího koně, ale nepohnuli jsme skoro ani svalem, dokud jsme konečně nezaslechli lehké poklepání o bok kolesky. Aniž z nás Lucius stáhl plachtovinu, začal se přehrabovat na podlaze kočáru a vytáhl malý kufřík, který předtím nechal odložený pod kozlíkem. Obsahoval brokovnici Holland and Holland ráže dvanáct spolu s krabičkou nábojů: během čekání měl Lucius v úmyslu být nejlépe ozbrojeným člověkem v okolí, a v té čtvrti to tenkrát znamenalo opravdu hodně.

„Všude klid,“ pošeptal nám přes plachtu. „Zrovna odešla. Ve druhém patře je zhasnuto, vypadá to, že už dala manžela spát. Je strašně silně nalíčená a“

I ve tmě pod plachtou jsem skoro rozeznával Markův zuřivý výraz. „Lucie!“ zašeptal na oplátku.

„Hmmm,“ zabručel jeho bratr.

„Buď zticha a vypadni odsud, ano?“

„Ech, no dobrá. Hlídač je pořád před domem. Vypadá to, že si trochu přihnul.“

„Tak půjdeš už?“

„No jo, no jo“

Slyšeli jsme, jak se od nás jeho kroky vzdalují, a pak se rozhostilo ticho, až na vzdálené praskání dělbuchů a rámus většího ohňostroje nad řekou.

„Tak do toho, Stevie,“ pošeptal mi Marcus po pár minutách a trochu poodtáhl plachtu. „Jenom se podívám“ Vystrčil hlavu nahoru a pak zajel zpět pod plachtu. „Nikde nikdo, jdeme!“

Téměř nehlučně jsme vylezli z kolesky. Noc byla horká, ale ta nejhorší letní vedra ještě nepropukla, takže tmavé šaty, které jsme měli na sobě, nebyly tak nepříjemné. Já si obul jednoduché lehké kožené mokasíny, zatímco Marcus byl momentálně pouze v ponožkách. Na krku mu visel sáček podobný tomu, v němž se nyní kroutil Mike, ale větší: obsahoval pár okovaných horolezeckých bot, roztahovací páčidlo na mříže, svazek silného provazu, sochor a těžké kladivo. U boku měl pouzdro na pistoli a v něm revolver stejný jako bratrův, ale s ráží osmatřicet, která měla zaručit větší účinek, kdyby došlo na nějaké problémy. Já sám jsem měl v kapse malý Derringer Colt číslo jedna patřící slečně Howardové, půl tuctu střel ráže jednačtyřicet a pěkný, osm palců dlouhý kus olověné trubky.

Když jsme vystoupili z kolesky, zjistili jsme, že se Luciovi podařilo zastavit přímo pod jedním ze zadních oken stáje, v rohu nejvzdálenějším od vjezdu a hlídače. Díky tomu pro nás nebylo nijak složité prolézt oknem ven a přeběhnout do uličky za domem; když jsme tam však tichým klusem dorazili, ocitli jsme se tváří v tvář třímetrové cihlové zdi lemující dvůr Hunterovic domu. Vypadalo to, že ji postavili poměrně nedávno; každopádně v posledních několika letech.

„No,“ řekl jsem a zkoumavě se na zeď zahleděl, „vypadá to, že někdo nechtěl, aby ho bylo při něčem vidět“

Marcus přikývl, zatímco vytahoval smotané lano a své lezecké boty. „Vysadím tě nahoru a budu držet tenhle konec provazu. Ty si vezmeš ten druhý, spustíš se dolů a na druhé straně ho někde uvážeš.“

„Hlavně se nejdřív obujte,“ doporučil jsem mu, popadl svůj konec provazu do zubů a začal šmátrat po škvírách v kamenných blocích na rohu stájí. „Jestli se na tuhle zeď nedostanu bez pomoci,“ mumlal jsem přes škrábavá vlákna lana v puse, „tak jsem teda opravdu vyšel ze cviku.“

Za použití mezer v kamenném nároží stájí a docela pevné okapové roury jsem se za pár minut ocitl na vrcholku zdi. Byl bych to stihl i rychleji, nebýt toho, že jsem se snažil uchránit Mikea, aby se o něco nepotloukl: na někoho, kdo to už spoustu let nedělal, to však nebyl nejhorší výkon. Ze svého stanoviště jsem měl dobrý výhled na domy otočené zadní stranou do uličky a do dvora Hunterových od Bank Street na jih. Jen pár oken bylo osvětlených, a i ta pouze matně. Nedalo se však zaručit, že někdo s dostatečně dobrým zrakem nevyhlédne ven a neuvidí nás, takže v tuto chvíli jsme museli postupovat rychleji než kdykoli jindy.

Marcus to dobře věděl, takže si bleskurychle natáhl okované boty a v době, kdy jsem se dostal na vrcholek zdi, už pevně svíral provaz a byl připravený nechat mě po něm sklouznout dolů. Omotal jsem si lano kolem pasu a začal pozadu klesat po vnitřní straně zdi. Na zemi jsem přeběhl k jednomu ze zadních oken domu a zalomcoval mřížemi: byly velmi pevné, to ano, ale teď jsme mohli tu skutečnost využít ve svůj prospěch. Omotal jsem lano několikrát kolem skoro dva centimetry tlustých železných tyčí, pevně ho uvázal a párkrát za ně vší silou škubl: mříže Markovu váhu bez obtíží unesou. Vrátil jsem se ke zdi a párkrát luskl prsty.

Právě Marcus rozeznal v hledaném vrahovi Johnu Beechamovi zkušeného horolezce, když jsme řešili ten případ, a během vyšetřování se v tom sportu sám docela zdokonalil. Vůbec mě tedy nepřekvapilo, že cihlovou zeď zdolal velmi tiše, pak se spustil dolů a stejně nehlučně dopadl do květinového záhonu tvořeného převážně hlínou. Nikdo z nás se příliš nezdržel, aby popadl dech nebo se po dvoře porozhlédl; i při všem spěchu nás však syrovost a prázdnota toho místa trochu zaskočila. Sezona květu a růstu byla v plném proudu, ale ten dvůr, tvořený dlážděnými chodníčky, několika záhonky s květinami a bylinkami a nějakým chřadnoucím břečťanem na cihlové zdi, vypadal jako na začátku března.

„To není přirozené,“ zašeptal jsem. „Měl by tu přece růst aspoň plevel“

Marcus zabručel na souhlas, pak se otřásl a dotkl se mé paže. Pokývl k oknu, vytáhl z vaku rozvírací páčidlo na mříže a podal mi je. Tvořily ho dvě kovové objímky na ocelových tyčích, připevněné k velkému ústřednímu šroubu, který se ovládal tak, že se běžné páčidlo prostrčilo kovovým okem na konci a otočilo se s ním. Rychle a elegantně jsem nástroj nasadil a párkrát s ním pootočil; sledoval jsem přitom, jak se mříže na okně začínají roztahovat. Jakmile však první dvě kovové tyče narazily do dalších (mezery mezi nimi byly stěží dvanáct nebo patnáct centimetrů široké), musel se do toho vložit Marcus a pořádně se do páčidla opřít.

„Víte, že porušujete zákon, detektivní seržante?“ pošeptal jsem mu s poťouchlým pousmáním.

„Vím,“ ujistil mě a úsměv mi oplatil. „Ale jsou zákony a zákony“

V mřížích několikrát bolestně zapraštělo, a ten zvuk se na tichém, mrtvém dvoře rozlehl hrozně hlasitě; vzápětí však o půl bloku dál směrem na západ vybuchlo pár dělbuchů s takovým rámusem, že jsem si uvědomil, že ve skutečnosti pracujeme velice potichu. Za dalších dvacet vteřin se nám podařilo otvor zvětšit natolik, abych jím protáhl hlavu a ramena. Nic víc jsem nepotřeboval.

„Dobrá,“ zašeptal jsem, a než Marcus stihl položit páčidlo na zem, byl jsem na půl cestě do domu. Když se dotkl mého ramene, zarazil jsem se.

„Pamatuj si, nahoru nechoď, ale jestli najdeš něco, co by mohlo vypadat zajímavě“

„Jo, já vím.“

„Jo, a nezapomeň na ten sekretář v předním pokoji, když jsme tam přišli my, byl zakrytý.“

„Detektivní seržante, tohle všechno jsme už probírali.“

Marcus se ztěžka nadechl, přikývl a pak se stáhl do tmavého kouta opodál. Já se mezitím protlačil mezi mřížemi a opatrně si za sebou podal Mikea. Když jsem se odvrátil od okna, rozhlédl jsem se po kuchyni Elspeth Hunterové.

První, čeho jsem si všiml, byl ten zápach: zatuchlý, mírně hnilobný odér, ne tak silný, aby se z něj zvedal žaludek, ale přesto protivný. Dalo by se říct nezdravý, obecné ovzduší nečistoty, jakou by mnohé i z těch nejchudších přistěhovaleckých matek, které jsem znal na Lower East Side, nikdy nepřipustily. V jednom rohu stál nezakrytý koš přetékající odpadky a i v houstnoucí tmě kolem něj poletoval hmyz. Když jsem procházel kolem výlevky plné skvrn, vzhlédl jsem k nějakým hrncům a pánvím zavěšeným nad ní a pak jsem si na ně sáhl. Nádobí bylo pokryto tenkou vrstvou mastnoty, opět ne úplně špinavé, ale zase ne doopravdy čisté. Otřel jsem si prsty o kalhoty a šel dál.

Ostatní mi řekli, že kuchyň a přední pokoj spojuje úzká chodbička a pod schody do patra se nachází dvířka: přístupová cesta do suterénu. Prošel jsem do předního pokoje zařízeného jenom několika starými kusy nábytku: ušákem, pohovkou, houpacím křeslem. Nad malým krbem byla upevněná otlučená dřevěná krbová římsa a na podlaze ležel flekatý zaprášený kobereček. Nalevo ode dveří, jimiž jsem vstoupil, stál sekretář, o němž se Marcus zmiňoval: poškrábaná a odřená dřevěná konstrukce s laciným dýhováním. Nebyl však zakrytý a v polosvětle od pouličních lamp zvenčí jsem za prosklenými dvířky v horní části rozeznal několik knih spolu se starými obrázky: vybledlá daguerrotypie vrásčitého muže a ženy spolu s hrstkou novějších, pěkně zarámovaných fotografií malých dětí. Na některých byla jednotlivá nemluvňata, ale jedna zachycovala tři starší děcka dohromady.

Ani jedno z nich se neusmívalo.

Zatáhl jsem za víko kryjící dolní část sekretáře, ale zjistil jsem, že je zamčené. Jednoduchá klíčová dírka ve víku vypadala lákavě, dostat se dovnitř by mi trvalo stěží pár minut, usoudil jsem však, že nejdřív bych měl zvládnout naléhavější věci. Na druhém konci pokoje bylo hlavní schodiště a pod ním skutečně dvířka: vchod do sklepa. Zlehka jsem přeběhl ke schodům, vzhlédl nahoru, abych se ujistil, že je všude klid, a pak jsem vytáhl z kapsy u košile malou lahvičku strojního oleje. Jakmile jsem naolejoval závěsy dvířek, zastrčil jsem lahvičku zpátky, opět si otřel ruce o kalhoty, popadl knoflík na dveřích, otočil s ním a bez jediného zvuku dvířka otevřel.

Přede mnou se objevilo schodiště vedoucí do tmy dole. Nechtěl jsem s sebou vláčet masivní lampu, jelikož s Mikem jsem měl už tak plné ruce, i když svíčku a zápalky jsem si vzal; při první návštěvě jsme si však všimli, že venkovní světlo nad vchodem je elektrické, a dalo se očekávat, že vzhledem k nevelkým rozměrům bude na elektřinu celý objekt. Položil jsem tedy jednu ruku na stěnu, pomalu postupoval do tmy dole, a jak se můj zrak postupně přizpůsoboval, pátral jsem po vypínači. Narazil jsem na něj v polovině schodiště: byl hned nad schody, připevněný ke stropu sklepení, a z místa, kde jsem stál, se na něj dalo snadno dosáhnout. Vrátil jsem se, abych zavřel dveře, pak jsem rozsvítil a sestoupil až dolů.

Sotva jsem došlápl na špinavou podlahu, Mike sebou ve vaku začal mlít ještě divočeji než předtím a tiše kvíkal.

„Dobrá, Mike,“ a pošeptal jsem mu, „dej mi jen vteřinku.“

Stačil mi krátký pohled, abych poznal, že popis sklepení, který nám podal pan Moore, byl celkem přesný: jedinými věcmi v dohledu byly kotel na topení za nosnou dělící cihlovou zdí; nějaké skříňky s čímsi, co na první pohled vypadalo jako staré plechovky s barvou; pár kousků zahradního náčiní (zrezavělého, což mě nijak zvlášť nepřekvapilo); stůl a několik židlí, které byly v ještě horším stavu než nábytek nahoře; malá sbírka obrazových rámů, všechny prázdné; a velká dřevěná police plná sklenic se zavařeninami. Jediná věc, v níž se zmýlil, byla podlaha, a ten omyl se dal snadno pochopit: ačkoli byla podlaha betonová, pokrývala ji tak tlustá vrstva sazí a špíny, že se dala snadno splést s holou zemí.

Ale nikde nebylo žádné dítě a ani náznak toho, že by tu snad někdy nějaké bylo.

Mike teď už dostával uvnitř vaku skoro záchvat, a když jsem se podíval dolů, zjistil jsem, že prostrkuje čumák mezi dvěma sponami na sáčku. „Dobrá, Mike, přišel tvůj čas, synku,“ řekl jsem a začal spony rozepínat. Podařilo se mi uvolnit teprve jednu, když vyletěl ven a dopadl na podlahu. Pohyboval se stejně jako tehdy, když jsem ho viděl poprvé: jako by byl celý z tekutiny. Sklouzl mi po nohavici na podlahu, zvedl čumák nad roztažené přední tlapky a vyrazil kolem dokola toho velkého kotle. Po chvíli začal kličkovat kolem kousků nábytku a za nimi, skrze ty rámy na obrazy a nahoru po jedné staré skříňce.

Zamračil jsem se na něho. „Co se děje, Mikeu?“ zeptal jsem se, ale on pouze znovu oběhl místnost jako ten příslovečný slepý pes v řeznictví: cítil to, ale nemohl to najít. Pak dorazil k polici se zavařovačkami, která stála vedle dělící cihlové stěny poblíž kotle. V tu chvíli jsem myslel, že se to zvíře snad pomine. Mike vyskočil nahoru do jedné poličky, zalezl za pár sklenic, opět se vynořil a rychlostí blesku se posunul k vyšší poličce jako škrábající žíznivá čára. Vzápětí však zase sklouzl dolů na podlahu a oběhl polici ze strany.

A celou dobu čenichal a škrábal, jako by se pokoušel najít způsob, jak s tou policí hnout.

Nejsem si jistý, jak dlouho mi trvalo, než jsem pochopil, na co se dívám; ale v každém případě to bylo příliš dlouho, neboť mi to mělo dojít, hned jak jsem polici uviděl. Koneckonců, vodítek jsem měl dost: ty truhlíky za okny, co jsem si je prohlížel v neděli; nehostinný dvorek; nezdravou kuchyni; holý přijímací salon, asi stejně přívětivý jako cely v Chlapeckém útulku; nemluvě o všech rozhovorech o povaze sestry Hunterové, jichž jsem byl svědkem. Všechno tvořilo součást vzoru, stejně jako ta police se zavařeninami, ale aby mi to došlo, musela mi pomoct pološílená fretka.

„Tak moment,“ zamumlal jsem, když jsem přistupoval k polici blíž. „Zavařeniny?“ „Na co si to ta ženská hraje?“

Popadl jsem jednu sklenici z police a odšrouboval gumičkou přetažené víčko: při pohledu dolů jsem zjistil, že obsah pokrývá silná vrstva plísně. Zašklebil jsem se odporem, rychle víčko vrátil na místo a zkusil další sklenici, výsledek byl stejný. Vyzkoušel jsem dvě jiné zavařovačky z různých částí police, a když jsem zjistil, že obsah je ve stejném stavu, na vteřinu jsem ustoupil a zamyslel se. Pak jsem pohlédl na zem na Mikea: pořád zuřivě škrábal dole pod policí, nejdřív zepředu, pak z jedné strany a za okamžik z druhé. Nikdy nenarazil na nic jiného než na beton, ale přesto ve svém zoufalém úsilí pokračoval.

„Ehm-ehm,“ zabručel jsem a opět postoupil kupředu. „No, dobrá“ Zhluboka jsem se nadechl, opřel se o jeden roh police, vší silou jsem se ji pokusil odsunout od stěny a

A nic. Zkusil jsem to znovu a vložil do toho veškerou sílu, nicméně výsledek nebyl o nic lepší. Stejně dobře jsem se mohl snažit pohnout s celým domem. Bezradně jsem se rozhlédl a zrak mi padl na zrezivělé zahradní náčiní, rozběhl se k němu a popadl starou motyčku. Zkusil jsem ostří zasunout do malé skuliny mezi zadní částí police a cihlami. Nešlo to. Zarazil jsem ho do škvíry pěstí a podařilo se mi ho kousek zastrčit; když jsem však vzal za topůrko a pokusil se zapáčit, aby ostří odstrčilo polici od stěny, nástroj se rozlomil vedví. A nezlomila se dřevěná násada, nýbrž kovový hrot motyky, půl palce kované oceli.

„Co to sakra?“ zamumlal jsem s nevěřícím pohledem upřeným na nástroj.

Bylo to divné, to se musí nechat; už jsem měl však za sebou dost vloupání, abych věděl, že když narazíte na sejf, na jehož otevření nemáte správné nástroje, nepoflakujete se kolem, abyste zjistili proč. Zvedl jsem stále škrábajícího Mikea, který jako by cítil, že neudělal práci, pro kterou byl najat, a vzpíral se mi, když jsem ho cpal zpátky do vaku a pevně ho zavíral. Vyrazil jsem zpátky ke schodům a byl jsem už na půl cestě nahoru, když

Zazněly výstřely. Strnul jsem na místě a už už se pokoušel vymyslet nějaké přijatelné vysvětlení své přítomnosti v suterénu. Pak mi to však došlo: nebyly to výstřely, ale dělbuchy z ulice. Podle rámusu je někdo musel odpálit přímo před domem. Vydechl jsem úlevou, a jakmile jsem byl opět schopen pohybu, natáhl jsem se, abych zhasnul světlo ve sklepě, opatrně vyběhl zbytek schodů a otevřel dveře, které se na naolejovaných závěsech tiše zhouply.

Zpátky v předním pokoji jsem zaslechl, jak se venku na ulici smějí nějaká děcka. Pak zapráskaly další dělbuchy; jejich zvuk zněl na pozadí vzdáleného, tlumeného rachocení velkého ohňostroje nad řekou ostře a nečekaně. Rychle jsem se rozhlédl kolem. Tu noc odtud nemluvně nedostaneme, to mi bylo jasné, ale nemohl jsem se přimět, abych odešel s prázdnou. Muselo tam být aspoň něco

Pohlédl jsem na sekretář a vzpomněl si, co říkal Marcus: jestli tu Hunterovou napadlo ho zakrýt, než je pozvala dovnitř, dalo se čekat, že v něm bude něco, co by se nám mohlo hodit. Z kapsy kalhot jsem vytáhl svou sbírku šperháků, přiřítil jsem se k němu a odemkl zámek rychleji, než bych sám hádal, že to vůbec dokážu.

Když jsem stáhl víko dolů, mou první reakcí bylo zklamání: uvnitř neleželo nic než pár dopisů v malých dřevěných přihrádkách a hromádka papírů na odřené psací mapě před nimi. Než jsem však sekretář opět zamkl, rozhodl jsem se přehlušit zlodějský instinkt, který mi říkal, že takové věci nemají žádnou cenu, a zvedl pár listin, abych si je přečetl, což bylo, jak se ukázalo, velmi moudré.

Zprvu mi to nedávalo žádný smysl. Navrchu ležely texty napsané na hlavičkovém papíře Nemocnice sv. Lukáše: byly adresovány Elspeth Hunterové a zdálo se, že jde o znalecké posudky týkající se stavu dítěte jménem Jonathan. Pod nimi leželo několik přijímacích formulářů z nemocnice, které se zjevně týkaly stejného dítěte. A nakonec tam byly několikery staré noviny, všechny složené a pocházející z doby tak před dvěma lety. Zalistoval jsem zpět k těm přijímacím formulářům, aniž jsem přesně věděl, co vlastně hledám: byla tam spousta nečitelně naškrábaných sdělení, příliš složitých údajů

Ale pak jsem rozluštil pár slov, která mě na místě přimrazila. Ve spodní části jednoho formuláře stálo předtištěné slovo DIAGNÓZA a vedle něj někdo nadrápal: respirační selhání, cyanóza.

To mi stačilo. Sebral jsem celou tu hromadu papírů, nacpal si je pod košili a zavřel sekretář. Byl jsem si jistý, že jsem něco našel, jistý, že jsem nepromarnil

„Ani se nehni, ty malej hajzle!“

Udělal jsem přesně to, co mi bylo řečeno. Už jsem se nechal chytit předtím, a když jste dostali takový příkaz, bylo obvykle nejlepší se jím řídit, dokud jste nedostali příležitost zjistit, proti komu a čemu stojíte. Zvedl jsem ruce napůl do vzduchu a pomalu se obrátil k místu, odkud přišel ten vrčivý, zoufalý a jaksi povědomý hlas: k hlavnímu schodišti.

Muž, který stál nad schody, musel být Micah Hunter. Od pohledu mu mohlo být něco přes padesát a na sobě měl velmi sepranou bílou noční košili. Zpod ní trčely dvě kostnaté bílé nohy a v našedlé strhané tváři, s podobně zbarveným nepěstěným knírem, se dal okamžitě poznat šílený, připitomnělý výraz poživače morfia, který dostal pořádnou dávku. V rukou nejistě třímal cosi, co vypadalo jako stará mušketa, a když jsem se otočil, v pohledu jeho vytřeštěných očí se odrazil zděšený, nevěřící úžas.

„Ty!“ řekl. Pak se začal kolem sebe nervózně rozhlížet a z hrdla se mu draly tiché kňučivé zvuky. „Ty?“ opakoval teď malátněji. „Kde kde je Libby? Libby!“ Podíval se na mě znovu, tentokrát velice vyděšeně. „To nemůžeš být ty, to nemůžeš být ty Tohle není správný dům“ Jeho hlas zněl nyní silněji, ačkoli pořád vyděšeně. „Tohle není ten správný dům, a já už jsem tě přece zabil!“

KAPITOLA 24

V životě jsem si už od lidí vyslechl spoustu divných věcí, ale tohle je všechny přetrumflo. Ten starý chudák navíc upřímně věřil, že už mě zabil; to bylo jasné ze zoufalého strachu, který čišel z jeho drogami zpustošené tváře. Vůbec jsem ovšem nechápal, proč by si měl něco takového myslet.

Pak na ulici zapráskaly další dělbuchy a Micah Hunter se obrátil a namířil mušketu na dveře. „Takže ty tu nejsi sám, vzbouřenče!“ Zvedl si mušketu k rameni, připravený postavit se každému, kdo by těmi dveřmi prošel. „Tak jenom pojďte, vy hajzlové“

„Huntere!“

Hunter i já jsme se prudce obrátili do chodby, odkud zahřměl hlas detektivního seržanta Marka. „Huntere!“ zavolal Marcus znovu kuchyňským oknem, což u starého muže opět vyvolalo hrůzu. „Odložte zbraň, vojíne! Jste mimo službu! To je rozkaz!“

„Kapitáne?“ zamumlal Hunter. „Kapitáne Griggsi?“

„Řekl jsem, že jste mimo službu, vojíne. Jste zraněn a neschopen boje! Nepotřebujeme vás, vojáku. Vraťte se do nemocnice!“

„Já nechápu“ Hunter opět pohlédl na mě a pak začal horečně těkat pohledem kolem sebe. „Kde je Libby? Není mi dobře!“

„Běžte!“ naléhal Marcus. „Odložte zbraň a vraťte se do nemocnice!“

„Ale já“ Hunter svěsil pušku k boku

To mi stačilo. Jako blesk jsem vyletěl zpátky do chodbičky a ke kuchyňskému oknu. Stařík Hunter za mnou křičel něco, čemu jsem nerozuměl, ale nic mi nemohlo zabránit, abych se prosmýkl mezi mřížemi zpátky tak hladce, jako bych byl naolejovaný. Marcus mi pomohl a pak nastavil sepjaté ruce, aby mě vysadil zpět na zeď, tou dobou mě už veškerá profesionální hrdost opustila. Po laně jsem se spustil zpátky do uličky a pak popadl konec provazu visící přes zeď. Rychle jsem se rozhlédl kolem a opodál jsem zahlédl hydrant s kohoutkem. Pevně jsem na něj lano uvázal a zašeptal: „Můžeš!“ Markovy boty zaškrabaly po zdi, jak lezl nahoru, vzápětí rovnýma nohama skočil na druhé straně dolů. Jeho okované boty narazily na beton v uličce tvrdě a soudě podle výrazu v jeho tváři i bolestivě.

„Přetáhni ho zpět!“ zavelel a já z toho vyrozuměl, že druhý konec lana odvázal. Trhl jsem za ně a provaz se svištivým zvukem přeletěl zpátky. Rychle jsem si ho navinul na paži, a zatímco jsme se hnali zpátky k otevřenému oknu stájí, podal jsem svinuté lano Markovi, který je nacpal zpět do svého pytle. Pak jsme prolezli oknem, zavřeli je, naskočili do kolesky a opět se ukryli pod plachtou. Oba jsme oddechovali stejně prudce jako malý Mike.

„Co budeme dělat?“ zeptal jsem se, ale supěl jsem tolik, že se mi moc nedařilo šeptat.

„Pst,“ opáčil Marcus. Několik dlouhých vteřin jsme tam jen leželi a naslouchali. Ve dvorcích za stájemi štěkali psi a zdálky k nám doléhalo pokřikování Micaha Huntera, ačkoli slova se rozeznat nedala.

„Myslím, že je to v pořádku,“ řekl Marcus nakonec. „Lidi z okolí musejí být na podobné řádění toho člověka zvyklí. Nesmíme zpanikařit.“ Vytáhl hodinky a podíval se na ně. „Lucius by se měl do půl hodiny vrátit. Tak se jenom pořádně nadechni a snaž se nehýbat.“

Poslechl jsem příkaz, zhluboka vtahoval do plic vzduch a při tom přes kůži vaku hladil zmateného Mikea. „Zatraceně,“ řekl jsem nakonec, když jsem už dokázal promluvit tiše. „Myslím, že mě ten starý cvok vážně mohl zastřelit.“

„Způsobil to ten ohňostroj,“ řekl Marcus. „A taky morfium. Vsadil bych se, že když chce odejít na celou noc, dá mu vždycky pořádnou dávku. A pokud se člověk po silné injekci probere v několika prvních hodinách, obvykle se dostaví halucinace. Podle všeho si myslel, že je zpátky ve válce, a ty že jsi nějaký jižanský kluk, kterého během bojů zastřelil.“ Marcus se odmlčel, aby se nadechl. „Co ta malá?“

„To je na dlouhé vyprávění,“ odpověděl jsem. „Určitě ji má tam dole, nemyslím, že bychom se v tom zmýlili. Ale dostat se k ní bude těžké. Možná neproveditelné. Ta police se zavařeninami kryje nějaké mechanické dveře, a s těmi se nedá hnout. Ale našel jsem nějaké další věci“

Zmlkl jsem v půlce věty, neboť jsem zaslechl tiché poklepání na bok kolesky. „Stevie? Marku?“ Byl to detektivní seržant Lucius. „Jste tam uvnitř?“

„Ano,“ ujistil ho Marcus. „A jsme v pořádku.“

„Slyšel jsem křik,“ řekl Lucius. „Zevnitř. Co se stalo?“

„Později,“ zašeptal Marcus. „Teď nás odsud dostaň!“

„A co to dítě? Našli jste je?“

„Lucie! Odvez nás odsud, hned!“

Za pár vteřin už koleska vyrazila ze stájí. Lucius se zastavil, aby zaplatil hlídači, a pak už jsme na ulici zahýbali doleva: rozumně se rozhodl jet raději podél řeky, co nejdál od sídla Dusterů. Neujeli jsme ani půl bloku, když pobídl Fredericka do svižného tempa, a jakmile jsme ucítili, že kočár uhýbá doprava, usoudili jsme s Markem, že už můžeme bezpečně vylézt zpod plachty.

Nebe nad Hudsonem pořád ještě osvětloval ohňostroj a na nábřeží postávaly hloučky diváků. My jsme se však nezastavili kvůli podívané a ujížděli jsme dál směrem k číslu 808 na Broadwayi. Lucius měl spoustu otázek, ale Marcus ho požádal, aby vydržel, dokud nedorazíme na místo. Rozepnul jsem svůj vak, abych se podíval, jak se daří Mikeovi, a zjistil jsem, že opětuje můj pohled, stále velice rozrušený, ale jinak v pořádku. Pak jsem se zhluboka nadechl a opřel se na sedadle dozadu.

Vytáhl jsem zpod košile ukradené papíry a podal je Markovi. Potom jsem si zapálil cigaretu a nabídl mu také.

Oba jsme byli výsledkem celé výpravy trpce zklamaní, a proto jsme tím spíš ocenili vřelé přivítání, jehož se nám po příjezdu do čísla 808 dostalo od ostatních, kteří nemohli být o nic méně zklamaní než my. Myslím, že Marcus i já jsme v úvahách nad tím, co se odehrálo, úplně zapomněli, o kolik hůř to mohlo skončit, avšak úleva zračící se ve tvářích všech našich přátel nám to připomněla. Slečna Howardová mě objala tak, že mě zvedla ze země, zatímco doktor mi položil ruku kolem ramen, málem mi je rozmačkal a pořád se přitom usmíval. Skutečnost, že jsme neuspěli, pro ně byla očividně mnohem méně důležitá než skutečnost, že jsme přežili, a když jsme viděli, jak se ta myšlenka zrcadlí v jejich obličejích, přišlo nám na oplátku mnohem jednodušší o tom vloupání hovořit.

Doktor objednal v Delmoniku večeři a nechal ji přinést do kanceláře, tohle zjištění vrátilo Markovi radost ze života. Pokud jde o mě, byl jsem hluboce vděčný, že mi doktor nejen objednal grilovaný steak a smažené hranolky, ale nechal poslat i pár kousků syrového hovězího pro Mikea. Pan Moore rozložil všechno jídlo na kulečníkový stůl jako při studeném bufetu: byly tam olivy a celer, ančovičky na toastech, bažanti a perličky (i s ozdobnými pery), husí játra v aspiku, jehněčí žebírka, salát s kraby a krevetami, rýžový pudink, malé sněhové pusinky s ovocem, neapolská zmrzlina a samozřejmě lahve šampaňského, vína a piva, spolu se zázvorovou limonádou pro mě. Zatímco si dospělí nakládali talíře plné lahůdek, stáhl jsem se na své okno se steakem, kousky hovězího a Mikem, který byl očividně stejně hladový jako moje maličkost. Ostatní se jeden za druhým trousili s večeří a nápoji k psacím stolům, a mezitím jsme začali procházet všechny podivné události, které jsme s Markem právě prožili. Celý proces začal tím, že jsme stručně předložili holá fakta, a skončil, když Marcus předal doktorovi listiny, které se mi podařilo šlohnout. Přitom jsem postřehl, že se do tváře doktora Kreizlera poprvé vkradly chmury.

„Co se děje, doktore?“ zeptal se Marcus, když otvíral okna, aby dovnitř mohl proniknout vlahý večerní vzduch spolu se zvuky oslav z ulice. „Podle mého názoru mohou být tyto dokumenty důkazem, který potřebujeme, abychom prokázali, že se u té ženy projevuje určitý pravidelný vzorec chování.“

„Možná ano, Marku,“ řekl doktor, listuje papíry. „Zatím to nevím jistě. Ale tyto listiny, nebo spíše jejich nepřítomnost, nepochybně způsobí, že sestra Hunterová pochopí, kdo se jí vloupal do domu a proč.“

„Ale no tak, Kreizlere,“ ozval se pan Moore a opatrně si položil přetékající talíř na opěradlo křesla. „Pokud naše nedělní návštěva nebyla otevřeným vyhlášením války, nevím, co by jím už bylo.“

„Neznepokojuje mne její nepřátelství vůči nám, Moore,“ odpověděl doktor, stále začtený do lékařských zpráv. „Nýbrž možnost, že naše pokusy o záchranu Any Linaresové si může sestra Hunterová v konečném důsledku vyložit jako chybu toho dítěte. Má zvláštní schopnost přenášet odpovědnost za vše, co se nějak zvrtne, v jejím vlastním životě stejně jako v životech dětí, které jí vstoupí do cesty, na děti samotné.“

Zatímco jsme se my ostatní vyrovnávali s tou znepokojivou úvahou, doktor se obrátil k dalšímu listu papíru; znenadání však vytřeštil oči. „Panebože“ Chvatně odstrčil talíř, aby hromádku dokumentů mohl projít rychleji. „Panebože,“ opakoval užasle.

„Co jste našel, doktore?“ zeptala se slečna Howardová za nás všechny.

Ale doktor se místo odpovědi podíval na Marka. „Kolik z těch dopisů jste stihl přečíst?“

Marcus pokrčil rameny, zakousnutý do jehněčího žebírka. „Jenom tolik, abych si udělal povšechnou představu: v její péči bylo dítě jménem Jonathan, které prodělalo několik epizod s poruchami dýchání a cyanózou. Ta poslední byla osudná.“

Doktor poklepal na hromádku papírů prstem. „Ano. Ale jejich vztah nebyl vztahem ošetřovatelky a pacienta. Ten poslední přijímací formulář zaznamenává příjmení dítěte: Hatch. Byl to Jonathan Hatch. Její vlastní syn.“

Dokonce i já při tom oznámení otevřel ústa a hned jsem si vzpomněl na tu řadu fotografií, které jsem viděl na sekretáři v čísle 39 na Bethune Street.

„Nepracovala u sv. Lukáše jako zdravotní sestra,“ pokračoval doktor. „Přinesla tam to dítě jako pacienta. Třikrát.“

Marcus jenom užasle seděl, jehněčí žebírko se mu kývalo v ruce. „Ale já jsem předpokládal“

Doktor ho umlčel mávnutím ruky, jako by tím gestem říkal: „Ovšem, ovšem.“ Opět se začetl do dokumentů a zakrátko v jeho hlase opět zazněl šokovaný tón. „Panebože, ona jako své pracoviště uvádí dům číslo jedna na Západní Sedmapadesáté ulici.“

Sklenička pana Moorea dopadla s tlesknutím na zem. „Ježíšikriste!“ vyjekl ohromeně. „To je dům Corneila Vanderbilta!“

Cyrus se stále snažil vypořádat s tou první nečekanou informací. „Ale já myslel, že jsme dospěli k závěru, že ta žena nemohla mít děti.“

Doktor jenom dál mával rukou. „Máte pravdu, Cyre. A nic zatím neříká, že Počkejte. Tady.“ Zespodu hromádky vytáhl ty staré noviny a podal je Cyrovi. „Podívejte se, jestli v tom nenajdete nějaký smysl.“

S ústy plnými pečeného bažanta si Cyrus jednou rukou přidržel talíř, druhou sáhl po novinách a přešel k jednomu z psacích stolů, kde mohl zároveň jíst a číst.

Doktor nespouštěl zrak z nemocničních zpráv. „Každá z těch událostí přesně odpovídá tomu, co nám popisovaly ošetřovatelky z porodnice. Pokaždé, když ta žena, tady popisovaná jako paní Elspeth Hatchová, dorazila do nemocnice, dítě Jonathan, osmnáct měsíců staré, se už dusilo a modralo. Ke všem incidentům došlo uprostřed noci, matka tvrdila, že ji probudilo, jak dítě lapalo po dechu, a když k němu přiběhla, zjistila, že se dusí. Ty první dva dopisy jsou docela dramatické. ‚Kdybyste vy sama, paní Hatchová, neprokázala takovou pohotovost a nedostala dítě do péče odborníků tak rychle,’ píše ošetřující lékař v původní zprávě, ‚nepochybně by zesnulo. Vaše úzkost, když jste čekala na zprávy o jeho osudu, byla podle našeho personálu nanejvýš dojemná.’ Kdo tohle proboha napsal?“ Zatímco doktor Kreizler četl, vzpomněl jsem si, že často spolupracoval s kolegy, kteří sloužili jako ošetřující lékaři u sv. Lukáše. „Hmmm ‚Dr. J. Langham.’ Toho neznám.“

„Měl by začít psát šestákové romány,“ podotkl pan Moore, zatímco z podlahy u své židle utíral ubrouskem rozlité víno a střepy. „Říká se tam ještě něco o Vanderbiltovi?“

„Ne,“ odpověděl doktor. „Ale zjevně bydlela poblíž Sedmapadesáté ulice, proto vzala dítě ke sv. Lukáši. Tenkrát ta nemocnice stála na Padesáté čtvrté. Je tady pár dalších údajů. Jako její věk se udává třicet sedm let. ‚Zaměstnání: služebná.’ ‚Místo narození: Stillwater, stát New York.’ Doktor vzhlédl. „Říká to někomu něco?“

„To je někde nahoře na venkově?“ navrhl Lucius.

„Tady odtud toho ve státě New York ‚dole’ zrovna moc není, Lucie,“ opáčila slečna Howardová s úsměvem. „Znám to městečko, doktore. Leží na horním toku Hudsonu, nedaleko Saratogy.“ Hrdě si odkašlala a nabodla si na talíři malé sousto. „Přesně v té oblasti, pokud si někdo vzpomíná, kam jsem ji zařadila podle přízvuku.“

„Gratuluji, Saro,“ řekl doktor. „Doufejme, že s dalšími záhadami budete mít stejný úspěch. Cyre? Co ty noviny?“

Cyrus neodpovídal. Úplně přestal jíst, přestože na talíři mu ještě půlka porce zbývala, a zíral na staré zažloutlé potištěné stránky, jako by se v nich dočetl o vlastní smrti.

„Cyre?“ opakoval doktor. Když se obrátil a spatřil výraz na Cyrově tváři, okamžitě se zvedl a pospíšil si k němu. „Co se děje? Na co jste přišel?“

Když Cyrus pomalu zvedl hlavu, vypadalo to, že se dívá přímo skrz doktora. „Ona to už udělala předtím“

Pan Moore se zeptal: „O čem to mluvíte? Co udělala?“ My ostatní jsme však mlčeli, neboť nám již došlo, co má Cyrus na mysli, ačkoli jsme tomu stále odmítali uvěřit.

Cyrus ukázal na noviny a otočil se k panu Mooreovi. „Jsou tady čtyři výstřižky. První tři pocházejí z Journalu a z Worldu. Všechny obsahují články o únosu, k němuž došlo v květnu 1895. Manželé Johannsenovi vedli hokynářství na Východní Pětapadesáté ulici a měli syna Petera, starého šestnáct měsíců. Matka byla přepadena v postranní uličce, když se s dítětem sama vracela domů. Chlapec zmizel a rodiče neobdrželi žádnou žádost o výkupné.“

Zatímco nám Cyrus oznamoval tohle všechno, doktor dychtivě popadl noviny a začal je studovat. „A ten poslední článek?“ zeptal se.

„Z jednoho vydání Timesů“ odpověděl Cyrus. „Vyšlo o dva měsíce později. Uvádí se v něm zpráva o úmrtí Jonathana Hatche. Věk: osmnáct měsíců. Oplakáván svou milující matkou“

„Libby,“ dokončil doktor. Pak mávl na Lucia. „Detektivní seržante, někde na těch formulářích by měl být fyzický popis dítěte.“

Lucius přiběhl ke stolu a zalistoval papíry. „Popis, popis,“ mumlal si při prohlížení. „Tady to máme, popis.“

„Jakou tam uvádějí barvu očí a vlasů?“ otázal se doktor.

„Moment délka váha aha! Ano. Oči: modré. Vlasy: světlé.“

„Typické pro skandinávský typ,“ zamumlal doktor. „Ne že by to v tomhle věku bylo nějak průkazné, ale“ Pleskl dlaněmi do stolu. „Proč si to schovává? Jako trofeje? Nebo jako suvenýry?“

Přidržel jsem Mikeovi před nosem další kousek syrového hovězího, a když mi ho vyškubl a pustil se do něj, tiše jsem prohodil: „Má jeho obrázek“

Doktor se ke mně obrátil. „Opravdu, Stevie?“

Podíval jsem se na něho a přikývl. „Byl v tom sekretáři. Malý blonďatý chlapeček. Modré oči. Fotka vypadala docela nově. Teda ve srovnání s“

Zarazil jsem se, protože mi najednou došlo, jaké by to, co jsem se chystal říct, mohlo mít souvislosti.

„Ano, Stevie?“ a pobídl mě doktor klidně.

„Ve srovnání s těmi ostatními,“ dodal jsem, vyhlédl z okna na tmavý hřbitov dole a najednou mě zamrazilo. „Má jich tam víc. Pár dalších jednotlivých fotek dětí, nemluvňat, jako ta Linaresovic holčička a tenhle. A pak je tam obrázek tří dalších dětí pohromadě. Ty byly starší.“

Opět se na vteřinu rozhostilo ticho; potom pan Moore zamumlal: „Nemyslíte si snad Ne všechny“

„Já si nemyslím nic,“ odpověděl doktor a přešel k tabuli.

„Ale to“ Pan Moore si šel nalít další sklenici. „Už jen ta představa je přece“

„Nepřirozená.“ To slovo pronesl Marcus, a když jsem se ohlédl, všiml jsem si, že se na mě dívá. V tu chvíli jsem si byl jist, že si vzpomínal na okamžik, kdy jsme seskočili do toho mrtvého, nehostinného dvora u čísla 39 na Bethune Street.

„Opravdu bych si přál, abyste na to slovo zapomněli,“ ozval se doktor tiše. „Všichni. Nestojí ani za dech, který stojí je vyslovit, a odvádí nás od důležitějších výsledků toho střetnutí. Otevřeli jsme jedny dveře, jen abychom zjistili, že se za nimi nachází mnoho dalších.“ Doktor zvedl kus křídy a pustil se do práce na tabuli. „Získali jsme množství nových vodítek, a dost pravděpodobně také nových zločinů, na něž se musíme soustředit. Nejhorší část práce, jak se obávám, leží ještě před námi.“

To prohlášení jako by všechny připravilo o velkou část chuti k jídlu, samozřejmě kromě Mikea. Když jsem začal vnímat jeho hlasité mlaskání, podíval jsem se do svého klína, kde se zvíře rozvalovalo a žvýkalo, tak spokojený, jak nejspíš jen dokázalo být. Prstem jsem je podrbal v hebké srsti za uchem.

„Až tě příště začne mrzet, že jsi fretka, a ne člověk, Mikeu,“ zamumlal jsem, „tak si vzpomeň na tohle všechno“

Doktor se otočil od tabule, povšiml si řady bezradných, posmutnělých tváří, a jakmile vycítil, že nás opouští elán, vrátil se zpět ke svému jídlu a vínu a pustil se do nich.

„No tak, no tak,“ řekl možná veseleji, než se cítil. „Tohle je až moc dobré jídlo, aby se nechalo ležet, a na lačný žaludek nebude nikdo z vás schopen práce.“

Pan Moore zvedl hlavu v otupělém úžasu. „Práce?“

„Ale ovšem, Moore,“ ujistil ho doktor, ukousl si husích jater na špičce topinky a zapil sousto vínem. „Nyní jsme si utřídili informace, které jsme z té malé eskapády načerpali. Ještě zbývá je vyložit. Až se naše protivnice vrátí domů, nepochybně pochopí, co jsme provedli, a přizpůsobí tomu své další kroky a chování. Tlačí nás tudíž čas, a nyní ještě víc než kdy předtím.“

„Ale Kreizlere,“ ozval se pan Moore nepřesvědčeně, „co je tady k vykládání? To Linaresovic děcko odtamtud nedostaneme, pokud ten barák nerozebereme na cihly. Pořád se nemůžeme obrátit na policii. A jakmile tahle ženská, ať už používá jakékoli jméno, poví Goo Goo Knoxovi, co se stalo, budeme všichni celé noci kličkovat před útoky zatracených Hudson Dusters! Takže co si sakra myslíte, že bychom měli udělat, aby se něco z toho změnilo?“

Lucius si až dosud držel hlavu v dlaních a klesala mu stále níž. „Ta žena se kryje mimořádně dobře, doktore. Přesně jak říkala nedávno Sara.“ Zvedl hlavu a vytáhl kapesník, aby si otřel pot z čela, ale brzy pochopil marnost toho počínání. „Uvědomuju si, že tenhle bod jsme už probrali, ale ten Beechamův případ byl mnohem přímočařejší. Popichoval nás a byly tam věci, kterých jsme se mohli chytit, body, z nichž se dalo vycházet, celé to mělo nějakou logiku. Jenomže tohle Pokaždé, když si myslíte, že se už už někam dostáváte, narazíte na něco nového, co celý obrázek úplně změní.“

„Já vím, detektivní seržante, já vím,“ odpověděl doktor rychle. „Ale mějte na paměti zásadní rozdíl mezi tímto a naším posledním případem: v některých skrytých částech své osobnosti si Beecham zoufale přál být dopaden.“

„V těch příčetných částech,“ namítl pan Moore. „Takže chcete říct, že tahle Libby Hatchová je nepříčetná? Protože jestli ano“

„Není nepříčetná, Johne.“ Doktor se vrátil k tabuli, pod nadepsaná jména té ženy připsal slovo ‚příčetná’ a podtrhl je. „Je pro ni však typický tak hluboký nedostatek jakéhokoli sebepoznání, uvědomění si sebe sama, že se její chování stává natolik chaotickým, až může občas působit nepříčetně. Na druhou stranu často dokáže postupovat velmi rozumně, jak jste všichni postřehli, tentokrát se jí podařilo zamaskovat své počínání velmi dobře.“

Marcus vzhlédl. „Tentokrát?“ opakoval.

„Mmmm, ano,“ potvrdil doktor, zatímco upíjel víno. „Tentokrát.“ Do prostoru na tabuli pod nadpisem ŽENA VE VLAKU nakreslil velký čtverec a do něj vepsal MINULÉ ZLOČINY. Vedle čísla 1 načmáral: ‚Peter Johannsen, 1895. Unesen v květnu, stal se Jonathanem Hatchem, zemřel v Nemocnici sv. Lukáše v červnu. Zadušení.’ „A vskutku,“ mluvil doktor dál, když od tabule o krok ustoupil, „proč by tentokrát neměla být připravená? Rozhodně získala dost velkou praxi. Pokud si údaje, které máme před sebou, vykládáme správně, můžeme rozumně předpokládat, že všechny děti, které Stevie viděl na fotografiích, napočítal jsem jich nejméně šest a možná více, považovala tahle Hatchová za vlastní, buď proto, že skutečně byly její vlastní, nebo šlo o unesené děti. A stejně jisti si můžeme být tím, že jde o její oběti.“

„Ona ve svém domě přechovává obrázky dětí, které zavraždila?“ řekl pan Moore.

„Nemluvte tak šokované, Moore. Koneckonců jsme už dospěli k závěru, že ona se nepovažuje za odpovědnou za jejich úmrtí, vlastní mysl by jí to nedovolila. Z jejího hlediska zemřely navzdory ní, ne kvůli ní, jsou to zlovolná, nedokonalá stvoření plná chyb, která se vzpěčují jejímu neúnavnému mateřskému úsilí o ně pečovat.“

„Ano, to vše jsme probírali, doktore,“ řekla slečna Howardová také trochu sklíčeně; a ona byla vždycky poslední osobou, která by klesala na mysli. „Ale jak nám to teď může pomoci? Tedy z nějakého praktického hlediska? Jak toho můžeme využít, abychom zachránili dítě, jehož otec nemá na záchraně žádný zájem, a naopak posílá svého hrozivého rodinného sluhu, aby nás odradil od pokusů o záchranu?“

Doktor se k ní prudce obrátil. „A co bychom měli dělat, Saro? Vzdát ten případ? Když víme, že ta holčička umře, a brzy? A když nemáme tušení, jaké politické důsledky může její smrt přinést?“

„Ne.“ Slečna Howardová promluvila rychle, jako by bojovala stejně se sebou jako s doktorem. „Já prostě nevidím žádný další způsob, jak do té věci proniknout.“

Doktor ke slečně Howardové přistoupil, přidřepl vedle její židle a vzal její hlavu do dlaní. „To proto, že přemýšlíte jako vy sama, Saro, přímo, rovně, jednoduše. Zkuste uvažovat jako ona. Nepřímo. Pokřiveně. Křivolakým, dokonce záludným způsobem.“ Zvedl její talíř a podal jí ho. „Ale především se najezte.“

„Doktore“ Marcus, kterému se už podařilo dojíst večeři, vstal a svou lahví piva ukázal na tabuli. „Myslím, že chápu. Stevie a já, když jsme byli v tom domě, dost věcí jsme viděli. A začali jsme jim rozumět. Tedy pokud jde o paní Hunterovou. Ten zločin mohla naplánovat skvěle, ale to nic nemění na faktu, že v mnoha jiných ohledech nepatří právě k nejschopnějším ženám.“

„To bych řekl,“ připojil jsem. „Měli byste vidět jejich kuchyň, tam bych nejedl za žádnou cenu. A zahrada připomíná spíš hřbitov.“

„Pokračujte,“ řekl doktor, trochu povzbuzený.

„No,“, Marcus si zhluboka zavdal ze své lahve, „připadá mi nepředstavitelné, že by podobná žena dokázala tak dokonale provést šest na sobě nezávislých zločinů. A taky nemůžeme pominout, že část toho, co vypadá jako její ‚schopnosti’ byla prostým štěstím. Jestli neměla tušení, kdo je Ana Linaresová, nemohla ani vědět, že otec dítěte odmítne po něm pátrat nebo se obrátit na policii. Takže ona ve skutečnosti dělala chyby, my jich pouze nemůžeme využít. Ale to nám nebrání pronásledovat ji jinde, myslím v minulosti.“

„No, to je dokonalé,“ zaúpěl pan Moore. „Případ se nám rozpadl a Marcus si teď myslí, že je H. G. Wells. Tak jenom postavte svůj malý stroj času, Marku, my se do něj všichni naskládáme a“

„Ne. Počkej, Johne.“ Do zelených očí slečny Howardové se vrátil obvyklý třpyt a ona se posadila zpříma. „Má pravdu. Musela někdy v minulosti uklouznout, jenže tehdy po tom nikdo nepátral. Když nyní zapomeneme na případ Linaresových a začneme vrtat do některého z těch dalších úmrtí, pak bychom ji mohli zaskočit ze strany, z níž to nebude čekat.“

„Koneckonců, Moore,“ přitakal doktor, „podívejte se na nová vodítka, která jsme získali. Nyní víme, odkud ta žena pochází. To je klíčový údaj a musíme ho využít, neboť všichni podobní zabijáci vykazují úchylky v chování už od raného mládí. A jsme si téměř jisti zločinem, který spáchala před únosem Any Linaresové. Tehdy to všichni přešli jako přirozený jev, ale vyslechneme-li zainteresované lékaře dnes a prošetříme celou věc ve světle toho, co nyní víme, máme značnou naději tento výklad změnit.“

Pan Moore všechno pečlivě poslouchal a viděl jsem na něm, že má chuť přít se dál; najednou jako by ho však něco napadlo. „Saro, neříkalas náhodou, že její rodné město leží poblíž Saratogy?“

Slečna Howardová se nad otázkou, která zdánlivě s ničím nesouvisela, zmateně zamračila. „Stillwater? Ano, je to asi patnáct mil jihovýchodně od Saratoga Springs. Přímo na řece. Proč, Johne?“

Pan Moore se na chvíli zamyslel a zvedl prst. „Mám jednoho přítele. Kdysi pracoval v manhattanské kanceláři státního návladního. Ale vyrostl v okolí Saratogy. Před pár lety musel opustit New York a teď dělá v kanceláři státního návladního tam na venkově. Okresním městem je pořád Ballston Spa, ne?“

„Ano, to je pravda,“ potvrdila slečna Howardová s pokývnutím.

„No,“ pokračoval pan Moore, „jestli se tam tahle Hatchová někdy dostala do střetu se zákonem, Kreizlere, tak bychom si měli promluvit právě s Rupertem Pictonem. Jako žalobce má dar od boha a hrabat se ve špíně ho vysloveně baví.“

„Tak vidíte, Johne.“ Doktor pozvedl sklenku. „Bylo to tak těžké? A nezapomeňte, odhalili jsme rovněž pojítko mezi tou ženou a Vanderbiltovými v době poslední vraždy. To se musí prošetřit.“

Když padlo jméno té významné rodiny, pan Moore se rozzářil zlomyslnou radostí, jako malý kluk s krabičkou zápalek. „Ano, a na tom se chci v každém případě podílet,“ prohlásil. „Corneil Vanderbilt, ten pánbíčkářský, nafoukaný starý Chci být u toho, až mu budeme říkat, že jeho služebná ve volném čase unášela a dusila nemluvňata!“

„Neměli bychom dělat ukvapené závěry, pánové,“ upozornil Lucius. „Právě teď máme pouze jednu možnou vraždu a dva prokázané únosy.“

„Oh, to vím já a vy to víte taky, Lucie,“ namítl pan Moore. „Jenže Vanderbilt to neví. Moc rád si ho podám, toho“

„Svůj postoj jste dal dostatečně najevo, Johne,“ přerušil ho doktor, „a budete u toho, až budeme s Vanderbiltem hovořit. Zbývá ještě poslední otázka.“ Začal podle svého zvyku přecházet po místnosti, jako by to pro nás bylo znamení, že chvilka pochyb pominula a my se opět pouštíme do práce, a potřásal křídou ve volné ruce. „Víme, že Libby Hatchová, jak soudím, že bychom ji nyní měli nazývat, téměř jistě dospěje s Anou Linaresovou k osudové krizi. Rovněž věřím, potom, co jsem vyslechl Stevieho a Markovo vyprávění o stavu jejího manžela, že ho pomalu vraždí morfiem, takovým způsobem, aby jeho smrt byla přičítána pozvolnému chátrání jeho zdraví, čímž si ona získá soucit a obdiv okolí, po nichž podle všech známek prahne. Jeho odchod jí přinese i vedlejší prospěch, zdědí jak jeho penzi, tak dům, o němž soudím, že patří jemu, nemluvě o tom, že se zbaví všeho, co by jí bránilo po libosti laškovat s Knoxem. Naléhavá otázka zní: Jak můžeme těmto událostem předejít? Jestliže se před ní budeme nadále skrývat, usoudí, že jsme se nechali porazit. Pokud bychom jí ovšem dali na vědomí, že prověřujeme její minulost“

„Nebude jí připadat bezpečné spáchat další vraždu,“ doplnila slečna Howardová. „Alespoň do doby, než ji necháme na pokoji.“

„Myslíte postavit se jí s nějakým otevřeným prohlášením, doktore?“ zeptal se Lucius. „Musím vám připomenout, co John říkal o Dusterech: jestli zjistí, že po ní jdeme, požádá Knoxe, aby je na nás poštval.“

„Proto byste se na ni s tím prohlášením měl obrátit vy, detektivní seržante. Vy a Marcus. A ne svým jménem, jménem policie. Nemáme sice možnost vyšetřovat tuto věc oficiálně, ale neexistuje důvod, proč by to ona měla vědět, nebo ano? Nemusíte předkládat žádné zatykače či formální obžaloby, stačí prosté prohlášení, že policie má informace o jejích minulých činech a bude sledovat její budoucí kroky. Pokud se vám podaří vzbudit dojem, že hovoříte z oficiální pozice, bude ten dojem tlumočit i Knoxovi. Gang Hudson Dusters je sice násilnický, ale postrádá ctižádost i sebevražedné sklony. Dá se silně pochybovat, že by ohrozili jak svou svobodu, tak svůj přístup ke kokainu či své postavení romantických bohémských idolů kvůli komukoli včetně Knoxovy poslední favoritky.“

Marcus pohlédl na bratra. „Na tom něco je.“

„Víc než jen něco,“ ujistil ho doktor, posbíral novinové výstřižky i dokumenty z nemocnice a zvedl je. „Teď máme její minulost. Nebo přinejmenším útržky té minulosti. Tohle nám chybělo, nějaký náznak toho, co se skrývá za jejím současným chováním, možnost ‚proniknout dovnitř’, jak to vyjádřila Sara. Až dosud jsme byli ochromeni, především nedostatkem jakýchkoli vodítek z mé vlastní profese. Ta stejně jako zbytek naší společnosti trpí krátkozrakostí, jež jí zabraňuje vidět, že by žena, matka, mohla být schopna podobných zločinů. A tak jsme se pohybovali tápavě, nejistě, pokoušeli jsme se odhalit o té osobě věci, o nichž jsme si všichni někde v hloubi mysli přáli, aby byly nepoznatelné a nepravdivé. Ach jistě, měli jsme její portrét a důkazy o posledních projevech jejího destruktivního chování, ale co jsme z toho skutečně mohli vyčíst? Nyní však máme podrobnosti z její minulosti, klíče. A nesmíme otálet s jejich použitím.“

„Možná, doktore,“, slečna Howardová náhle vstala a podívala se na mě, „bychom ale měli počkat ještě okamžik a vyjádřit uznání člověku, jehož odvaha nám pomohla tyto informace získat.“

Pozvedla skleničku, na mou počest. Rozpačitě jsem se zavrtěl, když se ke mně otočili i ostatní. Z obličejů jim už zmizel poraženecký výraz a vystřídalo ho sebevědomí, odhodlání, a úsměvy. Jeden po druhém zvedali sklenice a lahve; a nestydím se přiznat, že mě z toho přepadla pořádná nervozita.

Ale taky jsem se trochu usmíval.

„Na Stevieho,“ řekla slečna Howardová. „Protože udělal to, co by nikdo z nás nedokázal,“ pokračovala, „a prožil to, co nikdo z nás neprožil.“

Ostatní sborem řekli: „Na Stevieho!“, zhluboka se napili a pak se ke mně vrhli jako přívalová vlna.

Já se pořád díval střídavě na Mikea a z okna, tak rozpačitý a potěšený jako nikdy předtím.

„No dobrá, dobrá,“ mumlal jsem, zatímco jsem se rukama chránil před jejich projevy náklonnosti a uznání. „Pamatujte si, že máme něco na práci“

KAPITOLA 25

V neděli se Mike vrátil domů k Hickiemu a já už neměl společníka, který by mi pomáhal zapomenout, jak to mezi mnou a Kat špatně dopadlo. Jenže v pondělí ráno nabralo naše vyšetřování větší tempo a zanedlouho mě tolik zaměstnalo, jak jsem vozil doktora i ostatní po městě, že jsem nemohl příliš dumat nad tím, co asi Kat dělá či nedělá. Věděl jsem, že napsala své tetě a čeká na odpověď, než vyrazí do Kalifornie; a mohl jsem jen doufat, že před odjezdem najde způsob, aby se se mnou sešla. Jenže doufání je jenom krůček od obav, a jelikož Kat teď měla jak své peníze, tak jízdenku, soudil jsem, že je bezpečné odsunout starost o ni stranou, bez ohledu na to, jestli o sobě dá vědět, nebo ne.

Doktor, pan Moore a já jsme v pondělí dopoledne vyrazili na dlouhý výlet do Nemocnice sv. Lukáše, která se rok předtím přestěhovala ze starého sídla na Čtyřiapadesáté ulici do pěti nových budov mezi Amsterodam Avenue a Momingside Drive na 114. ulici. Doprovodil jsem doktora a pana Moorea až ke vchodu do jednoho z pavilonů, čistě náhodou to byl takzvaný Vanderbiltův pavilon, kde se ošetřovatelky v dlouhých, nebesky modrých šatech a bílých zástěrách pokoušely udržet na hlavách malé bílé čepečky, zatímco chvátaly nahoru a dolů po točitém ocelovém schodišti obtáčejícím šachtu malé zdviže. Doktor s panem Moorem nastoupili do výtahu a vyjeli do některého z vyšších pater, zatímco já se vrátil ke kolesce a odjel s ní na Momingside Heights, kde jsem během příštích několika hodin vykouřil hrst cigaret a díval se z příkrých útesů na širokou pláň Harlemu pod sebou.

Návštěva nedopadla tak dobře, jak doktor doufal: všichni lékaři, chirurgové a sestry z nemocničního personálu, kteří před dvěma lety pečovali o paní Libby Hatchovou a jejího „syna“, byli zděšeni pouhou představou, že by mohla kluka odrovnat sama, a doktor byl nucen se odvolat na vyšší instance, aby získal přístup k nemocničním záznamům. A tyto záznamy neodhalily ohledně návštěv paní Hatchové v nemocnici nic nového: stejně jako listiny, které jsem uloupil z jejího domu, všechny hlásaly, že jednala rychle a odvážně a její sebeovládání během té kruté zkoušky vyvolávalo u personálu sv. Lukáše pouze obdiv a sympatie.

Ta poslední pasáž doktora obzvláště zaujala, jak panu Mooreovi a mně pověděl během jízdy zpět do centra. Podle všeho působila v Německu parta psychiatrů, psychologů a odborníků na činnost nervové soustavy (říkalo se jim „neurologové“), kteří při studiu ženské hysterie zjistili, že jejich pacientky se občas stávají na pozornosti lékařských odborníků stejně závislé jako poživači morfia či kokainu na své droze. Jestli Libby Hatchová rovněž trpěla touto potřebou, říkal doktor, možná využívala chorob dětí, o něž pečovala (nebo se pokoušela pečovat), aby ji uspokojila. Dalo by se říct, že tím zabila dvě mouchy jednou ranou: zamaskovala svou neschopnost v roli matky a zároveň si získala pozornost a chválu lékařů i sester. Teprve až získáme více informací o její minulosti, budeme bezpečně vědět, zda je touto nutkavou potřebou postižena, neboť taková porucha se obvykle utváří v mladém věku a projevuje se stále znovu a znovu. Možná přijde i den, kdy tuto touhu budeme proti ní moci nějak využít, neboť stejně jako jakékoli jiné nutkavé chování to je v jádru velká slabost a handicap, který může postiženého člověka zradit a dokonce zničit.

Když pan Moore tohle všechno zvážil, napadlo ho, že právě tato touha mohla být důvodem, proč Libby Hatchová, či paní Hunterová, jednala s doktorem Kreizlerem zcela jinak, než když se obracela jak k němu, tak k detektivním seržantům. Pravda, ke každému muži přistupovala se snahou zapůsobit na jeho slabost či ješitnost, ale v jejím uctivém jednání s doktorem se mohlo skrývat něco víc. Možná si nedokázala představit, že by se takový člověk účastnil vyšetřování únosu, a možná, když se k němu pokoušela při loučení chovat srdečně, cítila skutečnou potřebu, aby jí oplácel stejně, aby věřil v její nevinu. To by nepochybně vysvětlovalo zuřivost, s jakou reagovala, když odmítl její pokusy o přátelské sblížení. A, pokračoval pan Moore, jestli opravdu chová nějaké skryté přání, aby ji doktor chválil, pak skutečnost, že bude nadále pracovat na případu společně s policií, může být něčím, co by detektivní seržanti mohli zahrnout do svého varování: to by jí takříkajíc nasadilo brouka do hlavy a mohlo by ji to trochu vyvést z míry. Když jsme se ten večer na Sedmnácté ulici sešli s Markem a Luciem, ti s touto úvahou z plného srdce souhlasili a rozhodli se, že ji začlení do svého vystoupení.

K tomu však nemělo dojít, dokud s pomocí slečny Howardové důkladněji neprošetří úmrtí nemluvňat v Newyorské všeobecné porodnici, neboť až se postaví naší protivnici, chtěli být vyzbrojeni co nejlépe. Tato část vyšetřování se ovšem ukázala jako obzvláště složitá, neboť bylo obtížné, ba nemožné vůbec vypátrat matky řečených dětí, natož je přimět k řeči. Jak už jsem se zmiňoval, Newyorská všeobecná porodnice pečovala zejména o neprovdané a chudobné matky a hodně z nich neuvádělo při příjmu pravá jména. To platilo především pro zámožnější ženy, které do porodnice přicházely, aby se zbavily následků cizoložství, nebo které si užívaly výhod manželského stavu, aniž by se namáhaly formálně uzavřít sňatek. Detektivním seržantům a slečně Howardové trvalo celé dny, než našli jedinou ženu, která připustila, že jedno z těch mrtvých dětí bylo její; a když tu matku objevili a pověděli jí o svých podezřeních, žena je rychle vyprovodila, neboť větřila opletačky se zákonem, kterým se rozhodně chtěla vyhnout. Byli tedy nuceni pokračovat v hledání.

Doktor a pan Moore se zatím pustili do svého dalšího úkolu: vykonat návštěvu u ctihodného pana Cornelia Vanderbilta II., o němž pan Moore hovořil jako o „Corneilovi“. (Ta zkratka ho odlišovala od jeho dědečka, prohnaného starého podfukáře, který rodinu jako první proslavil, a také od jeho vlastního syna, Cornelia III., jemuž se přezdívalo „Neily“.) Když došlo na dobročinnost, byl Cornelius II. štědrý muž, to se musí nechat, ale taky to byl největší pokrytecký pánbíčkář v New Yorku; a rozhodně neměl nejmenší zájem o setkání s někým tak pochybné pověsti, jako byl doktor Kreizler. Pokud měl být někdo z našeho týmu vůbec vpuštěn do jeho obrovského sídla, milovníky architektury označovaného jako „zámek ve stylu francouzské renesance“, které zabíralo celý blok na Páté avenue mezi Padesátou sedmou a Padesátou osmou ulicí, bylo třeba požádat o laskavost třetí stranu: přesněji řečeno, pan Moore se musel obrátit o pomoc na své rodiče, což byla nutnost, která se mu upřímně příčila. A přestože se jim skutečně podařilo domluvit audienci na čtvrtek odpoledne, rovněž panu Mooreovi sdělili, že ať už mu jde o cokoli, raději by neměl zavádět řeč na Neilyho, syna pana Vanderbilta, jehož existenci starý pán momentálně nebral na vědomí.

Podle všeho měl mladý Neily tu drzost, aby se oženil s někým, koho doopravdy miloval, ale koho jeho rodina považovala za společensky podřadného. Bitva kvůli tomu manželství byla natolik zuřivá, že Cornelia II. postihl záchvat mrtvice a víceméně vyškrtl svého nejstaršího syna z poslední vůle. Mladý muž navzdory všemu sňatek skutečně uzavřel a pak se svou nevěstou vyrazil do Evropy. Vrátili se teprve nedávno, ale celé město už bylo plné zpráv o tom, co podnikají. Senzacechtivý tisk se na celou aféru pochopitelně vrhl, pevně na straně mladé lásky, aby se noviny lépe prodávaly. Většina vyšší společnosti rovněž sympatizovala s mladou dvojicí, neboť opravdu staré newyorské rodiny, jako rodina pana Moorea a slečny Howardové, v první řadě považovaly teprve nedávno zbohatlé Vanderbiltovy za přivandrovalce a nezvané hosty. Celý ten skandál na Cornelia II. (který se nyní pohyboval mezi svým palácem v New Yorku a ještě výstředněji přepychovým sídlem v Newportu na Rhode Islandu) těžce doléhal a do léta se z něj stal tak zahořklý a upjatý pokrytec, že ho to pomalu zabíjelo. Ten chlap měl na hraní sedmdesát milionů dolarů a patřila mu prakticky celá newyorská železnice, a přesto připustil, aby ho romantické eskapády dvou mladých lidí doháněly do hrobu: někdy je opravdu těžké pochopit boháče

Nicméně čtvrteční odpoledne nastalo a my vyrazili v kryté kolesce nahoru do města. S postupujícím červencem průběžně stoupaly denní teploty a osmého už byly tak vysoké, že vyvolávaly ten deprimující druh letních deštů, jimž se nikdy nepodaří město ochladit a očistit. S koly zabořenými do mimořádně odporně páchnoucích koňských výkalů jsme přejeli Murray Hill, vjeli do rezidenční čtvrti kolem Pětapadesáté ulice a nakonec minuli další paláce Vanderbiltů, které všechny stály pár bloků od domu Cornelia II. Mně vždycky připadalo, že hlavním smyslem těchto staveb není nic jiného než překonat ty ostatní, i kdyby to mělo znamenat, že se na ně navrší tolik drobnůstek a ozdob, až budova sama začne vypadat směšně nebo prostě jenom nevzhledně.

O čísle jedna na Západní Sedmapadesáté ulici to platilo ještě víc než o ostatních: ostře červená barva cihel odrážející se od běli vápence použitého na lemy oken a detaily stavby měla možná připomínat francouzskou renesanci, ale ve mně spíš budila dojem cirkusového stanu. Přístavba, kterou v zadní části domu vybudoval pan architekt Richard Morris Hunt, ten, který navrhoval i nové křídlo Metropolitního muzea, lahodila oku mnohem více, a kdyby se posuzovala nezávisle na celku, dala by se považovat za pěknou. Ovšem když jste se k domu blížili od centra, pohled na průčelí vzbuzoval představu, že jedete na návštěvu k nějakému velmi bohatému vtipálkovi. Což byla samozřejmě pravda; akorát samotnému Corneliovi II. ten fór nedocházel.

Asi tak půl bloku na jih od Sedmapadesáté ulice rachot našeho kočáru spolu s hlukem ostatních vozů kolem náhle utichl: vozovky v blocích kolem čísla jedna na Západní Sedmapadesáté byly totiž vyloženy velkými pláty nějakého polstrování, vypadalo jako stromová kůra, aby churavého pana Vanderbilta nerušil lomoz projíždějících koní a povozů. Dneska může vypadat neuvěřitelně, že by se předláždily celé ulice, jen aby jeden člověk mohl klidněji odpočívat; Cornelius II. byl však pro město nesmírně důležitý, převážně kvůli své filantropické činnosti. Tu svou chorobu samozřejmě neměl z hluku, jak podotkl doktor Kreizler; mohli byste ho uložit do místnosti odhlučené betonem a olovem, ale dokud bude myslet na to, že nedokázal přimět svého syna, aby ho poslouchal a zůstal s ním, jeho tělo bude chřadnout dál.

Když jsme dojeli k číslu jedna na Sedmapadesáté, doktor upozornil pana Moorea, že se především kvůli tomu, jak obtížné bylo získat tu příležitost k rozhovoru, nemá pokoušet pana Vanderbilta popichovat, jak by si snad přál. Sdělí tomu ubohému chorému starci pouze to, že se pokoušejí vystopovat místo pobytu paní Hatchové, neboť soudí, že by mohla být nápomocná s případem, na němž doktor momentálně pracuje, nic jiného. Pan Moore neochotně souhlasil a pak vystoupali po hlavním schodišti k velkému, klenutému, vápencem lemovanému vchodu. Pan Moore zazvonil a vzápětí otevřel lokaj, který jim oznámil, že je pan Vanderbilt očekává v „Maurském pokoji“ v zadní části domu. Pochopil jsem, že hovoří o kuřáckém salonu, který patrně vypadal jako dřevořezové ilustrace z Tisíce a jedné noci, v té době byly podobné místnosti mezi boháči posledním výkřikem módy, takže jsem seskočil z kozlíku, a když se lokaj vrátil, požádal jsem ho, jestli by vůz na minutku nepohlídal, neboť musím o pár bloků dál vyřídit pro doktora nějakou pochůzku. Muž mi velmi ochotně vyhověl a já vyrazil za roh na Pátou avenue. Jakmile jsem se ocitl vzadu za domem, poblíž půvabné kočárové brány navržené panem Huntem, zjistil jsem, že mě od zadního dvora dělí poměrně vysoký plot z tepaného železa. Dostat se přes něj by pro mě pochopitelně nepředstavovalo nejmenší problém, ale kolem se i v tak vlhkém odpoledni procházelo pár chodců, takže trocha opatrnosti byla na místě.

Zkusil jsem starý trik: podíval jsem se na vysokou střechu sídla na druhé straně ulice, které bylo jen o maličko méně luxusní než dům pana Vanderbilta, ukázal jsem nahoru a zaječel: „Bacha, skáče dolů!“

Tohle je totiž jediné prohlášení, které zaručeně přiměje všechny Newyorčany, aby přestali dělat to, co právě dělají, a obrátili se určeným směrem. Kolemjdoucí na Páté avenue toho odpoledne nebyli žádnou výjimkou a během těch několika vteřin, které jim zabralo, než pochopili, že jsem si z nich vystřelil, jsem se dostal přes Vanderbiltův plot a schoval se za jedním z hranatých sloupů v kočárové bráně. Při pohledu na zadní část domu jsem si rychle všiml otevřeného arkýřového okna na západním konci, z něhož ven doléhal zvuk hlasů. Mohl jsem se lehko schovat za vnější stranou arkýře, což jsem také udělal, jakmile jsem krátce nakoukl dovnitř.

Jestli je možné popsat vkus Vanderbiltovy rodiny jedním slovem, já takové slovo neznám. Samozřejmě by se dalo prostě prohlásit, že se jim zamlouvalo „víc“: víc kamene, pokud jde o kámen, víc ozdob, pokud jde o ozdoby, víc uměleckých děl, víc jídla, když dojde na jídlo. „Maurský pokoj“, do něhož jsem ten den nahlédl, byl velmi dobrým příkladem toho postoje. Nestačilo, že dřevo na stěnách, sahajících přes dvě poschodí, bylo to nejdražší, jaké se dalo sehnat, a vyřezané do ještě složitějších vzorů, než jaké měly arabské předlohy, z nichž se při práci vycházelo; ne, stěny musely být vyzdobeny dalšími vzácnými látkami včetně, pokud tomu vůbec dokážete uvěřit, perleti. Perleť na zdech Když si dokážete objednat takový nesmyslný detail, a to rovnou od slavného návrháře Louise Comforta Tiffanyho, pak myslím není divu, že vás raní mrtvice, jestliže vaše vlastní dítě odmítne udělat, co mu nařídíte. Z vysokého stropu visel obrovský vypouklý lustr rovněž od Tiffanyho, kolem něhož byly do kruhu rozvěšené menší lampičky ze stejné dílny. Pod celou tou konstrukcí, před mramorovým krbem v maurském stylu a na vrstvách velikých tlustých perských koberců, stálo několik sametem čalouněných židlí s rovnými opěradly. Na dvou z nich seděli doktor s panem Moorem, kteří v rozlehlém prostoru vypadali velmi malí, a naproti nim, navzdory červencovému horku přikrytý silnou kožešinovou přikrývkou, seděl sám pan Vanderbilt a vypadal přesně jako to, co byl: muž na pomalé, ale neodvratné cestě ke smrti. Jeho protáhlý obličej a palčivé oči, které kdysi dokázaly zastrašit většinu lidí i z velké dálky, byly nyní plné poraženého smutku, a jeho hlas zněl chraptivě.

„A jaký důvod vás vede k tomu, abyste si pro takovou informaci přišli za mnou?“ ptal se právě.

Hbitě jsem se přikrčil pod oknem a naslouchal, zatímco pan Moore odpovídal: „Ta žena pro vás nějakou dobu pracovala, pane Vanderbilte, nebo vás alespoň uvedla jako svého zaměstnavatele na nemocničních formulářích, které jsme viděli.“

„A co z toho?“ namítl pan Vanderbilt tónem, který byste zdvořile mohli nazvat blahosklonným. „Ano, pracovala tady. Ale pokud jde o její soukromé záležitosti, ty si nechávala pro sebe a já to respektoval. Elspeth Hatchová byla spolehlivá služebná. Už od svého příjezdu do města.“

„A to bylo,“ pobídl ho doktor.

Slyšel jsem, jak jejich hostitel chraptivě vzdychl netrpělivostí, což přimělo pana Moorea, aby dodal: „Kdyby ta záležitost nebyla tak naléhavá, pane Vanderbilte“

„Naléhavá?“ uťal ho stařík Vanderbilt. „Je to naléhavé, ale vy mi přesto neprozradíte, o co jde?“

„Hraje v tom roli otázka důvěry mezi pacientem a lékařem,“ odpověděl doktor. „Jsem si jist, že to chápete.“

„A v žádném případě bychom vás neobtěžovali,“ doplnil pan Moore, „kdybychom měli jinou možnost.“

„No dobrá,“ zabručel pan Vanderbilt. „Přinejmenším uznáváte, že je to obtěžování. Kdybych měl v menší úctě vaši rodinu, pane Moore“

„Ano, pane,“ řekl pan Moore. „Chápu.“

Pan Vanderbilt si opět popuzeně povzdechl. „Najali jsme Elspeth Hatchovou v někdy v létě roku 1894. Velmi krátce po té tragédii. Doslechli jsme se o jejím neštěstí od přátel z venkova a moje manželka usoudila, že když jí nabídneme zaměstnání, beztak jsme potřebovali služku, dostane se jí tak příležitosti změnit prostředí a nechat minulost za sebou. Paní Vanderbiltová byla žena s výjimečně soucitnou povahou.“ Opět zabručel. „A skvělým vychováním“

Rozhostilo se ticho, během něhož si doktor s panem Moorem patrně vyměňovali pohledy a snažili se vymyslet způsob, jak nenápadně odhalit, o jaké „tragédii“ se to pan Vanderbilt zmiňoval. Vzhledem k jeho přístupu se nedalo očekávat, že by jim ze své vůle prozradil nějakou informaci o osobních problémech své bývalé služebné, pokud by poznal, že o tom jeho hosté vůbec nic nevědí.

„To bylo od vaší paní skutečně neobvykle soucitné, pane,“ řekl doktor nakonec. „A nepochybně to pomohlo paní Hatchové, aby se zotavila. Změna prostředí bývá často účinným lékem po takových nešťastných zážitcích.“

„Vy tomu říkáte ‚nešťastný zážitek’?“ zavrčel pan Vanderbilt. „Když vám nějaký šílenec postřílí před očima vlastní děti? Jste snad mistrem eufemismu, doktore, nebo jste se stal skrze svou práci imunním vůči tragédii?“

Při tom prohlášení jsem vykulil oči; mohl jsem si jen představovat, jak usilovně se doktor a pan Moore nejspíš snaží zamaskovat podobnou reakci.

„Já Rozhodně jsem nechtěl, aby to vyznělo bezcitně, pane,“ omlouval se doktor. „Možná mi má práce skutečně občas brání přijímat vraždu?“, to slovo pronesl opatrně, jako by napůl očekával námitky, žádné se však nedostavily, „s odpovídajícím respektem,“ dokončil.

Tentokrát si pan Vanderbilt spíše odfrkl než zabručel. „Soudím, že se to dá čekat. Nicméně přišla k nám už dva či tři měsíce poté. A pracovala s výjimečnou svědomitostí, vezmeme-li v úvahu, že osud její nejstarší dcery zůstával tak nejistý.“

„Aha. Ano, ovšem,“ ozval se pan Moore. „A kdy jste říkal, že z vašeho domu odešla?“

„Neříkal jsem to, pane Moore. Ale odešla od nás další rok v květnu, když se znovu provdala a získala do péče svého synovce. Nabídl jsem jí doporučení, a to by bylo bezvýhradně kladné, ona však prohlásila, že si přeje začít pracovat jako ošetřovatelka. Řekl jsem jí, že kdybych jí mohl v tomto ohledu někdy nějak posloužit, ať se na mě bez váhání obrátí. Nikdy to neudělala. A to je, pánové, skutečně všechno, co vám mohu sdělit.“

Slyšel jsem zvuk otvíraných dveří a pak se ozval ostražitý tenký hlásek: „Promiňte, pane, ale paní říká, že je čas, abyste si odpočinul.“

„Ano,“ odpověděl pan Vanderbilt, „už jdu. Je mi líto, pánové. Musím se řídit příkazy svého lékaře. Doufám, že se vám podaří paní Hatchovou nalézt, ačkoli soudím, že patrně změnila příjmení.“

„Ano,“ řekl pan Moore. „Děkujeme vám, pane Vanderbilte, že jste nás přijal. Byl jste mimořádně laskavý, a nápomocný. Odjíždíte do Newportu brzy?“

„Upřímně řečeno zítra. Proto musím nabrat síly. Dám zavolat někoho, aby vás vyprovodil.“

„Prosím, nedělejte si starosti, pane,“ doporučil mu doktor Kreizler. „Jistě najdeme cestu sami. A ještě jednou děkujeme.“

Zevnitř se ozval zvuk odstrkovaných židlí, a to byla moje chvíle: počkal jsem, až bude venku na ulici jen pár lidí, vyrazil jsem rovnou k železnému plotu, bleskově ho přelezl, dopadl na chodník a trochu zadýchaně odešel. Snažil jsem se při tom přehlížet užaslé pohledy dvojice procházející opodál a chovat se, jako bych skákal milionářům přes ploty každý den a o nedělích dvakrát.

Vrátil jsem se ke kolesce pár vteřin potom, co k ní dorazili doktor s panem Moorem, což způsobilo, že jsem jim musel prozradit, kde jsem byl. Výhodou bylo, že mi na oplátku nemuseli vykládat, jak probíhal jejich rozhovor s panem Vanderbiltem, ačkoli moje druhé nepovolené vniknutí na cizí pozemek v jednom týdnu doktora příliš nepotěšilo. Ale šok z toho, co uvnitř vyslechli, přehlušil všechny ostatní úvahy.

„Tohle nenávidím!“ prohlásil pan Moore, když jsme vyrazili nazpět do centra. „Nenávidím to. Je to přesně tak, jak říkal Lucius: pokaždé, když si myslíme, že se někam dostáváme, prásk! Vynoří se nějaká nová informace, která celý obraz rázem změní.“

„A co vás vede k takové jistotě, že se obraz změnil, Moore?“ otázal se doktor.

„Vždyť jste slyšel, co říkal, Kreizlere!“ zvolal pan Moore rozčileně. „Té ženě postřílel před očima děti nějaký šílenec! Co to má k čertu znamenat?“

Doktor pokrčil rameny. „Cokoli. Mohla by to být pravda. Mohla by to také být fantazie, kterou si vytvořila.“

„Kreizlere,“ opáčil pan Moore a rozhněvaně udeřil pěstí do dvířek kolesky, „říkal, že mu o tom pověděli přátelé. Co si myslíte, že ta ženská dělá? Chodí po celém státě a vymýšlí si historky o mrtvých dětech, aby ji lidi litovali?“

„Ne po celém státě. K té události očividně došlo nedaleko města, kde se narodila. Takže jestli je na tom něco pravdy, váš přítel z kanceláře státního návladního by nám měl být schopen o tom povědět. Už jste ho kontaktoval?“

„V pondělí jsem mu psal,“ odpověděl pan Moore ponuře, propadaje náladě odpovídající dusnému vlhkému počasí. „A v úterý jsem posílal telegram. Ale podle všeho bych mu měl zatelegrafovat ještě jednou, nebo zkusit zavolat. A vyptat se ho na tohle.“ Na chvilku se opět vytrhl ze sklíčenosti. „A co vůbec Vanderbilt myslel tím, že dostala do péče svého synovce?“

„To,“ řekl doktor, „je téměř určitě fantazie. Nebo přesněji řečeno lež. Musela si něco vymyslet, aby vysvětlila, že se v jejím životě náhle objevil ten Johanssenovic chlapec.“

„Ach ano.“ Skutečnost, že pan Moore tenhle detail pochopil, ho nijak nerozveselila. „Bože, je to jako snažit se udržet krok s machinacemi tří různých lidí.“

„Máte pravdu,“ odpověděl doktor. „Vrstva za vrstvou“

Po tom prohlášení se pan Moore vzdal pokusů najít nějaký další smysl v tom, co říkal pan Vanderbilt, a jenom kouřil cigarety a pořád dokola každých pár minut kopal do boku kočáru se slovy: „Tohle nenávidím!“, aby nám to náhodou neuniklo. Doktor Kreizler se pokusil přítele rozptýlit předčítáním přední strany Timesů, ale zprávy, které obsahovala, nikoho z nás příliš nepotěšily. Policie konečně dopadla Martina Thorna, podezřelého z vraždy „v záhadě bezhlavého těla“, a přesně jak předpokládal detektivní seržant Lucius, během celé doby, co se ho snažili lapit, vůbec nevytáhl paty z města. Měli jsme důvod k naději, že ten případ od nás bude ještě nějakou dobu odvádět pozornost, ačkoli z Thorna vypáčili přiznání, protiřečilo „důkazům“ a teoriím, které policie shromáždila, ale uzavření případu mělo být přinejlepším otázkou několika dnů. A ještě větší starosti nám způsobila zpráva, že senátor Henry Cabot Lodge, nejbližší přítel a politický spojenec pana Roosevelta ve Washingtonu, otevřeně naléhá na prezidenta McKinleyho, aby ve všech sporných bodech začal proti Španělsku postupovat tvrději. Američtí zastánci války začínali být netrpěliví, a ačkoli jsme nevěděli, co by z toho mohlo vyplynout pro naše vyšetřování, zdálo se, že to nevěstí nic dobrého. A konečně tam byl článek, který měl pro doktora a pana Moorea trochu osobnější význam: Madame Lilian Nordica, jedna z jejich oblíbených pěvkyň z Metropolitní opery, v Londýně vážně onemocněla. Podle Timesů byla na prahu smrti, ačkoli jsme se později dověděli, že šlo o přehnanou zprávu; i pouhá možnost takové ztráty však způsobila, že se doktor připojil k panu Mooreovi v ponurém mlčení.

Cestou do města déšť příliš nepolevil a zápach na ulicích také ne, což bylo velmi špatné znamení: když v této roční době nastalo takové počasí, mohlo se ve městě usadit nadlouho. Jak se ukázalo, ten den opravdu předznamenal začátek nebezpečného letního období, přírodního jevu, který si noviny navykly označovat jako „vlnu veder“. Celý následující týden neklesala průměrná teplota pod pětadvacet stupňů, dokonce ani v noci, a vlhké bezvětří prakticky znemožňovalo spánek. Situaci nijak nevylepšovala skutečnost, že se naše vyšetřování brzy zúžilo na únavné pátrání po nějaké hovornější z těch žen, jejichž děti ošetřovala v Newyorské všeobecné porodnici sestra Hunterová (v rámci tohoto úkolu jsem byl během několika následujících dní nucen vozit detektivní seržanty a slečnu Howardovou do horších čtvrtí města, nebo, ještě hůře, na předměstí). Zároveň jsme čekali, až se panu Mooreovi ozve jeho starý kamarád z Ballston Spa. Do příštího pondělí už někteří z nás začali pochybovat, zda dotyčný člověk opravdu existuje. Pan Moore mu poslal ne jeden, ale hned dva telegramy, v nichž mu oznamoval, o co nám jde, avšak neobdržel odpověď. To sice nemuselo nic znamenat, nicméně vzhledem k okolnostem a počasí jsme se tím docela užírali.

Přidejte k téhle směsici ještě strach a vyjdou vám pořádně neklidné časy. Tu poslední emoci vyvolalo nejdřív to, že se v okolí Stuyvesant Parku začali tu a tam objevovat členové gangu Hudson Dusters. Nechovali se vůbec výhrůžně, jelikož neměli chuť pouštět se do šarvátek tak daleko od svého teritoria; dalo se však jasně poznat, že nám chtějí připomenout svou existenci a naznačit, abychom se, policie, nepolicie, radši starali o sebe. Ač byly tyto návštěvy znepokojivé, nemohly se rovnat tomu, když někteří členové našeho týmu včetně mě párkrát zahlédli El Niňa, toho filipínského pygmeje ve službách seňora Linarese. Stejně jako Dusteři se ani ten malý mužík nepokusil na nikoho z nás zaútočit nebo vyhrožovat; byl však poblíž a přihlížel s noži a šipkami v pohotovosti pro případ, že by se naše pátrání nějak dramaticky pohnulo dopředu.

Během všeho toho dění museli detektivní seržanti rovněž pokračovat v prošetřování situace v doktorově Institutu. Se svými pokroky v té věci se nikomu v naší skupince nesvěřovali; vlastně o tom nepadlo ani slovo kromě toho, že požádali Cyra o informace ohledně tamějšího personálu, a mě se zeptali, jestli jsem si v chování Paulieho McPhersona nepovšiml něčeho, co by mohlo vysvětlovat jeho sebevraždu. Řekl jsem jim, že ne; a z toho, jak zklamaně na mě na oplátku pokývli, jsem vysoudil, že s vyhrabáváním informací z jiných zdrojů neměli o moc větší štěstí.

A pak, v pondělí dvanáctého července, se detektivní seržanti objevili v domě na Sedmnácté ulici pěkně zachmuření. Bylo pozdní odpoledne a vlna veder stále zuřila: po pravdě řečeno si toho dne počasí vyžádalo svou první oběť, malé dítě, které dostalo úžeh a odvezli je do nemocnice na Hudson Street (když jsem tu zprávu slyšel, hned mě napadlo, že je to kousek od místa, kde Libby Hatchová žije jako sestra Hunterová). Doktor pracoval ve své studovně, Cyrus ve stájích ošetřoval koně a já v kuchyni pomáhal paní Leshkové uklízet střepy z půltuctu talířů, které roztříštila na kusy násadou mopu během svého typicky usilovného, leč ničivého záchvatu uklízení.

Když zazvonil zvonek, rozběhl jsem se otevřít a zanechal kvílející paní Leshkovou nad zbytkem nepořádku samotnou. Detektivní seržanti se při příchodu chovali velmi formálně a ihned se sháněli po doktorovi. Řekl jsem jim, že je v pracovně, a oni vyrazili rovnou nahoru. Tvářili se přitom, jako by až dosud doufali, že se téhle chvilce vyhnou, ale teď už se s tím smířili. V žádném případě jsem si nemohl nechat ujít, co se bude dít dál: dal jsem jim jedno křídlo schodů náskok a pak je zpovzdálí sledoval. Když jsem zaslechl, jak klaply dveře pracovny, vyrazil jsem k nim, opatrně se připlížil blíž, natáhl se na podlahu krytou kobercem a nahlédl dovnitř škvírou pode dveřmi: rozeznal jsem několik párů nohou a spodní části nesčetných hraniček knih a papírů.

„Neradi vás obtěžujeme, doktore,“ slyšel jsem říkat Marka, když se jeho nohy zastavily vedle nohou jedné židle u doktorova stolu. „Ale soudili jsme, že bychom vám asi měli dát vědět, jak se vyvíjí ta druhá záležitost.“

Rozhostilo se ticho a Luciovo chodidlo začalo nervózně poklepávat o nohy pohovky. „Neneseme úplně špatné zprávy, ovšem nedá se ani říct, že by byly dobré.“

Doktor se zhluboka nadechl. „Takže, pánové?“

„Podle toho, co jsme zatím zjistili,“ začal Marcus, „není důvod věřit, že by sebevraždu toho McPhersonovic chlapce způsobilo něco nebo někdo ve vašem Institutu. Několikrát jsme vyslechli všechny zaměstnance a sestavili přibližný časový plán událostí od chvíle, kdy chlapec přišel, do okamžiku, kdy zemřel. Není tu prostě nic, co by naznačovalo, že cokoli z péče, jež mu byla poskytnuta, mohlo vyvolat sebedestruktivní tendence.“

„Dokonce i členové personálu, kteří se vzájemně nemají příliš v lásce,“ dodal Lucius opatrně, „– ne že by jich bylo víc než dva nebo tři, nenacházejí v tom, jak ostatní s chlapcem jednali, žádné pochybení. Pokud jde o rodinu, za předpokladu, že používal své pravé jméno, nemůžeme najít vůbec žádné příbuzné.“

„To jsem zkoušel i já,“ připustil doktor tiše. „Neúspěšně.“

„Prohlédli jsme i šňůru, kterou použil,“ řekl Marcus tónem, který měl znít optimisticky, „a neodpovídá žádnému materiálu použitému na závěsech či zatahovacích mechanismech na oknech v budově. Což znamená, že si ji musel přinést s sebou“

„A to naznačuje, že o podobném kroku uvažoval ještě předtím, než se dostal do Institutu,“ doplnil Lucius.

„A to,“ navázal Marcus, „se myslím bude u soudu hodit. A teď, pokud jde o datum soudního líčení“ Nastala další chvíle ticha, než Marcus pokračoval: „Soudce Reinhart, který měl váš případ původně na starost, opominul kohokoli informovat, že koncem tohoto měsíce odchází do penze. Jeho případy byly rozděleny mezi řadu dalších soudců. Vy jste bohužel dostal soudce Samuela Wellese.“

Zaslechl jsem, jak doktor sykl. „Ano. Víme, že už jste mu v minulosti zkřížil cestu,“ řekl Marcus.

„Několikrát,“ upřesnil doktor tiše.

„My ho neznáme,“ ozval se Lucius, „ale slyšeli jsme, že je dost přísný.“

„Toho bych se tolik neobával,“ odpověděl doktor. „Umí být přísný, to ano, ale viděl jsem ho i velmi shovívavého. A v tom vězí obtíž. Je naprosto nepředvídatelný. Nikdy jsem nedokázal odhadnout jeho reakce natolik přesně, abych tomu mohl přizpůsobit svou výpověď. Navíc to není člověk, který by v záležitostech jako tahle vyžadoval složité dokazování nějakého pochybení. Jestli se stát rozhodne vybudovat případ, který vyvolá závažné morální pochybnosti ohledně Institutu“

„Což se nepochybně stane,“ doplnil Marcus.

„ pak pouhý fakt, že malý McPherson zemřel, když byl v mé péči, bude Wellesovi stačit.“

„Ano.“ V Luciově hlase zazněla podivná směs naděje a sklíčenosti. „Proto jsme si mysleli, že bychom měli raději přijít, abychom vám oznámili, že všechno bude záviset na tom soudním slyšení. Mimochodem, trochu se zdrží. Podle všeho bude Welles až do prvního týdne v září na dovolené a“

Náhlý hluk způsobený lidmi vstupujícími do domu a hlasitý hovor na schodech mě přiměly přestat poslouchat a otočit hlavu; potom mi došlo, že doktor a detektivní seržanti to nejspíš zaslechli taky, takže jsem se vyškrabal na nohy a zamířil dolů, aby mě nepřistihli, jak poslouchám za dveřmi.

„Tak kde u všech čertů je?“ vyptával se pan Moore hlasitě a zadýchaně.

„Soudím, že doktor je ve své pracovně, pane Moore,“ vysvětloval Cyrus zmateným a ne úplně přátelským tónem. „Kdybyste mi jenom sdělil“

„Ne, ne,“ odmítl pan Moore. „Povíme to jemu. Všichni mu to povíme! No tak, Cyre, vy v tom taky hrajete roli, takže byste si to měl vyslechnout!“

Stále postupovali rychlým tempem do schodů, pan Moore je bral po dvou, a když mě uviděl, málem se mi vyčerpáním zhroutil k nohám.

„Stevie!“ vydechl. „Je tam nahoře? Panebože, utíkal jsem přes půlku toho zatraceného města“

„Ale jdi, Johne,“ přerušila ho slečna Howardová. Ona byla také trošku zadýchaná, ale panu Mooreovi se zdaleka nevyrovnala. „Z tvého domu k mému domu a na Sedmnáctou ulici je to stěží přes půl města. Kdyby ses čas od času namáhal trochu sportovat“

„Je dobře známým faktem,“ zafuněl pan Moore, „že příliš mnoho tělesného cvičení škodí zdraví. A právě teď jsem toho živoucím důkazem Tak co, Stevie?“

Kývl jsem k pracovně. „Je uvnitř. S detektivními seržanty.“

To pana Moorea trochu vzpružilo. „Výborně,“ prohlásil. „Ušetří nám to další pobíhání.“ Zamířil ke dveřím do studovny a my ostatní se zařadili za něho. Nijak mě nepřekvapilo, že se neobtěžoval s klepáním a rovnou vtrhl dovnitř.

Doktor vzhlédl od stolu, překvapený a stejně jako Cyrus poněkud pohoršený nad tím nedostatkem dobrých mravů. Detektivní seržanti se zvedli, rovněž trochu zaskočení, a pan Moore se chytil knoflíku na dveřích a dál ztěžka oddechoval.

Pak zvedl obálku. „Tohle právě přišlo Zvláštní zásilka od Ruperta Pictona.“ Opět se zhluboka nadechl. „Já tenhle případ vážně nenávidím“

KAPITOLA 26

Když pan Moore otevíral obálku, Cyrus, slečna Howardová a já jsme se cpali do místnosti k ostatním. Jakmile rozložil dopis uvnitř, náš vyčerpaný přítel se zhluboka nadechl a pokusil se přečíst ho nahlas; dostal se však pouze k oslovení, „Moore, vy mizero!“, než padl na kolena, stále lapaje po dechu. Podal dopis slečně Howardové a pobídl ji: „Saro, přečti to sama.“ Pak se doplazil k pohovce a vysoukal se na ni.

„Co se mu u všech čertů přihodilo, Saro?“ zeptal se doktor. „Je opilý, nebo jenom postřelený?“

„Je to ještě horší,“ odpověděla slečna Howardová. „Běžel. Ale ohledně toho dopisu má pravdu, doktore. Poslechněte si to. Dopis má včerejší datum. ‚Moore, vy mizero! Rád bych věnoval trochu času tomu, abych vám vylíčil, co jste za páchnoucího, špinavého’“

„Tuhle část můžeš přeskočit!“ namítal pan Moore z pohovky.

Slečna Howardová se jen usmála a pokračovala: „, ale vaše zprávy, které jsem nalezl navršené na stole, když jsem se dnes vrátil z Adirondackého pohoří, mají přednost. Žerty stranou, Johne, dejte na mě, jestli se vám ve vaší nekonečné moudrosti opravdu podařilo zaplést se do soukromého vyšetřování namířeného proti ženě, která byla v tomto městě známá jako Libby Hatchová, pak buďte tak opatrný, jak jenom dokážete. Příběh, který jste slyšel od pana Vanderbilta, je skutečně pravdivý, nebo spíše jde o všeobecně přijaté vysvětlení příšerného zločinu, k němuž zde došlo před třemi lety. Po jejích třech dětech někdo střílel, údajně šílený černošský tulák, kterého nikdo kromě paní Hatchové nikdy neviděl. Dvě z dětí zraněním podlehly. To třetí přežilo, ale od té doby je němé. Přes rozsáhlé pátrání se neobjevily žádné stopy toho černocha ani nikoho, kdo by ho byť jen zahlédl, nicméně historka paní Hatchové byla tak přesvědčivá a podklady pro jakýkoli jiný výklad tak nedostatečné, že po soudním ohledání mrtvol byl případ uzavřen. Měl jsem na to vlastní názor, a jsem si jist, že ho po tom, co jste zažil sám, dokážete uhodnout.

Pokud jde o ty další záležitosti, o nichž píšete, že je prošetřujete, zhrozil jsem se nad nimi, nicméně mě nepřekvapily. Podle mého názoru je ta žena jednou z nejnebezpečnějších žijících osob na světě. Škoda, že jsem o tom nikdy nedokázal přesvědčit nikoho dalšího. Naznačujete, že vaše vyšetřování v New Yorku jaksi uvízlo na mrtvém bodě. Je-li to pravda, doporučuji vám vzít to jako znamení. Nesnažte se o žádné další přímé kroky proti Libby Hatchové, a jestliže jsou vaši spolupracovníci alespoň trochu schopní vyšetřovatelé, neztrácejte čas a přijeďte s nimi sem k nám. Doktora Kreizlera znám pochopitelně podle jeho spisů a pověsti a nesmírně rád bych se s ním seznámil.

Dejte mi vědět telegramem, kdy přijedete. Myslím to smrtelně vážně, Johne, nepokoušejte se porazit tu ženu nějakým neformálním vyšetřováním. I kdybyste měl s sebou celou newyorskou policii, dělal bych si starosti, kdyby na to přišlo, objevila by způsob, jak je všechny ošálit a zabít vás. Buď celou tu věc nechte plavat, nebo přijeďte sem a zjistíme, co můžeme podniknout společně. Každý jiný postup by skončil katastrofou.

Váš přítel Rupert Picton.’“

Slečna Howardová složila list papíru a zasunula ho zpět do obálky. „To je všechno,“ řekla.

Doktor chvilku jen nehybně seděl a pak pohlédl na pohovku, kde, jak se zdálo, se pan Moore již zotavoval. „Zdá se, že tenhle váš přítel je pozoruhodný chlapík, Moore.“

„Nenechte se oklamat tím jeho stylem,“ odpověděl pan Moore a natáhl se po krabičce cigaret na doktorově stole. „Je to jeden z nejschopnějších právnických mozků, na jaké jsem kdy narazil. Mohl udělat skvělou kariéru kdekoli ve státě, ale jako pitomec se rozhodl hrát na rovinu, vyvolal skandál, když prozradil pravdu o korupci v úřadě státního návladního tady ve městě, a z New Yorku ho prakticky vyšívali. Potom se proslýchalo něco o nervovém zhroucení.“ Pan Moore si zapálil cigaretu. „Podrobnosti jsem nikdy nezjišťoval.“

Cyrus se trochu zmateně zeptal: „A on naznačuje, že ty děti zastřelila sama?“

„Ano,“ odpověděla slečna Howardová. „Vypadá to, že si tím je docela jistý.“

„Další oběti do našeho seznamu,“ řekl Lucius.

„Mohly by to být děti z toho obrázku,“ připojil jsem. „Z té fotky, co jsem ji viděl na sekretáři, jak na ní byly tři starší děti pohromadě.“

„To zní celkem smysluplně,“ připojil Lucius. „Jen těžko by se dala vyvolat cyanóza u tří dětí, které jsou dost staré, aby se bránily, a aby mluvily, pokud přežijí.“

„Ovšem to přece moc neodpovídá obvyklému vzorci chování, ne?“ namítl Cyrus, stále nechápající. „Pokud víme, zabíjela jenom nemluvňata, protože právě v téhle fázi života s nimi měla potíže.“

„Rozhodně jde o zádrhel, Cyre, to připouštím,“ odpověděl doktor a začal si pohrávat s perem na svém stole. „Ale přesto převládají spíše podobnosti, ty děti byly napadeny a útočníkovým záměrem očividně bylo je všechny zabít.“

Marcus užasle vydechl. „Kdyby celá ta věc nebyla tak děsivá, řekl bych, že to začíná být směšné“

„Zdaleka ne, Marku,“ namítl doktor. „Tahle zpráva pouze potvrzuje, jak hluboce jsou její sklony zakořeněné. To, co dělala v minulosti, odpovídá současnému chování.“ Doktor ztišil hlas, když pronášel slova, která se nejvíc blížila tomu, co by se dalo považovat za jeho životní motto: „Klíč bude v podrobnostech“ Vstal a podíval se z okna pracovny do malé zahrady za domem. „A ty podrobnosti jsou na venkově, ne zde. Jestli si přejeme dosáhnout skutečného pokroku, musíme tam jet.“

„Je to moudré?“ zeptal se Lucius. „Jestli odjedeme, bude si možná myslet, že jsme jí uvolnili pole, a bůh ví, co se stane potom.“

„Neodjedeme dřív, než si s ní vy dva promluvíte, detektivní seržanti,“ opáčil doktor. „A nyní máte možnost zahrnout do svého prohlášení i fakt, že víte o tomto incidentu. Můžeme pouze doufat, že ji to vědomí přiměje jednat s ještě větší opatrností. Neboť zůstaneme-li zde, nikam se nepohneme. Cestu k řešení nám nabízí minulost, a my se po ní musíme pustit.“

Opět se ozval Marcus, tentokrát velmi opatrně: „A co ta druhá věc, doktore? Nevadí vám, že zde necháte své vlastní záležitosti nevyřešené?“

Doktor pokrčil rameny. „Jak jste oba říkali, Marku, před soudním slyšením toho mohu udělat jen málo. Pokud by existovala nějaká tajemství, která by bylo možné odhalit, vím, že vám by se to podařilo. Takže celkem nesejde na tom, zda tady zůstanu, nebo pojedu pryč.“ Při pohledu na něj jsem postřehl, že se mu do tváře vkradl výraz téměř připomínající zahořklost. „A přiznávám,“ pokračoval stejně tiše, „že jsem ještě nikdy nebyl tolik unaven tímto městem. A jeho obyvateli“ Otřásl se a obrátil se k nám čelem. „Vzato kolem a kolem, odjezd možná bude tím nejlepším, co můžeme udělat.“

„Nepochybně,“ prohlásil pan Moore vesele. „Zejména s ohledem na cíl cesty. V tuto roční dobu je Saratoga úplnou oázou. A když k tomu připojíte tamější rozptýlení“

Všichni ostatní v místnosti se usmáli a slečna Howardová zvedla jednu knihu, aby ji po panu Moorovi hodila. „Ano, a my všichni víme, proč chceš jet ty, Johne, ale na své obvyklé kratochvíle budeš mít velmi málo času.“

„Já mluvím jen o volných chvílích,“ ohradil se pan Moore a kryl se před útokem. „Přece nemůžeme pracovat dnem i nocí! A přiznejme si, že Saratoga je“

„Saratoga je vulgární, nechutný chlív,“ doplnila místo něj slečna Howardová, „kde se tlustí boháči oddávají hazardním hrám, podvádějí své manželky a strkají peníze do kapes kuplířů a prostitutek.“ Příkrost těch slov jasně prozrazovala, že to, co říká, myslí naprosto vážně.

„Ach, teď mluvíš jako ta tvoje kamarádka Nellie Blyová,“ opáčil pan Moore a mávl svou cigaretou. „Kromě toho já nejsem ženatý, ani tlustý.“

„Dočkej času,“ odsekla slečna Howardová. „A pokud jde o Nellii, všechno, co napsala do Worldu o tom prohnilém městě, je pravda, a napsat to vyžadovalo velkou odvahu.“

„Ovšem,“ odrazil ji pan Moore. „Skoro takovou odvahu jako provdat se za jistého pětasedmdesátiletého milionáře.“

Slečna Howardová výhrůžně přimhouřila oči a připravila se k útoku. „Panu Seamanovi není pětasedmdesát.“

„Ne. Je mu sedmdesát.“ Marcus ta slova pronesl roztržitě a mimochodem; ale pohled, který si za to od slečny Howardové vysloužil, ho přiměl, aby jich ihned zalitoval. „Vážně mě to moc mrzí, Saro, ale opravdu mu je“

„Proboha, je vůbec zázrak, že lidský rod stále existuje,“ zasyčela slečna Howardová, „když jeho budoucnost představují primitivové jako vy!“

„Děti, děti!“ Doktor hlasitě zatleskal. „Teď se musíme vypořádat s naléhavějšími věcmi. Máme pondělí večer. Kdy můžeme být všichni připraveni k odjezdu?“

„Zítra,“ odpověděl rychle pan Moore, který se očividně nemohl dočkat příjezdu do vyhlášeného lázeňského letoviska Saratoga Springs, kde, jak připomněla slečna Howardová, hazard, prostituce a sukničkářství dávno vytlačily pití léčivých vod a staly se hlavní atrakcí.

„Marcus a já budeme potřebovat trochu víc času,“ upozornil Lucius. „Myslím, že bez námahy přesvědčíme kapitána O’Briena, že odjíždíme s vámi, abychom mohli sledovat vaše počínání, doktore, ale pár dní nám zabere, než všechno uzavřeme, a navíc samozřejmě musíme vykonat návštěvu na Bethune Street.“

„Dobrá,“ odpověděl doktor. „Takže co říkáte na čtvrtek ráno?“ S tím návrhem všichni souhlasili a doktor sáhl po svém výtisku Timesů. „Až do Troy můžeme jet jedním z těch kolesových parníků a odtamtud pokračovat do Ballston Spa vlakem. Moore, pokud jde o návštěvu Saratogy, to si musíte zajistit sám.“

Pan Moore se spokojeně usmál. „To nebude žádný problém, z Ballstonu do centra Saratogy zavedli elektrickou dráhu. Stačí patnáct či dvacet minut a můžu stát přímo před Canfieldovým Casinem.“

„To mám radost,“ zabrumlala slečna Howardová kysele. Pan Moore se na ni jenom ušklíbl.

„Stevie?“ oslovil mě doktor a já se okamžitě postavil do pozoru. „Ráno zajedeš k přístavišti u Dvaadvacáté ulice, podíváš se, které lodi ve čtvrtek ráno odplouvají. Zkus nám zajistit Mary Powellovou, jestli budou mít volná místa, mám rád jejich soukromé salonky a obvykle tam bývá méně plno než na ostatních linkových parnících.“

„Dobře,“ řekl jsem. „Kolik salonků?“

„Měli bychom potřebovat jen jeden,“ řekl doktor. „Ale radši objednej dva, pro případ, že by ty deště nepolevily. Pokud jde o zavazadla, doporučuji, abyste se připravili tak na měsíční pobyt, jen pro jistotu. Moore, zajištění hotelu nechám na vás a na Saře. Tak všichni do práce, ať neztrácíme další čas.“

Po těch slovech jsme vyšli z místnosti a rozdělili se, abychom začali s balením a s přípravami. Vyhlídka na to, že se dostaneme uprostřed léta z New Yorku, v nás rychle začala navzdory zneklidňujícím zprávám, které jsme obdrželi od pana Ruperta Pictona, vyvolávat obvyklé pocity, úlevu a jakousi potřeštěnou radost: pokud máme pokračovat v šetření hrozného případu Libby Hatchové, práce bude daleko příjemnější v zelené divočině venkovských oblastí státu New York než v dusivém vedru Manhattanu.

To jsme si alespoň tehdy mysleli.

KAPITOLA 27

V dalších pár dnech bylo na Sedmnácté ulici rušno. Nejenže jsme si museli zabalit věci, ale rovněž ustájit koně ve veřejných stájích a uzavřít dům pro případ, že by naše nepřítomnost trvala déle. A pak bylo třeba najít někoho, kdo by na dům příležitostně dohlížel, někoho s méně ničivými sklony, a snad i s lepší znalostí angličtiny, než byla paní Leshková. Doktor nakonec poslal tu nabídku přes Cyra jednomu ze správců Institutu, muži, o němž věděl, že by mu trocha peněz navíc přišla vhod, a přes stejného prostředníka ten chlapík přijal. V téhle záležitosti nás štěstí opravdu neopustilo, neboť když jsme paní Leshkové oznámili, že odjíždíme a v době své nepřítomnosti ji nebudeme potřebovat, prohlásila, nebo jsme alespoň odhadovali, že říkala něco podobného, že to je vlastně dobře, protože už pro nás stejně nemůže dál pracovat. Z následující debaty vyplynulo, že se s manželem rozhodli odjet na Západ a zkusit si otevřít restauraci v jednom hornickém městečku v Nevadě, kde se těžila stříbrná ruda. Doktor jí z radosti nad tím, že jí nemusí dávat výpověď, poskytl dvoutýdenní plat a pěknou prémii na rozloučenou. Ale nikdo z nás si nedělal velké iluze, že by měla dobré vyhlídky na úspěšný prodej svých kulinářských výrobků. Hlodalo v nás oprávněné podezření, že ani horníci snad nemohou být tak hladoví.

Jak se ukázalo, Mary Powellová měla ve čtvrtek opravdu odplout proti proudu Hudsonu, a mně se podařilo zamluvit pro nás dva soukromé salonky. Vypadalo to jako moudré opatření, neboť po celé úterý déšť neustával. To odpoledne pan Moore a slečna Howardová, kteří na sebe stále štěkali ohledně morálních aspektů zábavy bující v Saratoze, dorazili do domu na Sedmnácté ulici, aby spolu s námi počkali na detektivní seržanty. Ti se totiž právě ten den vydali do města, aby dali Libby Hatchové na vědomí, co o ní víme. Strávili jsme v salonu pár hodin plných nervózního čekání, během nichž se Cyrus pokoušel všechny uklidnit tichou hrou na klavír. Navzdory jeho snaze však sílící vítr a déšť za okny jako by naznačovaly, že se na nás řítí nějaká katastrofa.

Tyto obavy se nicméně ukázaly jako liché. Detektivní seržanti dorazili kolem páté, s velkou úlevou a v lehce povznesené náladě. Návštěva proběhla tak dobře, jak se dalo očekávat: paní domu číslo 39 na Bethune Street se k nim opět pokusila chovat koketně a svůdně, a dokonce je znovu pozvala dovnitř, ale oni se ani nehnuli a odříkali, co měli na srdci, rovnou před vchodem, zatímco je máčel déšť a šplíchance vody ze střechy. Vyjmenovali jí všechny důležité body, na nichž jsme se shodli, jak falešné, tak pravdivé, počínaje tvrzením, že policie o jejím počínání dobře ví. Vzápětí přešli na naši povědomost o tajném úkrytu v suterénu a na fakt, že doktor Kreizler i nadále slouží v tomto případu jako zvláštní poradce. Všechno uzavřeli tvrzením, že si dali dohromady, co se před třemi lety odehrálo v Ballston Spa, a chystají se potvrdit si svá podezření. Pokud se v mezičase něco stane jejímu manželovi nebo pokud se někde objeví mrtvé dítě odpovídající popisu Any Linaresové, může se těšit na seznámení s elektrickým křeslem v Sing Singu. Je pravda, že ve Spojených státech se popravuje málo žen, řekli jí, ale někdo s takovým seznamem vražd na svém kontě se může rozhodně spolehnout, že se do této vybrané skupinky dostane.

Lucius nám popsal reakci Libby Hatchové na všechna tato sdělení. Z role koketní pokušitelky přešla k vynuceným slzám a bolestným prohlášením o své nevině; potom vysvětlovala, že detektivní seržanti prostě nechápou „polehčující okolnosti“ toho, co spáchala (tak to vyjádřil Lucius, nikoli ona). A nakonec se v těch zlatavých očích objevila čirá zlovolnost. Oba bratři říkali, že to byla jediná chvíle, kdy propadli skutečné nejistotě nad podnikem, do něhož se pustili. Koneckonců se nacházeli přímo v srdci území Hudson Dusters, vystavení možným útokům ze strany gangu; samozřejmě za předpokladu, že by Libby Hatchová nechala tu záležitost na gorilách svého milence a neodstřelila je oba sama. Bratři Isaacsonovi ji však upozornili, že mnoho lidí z policie ví, kde jsou a co dělají, a jestliže se nevrátí zpět na ředitelství, jejich kolegové lehko zjistí proč. Marcus říkal, že když s Luciem odcházeli zpět k drožce, kterou nechali čekat, cítil, jak ze dveří čísla 39 sálá krystalická nenávist, jako ostré slunce pálící holou kůži; když odjížděli, zaslechli ještě hlasité prásknutí dveří a krátký zlobný výkřik zevnitř. Ze čtvrti se však dostali bez problémů a cestou k doktorovu domu se zastavili jen tak dlouho, aby se uklidnili sklenkou režné a malým pivem, což bylo u Lucia vzácné, v Old Town Baru na křižovatce Osmnácté ulice a Park avenue.

Takže, jak pravil pan Moore, došlo k otevřenému vyhlášení války nepříteli. Doktor mu však rychle připomněl, že ačkoli můžeme být rádi, že všechno proběhlo dobře a detektivní seržanti jsou v bezpečí, přemýšlet o Libby Hatchové jako o „nepříteli“ naší věci příliš nepomůže. Na venkov míříme nejen proto, abychom přesně zjistili, co udělala, ale také proč; a ačkoli může být obtížné, s ohledem na všechno, co o ní víme, vidět věci tak, jak je viděla ona, když vyrůstala a stávala se matkou, nyní je důležitější než kdy jindy, abychom se o to pokusili. Hovořit o „nepřátelích“ a „válce“ nám tento proces nijak neusnadní: jestli máme někdy pochopit, co tu ženu dohnalo k minulým i současným násilným činům, tak dobře, abychom dokázali předvídat její další kroky, musíme si ji přestat představovat jako přisluhovačku ďábla. Je to člověk, člověk, jehož neznámé události dohnaly k nepředstavitelným věcem, ale my těm věcem doopravdy neporozumíme, pokud nebudeme schopni se na ně podívat očima nejdřív té dívky a pak mladé ženy, kterou kdysi bývala.

To byla rozumná řeč, podobné jsem už od doktora slyšel mnohokrát; a počítám, že kdyby se ve středu počasí trochu uklidnilo, bylo by pro mě snazší přistupovat k tomu stejně rozumně. Ale za svítání toho dne byla obloha zatažená a všechna okna v domě se v rámech otřásala pod nápory větru. K polednímu se od jihozápadu přihnala kvílející vichřice a zaútočila nejen na město, ale na celou východní část státu. Později jsme se dověděli, že nahoře v Matteawanu lilo tak hustě, že se protrhla celá série přehrad a v následných záplavách přišlo o život osm lidí. Možná je pravda, že to, co se děje na obloze, jsou jenom hříčky počasí a nic jiného to neznamená, ale stejně se mi celý den, zatímco jsme dokončovali přípravy na zítřejší odjezd, vracela na mysl představa, že jsme rozhněvali nějakou mocnou sílu.

V pozdním středečním večeru bouře pořád ještě běsnila a já se dosud nesetkal s Kat ani o ní nic neslyšel. Jak noc uplývala, uvědomoval jsem si s klesajícím srdcem, že pravděpodobně odjede do Kalifornie, zatímco budeme na venkově, a protože nebude mít možnost se tam se mnou spojit, usoudí, že mě vůbec nezajímá, co se s ní děje. Donekonečna jsem nad tím dumal a několik hodin mučil svou mysl otázkou, jestli bych neměl vyrazit na rychlou obhlídku jejích obvyklých lokálů. Když odcházela z doktorova domu, nechala mě v domnění, že se zpátky k Dusterům nevrátí; avšak množství kokainu, které měla očividně v těle, když přišla do čísla 808 na Broadwayi, mě přimělo pochybovat, že se jim skutečně vyhýbá. A když jsem tak seděl v pokoji a pozoroval blesky, hromy a déšť lomcující větvemi stromů ve Stuyvesant Parku, moje pochyby jenom vzrůstaly. Má v takové noci střechu nad hlavou? Jistě, má přece peníze, aby si mohla dovolit slušné ubytování, nebo je už všechny utratila za koks? Přišel jí Ding Dong na nově nabyté jmění a připravil ji o ně? A zajímá to vůbec někoho kromě mě natolik, aby se po tom pídil? Doufal jsem, že ano. Neboť jakkoli byl můj neklid tu noc silný, zjistil jsem, že se prostě nedokážu přimět vyjít ze dveří. Namlouval jsem si, že je to tím silným větrem a deštěm, ale tichý vnitřní hlásek mi připomínal, že jsem se v podobném počasí toulal po ulicích už mnohokrát. Pak jsem namítal, že je přece na ní, aby přišla za mnou, jestli potřebuje pomoc; jenže jsem věděl, že po našem posledním rozloučení, plném hněvu, to nikdy neudělá. Prostou pravdou bylo, že jsem netušil, proč ji nedokážu jít ven hledat. Dělalo mi starosti, že o ní možná už nikdy neuslyším, dělalo mi starosti, kde asi je a co dělá, ale jednoduše jsem nemohl jít za ní a nedokázal bych vysvětlit proč.

Když jsem se druhý den ráno probudil, zjistil jsem, že bouře se rozptýlila nad mořem. Sluneční svit a lehký vánek město rychle vysušovaly a teplota konečně klesla na příjemných jednadvacet stupňů. Na trávě a pěšinkách Stuyvesant Parku se válelo pár polámaných větví, ale jinak se zdálo, že vichřice v naší čtvrti nezpůsobila žádné trvalé škody. Ještě nebylo ani půl osmé, ale vůz, který doktor objednal, aby nás i se zavazadly odvezl k přístavišti na Dvaadvacáté ulici, měl dorazit do půl hodiny a Mary Powellová vyplouvala o deváté; takže jsem se rychle oblékl a umyl, posadil se na víka velkého kufru i malého příručního zavazadla, které mi doktor věnoval, aby se zaklaply, a pak je s rámusem odnesl dolů.

Cyrus i doktor už byli vzhůru; doktor si v pracovně balil knihy a papíry a Cyrus v kuchyni opět vařil kávu. V době, kdy byla hotová, jsme byli připraveni i my tři: tašky a kufry jsme naskládali k hlavním dveřím a na práci jsme neměli nic jiného než si vypít Cyrovu silnou kávu a užírat se nedočkavostí, kdy se konečně dostaneme na loď, první z těch činností ještě zhoršovala druhou. Naposledy jsem obhlédl zadní dveře, dvůr i stáje, a zatímco jsem se ujišťoval, že je všechno bezpečně zamčené, vykouřil jsem si potají cigaretu. Potom se konečně objevila najatá drožka.

Kočí, starý Němec, s nímž doktor rozprávěl jeho rodným jazykem, nám pomohl naložit zavazadla a naposledy jsme se otočili, abychom se rozloučili s domem, neboť jsme neměli tušení, kdy opět projdeme malou kovovou brankou do předního dvora.

Když jsme vyrazili směrem k Hudsonu, počasí se ještě zlepšilo, vánek zůstal mírný a po obloze se hnalo jen několik velkých bílých mraků. Jakmile jsme dojeli na křižovatku Deváté avenue a Dvaadvacáté ulice, vystrčil jsem hlavu a zadíval se dopředu k přístavišti: Mary Powellová kotvila u mola a obklopoval ji hustý dav. Přejeli jsme Desátou a Jedenáctou avenue, a jak jsme se blížili k přístavišti, počet lidí a vozů mířících stejným směrem zvolna vzrůstal. Z vůně řeky a vyhlídky na cestování do neznámých vzrušujících míst se mi rozproudila krev; neměl jsem však tušení, jak moc dávám svůj neklid najevo, dokud mě doktor žertem nepopadl za hlavu s poznámkou, že je to jediný způsob, jak zajistit, aby mi samým nadšením nepraskla lebka.

Zdálo se, že naše spolucestující na nábřeží nečekaná změna počasí nadchla a potěšila stejně jako nás. Většina z nich s sebou ovšem netáhla tolik zavazadel, lodě jako Mary Powellová sloužily většinou pro jednodenní výlety, takže nám nedělalo nejmenší problémy sehnat nosiče. Řekl jsem doktorovi, že jestli chtějí jít s Cyrem napřed do salonků a zjistit, kteří další členové našeho týmu už dorazili, rád pomohu nosiči vyložit náš náklad a dopravit ho na palubu. Té nabídky využili a já jsem za spolupráce mohutného německého drožkáře začal rychle překládat zavazadla do příručního vozíku nosiče, Itala s přátelským úsměvem. Nerozuměl jsem sice ani jednomu z nich jediné slovo, ale na tom nesešlo; pohled na říční parník, celý nablýskaný a připravený k plavbě, s dvojitým komínem a masivními bočními kolesy, která jako by hlásala jeho jistotu a sílu, spolu se vzrušením ovládajícím veselý shluk lidí jak na palubě, tak na nábřeží, to všechno mi dodávalo energii, takže jsem pracoval spokojeně a s chutí.

Je zvláštní, jak sebemenší maličkost dokáže úplně změnit vaši náladu dřív, než mrknete okem: stačí pouhý zvuk nebo jenom závan vůně, aby vám zamotaly myšlenky a pocity hůř než hodiny rozhovoru nebo dny plné zážitků. Pro mě byl to ráno takovým signálem pohled, byť velice letmý, na osobu, kterou jsem si nejvíc na světě nepřál vidět.

Spatřil jsem Ding Donga. Seděl asi třicet metrů od lodi na vrcholku velké kupy vyloženého nákladu na přístavní hrázi, ale díval se přímo na mě. Ohavný ksicht měl zkroucený v zlomyslném přiblblém šklebu, který u něj znamenal obvyklý výraz; a jakmile zjistil, že jsem si ho všiml, seskočil na zem, rozšklebil se ještě víc a rukou i pohybem boků předvedl oplzlé gesto.

Tu zprávu jsem pochopil naprosto přesně: Kat se vrátila zpátky k němu.

Zasáhlo mě to tak tvrdě, že jsem sklopil oči k zemi a otevřel ústa dokořán. Pak se mi někde ve vlastní hlavě ozval hlas: Jasně že se vrátila zpátky k němu, říkal. Neměla přece kam jinam jít, díky tobě

V době, kdy jsem opět zvedl hlavu, už Ding Dong zmizel v davu. S největší pravděpodobností nás sledoval od doktorova domu, a když se ujistil, že opouštíme město, chtěl mi pouze předat osobní vzkaz, který by mi poranil srdce stejně, jako jsem předtím já poranil jeho obličej. A to se mu opravdu podařilo. Upustil jsem kufr, který jsem zrovna držel v ruce, a zhroutil se na něj, tak ohromený, že jsem stěží rozeznal známý hlas, tentokrát přicházející zvenčí, který na mě volal.

„Stevie!“ Byl to pan Moore a rázoval přímo ke mně se svým vlastním příručním zavazadlem. Za ním se táhl nosič s velkým kufrem. „Stevie,“ oslovil mě znovu, když došel až ke mně. Pak vedle mě přidřepl. „Co se děje, chlapče? Co se stalo? Kde je doktor?“

„Totiž“ Otřásl jsem se a pokusil se trochu vzpamatovat z toho šoku. „Jsou už s Cyrem na palubě. Já pomáhám nosičům naložit naše věci.“

Pan Moore mi pevně položil ruku na rameno. „Stevie, nestalo se ti nic? Vypadáš, jako bys zahlédl ducha.“

„Ducha ne.“ Nedokázal jsem se přimět k úplnému vysvětlení, ale něco jsem říct musel. „Dustery. Museli nás sem sledovat.“

Pan Moore se prudce otočil, přimhouřil oči a rozhlédl se po břehu. „Ale na loď nenastoupili, nebo ano?“

„Ne,“ řekl jsem. „Jsou pryč. Jenom mi, nebo spíš nám, dali najevo, že nás nespouštějí z očí.“

„Hmmm, hmmm,“ zabručel pan Moore. „No tak pojď. S trochou štěstí budeme z města dost dlouho na to, aby na nás zapomněli.“ Zvedl jsem se a vydal se s ním na lávku vedoucí k Mary Powellové; naši nosiči nám šli v patách. „Není ti podobné, že ses nechal tak vyděsit, Stevie,“ podotkl pan Moore a zlehka mě udeřil do ramene. „Ačkoli po té nedávné šarvátce to myslím dokážu pochopit.“

Neodpověděl jsem, jenom jsem přikývl a snažil se zklidnit vlastní dech. Když jsme vstupovali na palubu, skoro se mi to podařilo, ale palčivý kamínek viny v mých vnitřnostech nezmizel.

Na lodi jsme se s panem Moorem nechali našimi nosiči odvést k přiděleným soukromým salonkům. Nacházely se na levoboku, zhruba uprostřed horní paluby, a byly to skutečně pěkné místnosti se stylovým dřevěným obložením, bohatým vybavením a okny, která nám nabízela výhled nejen na skalní útvar zvaný Palisády těsně za New Yorkem, ale také na pohoří Catskills a další půvabné kopce po cestě. V tu chvíli jsem však podobná potěšení a výhody vůbec nedokázal vnímat. Jakmile jsem zařídil, aby se zavazadla bezpečně dostala do salonků, kde už doktor, Cyrus, slečna Howardová a detektivní seržanti odpočívali a potěšené zkoumali nové prostředí, zamumlal jsem něco o tom, že se chci porozhlédnout po lodi, a rychle se vytratil.

Dole na hlavní palubě, těsně u prostorných jídelen, jsem objevil pánské záchodky a vešel dovnitř; od starého hlídače, který tam seděl, se mi dostalo trochu skeptického pohledu. Zamknul jsem se v jedné z kabinek, opřel se o kachlíčkovanou stěnu a zapálil si cigaretu; pokoušel jsem se přitom zahnat ďábelské myšlenky a pocity, které mi rvaly útroby. Nedostal jsem se moc daleko, když jsem zaslechl hlídače za dveřmi kabinky.

Úmyslně hlasitě si odkašlal a prohlásil: „Tyto toalety jsou pro džentlmeny.“

To nebyl dobrý způsob jak hovořit s člověkem v mém momentálním rozpoložení. „Tenhle záchod je pro pasažéry, chlape,“ odsekl jsem. „Takže si dej pohov, jestli se z tohohle výletu nechceš vrátit s přeraženou hnátou.“ Slyšel jsem, jak se chlapík zhluboka, rozzlobeně a dotčeně nadechl, ale neřekl už nic; když jsem opět hluboce potáhl z cigarety, připomněl jsem si, že jenom dělá svoji práci. „Neboj se, kámo,“ řekl jsem, tentokrát už klidně. „Za vteřinku vypadnu.“ Dopřál jsem si ještě minutu či dvě pokuřování, pak jsem zahodil nedopalek do mísy a vyšel ven, aniž bych na hlídače pohlédl.

Když jsem se vracel po dřevěných schůdkách na horní palubu, vydala hlavní lodní píšťala hlasitý signál: vyplouvali jsme na řeku. Jelikož jsem ještě nebyl úplně připravený vrátit se k ostatním, zamířil jsem na vyhlídkovou palubu a prodral co nejvíc dopředu. Nakonec jsem zůstal stát v těsném malém rohu mezi vnějším zábradlím a kormidelnou na pravoboku, na straně odvrácené od přístavu, takže na dav na nábřeží jsem neviděl. Pak Mary Powellová začala zvolna odrážet od přístavního mola. Zanedlouho jsme se ocitli uprostřed řeky, kde se s hlasitým zařváním motoru roztočila mohutná boční kolesa; ani ona však nedokázala přehlušit ten tichý hlásek v mé hlavě.

Ona není jako ty, říkal. Nevyrostla v tomhle městě, nikdy ho doopravdy nepochopila, ať si říká, co chce; a tys tam stál a nechal ji odejít, ačkoli jsi dobře věděl, že se vrací rovnou do spousty problémů, jenom proto, že té uvedla do rozpaků.

Ztracený v těchto hořkých úvahách jsem málem úlekem přepadl přes palubu, když jsem těsně za sebou uslyšel doktorův hlas. „Z téhle strany toho moc neuvidíš,“ podotkl a opřel se o zábradlí vedle mě. „Nebo ses snad nechtěl dívat, jak město za námi mizí?“

Obrátil jsem se k břehům čtvrti Hell’s Kitchen, kolem nichž jsme právě zvolna proplouvali. „Ale jo,“ vypravil jsem ze sebe.

Doktor přikývl a pár dalších okamžiků jsme tam beze slova stáli. „Brzy se před námi objeví Palisády,“ řekl nakonec. „Nepřejdeme na druhou stranu?“

„Jistě.“ Odlepil jsem se od zábradlí a vydal se za ním kolem kormidelny.

Na levoboku se vzdálená vyhlídka před námi proměnila stejně dramaticky, jako bychom vstoupili do jiného světa. Nalevo od nás se krčily malé pitoreskní domky Weehawkenu v New Jersey, zatímco před námi řídce osídlená předměstí jiných měst utvářela obrázek, který byl podobně skromný a poklidný. Brzy řeku zcela obklopila zeleň, kterou nenarušilo zhola nic až do chvíle, než jsme dojeli k obrovským hnědošedým skalám, které se na celých mílích tyčily stovky stop do vzduchu a byly známé jako Palisády. Tyto útesy byly prvním z mnoha pozoruhodných přírodních divů, které mohl Hudson cestovatelům nabídnout, a pohled na ně, stejně jako řeka sama, dokázal člověka spolehlivě vytrhnout z bezprostředních starostí lidského světa.

Zatímco jsme hleděli na skály, doktor se zhluboka nadechl a pak vydechl s výrazem, v němž se zračila, jak se mi alespoň zdálo, podivná směs úlevy a ohromení. „Tohle je divný případ, Stevie,“ zamumlal. „Divný a matoucí.“ Nespouštěje pohled z Palisád zvedl ruku. „A víš co? Kdykoli o něm přemýšlím, přichází mi na mysl moje vlastní matka. Překvapuje tě to?“

„Já vlastně nevím,“ odpověděl jsem. „Asi záleží na tom, co vám ji přivádí na mysl.“

„Pouze jednoduchá úvaha. Nikdy jsem nedokázal pochopit proč, když byly vztahy mezi mnou a otcem nejhorší, matka nikdy nezasáhla. Dokonce i když mi byly teprve tři nebo čtyři roky a vůbec jsem se nemohl bránit, nikdy se do toho ne vložila.“ Klouzal po vodě, lese a skalách před námi tázavým pohledem, jako by mu mohly nabídnout klíč k otázce, která ho trápila. V tom pohledu nebyla znát žádná sebelítost, neboť takové sklony doktor odsuzoval a pohrdal jimi. Byl to jenom jakýsi upřímný, smutný úžas, a na ten měl plné právo.

Podle všeho už od chvíle, kdy doktor přišel na svět, pro něho byli ti nejbližší lidé zdrojem trápení či bolesti a někdy obojího. Jeho otec, bohatý německy nakladatel, který odjel do Ameriky po potlačení evropských revolucí z roku 1848, měl na syna spadeno od začátku. Ačkoli ve společenských kruzích byl ten chlápek oblíbený a obdivovaný, doma se z něj stával násilnický ožrala, který zpracovával svou maďarskou manželku a obě děti (neboť doktor měl sestru, která se po svatbě odstěhovala do Anglie) jak hřbety, tak dlaněmi svých rukou, a někdy i pěstmi. Nevěděl jsem, co přesně doktora přimělo, aby ten den otevřel právě tohle téma, ale byl jsem vděčný za to, že mohu přemýšlet a hovořit o něčem jiném než o Kat.

„Možná nevěděla, co se děje,“ řekl jsem a pokrčil rameny. „Nebo měla třeba strach, že by se do ní pustil ještě hůř než obvykle, kdyby se ozvala.“

V doktorově obličeji se objevil výraz jasně prozrazující, že takovéhle možnosti už zvažoval mnohokrát. „Představa, že by to nevěděla,“ řekl, „mi připadá nepravděpodobná, ne-li nemožná, vzhledem ke vztahu plnému násilí, jaký s tím mužem měla ona sama. A pokud jde o domněnku, že by nechtěla vyvolat jeho hněv, to dělala úmyslně až příliš často, než abych mohl podobné vysvětlení přijmout. Vždycky jsem věděl, že jeho brutální útoky uspokojují nějakou zvrácenou část její psýchy. Ale násilí zaměřené proti mé sestře a mně? Nemyslím, že to by ji těšilo.“ Trochu zamžoural, jako by se potýkal s nějakou zvolna se klubající myšlenkou. „Ne, od té doby, co jsme začali zkoumat tento případ, jsem přišel na další možnost, totiž tu, že ačkoli má matka měla své děti ráda, jejich blaho u ní prostě nestálo na prvním místě. A skutečnou otázkou není, proč tomu tak bylo, ale proč pro mě bylo tak obtížné na tu hypotézu vůbec připadnout, natož ji přijmout, proč jsem potřeboval, aby mě na ni přivedlo až vyšetřování vraždy. Koneckonců, muž, který přikládá svým dětem podružnou či dokonce minimální důležitost ve svém životě, si sice může od některých lidí vysloužit kritiku, ale stěží bude považován za výjimku. Proč bychom tedy měli o ženě smýšlet jinak?“

„No,“ vyrazil jsem ze sebe bezděčně, prostě a automaticky, „protože je to vaše matka. Je to přirozené.“

Doktor se uchechtl. „Takovou odpověď bych zrovna od tebe nečekal, Stevie.“

Uvědomil jsem si, jakou hloupost jsem to plácl, a pokusil se z toho vyklouznout: „No přece tady nemluvíme o mojí matce“

„Ne. V takových rozhovorech jako bychom nikdy nemluvili o ničí matce. Zdá se, že hovoříme o něčem, co by Sara nazvala abstrakcí, o jakémsi mýtu.“ Doktor vytáhl pouzdro na cigarety. „Povídal jsem ti někdy o Frances Blakeové?“

„O té ženě, kterou jste si málem vzal, když jste byl na Harvardu?“ zeptal jsem se.

„Přesně o té. Překvapila by tě. Byla zámožná, společenská, docela inteligentní, ale měla až příliš osobní ctižádosti, než aby pečovala o rozvoj své mysli. Jenom se zeptej Moorea. Ten ji dost nesnášel.“ Doktor si zapálil cigaretu a zasmál se přitom. „A já postupem času začal taky.“ Vyfoukl dým a v obličeji se mu objevil zmatený výraz. „V mnoha ohledech nebyla nepodobná mé matce“

„Tak co vás na ní přitahovalo?“ zeptal jsem se.

„No, pominu-li některé očividné faktory, v její povaze byla určitá dosti zranitelná stránka, která jí umožňovala pochopit destruktivní pošetilost mnoha jejích činů.

V mladické naivitě jsem věřil, že mohu tuhle její součást rozvíjet, aby zcela převládla.“

„Takže jste ji chtěl změnit?“

„Slyším v tvém hlase výtku, Stevie?“ zeptal se doktor a opět se tiše zasmál. „Máš na ni naprosté právo. Choval jsem se jako idiot Jen si představ, že bys uvažoval o sňatku s nějakou ženou jenom kvůli vlastnímu přesvědčení, že by mohla být ochotná se změnit. Což samozřejmě nebyla. Byla umíněná jako No, řekněme, že měla své zvyklosti pevně zažité.“

Podíval jsem se dolů do vod Hudsonu, které se čeřily kolem přídě parníku. „Hmmm, hmmm,“ zabručel jsem, zabodl prst do zábradlí před sebou a zamyslel se stejně nad svým vlastním životem jako nad příběhem, který jsem právě vyslechl.

Do lodě udeřil prudký závan chladného větru a doktor si přitáhl kabát úžeji k tělu. „Všechno to bylo samozřejmě nevědomé,“ dodal. „Ale vzato kolem a kolem, člověk může být stejně pošetilý vědomě i nevědomě, ne?“ Opět potáhl z cigarety a otočil se k větru zády. „A s přibývajícím věkem jsem postupně pochopil, že se v mém počínání skrývalo i něco temnějšího než prosté přání Frances změnit. Upřímně jsem věřil, že když se jí nepodaří se změnit a dál povede život, k němuž ji předurčovaly vlastní nemoudré pohnutky, bude to nějakým způsobem moje vina.“

„Vaše?“ opáčil jsem a vzhlédl k němu. „Jak jste na tohle přišel?“

Pokrčil rameny. „Nedá se říct, že bych na to ‚přišel’. Vnímal jsem to tak. Byl jsem nezkušený mladík, Stevie, mladík, jehož vztah s vlastní matkou jistým zásadním způsobem selhal. Nemohl jsem si pomoci a nevzít odpovědnost za to selhání na sebe, přesně kvůli těm věcem, o nichž jsme hovořili. Je ‚nepřirozené’ vinit vlastní matku ze strašlivých křivd. Tak jsem takové pocity pohřbil a hledal jsem jinou ženu, jejíž chování bych mohl ovlivnit. Jediným štěstím je, že mě jiná, stejně primitivní část mé mysli přesvědčovala, že takovému snažení nemohu obětovat celý život. A tak jsem se s Frances rozloučil.“ Potřásl ve větru hlavou. „Ale stejně je to pozoruhodná metoda, nechat nějakého člověka za sebou, abys ho našel někde jinde. A v někom jiném.“

„Jo,“ řekl jsem, v duchu ohromený, jak se mu, jako obvykle, podařilo vyjádřit přesně to, co mě trápilo, aniž by přitom jedinkrát zmínil můj život.

Pak mě samotného napadla konstruktivní myšlenka: „Je to trochu podobné tomu, co podnikáme v tomhle případu.“

„Opravdu?“

Přikývl jsem. „Necháváme sestru Hunterovou v New Yorku, abychom na venkově hledali Libby Hatchovou. Jediný rozdíl je, že ty dvě si nejsou podobné, je to stejná osoba. Takže tentokrát by tahle metoda mohla fungovat, protože je zaměřená na správný cíl.“

Doktor o tom uvažoval, zatímco dokuřoval cigaretu. „Víš, možná bys mohl mít pro podobnou práci nadání, Stevie.“ Rozhlédl se kolem a udusil nedopalek v kbelíku s pískem stojícím opodál. „Ten vítr opravdu proniká až na kost. Objednali jsme snídani. Pro tebe steak a vajíčka. Tak přijď dolů, až se na to budeš cítit.“

Střelil po mně pohledem doprovázeným tím jeho typickým prchavým, ale uklidňujícím úsměvem. Pak sepjal ruce za zády, zamířil zpět ke schodům, trochu nejistým krokem, neboť jsme se houpali na vzdouvajících se přílivových vlnách dolního Hudsonu, a zmizel v podpalubí.

Obrátil jsem se zpátky k Palisádám a v kapse nahmátl krabičku cigaret; pak jsem se ale rozhodl, že si už další nedám. Obzor přede mnou byl nádherný, ale jistě bude nádherný i z našeho salonku, najednou jsem si uvědomil, že se moje nálada mění a že už nechci být sám.

„No, Libby Hatchová,“ prohlásil jsem polohlasem s pohledem upřeným dopředu na dlouhou širokou stuhu Hudsonu, a když jsem se otáčel, poklepal jsem prsty o zábradlí. „Už se nemáš kam schovat“

Seběhl jsem po schůdkách, po nichž předtím sestoupil doktor, a na hladinu za námi jsem se ani nepodíval.

Kdybych to byl udělal, jistě bych zahlédl nevelký parní člun, který plul za Mary Powellovou tak rychle, jak mu to jen jeho malý motor dovoloval. A kdybych při pohledu na to plavidlo zamžoural a podíval se opravdu důkladně, možná bych na přídi rozeznal drobnou postavu: postavu, jejíž tmavá pleť, rozježené husté vlasy a pytlovité šaty by mi byly povědomé. Ale ať bych se díval sebedůkladněji, nemohl bych vidět celý arzenál podivných orientálních zbraní, které měl ten záhadný človíček s sebou, protože ty velmi dobře ukrýval, dokud nebyl připravený zaútočit.

KAPITOLA 28

Když jsem se nastěhoval do doktorova domu a kromě mnoha jiných věcí se pustil i do studia dějin vlastní země, doktor usoudil, že bych měl začít něčím, co je mi blízké. Moje počáteční výpravy do toho, co pro mě bylo velkou neznámou, historie světa předtím, než jsem do něj vstoupil já, tedy sestávaly z knih o dějinách New York City a státu New York. Rovněž jsem s doktorem podnikl pár výletů na sever, když byl nucen vyjíždět na návštěvy do trestnic a ústavů pro choromyslné roztroušených v údolí Hudsonu, nebo když jel do Albany vypovídat před některou z nesčetných komisí ohledně toho, jak by měl stát nakládat se svými duševně nemocnými občany. Půvabná, byť trochu strašidelná krajina, jež nás obklopovala toho dne během velmi příjemné plavby na Mary Powellové, mi tedy nebyla zcela cizí; přesto mě však cestou nahoru po řece přepadl podivný pocit, jaký jsem při předchozích výpravách nikdy nezakusil. Zjistil jsem, že mnohem ostřeji vnímám nejen mlžné hory a zelená pole rozkládající se dále na březích (což většinou upoutávalo pozornost výletníků), ale také města, která se do krajiny nemilosrdně zarývala, a četné továrny, které za ta léta vyrostly (a dosud se stavěly) podél řeky samotné. Jinými slovy, sílící přítomnost lidí v tom, co bylo, jak jsem dobře věděl, před necelými sto lety pustou divočinou, mě z nějakého důvodu tížila na mysli.

Během celé snídaně jsem si lámal hlavu s tím, proč na mě asi okolí působí úplně jinak, než jak jsem je viděl dříve; a začal jsem si dělat starosti, jestli náhodou nejde o trvalou změnu. Teprve když jsem po jídle vyšel se slečnou Howardovou nahoru na vyhlídkovou palubu, abych si zakouřil, začal jsem chápat své vlastní pocity o trochu lépe: můj pohled na kraj, jímž jsme projížděli, a na lidi, kteří zde žili, se proměnil ve světle našeho nedávného odhalení, že se Libby Hatchová narodila a vyrostla v podobném prostředí. Začínal jsem si uvědomovat, že tohle není žádná tichá idylická oblast, kde lidé žijí v lůně přírody a daleko od špíny a násilí velkoměst jako New York; tohle je jenom série menších New Yorků, kde si někteří lidé počínají stejně skličujícím a v některých případech odporným způsobem jako tolik obyvatel velkoměsta. Když mi tento neradostný fakt začal docházet, překvapilo mě, že v duchu vyslovuji jakési toužebné přání: přání, aby divočina dosud vládnoucí na vrcholcích hor, jako byly purpurové Catskills Mountains, jež se to odpoledne tyčily v dálce po mé levici, rozšířila zpět dolů na břeh a pohltila ohavná malá hnízda lidských bytostí, která vyrašila v údolí řeky. A jak jsem se obával, během dlouhých let, která od té doby uplynula, mě toto přání nikdy neopustilo.

A rozhodně mě neopustilo, když jsme se toho dne dostali na střední tok Hudsonu, kde se na svazích po naší pravici začala objevovat výstavná sídla holandských a anglických starousedlíků. Připojil se k nám pan Moore a jak on, tak slečna Howardová propadli při pohledu na ty kopce zvláštní mlčenlivosti. Věděl jsem, že každý z nich má vlastní dobré důvody k smutku, neboť zde oba strávili velkou část svých hořkosladkých dětství. V panu Mooreovi scenerie očividně vyvolávala vzpomínky na bratra, jehož smrti tolik želel a která vlastně způsobila roztržku se zbytkem jeho rodiny (pan Moore byl přesvědčen, že svými strohými holandskými způsoby dohnali jeho bratra k závislosti na morfiu a alkoholu). Slečna Howardová na druhou stranu zjevně přemýšlela o mnohých létech a podzimech, kdy zde lovila, střílela a obecně si užívala chlapeckého života se svým milovaným otcem, který neměl syna (a kromě jediné dcery ani žádné jiné děti), s nímž by se mohl věnovat svým oblíbeným sportům. Řečený otec zahynul před několika lety při trochu záhadné nehodě při lovu; proslýchalo se něco o sebevraždě. Sama slečna Howardová, která si jeho smrt brala tolik, že se musela na čas uchýlit do sanatoria, však ty zvěsti vždycky popírala. S ohledem na tohle všechno nebylo příliš divu, že oba při pohledu na vysoké kopce a majestátní stavby, které jsme míjeli, podlehli hluboké melancholii. A přestože jsme se nakonec vrátili do salonku k velmi chutnému obědu, a dokonce si na palubě zahráli pár pošetilých, ale rozptylujících her, všeobecná nálada v naší skupince zůstávala, dalo by se říci, spíše skleslá.

Mary Powellová krátce zastavila v Albany, rušném hlavním městě státu New York, v němž říční břehy lemovaly továrny, železniční koleje a stísněné dělnické domky, což nebyl právě obrázek, který by mě či někoho jiného nějak zvlášť povzbudil na duchu. V hlavním městě hodně cestujících z parníku vystoupilo a zůstali jen ti, kteří se vypravili na okružní plavbu s návratem do New Yorku a my, neboť jsme měli v úmyslu doplout po upraveném, splavném horním toku řeky až do Troy. Pouze pár mil krajiny mezi Albany a Troy bylo dosud neosídlených a temné dýmající továrny, které jsme míjeli, spolu s velkými skupinami špinavých udřených dělníků vycházejících z jejich vrat, jen podtrhovaly dojem, že zdejší okolí stále více zamořuje ubohé, ale ničivé lidské pachtění.

Pokud jde o město Troy, bylo to vzkvétající, nicméně bezútěšné hnízdo, kde tucty cihlových manufaktur a nákladních parníků zamořovaly řeku jen proto, aby poskytly světu nejnovější prádelní a zahradnické stroje a parostroje. V době, kdy jsme vystupovali z Mary Powellové, se nad západní částí města rozklenul nádherný západ slunce, jenž ve mně vyvolal touhu vyrazit rychle na venkov k té zářivé klesající sluneční kouli a pryč z města; proto mě nesmírně zklamalo zjištění, které jsme učinili na nádraží v kancelářích Delawarské a hudsonské poříční železniční společnosti, totiž že silná vichřice z předchozího dne zasáhla i tuto část státu a způsobila, že na dráze mezi Troy a Ballston Spa vykolejil vlak. V cestě bylo možné pokračovat až ráno, což znamenalo strávit noc v nedalekém hotelu Union, nebyl to sice žádný zaplivaný zapadák, ale mladíka, který toužil uniknout od civilizace do divočiny, rozhodně nemohl moc nadchnout.

Jízda vlakem následující ráno mi poskytla jistou úlevu, neboť hned po výjezdu z Troy a jeho bezprostředního okolí jsme začali projíždět oblastmi naznačujícími, jak kouzelná musela být tato část státu, než do ní vtrhla civilizace jako tramvaj, která vyletěla z kolejí. Viděli jsme dlouhé pásy lesů plné očividně starých stromů a projeli jsme kolem několika velkých stříbřitých jezer; pokaždé jsme však vzápětí minuli shluk farem nebo rušné městečko, což jenom zdůrazňovalo skutečnost, že starobylý prales prohrává svůj boj o vládu nad krajem. Zanedlouho začal průvodčí ohlašovat příjezd do Ballston Spa, a když jsme vjeli na předměstí, zjistil jsem, že se mi vrátila nálada z předchozího dne a možná se ještě zhoršila; brzy jsem však pochopil, že při návštěvě hlavního města okresu Saratoga není takový postoj vůbec na škodu.

Cyrus si s sebou vzal malého průvodce městy v severní části povodí Hudsonu, a zatímco jsme zvolna drkotali ke konci cesty, předčítal nám z něj. Jak jsem se dověděl, obec Ballston Spa kdysi proslula řadou poklidných lázeňských domů, ale v průběhu uplynulého století se drasticky proměnila: mnohé z minerálních pramenů vyschly a lázně vystřídaly továrny a manufaktury. Zpočátku se ve velkých cihlových budovách vyráběla vlna, bavlna, plátno a jakési podivné bojové sekery, které vypadaly trochu jako turecká šavle (používala je armáda Severu za občanské války). Ale do roku 1897 dolehly i na tyto manufaktury těžké časy. Většina z nich vyrostla podél prudké bystřiny protékající městem a nesoucí jméno Kayaderosseras (staré irokézské slovo, které znamená něco jako „proud křivolakých vod“), jenže v následujících letech se v okolí potoka vytěžilo tolik dřeva, že se Kayaderosseras sám proměnil v ubohou blátivou stoku, která nemohla pohánět žádné stroje. Nyní se tedy z komínů továren valil černý dým z roztopených kotlů, a ačkoli pár z nich ještě pořád vyrábělo nějaké farmářské náčiní, v současné době zde vzkvétalo hlavně papírenství.

Cyrův průvodce se usilovně snažil sdělovat všechny tyto informace pozitivním a povzbudivým způsobem, nicméně nemohl zastřít skutečnost, že, díky své vlastní krátkozrakosti a v průběhu necelého století, občané Ballston Spa přešli od provozování nejlepších lázní na celém Severu k hrdému prohlášení, že jejich město je domovem „nejlepších papírových sáčků na světě“. Staré lázeňské domy, které se nemohly měřit s řadou obrovských luxusních konkurentů postavených v nedalekém Saratoga Springs, byly buďto přestavěny na noclehárny pro tovární dělníky, nebo strženy. Přesto však nikoho nenapadlo město přejmenovat, ačkoli v roce 1897 nebylo již v Ballston Spa zhola nic, co by byť vzdáleně připomínalo lázně.

Železniční stanice se nacházela přímo na úpatí kopce oddělujícího průmyslovou část města od sídel místní smetánky. Přes vrchol řečeného kopce vedla cesta, kterou kdosi vynalézavě pojmenoval Horní ulice, a kolem ní byla rozeseta většina místních kostelů a úřadoven okresní správy. Budova nádraží sama o sobě nestála za pohled, byla to jen dlouhá nízká stavba toho druhu, jaký je na podobných místech zcela běžný; a těch pár osob, které na nástupišti čekaly, až vlak zastaví, působilo stejně bezvýrazně. Tedy až na jednu výjimku.

Stál na tom nejvýchodnějším konci nástupiště, jako by věděl, že pan Moore jezdí nejraději v posledním voze a všechny nás přesvědčí, abychom se mu přizpůsobili (což se také stalo). Byl to nevysoký muž s ryšavými vlasy, který pokuřoval z dýmky tak usilovně, jako by na tom závisel jeho život, a zároveň se také střídavě potahoval za úhledně zastřiženou bradku a knírek a prsty si prohraboval podobně sestříhané vlasy. Neustále se přitom rozhlížel všemi směry a přecházel po nástupišti tak neklidně, jako by ho pálilo do chodidel. Jeho oči, o nichž jsem později zjistil, že mají velmi světle šedou barvu, zdálky vypadaly stříbřitě a jejich výraz působil zároveň rozhodně a trochu napjatě. Zatímco náš vlak před vjezdem do stanice zpomaloval, stihl třikrát vytáhnout hodinky, neměl jsem tušení proč, neboť musel vidět, že jsme už přijeli, pokaždé je ustaraně zastrčil zpět a pak začal opět pokuřovat a přecházet. Když jsme se vypravili ke dveřím vagonu, ztratil se mi z dohledu, ale byl jsem si předem jistý, že tohle je muž, za nímž jedeme.

Když vlak se skřípěním brzdil, pan Moore se obrátil k nám ostatním. „Dobrá, tak teď všichni poslouchejte,“ vyzval nás naléhavým tónem. „Hlavně vy, Kreizlere. Úmyslně jsem vám o Rupertovi neřekl jednu věc, protože jsem nechtěl, abyste předem propadali pochybnostem, zda se mu máme s tím případem svěřit. Má skutečně vynikající mozek, ale No, problém je v tom, že nedokáže přestat mluvit.“

My ostatní jsme si vyměnili pohledy prozrazující sdílené přesvědčení, že to musí být nějaký vtip.

„Co tím myslíte, Moore?“ zeptal se doktor. „Jestli je přehnaně řečný“

„Ne,“ odpověděl pan Moore. „Chci říct, že prostě nedokáže zmlknout.“

Marcus se zasmál. „Samozřejmě že ne. Koneckonců je to právník, tak co byste“

„Ne,“ opakoval pan Moore ještě důrazněji. „Je to něco víc Nějaký fyzický problém. Byl kvůli tomu za doktory. Je to nějaký druh nutkání nebo něčeho takového; zapomněl jsem, jak tomu říkají.“

„Nutkavá mluva?“ hádal doktor a zatvářil se zaujatě.

Pan Moore luskl prsty. „To je ono. No, u soudu to funguje báječně, ale v běžném rozhovoru to může působit trochu“ V tu chvíli vlak zastavil, pan Moore rozrazil dvířka vagonu a začal sestupovat po schůdkách dolů. „Jen jsem vás chtěl varovat, je to velmi sympatický člověk, ale to, co ho napadne, mu rovnou lítá z pusy. Takže si prosím neberte nic z toho, co řekne, moc osobně, ano?“ Pan Moore se podíval každému z nás do obličeje, krátce přikývl a pak jsme za ním vyskákali na nástupiště.

Pan Rupert Picton dosud přecházel sem a tam a kouřil; ty velké stříbřité oči vypadaly nesmírně úzkostlivě. Jakmile ho pan Moore spatřil, ve tváři se mu objevil srdečný úsměv.

„Pictone!“ zavolal a vyrazil po nástupišti k příteli. „Dobrý bože, člověče, vy jste jako na jehlách.“

„Váš vlak má zpoždění!“ odpověděl pan Picton, a usmál se, když si uvědomil, jak musí být jeho nervozita nápadná. „Poslední dobou jsou pořád zpožděné, klidně vyhrožujeme, že se pustíme do války se Španělskem, a nedokážeme ani zařídit, aby naše vlaky jezdily včas. Jak se máte, Johne?“

„Výborně, výborně,“ ujistil ho pan Moore, když jsme se k nim připojili. „Dovolte, abych vás představil ostatním. „Tohle je slečna Sara Howardová“

„Dobrý den, pane Pictone,“ pozdravila slečna Howardová a nabídla mu ruku. „Obávám se, že to já jsem celou tu nešťastnou záležitost rozpoutala.“

„Nesmysl, slečno Howardová,“ opáčil pan Picton, zuřivě jí potřásal rukou a celou dobu přitom hovořil, nejen hodně, ale také velmi rychle. „Takhle nesmíte uvažovat. Vy jste to nerozpoutala, to udělala Libby Hatchová, když poprvé prolila nevinnou krev a našla v tom zalíbení! Vy jste zahájila jen to, co by se mělo stát koncem jejího hrůzného příběhu, a měla byste být pyšná, že, Ah! Tady je doktor Kreizler!“ Hbitá drobná ruka opět vystřelila kupředu. „Poznal jsem vás podle fotografií ve vašich vědeckých publikacích, pane, vaše práce je fascinující, skutečně fascinující!“

„Děkuji vám, pane Pictone. Je od vás laskavé“

Ale pan Picton se už obrátil k Luciovi a Markovi; usmál se na ně a jednomu po druhém jim rovněž podal ruku. „A předpokládám správně, že vy jste detektivní seržanti Isaacsonové, pánové?“

Marcus se usmál a stihl říct jenom: „Ano, jistě,“ než byl přerušen.

„Nepřikládejte mi žádné detektivní schopnosti,“ pravil pan Picton. „Rozhodně ne silnější než čich. Napovědělo mi to slabé aroma kyseliny sírové“

Lucius střelil po bratrovi tvrdým pohledem, když sám podával panu Pictonovi ruku. „Za to se omlouvám, pane. Kdyby mě jistý člověk nedonutil provést před odjezdem z New Yorku ještě jednou strychninový test“

„Doufám, že jste si přivezli všechny své chemikálie a přístroje s sebou,“ řekl pan Picton a povzbudivě přikývl. „Budeme je potřebovat. Takže teď bychom měli dát dohromady vaše zavazadla“

Zatímco se tohle všechno odehrávalo, já s Cyrem jsme hledali nosiče, který by nám pomohl s kufry, a nyní jsme ke skupince přistoupili tak, že jsme stáli našemu hostiteli za zády. Cyrus si krátce odkašlal, ale i to stačilo, aby pan Picton, který nás neviděl přicházet, nadskočil.

„U všech psů a koček!“ vykřikl a prudce se otočil k Cyrovi. „Vy jste kdo? Ah! Nic mi neříkejte, John mi o vás psal. Vy jste pomocník pana Kreizlera, že? Pan, ah, ah“

„Rád bych vám představil pana Cyra Montrosea,“ ozval se doktor a vzápětí už pan Picton třepal Cyrovou mohutnou rukou. „A také pana Stevieho Taggerta. Oba jsou moji společníci.“

Pan Picton natáhl ruku mým směrem a já mu nabídl vlastní, abych si s ní nechal zalomcovat stejně vehementně jako ostatní. „Pane Taggerte! Rád vás poznávám! Takže“ O krok ustoupil, zapřel si ruce v bok a přejel nás pohledem. „Takže téhle skupince se opravdu podařilo zasít do srdce té vražedkyně strach, co? Máte můj obdiv, to musím přiznat! Ve zdejším okrese se Libby Hatchová rozhodně nikdy neměla čeho obávat, to vám povídám. Teď naložíme zavazadla do mé bryčky a jede se ke mně. Je třeba pustit se do práce, co nejdříve to půjde. Nosiči, následujte mě!“

„K vám?“ zeptal se pan Moore. „Ruperte, já jsem ale zamluvil pokoje v hotelu U Orlice.“

„A já vaši objednávku zrušil,“ odvětil pan Picton. „Mám dost velký dům, aby se tam mohl ubytovat celý pluk, Johne, a žiju v něm pouze s hospodyní. Nechci ani slyšet, že byste měli bydlet někde jinde, Johne!“

„Ale,“ namítal pan Moore opatrně, zatímco jsme kráčeli ke starému lehkému krytému kočáru postavenému před nádražím, „víte jistě, že se na to cítíte, Ruperte? Totiž, doslechl jsem se, že nejste zcela zdráv“

„Že nejsem zdráv!“ zahřměl pan Picton v odpověď. „Já jsem stejně zdravý jako americký dolar, vlastně mnohem zdravější, vezmeme-li v úvahu, jak si naše měna momentálně stojí. Ovšem, vím, co se vykládalo po New Yorku, než jsem odjel, Johne, a připouštím, že tehdy jsem vážně potřeboval odpočinek. Znáte mou náturu, jsem nervózní člověk, o tom se s vámi přít nebudu. Ale pomluvy ohledně toho, že jsem se údajně nervově zhroutil, byly jen dalším pokusem podrýt důvěru v má prohlášení.“

„Hmmm, ano, s podobným jednáním jsem se už také setkal,“ podotkl doktor, když pan Picton začal překládat naše zavazadla z nosičova vozíku do svého kočáru a celou dobu přitom zuřivě kouřil.

„To jsem vyrozuměl, doktore Kreizlere,“ opáčil náš hostitel. „Ano, to mi došlo. Takže patrně víte, jaká únava z toho na člověka doléhá, snaha zarazit to, co se dělo v úřadu státního návladního, mě dohnala téměř na pokraj sil, jak říkám, a nervy jsem měl napjaté jako dráty. Ale od toho je přece k šílenství na hony daleko, nemyslíte?“

„No,“ odpověděl doktor pomalu; jak se ukázalo, na pana Pictona příliš pomalu.

„Přesně můj názor!“ přerušil ho. „Žijeme v podivném světě, doktore Kreizlere, když tu člověka mohou označit za blázna jen proto, že se jednoduše pokouší zveřejnit do nebe volající korupci! Ale teď už na tom nesejde“ Pan Picton hodil poslední z našich kufrů do vozu a vyrazil ke kozlíku. „Nasedněte si, všichni. Pane Montrose, nevadilo by vám a panu Taggertovi, kdybyste jeli na stupačkách? Můžete se přidržovat střechy a nejedeme daleko.“

„Já jsem pro!“ prohlásil jsem spokojeně a uvědomil si, že v mírně potřeštěném projevu a počínání pana Pictona začínám nacházet zalíbení.

„Samozřejmě, pane,“ řekl Cyrus, a jakmile ostatní nastoupili, rovněž si vyskočil na stupátko.

„Výborně, pánové!“ pochválil nás pan Picton s úsměvem a zasalutoval nám dýmkou. „Držte si klobouky, jedeme!“ Kočár vyrazil vpřed, ale ještě jsme nevyjeli ani ze dvora před nádražím, když se pan Picton opět rozhovořil: „Jak říkám, doktore, už na tom nesejde, na tom, co se stalo v New Yorku a co o mně ti lidé asi říkali, z dlouhodobého hlediska na tom vůbec nezáleží. Svět se řítí do pekel a New York bude jedním z prvních míst, která tam dorazí, jestli se to už nestalo, a skoro bych se vsadil, že ano. To je jeden z důvodů, proč jsem se vrátil do Ballstonu, tady je totiž ještě možné vykonat tu a tam trochu dobra a nedělat si přitom starosti s průmyslovými magnáty a politickými intrikami.“ Vypustil z dýmky několik kroužků kouře a navedl koně na ulici, která se pod příkrým kopcem stáčela k západu. „Ale nemá smysl rozebírat takovéhle záležitosti, čeká nás naléhavější práce.“ Opět vytáhl z kapsy hodinky a podíval se na ně. „Opravdu naléhavá! Musíte se všichni ubytovat a najíst, to zařídí paní Hastingsová, moje hospodyně.“ Potřásl hlavou, a když jsme nadskakovali a rachotili po dláždění směrem k západnímu konci města, dodal: „Hrozný případ. Většinu svého života vedla s manželem malé hokynářství. A pak, před pár lety, tři místní drsní hoši, ne o moc starší než vy, pane Taggerte, obchod vyloupili, zatímco byla pryč. Utloukli jejího manžela lopatou. Byl jsem v tom případu zástupcem obžaloby a ona pak začala pracovat pro mě, myslím, že částečně i z vděčnosti.“

„Z vděčnosti?“ podivila se slečna Howardová. „Protože jste jí pomohl v těžké době?“

„Protože jsem zajistil, aby ti tři kluci dostali elektrické křeslo,“ odpověděl pan Picton. „Ah. Támhle je můj dům, na konci ulice.“

Pan Picton vlastnil sídlo o rozměrech menšího zámku na křižovatce Horní ulice a Charlton Street, ne moc daleko od budovy soudu a poblíž bývalých lázní Aldridge (nyní sloužících jako penzion) i lázní Iron Railing Spring, tyto dva lázeňské domy byly poslední skutečné pozůstatky zašlé slávy kvetoucího letoviska. Soudě podle čtyř masivních věžiček v rozích domu pana Pictona a široké verandy táhnoucí se kolem celé budovy, nebyla stavba tak stará jako většina jiných domů, které jsme cestou minuli, ale sama velikost budovy jí dodávala jistou strašidelnou atmosféru a já nechápal, proč by měl někdo žít v takovém baráku sám jen s hospodyní. Přední i zadní zahrada byly plné popínavých růží a břečťanu, které se zahradníkovi zjevně trochu vymkly z ruky, a rostlo v nich i pár jilmů, které musely být mnohem starší než dům sám, to vše ještě posilovalo dojem, že jde o velmi přízračné obydlí.

„Otec tenhle dům postavil pro mou matku,“ vysvětlil pan Picton, když jsme přijížděli blíž. „Před pětatřiceti lety se to považovalo za vrchol viktoriánského neogotického stylu. Dneska No, já na módní styly nikdy nedal, takže jsem ten dům nechal víceméně tak, jak byl. Paní Hastingsová mě v jednom kuse moří, abych ho renovoval, ale, výborně, támhle je!“ Zrovna když jsme vjížděli do dvora, z hlavních dveří vyšla kulatá, přívětivě vyhlížející dáma kolem šedesátky, v modrých šatech s bílou zástěrou. Pan Picton zastavil kočár a s úsměvem na hospodyni zamával. „Paní Hastingsová! Vidíte, našel jsem je bez problémů. Doufám, že pokoje ve věžích jsou připravené!“

„Ale ovšem, Vaše Ctihodnosti,“ ujistila ho paní Hastingsová, otřela si zamoučené ruce do zástěry a vlídně se usmála. „A taky tu na vás čeká oběd. Vítejte, vítejte! Hosté tady budou skutečně znamenat závan svěžího vzduchu!“

Pan Picton nás představil a pak se ostatní vydali dovnitř, zatímco já s Cyrem jsme se pustili do vykládání zavazadel.

„No?“ pobídl jsem svého velkého přítele tiše. „Co si o něm myslíš?“

Cyrus potřásl hlavou. „Je to výstřední figurka, to se musí nechat. A pokud jde o to mluvení, pan Moore rozhodně nepřeháněl.“

„Mně se líbí,“ řekl jsem a vyrazil s nákladem kufrů ke dveřím. Když jsem zvedl hlavou k vysokým zdem a tmavým věžím nad sebou, na chvilku jsem se zarazil. „Ačkoli ten dům vypadá, že by tu mohlo sídlit pár strašidel,“ zašeptal jsem přes rameno.

Cyrus se usmál a ještě jednou potřásl hlavou. „Tobě se vždycky nejvíc zamlouvají podivíni,“ prohlásil. Potom zvážněl. „Ale o strašidlech už nechci nic slyšet.“

V přízemí páně Pictonova domu se nacházel přijímací pokoj tak rozlehlý, že by mohl sloužit pro předvolební sjezdy. Byl přecpaný těžkým, sametem čalouněným nábytkem, rozestavěným kolem kamenného, zdobně tesaného krbu. Ten byl tak vysoký, že byste do něj mohli vejít a ani si toho nevšimnout. Také tam bylo pár kousků sloužících k rozptýlení, jako piano a velký karetní stůl. Uprostřed domu se tyčilo schodiště z těžkého leštěného dubu a na druhé straně schodů naproti přijímacímu pokoji byla obrovská jídelna s velkým jídelním stolem, plná židlí a servírovacích stolků provedených ve stejném stylu jako zařízení druhé místnosti. Ložnice v horních poschodích, umístěné, jak se pan Picton zmínil, ve čtyřech rohových věžičkách, měly podobně velkorysé rozměry, každá byla vybavena vlastním krbem a k většině z nich patřila i koupelna. V době, kdy jsem přišel nahoru, si je ostatní právě prohlíželi a vybírali si a já zaslechl, jak pan Picton říká: „Oh, skvělá volba, slečno Howardová, to je skutečně ten nejlepší pokoj v domě. Nabízí báječnou vyhlídku na zahradu a potok.“

Ve druhém patře jsem zaslechl, jak se detektivní seržanti dohadují ohledně jiné ložnice, ale pořád jsem nevěděl, co se stalo s doktorem a panem Moorem, jejichž kufry jsem nesl. Pak ke mně z jedné dlouhé chodby dolehl zvuk tlumeného hovoru, a když jsem se za ním vydal, objevil jsem ty dva v dalším pokoji.

„Kreizlere, přísahám vám, že to nevím,“ říkal pan Moore, právě když jsem dorazil ke dveřím. „A myslím, že to neví ani on, nebo mi přinejmenším nikdy neřekl“

„Existuje několik mánií, které se projevují podobně,“ řekl doktor opatrně. „A některé z nich jsou degenerativní.“ Vrhl na pana Moorea pohled, který by se dal popsat jako nerozhodný. „S tím člověkem nesmírně riskujeme, Johne.“

„Laszlo, poslouchejte mě. Jeho práci to nikdy neovlivnilo. Ve společenských situacích sice býval terčem posměchu, ale v soudní síni je naprosto dokonalý. Když se pořádně rozjede, dokáže advokáty obhajoby naprosto odrovnat“ Pan Moore umlkl, když si všiml, že stojím ve dveřích; pak se usmál, patrně vděčný za možnost přerušit tu debatu. „Ahoj, Stevie. Nemáš s sebou náhodou moje věci?“

Přešel jsem otázku bez odpovědi, jen s pokrčením ramen, podíval se na doktora a opakoval to, co jsem už řekl Cyrovi: „Mně se líbí.“

„Tak vidíte,“ prohlásil pan Moore a převzal ode mě dva kufry. „Co se říká o tom, že děti a psi dokážou nejlíp posoudit charakter, Kreizlere? Nevzpomínám si, že by k nim někdo v poslední době připojil i psychiatry.“

„Můžu vás oba ujistit, že mé obavy se v žádném případě netýkají charakteru toho člověka,“ řekl doktor. „Zdá se, že je naprosto přímý a sympatický, což je na právníka docela hodně. Ani netvrdím, že jeho porucha musí být nutně původem mentální či emocionální, je známo několik tělesných chorob, které by za to mohly být snadno odpovědné.“

Pan Moore přikývl. „Dobrá. Takže tu věc necháme pro tuto chvíli být.“

„Pro tuto chvíli,“ připustil doktor, vzal si ode mě své kufry a pak mi prohlédl krk a ruce. „Proboha, Stevie,“ řekl zároveň se smíchem i zamračením. „Cos to vyváděl? Rozhodně se zastav před obědem v koupelně, mladíku.“

Jakmile jsme s Cyrem dostali všechny tašky dovnitř, zabral jsem si ložnici ve druhém patře vedle detektivních seržantů a zašel se do koupelny umýt. Zurčení tekoucí vody se odráželo od mramoru a dlaždiček velké místnosti tak hlasitě, že to znělo, jako bych stál u vodopádu. Zdálo se, že všechno v tom domě je mimořádně velké, přímo gigantické, a když jsem si otíral obličej, krk a ruce, začal jsem přemýšlet, kdo asi takový dům vystavěl a co se s ním stalo. Ale kupodivu se do těch úvah už nemísil žádný strach: sídlo sice bylo veliké a tajuplné, ale zjistil jsem, že je pan Picton zaplnil horečnatou, leč přátelskou činorodostí, a zbavil jsem se pocitu, že by tu mohlo číhat nějaké nebezpečí.

Když jsem se vracel dolů a mířil do jídelny, kde se mezitím shromáždili ostatní, přejel jsem rukou po silném zábradlí u schodiště a najednou mě napadlo, že by se po něm dalo skvěle klouzat. Netušil jsem, kde se ten nápad ve mně vzal, věděl jsem pouze, že je to první skutečně zábavná myšlenka, na kterou jsem za celé dny připadl. Takže jsem se podíval dolů, prohlédl vchodovou halu v přízemí, a když jsem nikoho nespatřil, rozhodl jsem se, že zábradlí vyzkouším. S pocitem hravosti a pobavení jsem na ně na odpočívadle v prvním patře nasedl, trochu se odrazil a

A asi tak za jednu a půl vteřiny jsem ležel rozplácnutý na podlaze v hale. Zábradlí bylo ještě vhodnější, tedy klouzavější, než jsem čekal, a když jsem z něj, dopadl jsem ve velké rychlosti na koberec v hale, smekl se po naleštěné podlaze a s prásknutím narazil do hlavních dveří. To přimělo ostatní vyběhnout z jídelny a na doktorově tváři se objevil výraz ohromení.

„Stevie!“ zvolal. „Co to pro všechno na světě“

„Ha!“ zahřměl pan Picton, vytáhl si z úst dýmku a zaklonil se, aby se pořádně zasmál. Pak přistoupil ke mně a pomohl mi vstát. „Klouže to víc, než by jeden čekal, co, pane Taggerte? Nemusíte se za to stydět, stalo se mi to samé, když jsem to vyzkoušel poprvé, a to bylo teprve před několika lety! Doufám, že jste si nic nezlomil.“ Zavrtěl jsem hlavou a cítil, jak rudnu ve tváři; ale přiznání pana Pictona, že se dopustil podobné pošetilosti, mi trochu zlepšilo náladu. „Výborně!“ pokračoval. „Tak se pojďte naobědvat. Potom vám ukážu pár triků, jak snížit rychlost, a nenatlouct si zadek!“

Vydal jsem se za ostatními do jídelny a od doktora si přitom vysloužil ještě jeden nechápavý pohled.

Pan Picton trval na tom, že každého z nás osobně doprovodí k jeho místu, i na tom, aby do čela stolu zasedl doktor. „Já budu úplně spokojený na druhém konci,“ řekl na doktorovy námitky, „a tohle je vaše vyšetřování, doktore, nechtěl bych, abyste si třeba jen na chvilku myslel, že si to neuvědomuju. U tohoto stolu budeme mít spoustu věcí k diskusím a chtěl bych, abyste mě považoval prostě za svého posledního spojence, a žáka.“

„To je od vás skutečně velkorysé, pane Pictone,“ řekl doktor klidným tónem a přitom z našeho hostitele nespouštěl pozorný, zvídavý zrak.

Pan Picton zaujal místo u paty stolu a zazvonil na zvoneček. Vzápětí létacími dveřmi vedoucími do kuchyně prošla paní Hastingsová s prvním z mnoha podnosů s jídlem. „Všechno pochází z farem a potoků v našem okrese,“ vysvětlil pan Picton. „A přestože jde o prostě připravenou skromnou krmi, neubírá jí to na chuti. Johne, tamhle na bočním stolku stojí pár lahví docela slušného klaretu, kdybyste nám laskavě nalil.“ Když pan Moore dychtivě vyrazil splnit úkol, pan Picton se podíval na mě. „A pro vás máme v kuchyni celou basu zázvorové limonády, pane Taggerte, paní Hastingsová vám hned přinese láhev. John mi prozradil, že ji máte v oblibě, a musím přiznat, že já sám mám pro ten nápoj trochu slabost.“ Rozhlédl se kolem stolu, kde už jsme si začali vršit na talíře kuře, potoční pstruhy, hrášek, karotku a bramborovou kaši, a pak pozvedl sklenku. „Takže, vítejte u nás!“ Zhluboka se napil a otevřel stříbřité oči dokořán. „A nyní mi dovolte, abych vám pověděl všechno, co vím o Libby Hatchové“

KAPITOLA 29

„Pokud si dobře vzpomínám,“ začal pan Picton, jakmile si naložil na vlastní talíř trochu jídla, „už je to něco přes deset let, co sem k nám přijela. Ze Stillwateru.“

„Ano,“ potvrdila slečna Howardová. „Na jednom z nemocničních formulářů, které jsme viděli, uvedla Stillwater jako své rodiště.“

„Skutečně?“ opáčil pan Picton. „Obávám se, že to byla jenom další lež. Prozkoumal jsem všechny matriční záznamy v tomto okrese. Nikde není zapsáno narození žádné ‚Elspeth Fraserové’, jak se tehdy jmenovala. Nicméně ve Stillwateru skutečně nějaký čas žila, ačkoli nevím, jak dlouho.“

„A vy jste v průběhu svého vyšetřování nikdy nepřišel na to, kde se doopravdy narodila?“ zeptal se doktor trochu překvapeně.

„Vycházíte z předpokladu, že mi bylo umožněno nějaké vyšetřování podniknout, doktore. Případ Libby Hatchové, jejích postřílených dětí a toho záhadného černocha skončil koronerovým šetřením, můj tehdejší nadřízený neshledal žádný důvod, proč by se mělo vynakládat úsilí a finanční prostředky na formální vyšetřování, a šerif byl stejného názoru.“

„Na tom naneštěstí není nic neobvyklého,“ podotkl Marcus. „Pochybuji, že se stěží jeden z dvaceti případů, které se týkají mrtvých dětí, dostane přes koronera. Ty zločiny jsou příliš soukromé, a je zatraceně obtížné u nich určit, kdo co vlastně spáchal.“

Pan Picton s jistým zájmem zvedl hlavu. „Začínám tušit, že máte nějakou právní průpravu, detektive.“

Marcus si právě nacpal do úst trochu sladkého, máslem omaštěného hrášku, takže místo něho odpověděl Lucius: „Marcus se připravoval na právnickou kariéru, když jsme se rozhodli věnovat se místo toho policejní práci. Já byl určen pro lékařskou dráhu.“

„Chápu,“ řekl pan Picton s úsměvem a velmi zaujatým výrazem. „No, váš rozbor je každopádně správný, ačkoli osobně bych řekl, že ta čísla jsou trochu nízká. Mne by udivilo, kdyby se skutečně vyšetřovala jedna dětská smrt ze sta. A když bílá žena tvrdí, že je za zločin odpovědný barevný muž, jsem si jist, že pan Montrose dobře ví, nakolik tady na Severu fungují rasové předsudky.“ Cyrus jenom trochu sklopil hlavu, jako by to prohlášení potvrzoval. „Takže mě ani tolik nepřekvapilo, že státní návladní a šerif byli tak ochotní přijmout Libbyinu verzi událostí. Pokud jde o mě, přiznávám, že jsem tenkrát ještě netušil, jaký vliv na celou záležitost mohla mít minulost té ženy. Víte, doktore Kreizlere, v té době jsem ještě neznal vaši práci a vaši teorii ‚kontextu’, a soustředil jsem se převážně na indicie.“

Doktor pouze zdvořile pokrčil rameny. „Nepřímé a forenzní důkazy jsou neocenitelné, pane Pictone, proto se také tolik spoléháme na detektivní seržanty. Ale existují zločiny, které poskytují jen málo podobných vodítek a nemohou být vyřešeny, pokud se do hloubky neprostudují osobní životy účastníků.“

„Ach, dnes s vámi naprosto souhlasím,“ odpověděl pan Picton a strkal si přitom do úst jídlo spěšnými drobnými pohyby, jako nějaké zvíře či ptáček. „Ale tehdy, jak říkám, jsem se s takovým pojetím dosud nesetkal. Soudil jsem, že jediné, co může potvrdit či vyvrátit tvrzení paní Hatchové, je zajištění toho tajemného černocha, a neoficiálně jsem se snažil pátrání prosazovat tak úporně a tak dlouho, jak to jen šlo. Jenomže po nějakém čase mi státní návladní nařídil, abych pátrání vzdal a na celou věc zapomněl. Nyní však vidím, že ty kusé informace, které se mi podařilo během té krátké doby o paní Hatchové nashromáždit, by mohly být přece jen nějakým způsobem užitečné.“

„A to velice,“ odpověděl doktor. „Detektivní seržante?“

Lucius už stihl vytáhnout svůj malý zápisník. „Ano, pane. Píšu si.“

„Oh. A pane Pictone,“ doktor se odmlčel, aby se napil vína, „není v tomto městě obchod, kde by se dala koupit tabule?“

„Školní tabule?“ ujistil se pan Picton. „Jak velká?“

„Co největší. A co nejdříve.“

Pan Picton se nad otázkou zamyslel. „Ne Nedokážu si vzpomenout“ Pak se rozzářil. „Počkejte chvilku. Paní Hastingsová!“ Hospodyně se dostavila téměř okamžitě. „Paní Hastingsová, mohla byste prosím zavolat do kanceláře střední školy? Povězte panu Quinnovi, že bych si rád vypůjčil jednu z jeho největších školních tabulí.“

„Školní tabuli?“ opakovala paní Hastingsová, zatímco kolem stolu dolévala sklenky. „Co by pro všechno na světě Vaše Ctihodnost dělala s tabulí? A kam bychom takovou věc vůbec dali?“

„Paní Hastingsová, prosím, ta věc nesnese odkladu,“ pobízel ji pan Picton. „A nevím, kolikrát vám to mám opakovat, jsem zástupce státního návladního u sebe doma, nikoli soudce v soudní síni, takže mě opravdu nemusíte oslovovat ‚Vaše Ctihodnosti’.“

„Hmmm!“ zabručela paní Hastingsová, obrátila se a vyrazila zpátky do kuchyně. „Jako by ta hloupá porota ty kluky někdy odsoudila, kdybyste je k tomu nedohnal!“ Oddusala létacími dveřmi zpátky.

Náš hostitel se usmál svým typickým nervózním způsobem, popotáhl se za bradku a pak za vlasy. „Myslím, že najdeme něco, co bude vyhovovat vašim potřebám, doktore Takže zpátky k faktům o minulosti Libby Hatchové. Tedy alespoň k těm nesourodým útržkům, které se mi podařilo odhalit. Jak jsem už řekl, v době, kdy sem přišla, si říkala Libby Fraserová. Pokoušela se ve městě získat nejrůznější zaměstnání, ale nic jí nadlouho nevycházelo, byla příliš umíněná, než aby dokázala dodržovat pravidla chování v telefonní ústředně, příliš nahlas vyjadřovala své názory ohledně vkusu zákaznic, než aby si udržela místo prodavačky v oddělení dámských oděvů v Mosherově obchodním domě, a neměla žádné pořádné vzdělání, což zbývající možnosti zužovalo na nejrůznější výpomoc v domácnosti. Zdálo se však, že k téhle práci má ještě větší výhrady než k čemukoli jinému, během tří měsíců se jí podařilo třikrát nastoupit do služby a třikrát o místo přijít.“

„A přesto na ni Vanderbilt pěl jenom samou chválu,“ řekl pan Moore.

„Ano, toho jsem si ve vašem posledním telegramu všiml, Johne,“ odpověděl pan Picton. „Je to překvapivé. Buďto hrála komedii, nebo prostě dovolila té méně agresivní složce své osobnosti, aby na nějaký čas převládla. Koneckonců, většina lidí, kteří tu ženu znali v době těsně poté, co přišla do Ballston Spa, si nemyslela, že je to zkažená a zlá osoba, jen příliš pevně rozhodnutá prosazovat své mínění a dělat věci po svém. Všichni však očekávali, že se tyhle vlastnosti brzy vytratí, když přijala místo hospodyně u Daniela Hatche. Byl to místní podivín, ve většině obcí byste objevili podobnou figurku. Žil ve velkém zchátralém domě za městem, sám až na služebnictvo. Oblékal se jako trhan, nikdy se nekoupal, a proslýchalo se, že v každé stěně má zazděné a v každém polštáři zašité hotové peníze. Byl také zlomyslný a úskočný jako had a hospodyně se u něj střídaly jako panáčci na orloji. Ale Libby ho vzala do ruky, a po několik dalších let přicházelo jedno překvapení za druhým.“

„Překvapení?“ otázal se doktor.

„Přesně tak, doktore Kreizlere. Přímo šoky. Za několik měsíců se ten starý poustevník a jeho hospodyně zasnoubili. Svatba na sebe nenechala dlouho čekat. To by samo o sobě nejspíš nevzbudilo takový úžas, ačkoli už překročila třicítku, Libby Fraserová byla mladistvá, pěkná žena. Jistým způsobem půvabná, navzdory svému impulzivnímu chování. A Hatch byl sice vyschlý starý kozel, ale měl spoustu peněz. Jenže když se přesně devět měsíců po svatbě narodilo dítě No, Hatchovi tehdy bylo třiasedmdesát. A když po té první dcerce následovali do třiceti měsíců dva synové, jistě si dovedete představit, že se o tom ve městě začalo vykládat. Někteří v tom viděli ruku boží a jiní dílo ďáblovo. A pak tu byla hrstka těch z nás, kteří jsme se rozhodli podívat se na to trochu pečlivěji ve snaze určit, zda má Libby Hatchová zlé úmysly.“

„Zlé úmysly?“ opakoval doktor a poněkud povytáhl obočí.

Pan Picton se zasmál a odstrčil svou židli od stolu, ačkoli dojedl stěží polovičku porce, kterou měl na talíři. „Ach, moji milí,“ řekl, vstal, opět se podíval na hodinky a vytáhl z kapsy saka dýmku. „To je vlastně pravda, vy máte proti tomu slovu výhrady, že, doktore Kreizlere?“

Doktor pokrčil rameny. „Nevím, jestli výhrady,“ řekl. „Nicméně tento pojem mi vždycky připadal velmi neurčitý, a nikdy jsem pro něj neměl valné využití.“

„Protože máte dojem, že odporuje vaší teorii kontextu,“ odpověděl pan Picton s pokývnutím, začal přecházet kolem stolu a náustek dýmky žvýkal v ústech. „Ale možná vás překvapí, že v tomto bodě s vámi nesouhlasím, doktore.“

„Skutečně?“

„Ano, skutečně. Přijímám váš předpoklad, že jednání lidské bytosti nelze plně pochopit bez prostudování kontextu celého jejího života. Ale co když ten kontext vytvořil osobu, která je zcela jednoduše zlá? Zkažená, zhoubná, zlovolná, abych zmínil jen několik vhodných synonym.“

„No,“ odpověděl doktor, „nejsem si jistý, zda“

„Tohle není z mé strany jen akademicky rozhovor, doktore Kreizlere, věřte mi, že to bude hrát klíčovou roli, jestli se někdy dostaneme k soudu!“ Zarazil se, zahleděl se nám všem postupně do talíře a kroutil přitom hlavou jako vyděšený hlodavec. Pak se zeptal: „Všichni už dojedli? Vadilo by vám, kdybych si zakouřil? Ne? Výborně!“ Rozškrtl o kalhoty zápalku a potáhl z dýmky rychlým, trhavým pohybem, jaký byl pro něj typický. „Jak jsem říkal, vím, že to, co hledáte, jsou vysvětlení zločinného chování, nikoli jeho omluvy, doktore. A jak říkám, obdivuji vaše úsilí. Ale v případě jako tenhle, ve městě jako tohle, musíme věnovat mimořádnou péči takové formulaci svých vysvětlení, která by nevedla ani obyvatele, ani porotu k tomu, aby na Libby Hatchovou pohlíželi se sympatiemi. Můžete mi věřit, že takové sklony nepochybně projeví, vzhledem k tomu, s jakou neochotou patrně vůbec přijmou obvinění proti ní vznesená. A jakékoli psychologické vysvětlení musí jen podtrhnout představu, že je samou svou přirozeností zlá.“

„Zdá se, že jste si naprosto jist, že zlo jako takové existuje, pane Pictone,“ řekl doktor.

„V tomto případě? Nemám nejmenší pochybnosti! A až vám ukážu jisté věci, no, myslím, že se k mému přesvědčení připojíte.“ Opět vytáhl hodinky, zkontroloval čas, ačkoli uplynulo stěží pár minut od chvíle, co to udělal naposledy, a spokojeně pokývl. „Vida! Musíme si pospíšit. Obávám se, že na moučník nemáme čas, sladkosti dostanete později, pane Taggerte, spolu se slíbenou lekcí jízdy po zábradlí!“ Rychlým pohybem odtáhl od stolu mou židli a pak udělal to samé, ačkoli šetrněji, pro slečnu Howardovou. Jednou paží ukázal ke dveřím a pohlédl na ostatní. „Až k soudní budově půjdeme pěšky a pak si vyjedeme na východní okraj města.“ Jeho pohled utkvěl v čele stolu. „A tam, doktore Kreizlere, uvidíte a uslyšíte pár překvapivých věcí. O tom, jak jediná žena může očarovat celé město, aby na ni pohlíželo nejprve s podezřením a posléze s hlubokým soucitem. A až si vyslechnete a prohlédnete podrobnosti, nemluvě o důsledcích, její metody a jejího počínání, odvažuji se říct, že možná změníte názor na existenci zla.“

Ten projev rozhodně vzbudil naši zvědavost, a tak jsme se sebrali a vyšli za panem Pictonem ze dveří; přitom jsem postřehl, že jeho prudké, chvatné pohyby jsou jaksi nakažlivé, neboť jsme se všichni začali pohybovat a mluvit mnohem rychleji a neklidněji. Tedy všichni až na doktora, který se zaujatým výrazem rozvážně prošel halou, očividně soustředěný na případ Libby Hatchové, ale zbývalo mu ještě dost energie, aby se zároveň pokoušel odhadnout našeho hostitele.

Z rozměrů domů na Horní ulici v Ballston Spa se dalo bez obtíží uhodnout, že tady po celé generace sídlí vyšší vrstvy zdejších obyvatel. Některá sídla byla dokonce větší než obydlí pana Pictona; a ta, která byla menší, si ten nedostatek vynahrazovala starobylostí a svými prostšími, ale přesto půvabnými styly vyvolávala vzpomínky na dny, kdy bílí muži poprvé využili sílu toku Kayaderosserasu k vydělávání peněz. Část porostu kolem novějších domů byla mladá, ale rostlo tu mnoho košatých silných starých stromů, které jasně dokazovaly stáří země, na níž bylo město zbudováno. Při pohledu na ty majestátní javory, duby a jilmy jsem opět zalitoval, že to, co muselo kdysi být půvabným kusem krajiny, proměnila ruka člověka v ohavné průmyslové městečko. Nicméně právě ta atmosféra smutku a zmaru z něj dělala podivně vhodné místo pro rozpravy o ženě, jako byla Libby Hatchová.

„Až do doby krátce před narozením druhého dítěte,“ říkal pan Picton, když jsme vycházeli ze dvora, „byla Libby stejnou výbušnou osobou, jako kterou ji lidé z města za tu dobu poznali. Ale pak se z ničeho nic změnila, dramaticky. Zdálo se, že se z ní stala dokonale milující matka a pozorná manželka, šťastná v situaci, jakou by většina žen nepřála ani své nejhorší nepřítelkyni.“

„Není možné,“ zeptala se slečna Howardová, „že byla skutečně spokojená, pane Pictone? Intimní stránku manželství přece nemůže poznat nikdo kromě manželů samotných. Třeba se skutečně naučila toho starého muže milovat.“

„Neposlouchejte ji, Ruperte,“ prohodil pan Moore. „Jenom se snaží obhájit sňatek své kamarádky Nellie Blyové s tou starou vykopávkou Seamanem.“

Kdybychom znali pana Pictona trochu lépe, jsem si jistý, že by slečna Howardová pana Moorea na místě praštila; takhle po něm alespoň vrhla jeden ze svých nejvražednějších pohledů.

Pan Picton se krátce zasmál. „Abych se přiznal, v jistém ohledu bych byl velmi rád, kdybych s vámi mohl souhlasit, slečno Howardová.“

„Říkejte mi Saro,“ vyzvala ho slečna Howardová, výraz v její tváři se jako mávnutím proutku proměnil a objevil se v ní přívětivý úsměv.

Ačkoli byl pan Picton zcela zaujatý svým vyprávěním, v tuto chvíli zrudl a trochu se zakoktal. „Ale to je to je pro mě čest!“ řekl. „A vy mi musíte říkat Rupert, Saro, pokud vám to jméno samozřejmě není protivné. Některým lidem je. Ale Moore vám potvrdí, že reaguji na téměř jakékoli oslovení. Nicméně, odbíhám od tématu! Ano, Saro, kdybych dokázal uvěřit, že Libby Hatchové někdy doopravdy záleželo, na té nejhlubší úrovni, na manželovi nebo na dětech, ten případ by pro mě neznamenal takovou noční můru. Ale povězte mi, co si myslíte o následujících faktech. Asi dva a půl roku po narození druhého syna se Libbyino rozpoložení opět ze dne na den změnilo. Jeden den to byla příjemná, vstřícná občanka města, kterou se lidé postupně naučili přijímat a uznávat; nazítří se vrátila ke svému starému já. A vlastně to bylo ještě horší: stal se z ní věčně nazlobený uzlíček nervů, zdánlivě na pokraji zoufalství. Nikdo tu proměnu nedokázal vysvětlit, dokud se nezačalo proslýchat, že je Daniel Hatch smrtelně nemocen.“

„Bylo to tak neočekávané?“ zeptal se doktor. „Koneckonců mu tehdy už muselo táhnout na osmdesátku.“

„To je pravda,“ odpověděl pan Picton. „A proto to nikoho ani moc nepřekvapilo, spíše se tím vysvětlovalo, proč se Libby začala chovat tak rozrušeně. Osud toho starého poustevníka, jehož ona jako jediná dokázala milovat, jí zjevně působil hlubokou bolest.“

„Jestli je snad někdo z vás na pokraji dojetí,“ podotkl pan Moore, „tak vás chci upozornit, že tohle je u Ruperta typické ironické vyjádření.“

Pan Picton se tomu zasmál a kývl. „Máte pravdu, přiznávám, že ohledně tohoto bodu jsem vždy byl a stále zůstávám skeptický. Ale později jsem zjistil, že má skepse je oprávněná. Starý Hatch totiž trpěl vleklou chorobou, během níž došlo ke dvěma vážným krizím. Když jsem však sestavoval časovou posloupnost událostí z té doby, všiml jsem si, že Libbyina výrazná změna nálady předcházela prvnímu záchvatu nemoci. Tím, co s ní tolik otřáslo, tedy nemohly být obavy o jeho zdraví.“

„Pane Pictone,“ ozval se Marcus a položil otázku, která nás všechny pálila na jazyku, „přesně jakým typem ‚záchvatů’ pan Hatch trpěl?“

Pan Picton se usmál. „Ano, detektivní seržante. Byly to srdeční záchvaty.“ Zatímco jsme my ostatní tu novinu mlčky vstřebávali, náš hostitel se zastavil a zalovil v kapse saka. „Jakmile jsem dostal vaše zprávy, Johne, vydal jsem se k bývalému domu Hatchových. Teď se pomalu rozpadá a zahrada je strašně zarostlá. Ale podařilo se mi najít tohle“

Pan Picton vytáhl z kapsy sice uvadlou, ale stále dobře poznatelnou květinu.

„Digitalis purpurea,“ řekl Lucius tiše. „Náprstník červený.“

„Oh, nebylo nijak snadné ho zabít!“ prohlásil pan Picton tónem, v němž znělo téměř vzrušení. „Hatch byl šlachovitý starý lišák a, jak jistě víte, detektive, digitalis vyvolává mnoho prudkých vedlejších účinků, podává-li se v dávkách, které nestačí k vyvolání smrtelného přetížení srdce.“

Lucius přikývl a všichni jsme zase vyrazili vpřed. „Nevolnost, zvracení, poruchy zraku“

„Držel se při životě skoro tak sveřepě, jako se držel svých peněz,“ pokračoval pan Picton stejným energickým tónem jako předtím. „Vydržel skoro tři měsíce, než se jí konečně podařilo nacpat do něj dostatečnou dávku toho jedu tak, aby si toho nikdo ze služebnictva nevšiml.“ Když uslyšel vlastní slova, úsměv pana Pictona zmizel a on ztlumil hlas. „Ten ubohý protivný stařec. Nikdo si nezaslouží sejít ze světa takhle.“

„Na paní Hatchovou nikdy nepadlo žádné podezření?“ zeptal se doktor.

Pan Picton zavrtěl hlavou. „Ne. Všichni se nechali přesvědčit tím, jak hezky se k manželovi vždycky chovala. Ale ukázalo se, že starého Hatche nedokázala oklamat jako většinu města. V poslední vůli jí neodkázal prakticky nic.“

„Komu to tedy všechno nechal?“ zeptal se pan Moore. „Dětem?“

„Přesně tak,“ odpověděl pan Picton. „Majetek nechal vázaný ve svěřeneckém fondu, dokud děti nedosáhnou zletilosti. A správcem fondu jmenoval místního smírčího soudce, nikoli svou ženu. Libby měla dostávat jen tolik peněz, aby rodinu uživila. Ke konci Hatch vůči ní zjevně z nějakého důvodu docela zatrpkl. Ale zachoval se nerozumně, protože tohle uspořádání pozůstalosti pouze vystavilo děti nesmírnému nebezpečí.“

„To znamená, že kdyby se jim něco stalo,“ ujišťovala se slečna Howardová, „majetek by přešel na ni?“

„Ano,“ odpověděl pan Picton. „A soudím, že navzdory své zjevné zahořklosti ani sám Hatch nevěděl, čeho je jeho manželka skutečně schopná, ah! Jsme na mistě.“

Dorazili jsme před budovu, o níž nám pan Picton později prozradil, že se jí říká „nový“ soud, neboť k tomu účelu slouží necelých deset let. Nebyla to zvlášť zajímavá stavba, jenom nakupená masa kamene se čtvercovou věžičkou zvedající se v jednom rohu; milovníci architektury na to sice mohli mít různé názory, ale jako kriminál to patrně patřilo ke špičkovým zařízením: zdi byly mimořádně silné a mříže na oknech cel v suterénu působily dost pevně na to, aby udržely uvnitř i zkušeného mistra úniků.

„No, s trochou štěstí se tohle zanedlouho stane naším bitevním polem!“ prohlásil pan Picton s pohledem upřeným vzhůru, na čtyři hodinové ciferníky zasazené v bocích věžičky, a vytáhl své kapesní hodinky, aby si zkontroloval, že si oba časoměry odpovídají. Svýma stříbřitýma očima potom zvolna přejel po naší skupince a mně se zdálo, se každého z nás postupně hodnotí pohledem. Pak se usmál. „Moc rád bych věděl, jestli tušíte, do čeho jste se to vlastně zapletli“

Pan Picton vyšel po pár schodech ke dveřím soudní budovy a držel nám dveře otevřené, a zatímco jsme jeden za druhým vstupovali dovnitř, nepřestával se usmívat, aniž nám pověděl proč.

Vnitřek ballstonského soudu více než vynahradil prvotní dojem z prachobyčejného exteriéru. Stěny v hlavní hale se skládaly z kamenů různých druhů a barev, rozsazených do půvabných vzorů, a okna dvojnásobné velikosti než normálně byla zasazena do pečlivě naleštěných rámů z kvalitního dubu. Stejně se blýskaly i velké mahagonové dveře na druhém konci haly, vedoucí do hlavní soudní síně, a menší dveře, směřující do menší síně nalevo. Z několika různých směrů dopadalo na mramorovou podlahu sluneční světlo a mramorové schodiště stoupající ke kancelářím nahoře mělo na prvním odpočívadle pěkné půlkruhové okno a na zábradlí řadu elegantně tepaných kovových lampiček. Na jedné straně rozlehlé prostory se nacházelo stanoviště dozorců a pan Picton zavolal na mohutného muže stojícího vedle něj, který si četl výtisk místních novin zvaných Ballstonský týdenní zpravodaj.

„Dobré odpoledne, Henry,“ řekl.

„Dobré odpoledne, pane Pictone,“ opáčil muž, aniž zvedl hlavu.

„Přinesla Aggie z archivu ty složky?“ zeptal se pan Picton, zatímco nás odváděl ke schodům.

„Jo,“ odtušil hlídač. „Povídala, že se podle všeho přece jen pokusíte chytnout toho negra, co“ Muž se zarazil v půlce věty, když konečně vzhlédl a spatřil vedle pana Pictona stát Cyra; jeho malá očka se rozšířila úlekem a zmateně se podrbal na temeni úzké hlavy. „Toho toho chlápka, co postřílel děcka paní Hatchové. To říkala, že se do toho chcete zase pustit.“

Pan Picton se zastavil u paty mramorového schodiště. Chvilku to vypadalo, že se rozčílí, ale pak jenom pokrčil rameny a řekl: „Henry?“

„Ano, pane Pictone?“ odpověděl hlídač.

„Tady pan Montrose se mnou bude nějakou dobu spolupracovat.“

„Opravdu, pane Pictone?“

„Ano. Takže, Henry, najděte si jiné slovo. Silně pochybuji, že by se vám líbilo, kdybych sem každý den chodil a říkal vám: ‚Dobrý den, Henry, vy omezený ubožáku.‘“

Dozorce se zatvářil jako nakopnutý pes. „Ne, pane. To by se mi nelíbilo.“

„Myslel jsem si to,“ prohlásil pan Picton, obrátil se a vydal se po schodech nahoru. Jakmile jsme dospěli do prvního patra, obrátil se k Cyrovi.

„Omlouvám se, pane Montrose,“ řekl.

„Není to nic neobvyklého, pane,“ ujistil ho Cyrus.

„Ano, a ve své obvyklosti ten postoj našemu případu příliš nepomáhá,“ podotkl pan Picton s hlubokým povzdechem. „A přitom je to takové pitoreskní městečko, nemyslíte?“

Chodba v patře působila méně vznešeně než hala v přízemí, ale stejně příjemně. Až dozadu, kde se nacházel vchod na galerii hlavní soudní síně, se táhla řada naleštěných dubových dveří. Protože soud ten den nezasedal, rychle jsme do soudní síně nakoukli; a ačkoli byla vyzdobená méně okázale než většina newyorských soudních síní, které jsem kdy navštívil, vypadala pěkně: v přízemí i na galerii stály lavice z třešňového dřeva pro diváky a soudní stolice byla zhotovena ze stejného kvalitního materiálu. Když jsem se díval dolů do místnosti, začínalo mi docházet, že právě tohle je místo, kde bychom mohli zařídit, aby se zlatooké ženě s mnoha jmény dostalo nějakého trestu za zavraždění bůhvíkolika dětí. A jak se mi při té představě napjaly nervy, pochopil jsem, proč pan Picton pochyboval, zda jsme skutečně připraveni na to, co by se mohlo přihodit během procesu, jenž bude nade vší pochybnost velmi kontroverzní a nepopulární.

Kancelář pana Pictona se nacházela na druhé straně chodby naproti dveřím na galerii, za rohem od mnohem elegantnější pracovny státního návladního. Jako pouhý zástupce státního návladního měl pan Picton jen dvě místnosti, jednu menší, pro tajemníka (ačkoli raději pracoval bez něho), a za silnými dubovými dveřmi větší kancelář s výhledem na železniční koleje a nádraží pod kopcem. V kanceláři stál velký psací stůl se stahovacím krytem a vršily se tam hromady právnických příruček a šanonů, jaké se daly najít v kanceláři kteréhokoli právníka; všechny poházené kolem na první pohled bez ladu a skladu. Jakmile jsme však vstoupili, pan Picton začal zvedat věci způsobem, který naznačoval, že on v tom nepořádku nachází dokonalý smysl.

„Vykliďte si pro sebe místo, kde to půjde,“ vyzval nás. „Obávám se, že jsem až příliš nadšeným žákem filozofické školy, která hlásá, že uspořádaná kancelář je obrazem neuspořádané mysli. A obráceně.“

„Pod to se klidně podepíšu,“ prohlásil pan Moore, rychle shodil nějaké knihy z velkého koženého křesla a pak se do něj zabořil dřív, než k tomu dostal příležitost kdokoli jiný.

Zatímco procházel nějaké složky na stole chvatnými pohyby, které vyvolávaly dojem domovního lupiče při práci, pan Picton postřehl, že slečna Howardová stále stojí, a s jistými rozpaky ukázal k předpokoji. „Ach, omlouvám se, Saro. Vpředu je pár dalších židlí. Moore, vy bídáku, zvedněte zadek a pusťte Saru sednout!“

„Vy ji ještě neznáte, Ruperte,“ opáčil pan Moore a zabořil se hlouběji. „Saru urážejí veškeré ohledy na její pohlaví.“

Cyrus přinesl zvenčí dubovou kancelářskou židli. „Prosím, slečno Howardová,“ řekl a postavil ji vedle ní.

„Děkuji vám, Cyre,“ odpověděla, posadila se a přitom pana Moorea prudce nakopla do holeně.

Sykl bolestí a vymrštil se z křesla. „Zatraceně, Saro! Já už nebudu snášet žádné tvoje útoky, to myslím vážně! Pojedu do Saratogy, začnu hned teď hrát a ty i seňora se můžete jít klouzat!“

„Jak vidíte, pane Pictone,“ řekl doktor a střelil po panu Mooreovi varovným pohledem, „máme dost neobvyklý vyšetřovací styl. Ale mohu vás požádat, abyste se laskavě vrátil k vyprávění?“

„Ovšem, doktore.“ Pan Picton mu přisunul po stole jednu složku. „Tady je šerifova zpráva o celé události, vyšetřoval to jistý šerif Jones. Už je v důchodu.“

Doktor začal dokument rychle pročítat, zatímco pan Picton seznamoval s jeho obsahem nás ostatní, a to stylem, který byl nejen vzrušený, ale rovněž naznačoval, jak dramatických výstupů je ten člověk asi schopen v soudní síni.

„Paní Hatchová vypověděla, že se v pozdním večeru 31. května roku 1894 vracela s rodinným nákladním vozem domů poté, co během odpoledne nakoupila ve městě zásoby a zahradnické potřeby a pak vzala děti k jezeru Saratoga, aby se pokochaly západem slunce. Asi tak v době, kterou ona odhaduje na půl jedenácté večer, na charltonské silnici zhruba půl míle od jejich domu vyskočil z křoví barevný muž ozbrojený revolverem a žádal, aby sestoupila z vozu. Odmítla a pokusila se jet rychle dál. Muž však vyskočil na kozlík a donutil ji zastavit. Když pak uviděl děti, prohlásil, že pokud paní Hatchová neudělá všechno, co jí nařídí, všechny tři je zastřelí. V tu chvíli, přestože byla na pokraji hysterie, slíbila, že poslechne jeho příkazy.

Poručil jí, aby slezla z vozu a svlékla si šaty. Poslechla ho. Když si však sundávala spodní prádlo, klopýtla a ten muž se očividně domníval, že se pokouší buď uprchnout, nebo skočit po zbrani. Muž vykřikl: ‚Špinavá bílá čubko, tohle padá na tvou hlavu!’ a střelil po každém z dětí. Thomas a Matthew, staří tři a čtyři roky, zemřeli okamžitě. Clara, stará pět a půl roku, přežila, ale upadla do kómatu. Poté, co muž vypálil ty střely, seskočil z vozu, uprchl zpět do lesů a zanechal zhroucenou paní Hatchovou, aby se nejprve pokusila ošetřit své děti a pak, když si uvědomila, jak je situace zoufalá, vyrazila co nejrychleji k domovu. Byl povolán doktor Lawrence, jeden z místních lékařů, který pracuje rovněž jako koroner. Nemohl však udělat nic. Clara Hatchová přežila, ale poměrně dlouhou dobu nenabyla vědomí. Když se konečně probrala, lékaři zjistili, že spolu s vládou nad pravou paží a rukou ztratila rovněž schopnost řeči.“

V kanceláři se ozvalo pár tichých výrazů soucitu (ačkoli žádný projev překvapení), spolu se škrabavým zvukem, jak si Lucius dělal poznámky. Pak se doktor zeptal: „Byla ta dívenka střelena do hlavy?“

Zdálo se, že pana Pictona otázka potěšila. „Ne, doktore, nikoli. Střela pronikla do horní části hrudi, putovala nahoru a vyšla ven vzadu na krku.“

„Ale to nedává smysl,“ poznamenal Lucius tiše.

„Spousta dalších jednotlivostí také ne, detektive,“ opáčil pan Picton. „Další kapitolou,“, podal doktorovi jinou složku, „je zpráva doktora Lawrence. V době jeho příjezdu už paní Hatchová společně s hospodyní přenesly děti do domu. Paní Hatchová propadla hysterii, střídavě se pokoušela oživit chlapce a probíhala celým domem, všemi pokoji v domě včetně ložnice svého mrtvého manžela, a nesrozumitelně vřískala. Lawrence rychle zjistil, že Thomas a Matthew jsou mrtví a Clara je v kritickém stavu. O tom všem paní Hatchovou informoval, což záchvat ještě zhoršilo. Řekla doktoru Lawrenceovi, a na tohle bych pány detektivy rád upozornil, že její manžel míval celý život pod polštářem revolver a ona ho po jeho smrti neodstranila. Ale teď, jak říkala, se bojí, že by mohla tu zbraň popadnout a ublížit si, tak velké je její zoufalství a pocit viny nad tím, že připustila, aby došlo k útoku na její děti. Lawrence jí ihned podal laudanum, aby se trochu uklidnila, a nakázal hospodyni, paní Louise Wrightové, vdově, která se ujala péče o dům po sňatku Libby a Daniela Hatche, aby donesla pistoli z pokoje pana Hatche a ukryla ji. Pak pro Claru udělal, co bylo v jeho silách, a poslal do Saratogy pro specializovaného chirurga.“

„Neobsahuje zpráva náhodou i podrobný popis těch zranění?“ zeptal se Lucius, aniž zvedl oči od poznámek.

„Ano,“ odpověděl pan Picton a sáhl po další složce. „Všechny děti byly střeleny do prsou. Chlapce zasáhly kulky do hrudníku, u Clary, opakuji, prošla střela zdola nahoru horní částí hrudi a hrdlem, a když opouštěla tělo, škrábla o páteř.“

„A vzdálenost?“ zeptal se Marcus. „Pokusil se ji odhadnout?“

„Ano,“ odpověděl pan Picton, opět potěšený, že dostává ty správné otázky. „Šlo o střelbu z těsné blízkosti. Na oblečení i kůži ulpěly stopy střelného prachu.“

„A kde přesně se děti nacházely, když došlo k útoku?“ otázala se slečna Howardová.

„To se Lawrence neobtěžoval zjišťovat,“ opáčil pan Picton a zvedl jiné desky. „Ani šerif Jones. Jak vidíte, oba vzali celou historku za bernou minci. Ale Jones mi zavolal domů a požádal mě, abych tam přijel, pevně přesvědčený, že i já vyprávění paní Hatchové bez výhrad uvěřím.“

„Ale vy jste to neudělal?“ zeptal se doktor.

„Kdepak,“ řekl pan Picton. „Víte, od svého návratu do Ballston Spa jsem se už s Libby Hatchovou několikrát setkal. Támhle, na druhé straně Bath Street, stojí presbyteriánský kostel,“, ukázal z okna, a když jsme se všichni podívali do dálky, zahlédli jsme poměrně mohutnou stavbu s věží, starší a méně zdobenou než ostatní kostely podél Hlavní ulice, „kde byli ona a Hatch oddáni a chodili tam na bohoslužby. Někdy jsem se v neděli ráno, když lidé vycházeli z kostela, vydával na procházky, a nakonec nás společní známí vzájemně představili.“ Pan Picton se odmlčel a pohlédl na muže v místnosti. „Nemusím vám asi vykládat, jaké je seznámení s Libby Hatchovou.“

„Ne, to opravdu ne,“ odpověděl pan Moore a bezděčně se zachvěl. „Ale co tak mohla chtít od vás, Ruperte?“

„Urážku, která se v té otázce skrývá, přejdu bez povšimnutí, Johne,“ pravil pan Picton, „a řeknu pouze, že její koketní, svůdné chování mě samotného zmátlo. Ale při pohledu zpět si uvědomuji, že se pokoušela koupit si určité bezpečí pro chvíli, kdy dojde k nevyhnutelné krizi.“

„Krizi?“ opakoval Marcus.

„Hatchově smrti. Soudím, že už tenkrát plánovala, že ho zabije, a kryla si záda, pokoušela se najít si v kanceláři státního návladního přátelskou duši, neboť věděla, že až k té smrti dojde, budou se jí úřady muset zabývat, třeba jenom povrchně. A musím přiznat, že její metoda byla rafinovaná, alespoň teoreticky. Během rozhovoru se mnou prokládala dotazy na záležitosti v kanceláři státního návladního těmi upejpavými, roztomilými poznámkami, jimiž se pokusila okouzlit i vás, pánové.“ Pan Picton se odmlčel a zadíval se z okna na kostel. „V mém případě se však přepočítala“

„Skutečně?“ zeptal se doktor, který vycítil, že je na stopě nějakého užitečného střípku informace ohledně pana Pictona. „A proč?“

„Víte, doktore,“ řekl pan Picton a obrátil se zpátky k nám, „já už jsem takové věci nechal za sebou. Daleko za sebou.“ Chvilku se zdálo, jako by se přestal soustředit a nad něčím se zadumal. „Mám s podobným chováním zkušenosti“ Prudce se otřásl. „Jako každý, kdo kdy pracoval v úřadu státního návladního v New York City. Ano, obávám se, že moje pozice mi umožňovala odhalit pravou náturu Libby Hatchové hned zpočátku.“

Poznal jsem, že tomu poslednímu prohlášení doktor věří, ale také jsem poznal, že to rozhodně nepovažuje za úplné a vyčerpávající vysvětlení podezíravosti pana Pictona. Ten ovšem doktora dosud neznal dost dobře, aby něco podobného postřehl sám, a tak pouze pokračoval ve vyprávění.

„Přepadly mě určité pochybnosti ohledně smrti Daniela Hatche, když k ní konečně došlo, ale tehdy jsem skutečně neměl možnost nějak se v tom šťourat. Doktor Lawrence uvedl jako příčinu smrti nějakou nevysvětlenou srdeční chorobu navzdory faktu, že stařec v minulosti žádnými podobnými obtížemi netrpěl. Ale když došlo k napadení těch dětí No, chtěl jsem zajistit, abychom získali skutečně veškerá fakta. Vydal jsem se tedy osobně do domu Hatchových, abych záležitost prověřil. Mohu vám říct, že to byl hrozný výjev, všude krev a ubohá malá Clara, ale Libby se už vlivem laudana trochu uklidnila, takže jsem se rozhodl vyptat se jí na pár podrobností. Podle ní děti seděly na korbě vozu mezi nákladem. Zády se opíraly o kozlík a přední stěnu vozu a Clara držela malého Thomase v náručí. Libby tvrdila, že když se objevil útočník, nařídila jim zůstat na místě a ony ji poslechly.“

„Což znamená,“ prohlásil Marcus, „že ten ‚útočník’ musel mít pořádně dlouhé ruce.“

„Ano,“ přitakal pan Picton. „Buďto se spletla, nebo lhala. Nikdo by nemohl dosáhnout na druhou stranu kozlíku a střelit z těsné blízkosti do hrudi tři děti, které seděly na korbě pod ním a byly otočené opačným směrem. A i kdyby se mu podařilo střelit z takového úhlu, některé z dětí by se po prvním výstřelu jistě pohnulo a zabránilo takové úhledné popravě všech tří. Pak tu byla otázka, proč pachatel nezastřelil také Libby, koneckonců právě ona mu dobře viděla do tváře. Sama to vysvětlovala tím, že musel být šílený a u bláznů se nikdy nedá předvídat, co udělají, taková odpověď ovšem nepůsobí příliš důvěryhodně. Nejznepokojivější však byl její postoj ke Claře. Zdálo se, že jí nedělá problémy truchlit nad mrtvolkami chlapců, objímat je a líbat, ale k dceři se stěží dokázala přiblížit a otázky ohledně toho, zda se Claře vrátí či nevrátí vědomí, jež bez přestání kladla doktoru Lawrenceovi, jako by pramenily z řady nejrůznějších emocí. A mně se zdálo, že žal mezi nimi nebyl tou nejsilnější. Nápadný byl rovněž pocit viny, ačkoli ten se dal přičítat skutečnosti, že se jí nepodařilo děti ochránit. Měl jsem však dojem, že v jejím počínání poznávám i strach.“

„Zahájil šerif pátrání?“ zeptal se pan Moore.

„Okamžitě. Dobrovolníků se našla spousta a celou noc i v následujících dnech pročesávali široké okolí se psy. Pátralo se i v sousedních městech a úřady přesvědčily muže, kteří se dobře vyznají v horách,– muže, kteří by za obvyklých okolností velmi váhali spolupracovat s policií, aby prověřili všechny možné úkryty v divočině. Tolik zjitřených citů ten případ vyvolal. Ale jak jsem vám již řekl, po údajném pachateli nikde nezůstala jediná stopa.“

„A co ty peníze?“ zeptala se slečna Howardová. „Copak nikomu kromě vás nepřišlo nápadné, že paní Hatchová měla ze smrti svých dětí užitek?“

„To by se dalo logicky očekávat, že, Saro?“ odpověděl pan Picton. „Jenže se bohužel mýlíte. Nadhodil jsem to téma pouze jedinkrát, před státním návladním. Informoval mě, že pokud si přeju spáchat profesionální sebevraždu tím, že se pustím po této linii vyšetřování, mohu to zkusit, ale od něho ani od nikoho jiného v úřadu se mi nedostane žádné pomoci! V následujících měsících jsem dělal, co bylo v mých silách, jak jsem říkal, prohlížel jsem matriční záznamy, psal jsem dopisy Libby však do několika týdnů z Ballstonu odešla a přijala práci u Vanderbiltových v New Yorku. Tady jí koneckonců nekynuly žádné vyhlídky, žádné, které by vyhovovaly ženě tak přelétavé a ctižádostivé. Pouze malá renta, zchátralý starý dům a dcera, jejíž léčba bude dlouhá a bolestivá a bude vyžadovat mnoho neutuchající péče a pozornosti.“

„Když už o tom mluvíte,“ ozval se doktor, „kdo se o to dítě postaral?“

„Manželský pár, který žije na farmě kousek za městem, na maltské silnici,“ odpověděl pan Picton, opět vytáhl hodinky a pohlédl na ně. „Během let k sobě vzali pár sirotků a byli více než ochotní postarat se i o Claru. Zanedlouho nás očekávají.“

Tohle doktora očividně trochu překvapilo, ale také potěšilo. „Fakt, že si paní Hatchová nepřála pečovat o dítě sama,“ prohlásil, „samozřejmě dokonale zapadá do všeho ostatního. Ale povězte mi: když odtud odjížděla, ujistili ji lékaři, že Clara už nebude nikdy mluvit?“

„Ach ano, ovšem,“ odpověděl pan Picton. „Považovali to za nemožné, ačkoli dokonce i já jsem se pozastavil nad tím, proč by zranění krční páteře mělo poškodit schopnost řeči. Jenže zdejší lékaře lze jen těžko označit za vynikající, a v některých případech byť jen za kompetentní.“ Pan Picton zaklapl kryt hodinek a zasunul je do kapsy. „Obávám se, že si Westonovi, to jsou ti manželé, nepřejí, aby se na Claru vrhlo mnoho návštěvníků najednou, takže jsem jim slíbil, že přivedu jenom vás, doktore. Děvče je po emocionální stránce stále velmi křehké a nesmírně se bojí cizích lidí, vlastně lidí vůbec. Doufám, že to nikomu nevadí.“

„Ne,“ ujistila ho slečna Howardová, „je to zcela pochopitelné.“

„Jenom se vrátíme do mého domu pro kočár,“ řekl pan Picton doktorovi. „A pokud jde o vás ostatní, nedaleko jsou nájemní stáje, kde pronajímají vozy za velmi rozumné ceny. Koneckonců v mezičase můžete udělat a prozkoumat spoustu jiných věcí.“

„To rozhodně ano,“ řekl Lucius. „Je nějaká naděje, že bychom tu tabuli mohli dostat ještě dnes?“

„Měli by ji dovézt nejpozději dnes večer,“ odtušil pan Picton.

„A co ten starý dům Hatchových?“ zeptal se Marcus. „Nemluvě o voze a Hatchově pistoli, co se s nimi stalo?“

„Dům i pozemky si můžete po libosti prohlédnout,“ řekl pan Picton. „Pan Wooley ze stájí vám vysvětlí, jak se k němu dostanete; není těžké ho najít. Vůz pořád ještě stojí ve stodole, ačkoli se obávám, že se pomalu rozpadá. Pokud jde o zbraň, s tou je to trochu složitější. Paní Wrightová mi sdělila, že ji zabalila a hodila do vyschlé studny, kterou najdete asi sto metrů za zahradou, dole pod kopcem. Nejspíš si budete chtít vzít ty složky,“, podal celou hromadu Markovi, „abyste si mohli během jízdy prostudovat podrobnosti.“

„Ještě jedna věc, než se rozejdeme,“ řekla slečna Howardová. „Nevíte náhodou, zda o děti Hatchových pečovala po narození kojná?“

„Kojná?“ opakoval pan Picton. „Ne, to opravdu nevím. Ale nemělo by být moc těžké to zjistit, paní Wrightová dosud žije ve městě. Proč se ptáte, Saro?“

„Jen se pokouším vysvětlit si nějak stáří těch dětí. K tomu, že přežily kojenecký věk, musí být nějaký důvod.“

Doktor Kreizler k té připomínce přikývl a vydal se za panem Pictonem ven do chodby. „Správná úvaha. Jsem si jistý, že vám paní Hastingsová prozradí, jak se můžete spojit s tou hospodyní, Saro. A teď, pane Pictone, pokud jde o tu naši návštěvu. Rozhodně chápu, o jak delikátní situaci jde, nicméně bych byl přesto rád, kdyby nás doprovodili jak Cyrus, tak Stevie. Pokud vám to nevadí.“

Pan Picton se zastavil nad mramorovým schodištěm a rozpačitě pohlédl z Cyra na doktora. „Doktore Kreizlere, pane Montrose, nechtěl bych se zachovat hrubě, ale jistě chápete to riziko“

„Dokonale,“ odpověděl doktor. „A v tom nepravděpodobném případě, že by se historka paní Hatchové ukázala jako pravdivá, se za to budu muset zodpovídat.“

„No“ Pan Picton začal sestupovat ze schodů krokem, který byl na něho velice rozvážný, nicméně přesto rychlejší než chůze kohokoli z nás. „Dobrá, ale“ Obrátil se ke mně a k Cyrovi. „Oba vás varuji, ta situace je skutečně velmi delikátní. Musíme brát ohled na city Westonových, jak jistě chápete, i na Claru samotnou, docela jsem se s tou ubohou dívenkou spřátelil, a byl bych nerad, kdybyste museli absolvovat celou cestu a pak čekat ve voze“

Doktor pana Pictona dostihl a položil mu ruku na rameno. „Uklidněte se, pane Pictone,“ vyzval ho s pousmáním. „Nemyslím, že to bude nutné.“ Doktor se nad tím ještě na chvilku zamyslel a pak opět vykročil dolů. „Ne, rozhodně si nemyslím, že to bude nutné.“

KAPITOLA 30

Ihned po návratu k domu pana Pictona jsme nasedli do jeho kočáru a vyrazili k farmě Westonových. Museli jsme se dostat do východní části města, kde s námi Cyrus (který nabídl, že bude kočírovat) podle pokynů pana Pictona vyjel až na Maltskou ulici, jmenovala se tak, neboť se za Ballston Spa měnila v silnici vedoucí do městečka jménem Malta. Jakmile jsme se bezpečně dostali na tuto hlavní třídu, pan Picton se nás začal vyptávat na podrobnosti ohledně případu Linaresová a na všechno, co jsme během posledních několika týdnů v New Yorku zažili. Doktor dělal, co mohl, aby udržel krok s tou záplavou otázek, zejména proto, že ačkoli se na něj řítily jako lavina, mířily všechny přímo k jádru problému.

Jakmile jsme vyjeli z města, obklopily nás opět farmy a lesy; a jak jsem se na ně v pozdně odpoledním slunci díval, snažil jsem se představit si loupež a vraždu, o nichž Libby Hatchová tvrdila, že k nim došlo na cestě, jež se nemohla příliš lišit od té, po níž jsme právě ujížděli. Byla to nádherná krajina hýřící odstíny zlaté a zelené, které jsou pro údolí Hudsonu v červenci typické; zároveň však nebylo obtížné představit si takové místo poskvrněné násilím, neboť šlo převážně o odlehlé silničky a prašné cesty vedoucí z jednoho městečka do druhého, na nichž se jako jediná známka civilizace občas objevovala osamělá farma. Chytrý zločinec by si na těch cestách mohl vydělat na slušné živobytí. Jenže v příběhu Libby Hatchové bylo pár podrobností, které představě chytrého zločince prostě odporovaly. I když vzal člověk v úvahu odlehlost těch míst, spousta podrobností ohledně údajného útoku nedávala smysl, zvláště pro někoho jako já, kdo strávil nějaký čas ve společnosti vrahů, zlodějů a násilníků.

Proč například „útočník“ nepokračoval v útoku, když se přesvědčil, že je paní Hatchová neozbrojená? A proč zabil děti, ale nikoli ženu, která by ho mohla poznat a identifikovat? A jestli vážně byl tak hloupý nebo vyšinutý, aby se dopustil něčeho podobného, jak to přijde, že se z něj najednou stal tak mazaný chytrák, aby unikl celé řadě pátracích skupin, které ho pronásledovaly celé dny? Ne, dokonce i mně bylo zcela jasné, že Libby Hatchová vsadila na to, že u jejích spoluobčanů převládnou po vyslechnutí jejího příběhu city nad rozumem; a zatím se zdálo, že se nespletla. Ale jenom zatím

Farma Westonových byla skromná, ale vzkvétající usedlost stojící těsně u maltské silnice asi jeden a půl míle od Ballston Spa. Chovali tam krávy na mléko a slepice a během léta a podzimu pěstovali zeleninu na prodej. Pan Picton nám prozradil, že manželé nikdy nemohli mít vlastní potomky, a když po pár tragédiích ve městě, havárii vlaku a porodu z nemanželského lože, zůstaly dvě děti bez rodin, Westonovi je vzali k sobě. Vychovávali je tak dobře a laskavě, že pan Picton pomyslel na podobné řešení, hned jak to začalo vypadat, že se Libby Hatchová nehodlá zdržet ve městě, aby se o malou Claru postarala. Když jsme se blížili k příjezdové cestě odbočující z hlavní silnice k obdélníkovému obytnému domu pobitému překládanými prkny, pan Picton nás upozornil, že ačkoli v přítomnosti pána a paní Westonových můžeme mluvit volně, máme si dát pozor na to, co budeme říkat před jejich dětmi: ty si nejsou vědomy všech podezření pana Pictona v případu Hatchové, a vzhledem ke způsobu, jakým se v tak malém městě šíří zvěsti a novinky, nemůžeme riskovat, že se něco proslechne, dokud nebudeme připraveni předstoupit s tím před veřejnost.

Po tomto varování se pan Picton úzkostlivě otázal, proč doktor tak naléhal, že mě vezme na návštěvu s sebou. „Doufám, že mi tu otázku odpustíte, doktore,“ omlouval se. „A ty také, Stevie. Samozřejmě chápu, jak klíčový význam by mohla mít Clařina reakce na pana Montrosea“

„Za předpokladu,“ skočil mu do řeči doktor, „že v ní Westonovi v tomto ohledu nevypěstovali nějaké předsudky.“

„Ah, to jistě ne,“ ujistil ho pan Picton rychle. „Jezdím sem Claru navštěvovat celkem pravidelně. Jak jsem řekl, Westonovi vědí o mých podezřeních ohledně Libby, a ačkoli to nikdy neřekli nahlas, soudím, že během let, po která se starali o její dceru, vzklíčily v jejich myslích pochybnosti o poctivosti té ženy.“ Odmlčel se a pohlédl na mě. „Ale Stevie, jaká má být jeho role?“

Doktor na mě s úsměvem pohlédl. „Stevie, ačkoli by to velmi nerad přiznával, působí na problematické děti mimořádně uklidňujícím dojmem. Mnohokrát jsem si toho všiml ve svém Institutu. A když s sebou přivedeme alespoň jednoho člověka, který není dospělý, domnívám se, že nebudeme malé Claře připadat tak děsiví.“

„Chápu,“ odpověděl pan Picton.

„Ale povězte mi,“ mluvil doktor dál, „ona od toho přepadení skutečně vůbec nepromluvila? Ani nevydala žádný zvuk?“

„Zvuky občas vydává, to ano,“ odpověděl pan Picton. „Ale nikdy nemluví.“

„A co psaná sdělení?“

„Opět jsme neměli štěstí. Víme, že psát umí, paní Wrightová, ta hospodyně, ji naučila základy čtení i psaní. Jenomže Clara od přepadení ani nečte, ani nepíše. Doktor Lawrence a jeho kolegové to připisují tomu poškození páteře. Možná tomu nebudete věřit, doktore, ale oni mě zcela vážně přesvědčovali, že to zranění muselo mít nějaký nepřímý účinek na celou její nervovou soustavu!“

Doktor si málem odplivl znechucením. „Idioti.“

„Ano,“ přitakal pan Picton. „Ano, musím přiznat, že se tomu problému nevěnovali příliš důsledně. Ne že mně samotnému by se dařilo lépe. Zkusil jsem všechno, co mě napadlo, abych ji přiměl říct mi něco, cokoli, o tom, co se stalo. Marně. Doufám, že máte nějaké zkušenosti s tím, jak přimět podobně postižené lidi ke komunikaci, doktore, protože tohle děvčátko je těžký případ.“

Cyrus a já jsme rychle pohlédli jeden na druhého a já se pak upřeně zadíval přímo před sebe. Pan Picton pochopitelně nemohl tušit, co právě řekl; nemohl tušit, přesně jaké hořkosladké zkušenosti má doktor s pronikáním k lidem, a zvláště k jedné osobě, které okolí odepsalo jako neschopné dorozumění s vnějším světem. Neboť doktorova ztracená láska, Mary Palmerová, trpěla přesně takovým postižením a jeho úsilí proniknout do jejího mlčení vytvořilo základy jejich vzájemného pouta, které vydrželo až do její smrti.

„Myslím, že znám nějaké techniky, které by mohly být účinné,“ odpověděl doktor stručně.

„V to jsem doufal,“ řekl pan Picton. „Opravdu jsem v to doufal. Oh, a ještě jedna žádost, doktore, až se s Clarou setkáte, věnujte prosím pozornost jejímu vzhledu.“

„Vzhledu?“ opakoval doktor.

„Barvě vlasů, očí a pleti,“ vysvětlil pan Picton s pokývnutím. „Cestou domů vám o tom povím něco, co vám bude určitě připadat velice zajímavé“

Když jsme hrkotali po dlouhé příjezdové cestě k Westonovým, zahlédli jsme muže středního věku se svalnatými pažemi a chlapce, který vypadal o něco starší než já. Stáli na kraji pastviny mezi domem a potokem lemujícím úpatí hustě zalesněného kopce za farmou a hmoždili se s kusem ohrady z ostnatého drátu, očividně ve snaze ji opravit. Na druhé straně domu se rozkládala velká zeleninová zahrada, kde dívka tak mezi patnácti a osmnácti lety spolu se starší ženou trhaly plevel a ošetřovaly rostlinky. Stejně jako muž a chlapec měly na sobě i ženy obnošené farmářské šaty a k práci přistupovaly s úsilím, v němž se projevovalo zároveň nadšení a jistá míra zoufalství. Takového postoje jsem si během let všiml u mnoha podobných farmářů: šlo o typické způsoby lidí, kteří musí bojovat se vším, co jim příroda a lidská společnost mohou vrhnout do cesty, jen aby přežili, ale přesto pociťují k životu tak blízko země jistou zvláštní lásku.

Byl tam taky pátý člen téhle malé rodiny, dívenka, které, jak jsem již věděl, ještě nebylo devět let, a která do klidného výjevu před námi nezapadala tak hladce jako ostatní. Její šaty nebyly určeny pro práci: i kdyby měla zdravé obě paže a ruce, dítě jejího věku by při těžké fyzické dřině, jakou vedení zemědělské usedlosti vyžadovalo, nebylo příliš platné, a i z dálky se dalo poznat, že tahle holčička vládne pouze jednou paží. Seděla na kraji zahrady a na klíně měla položenou panenku a cosi, co vypadalo jako velký kreslicí blok: zdravou levou rukou čárala po papíru stále dokola nějakým psacím či kreslicím nástrojem.

Asi tak padesát metrů od domu, který stál těsně vedle velké stodoly z červených cihel, nás zasáhl odér hnoje. Když pět zdejších obyvatel zaznamenalo náš příjezd, všichni se zvedli od práce a vydali se nás přivítat; holčička se pohybovala nejpomaleji, velmi ostražitě, a žena ji musela postrkovat. Jakmile jsme přijeli blíž, zjistil jsem, že manželům Westonovým může být mezi čtyřiceti a padesáti lety; hluboké vrásky v ošlehané pleti a šednoucí vlasy neumožňovaly přesnější odhad. Měli široké přívětivé obličeje, ale to pro mě nic moc neznamenalo: někteří z nejhorších lidí, na jaké jsem v životě narazil, byli laskavě vyhlížející pěstouni, a nemálo z nich patřilo mezi farmáře, kteří k sobě brali chudé městské děti a zacházeli s nimi jako s otroky, nebo ještě hůř. Ale ty dvě dospívající děti vypadaly docela šťastně a zdravě, takže jsem k Westonovým od počátku nepřistupoval příliš podezřívavě.

Když pan Weston, odhalili jsme, že jeho křestní jméno zní Josiah, přistoupil k panu Pictonovi, pohlédl na mě a na Cyra s jistými obavami, které nás dva přiměly, abychom se drželi v pozadí, stranou od ostatních.

„Pokládal jsem za domluvené, že nemá přijet víc než jeden návštěvník, pane Pictone,“ řekl farmář.

„Ano, Josiahu,“ odpověděl pan Picton. „To je tady doktor Kreizler.“ Pan Weston si otřel ruku, aby ji mohl doktorovi podat. „Ale ten druhý pán i chlapec jsou jeho společníci a on má dojem, že by je mohl potřebovat ke správnému zhodnocení situace.“

Josiah Weston přikývl, ne sice zrovna šťastně, ale rovněž nikoli nepřátelsky. Pak se ozvala jeho žena: „Já jsem Ruth Westonová, doktore, a tohle jsou naše děti, Peter a Kate. A někde tady se schovává,“ pokračovala a předstírala přitom, že cosi hledá za svými sukněmi, kde se krčila Clara, „ještě jedna mladá dáma“

Clara zatím nejevila chuť se ukázat; když to Peter viděl, usmál se a prohlásil: „Zkusíme dodělat, co půjde, dokud je světlo, tati. Pojď, Katie, pomůžeš mi s tím.“

Oba se vydali zpět k drátěnému plotu a pustili se do oprav. Tvářili se docela spokojeně, takže jsem usoudil, že se jim během let strávených u Josiaha a Ruth Westonových dostávalo slušného zacházení. Jakmile zmizeli, malá Clara se začala pomalu vynořovat zpoza paní Westonové; skicář i panenku měla zastrčené pod levou paží a v levé pěstičce pevně svírala hrst tužek.

„Copak to je?“ řekl pan Picton veselým, přívětivým tónem. Už Claru zahlédl, rozhlížel se však kolem, jako by ji neviděl. „Kampak se ztratila moje malá holčička? Moc by mě mrzelo, kdybych zjistil, že jsem vážil tak dalekou cestu, a ona zmizela Nikde tady není? No tak dobrá, stejně vám děkuji, Ruth, ale soudím, že se budeme muset vrátit zpátky do města.“

Pan Picton se obrátil zpět ke kočáru a v tu chvíli Clara vyběhla ze svého úkrytu a zatahala ho za šos tou částí palce a ukazováčku, které nepotřebovala k držení tužek. Při té příležitosti jsem se na ni mohl poprvé pořádně podívat (ačkoli to byl vlastně druhý pohled, neboť její obličej jsem už viděl na skupinové fotografii v sekretáři v čísle 39 na Bethune Street); bylo to hubeňoučké děvčátko se světlehnědými vlásky zapletenými v týle do tlustého copu, očima podobné barvy jako vlasy (ačkoli, jak jsem si uvědomil s mírným zamrazením, trochu víc zlatavýma) a světlounkou pletí s velmi růžovými tvářemi. Jako u většiny dětí, co v raném věku spatřily věci, jaké by nikdy nikdo vidět neměl, se úzkostnost Clařiných trhavých pohybů odrážela i v žalostné nervozitě tvářičky.

Pan Picton se v předstíraném úžasu obrátil a usmál se od ucha k uchu. „Vida, tady je! Dokáže se objevit jen tak ze vzduchu, doktore, a představte si, že mě ten trik ne a ne naučit. Pojď se seznámit tady s mým přítelem, Claro.“ Dívenka se stále držela pana Pictona za šos, ale poslušně se s ním vydala k doktorovi. „Doktore Kreizlere, tohle je Clara. Claro, doktor Kreizler pracuje se stovkami a stovkami dětí v New Yorku, v tom městě, kde jsem kdysi žil, jak jsem ti říkal. A vážil dlouhou cestu, aby“

„Vážil jsem dlouhou cestu,“ přerušil ho doktor a vrhl na pana Pictona významný pohled naznačující, že nyní to převezme sám, „abych si prohlédl tvoje obrázky.“ Poklekl vedle ní a podíval se jí do obličeje. „Ty moc ráda kreslíš, viď, Claro?“

Dívenka přikývla; ale všichni jsme poznali, že je to mnohem víc než jen přitakání. Byla to také jakási žádost; skoro by se dalo říct přání, aby se doktor ptal dál. A zvláštní na tom bylo, že ačkoli jsme se s Cyrem stále drželi opodál, chápali jsme ten okamžik lépe než Westonovi nebo pan Picton, neboť jsme viděli, jak doktor tenhle trik použil na mnohé z dětí v Institutu. Kreslení, malování, modelování z hlíny; to všechno patřilo k nejrychlejším způsobům, jak přimět malou holku nebo kluka, kteří prožili něco, o čem prostě a jednoduše nedokázali mluvit, aby se dali do řeči. Proto také doktor skladoval ve své vyšetřovně v Institutu tolik výtvarných pomůcek.

„Hned jsem si to myslel,“ pokračoval doktor a pomalu ukázal prstem na Clařinu sevřenou pěstičku. „Protože máš tolik tužek. Ale žádné barevné.“ Zatvářil se ustaraně, potom se rozzářil. „Víš vůbec, že existují barevné tužky, Claro?“

Světlehnědé oči se rozšířily a Clara zavrtěla hlavou, čímž dala jasně najevo, že ačkoli netušila, že takové věci existují, rozhodně by moc ráda nějaké měla.

„Opravdu. Všechny barvy, jaké si dokážeš představit,“ říkal doktor. „Zítra ti nějaké přivezu z města, protože ty přece potřebuješ barevné tužky, abys mohla namalovat věci takové, jaké opravdu jsou, viď?“ Clara přikývla. „Moji přátelé i já si taky někdy kreslíme,“ sdělil jí doktor a ukázal na Cyra a na mě. „Chceš se s nimi seznámit?“ Následovalo další přikývnutí, po němž nám doktor pokynul, abychom přistoupili blíž. „Tohle je můj přítel Stevie,“ řekl a ukázal na mě.

„Ahoj, Claro,“ pozdravil jsem a usmál se na ni. „Tvoje kamarádka taky kreslí?“ Ukázal jsem na její panenku, načež Clara prudce zavrtěla hlavou a přitiskla si tužky k hrudi. „Aha, chápu, kreslení je tvoje hra. Ona si musí najít vlastní zábavu.“ Clařina ramínka se začala zvedat a klesat a potom se jí z hrdla vydral skřípavý zvuk, který se dal při troše dobré vůle považovat za smích.

Nakonec přišla chvíle pro velkou zkoušku: doktor ukázal na Cyra. „A tohle je můj přítel pan Montrose,“ prohlásil.

Asi tak patnáct vteřin Clara zírala na Cyra s výrazem, který se prostě nedal rozluštit. Něco se v té její hlavičce dělo, to bylo jasné, a ačkoli nikdo z nás nedokázal určit, co to je, z toho, že dál klidně stála, jsme hned poznali, že se nebojí. Ale měla by se bát: kdyby byla některá část spletité historky Libby Hatchové pravdivá, kdyby se bylo skutečně odehrálo cokoli podobného proslulému napadení záhadným černochem na charltonské silnici, pak by holčička při pohledu na Cyra měla vzít nohy na ramena a vyrazit do lesů nebo alespoň do bezpečí za sukní nevlastní matky.

Ale nic takového neudělala.

Cyrus se nakonec usmál a uklonil se. „Dobrý den, Claro,“ řekl obzvláště hlubokým a konejšivým hlasem. „Víš, když jsem já byl malý kluk, namaloval jsem jednou obrázek nádherného domu.“ Klekl si na zem, aby se jí mohl podívat do očí. „A víš, co je na tom nejpodivnější?“ Clara se upřeně dívala Cyrovi do tváře a pomalu zavrtěla hlavou. „Zvláštní na tom je, že v tom domě teď bydlím, je to dům tady pana doktora.“ Clara to pár dalších vteřin zvažovala; potom Cyrovi podala svůj skicář.

Na papíře byla načrtnuta hrubá kresba farmy Westonových. Cyrus se usmál a z Clařina hrdla opět unikl ten podivný tichý zvuk. „Vida, vida,“ řekl Cyrus tiše. „Tak tobě se to stalo taky.“

Nikdo z nás nikdy nezjistil, zda Cyrus zahlédl, co Clara Hatchová nakreslila, ještě předtím, než jí řekl to, co řekl, neboť nám to se směsicí pobavení a zlomyslnosti, jaká se u něj občas projevovala, vytrvale odmítal prozradit. Ale na tom vlastně nezáleželo. Důležité bylo, že ve chvíli, kdy Claře pověděl ten kratičký příběh, se dalo téměř vycítit, jak mu holčička začíná plně důvěřovat: Clara si nacpala tužky pod paži ke zbytku svého majetku, odvrátila se od Cyra a vzala doktora za ruku, nad tím gestem vydechla Ruth Westonová úžasem a Josiah Weston si ohromeně přitiskl ruku na ústa. Děvčátko odvedlo doktora k panu Pictonovi, položilo velmi pečlivě doktorovy prsty na hruď své panenky a pak k panu Pictonovi tázavě vzhlédlo.

Pan Picton se začal pomalu usmívat. „Ale jistě,“ řekl tiše. „Ano, Claro. Jsem si jistý, že doktor bude vědět, jak tvoji malou kamarádku uzdravit. To je totiž jeho práce, starat se, aby se děti cítily lépe. Možná bys ho měla vzít dovnitř a ukázat mu, v čem je problém.“

Děvče zase vzalo doktora za ruku, ale než vyrazilo k domu, ještě se podívalo na paní Westonovou.

„Ovšem,“ řekla žena, která z malé tvářičky vyčetla další otázku. „Půjdu s vámi. Možná by některým tvým dalším přítelkyním taky prospěla doktorova pomoc.“

Všichni tři zamířili ke dveřím.

„No to mě podržte,“ řekl pan Weston tiše a podrbal se na hlavě. „Za ty tři roky, co je u nás, jsem nikdy neviděl, že by se takhle chovala k cizímu člověku.“

„Jak jsem vám říkal, Josiahu,“ odpověděl pan Picton, „doktor Kreizler není žádný obyčejný návštěvník. Ve své oblasti je výjimečný, a jeho oblast tvoří případy podobné Clařinu. Takže co my? Stevie? Cyre? Půjdeme také dovnitř?“

Cyrus kývl a vykročil s panem Pictonem a panem Westonem směrem k domu, ale já jsem zůstal na místě. „Jestli vám to nebude vadit, pane,“ řekl jsem, „myslím, že jsem tady už celkem posloužil svému účelu. Pokud už nic nepotřebujete, rád bych zaběhl ke starému domu Hatchových a podíval se, co provádějí detektivní seržanti.“

Pan Picton se na mě trochu zaskočeně podíval. „Ale to jsou odtud víc než tři míle, Stevie.“

„Já vím, pane. Ale jsem zvyklý chodit pěšky. A cestu najdu.“

Pan Picton přikývl. „Dobrá. Sejdeme se tedy u mě doma.“

Podíval jsem se na Cyra, který mi plán schválil mírným pokývnutím. Už jsem se rozběhl po příjezdové cestě pryč, ale najednou jsem se rozpomněl na dobré vychování a ještě jsem se obrátil se slovy: „Těšilo mě, že jsem se s vámi seznámil, pane Westone!“

„Cože?“ opáčil muž, dosud v šoku nad tím, čeho byl svědkem. „Ach ano Mě také, synku,“ zavolal, zamával mi na rozloučenou a odvedl pana Pictona s Cyrem do domu. Jakmile zmizeli uvnitř, vyrazil jsem nejvyšší rychlostí, a teprve když jsem se ocitl daleko z dohledu farmy, zapálil jsem si cigaretu.

KAPITOLA 31

Neurazil jsem ještě ani polovinu cesty do města, když mě přepadly pochybnosti, jestli byl tak dobrý nápad šlapat tři či čtyři míle sám po těch stinných venkovských cestách. Slunce už pomalu klesalo k vrcholkům stromů, ale i za plného poledne by podivné šramotivé zvuky vycházející z lesů vyvolávaly neklid. Když jsem se tedy opět ocitl na okraji Ballston Spa, zaplavila mě podivná směsice úlevy a zklamání nad návratem do „civilizace“. Rychlým krokem jsem přešel na Charltonskou ulici, která podobně jako Maltská ulice získala jméno podle města, do něhož směřovala. Zanedlouho jsem již opět kráčel mezi farmami a lesy a mířil na jihozápad krajinou ještě méně obydlenou než oblast východně od Ballston Spa. Zbývalo mi ujít ještě skoro dvě míle a byl jsem rozhodnutý výpravu si opravdu užít a nenechat se znovu přepadnout strachem; musím však připustit, že mi stačilo zaslechnout jedno jediné zahoukání sovy, aby se moje rychlá chůze proměnila v divoký úprk, a když jsem konečně zdálky zaslechl povědomé lidské hlasy, byl jsem tak nervózní, že jsem se rozesmál a do očí mi vhrkly slzy úlevy.

Ovšem pohled na starý dům Hatchových, když jsem k němu konečně dorazil, ve mně dokázal opět vyvolat záchvěv strachu a napadlo mě, zda jsem neměl radši zůstat na farmě Westonových. Protože jestli ta přívětivá usedlost měla někde dokonalý protiklad, bylo jím nade vši pochybnost sídlo, k němuž jsem mířil. Na vnějších stěnách starého patrového domu nebyla žádná omítka, jenom nějaké tmavé šindele, které časem nabyly černohnědého odstínu, takže to skoro vypadalo, jako by byl celý dům zachvácen ohněm a vyšel z něj nedotčený. Zvenku i zevnitř kolem vytlučených oken v přízemí divoce bujely přerostlé keře. Na zadním dvoře se tyčil mohutný uschlý dub, pod nímž stálo za zrezivělým kovovým plůtkem pár starých omšelých náhrobních kamenů. Na druhou stranu přední dvůr se víceméně proměnil v zarostlou lučinu a polorozpadlou stodolu bylo stěží vidět přes větvičky mladých javorů a výhonky popínavého psího vína, které vyrašily kolem. U hlavních dveří a na celém pozemku se povalovaly jisté stopy lidského působení, rozbité lahve, zrezivělé plechovky, zažloutlé nočníky a umyvadla, ale byly rozházené způsobem, jenž jasně naznačoval, že se to místo proměnilo v oblíbené útočiště místních děcek, která se rozhodla vyvést nějakou lumpárnu. Na vzdálenější straně dvora byla vidět rozlehlá obdélníková prostora, která očividně kdysi bývala zahradou: keře, plevel a čas sám rychle likvidovaly plot, který ji kdysi ohrazoval. A za touto poslední památkou na lidskou přítomnost se táhla linie lesa; lesa, který se ze všech sil snažil proplížit se zpět a opět se ujmout vlády nad celým tím místem.

Vzpomněl jsem si, jak pan Picton říkal, že studna se nachází dole za zahradou, takže jsem se brodil přerostlou trávou mezi keři v předním dvoře, dokud jsem nevyšplhal na vrcholek vysokého pahorku na okraji lesa. Stále jsem své přátele neviděl, ačkoli jsem je slyšel, a tak jsem si přitiskl ruce jako troubu před ústa a zahalekal: „Detektivní seržanti? Pane Moore?“

„Stevie?“ slyšel jsem pana Moorea volat v odpověď. „Jsme tady dole!“

„Kde ‚tady’?“

„Pod kopcem uhni doleva!“ odpověděl. „Jsme rovnou za tím malým borovým hájkem!“ Poslechl jsem příkaz a vzápětí jsem zaslechl hlas pana Moorea nanovo: „Zatraceně, Lucie, mě opravdu nezajímá, jaký druh borovic to je!“

Asi na půl cestě dolů z kopce jsem konečně zahlédl pana Moorea i Marka, kteří jen v košilích postávali nad rozpadlou okrouhlou zídkou z těžkých kamenů, uprostřed níž zela díra velká právě tak, aby se jí protáhl dospělý muž. O jednu stranu zídky byl opřený dřevěný kryt. Pan Moore a Marcus položili přes otvor pevnou větev a pomalu tahali ven tlusté lano. Podle zvuků linoucích se z temnoty dole jsem pochopil, že Lucius je přímo ve studni.

„Au!“ zakřičel. „Nemůžete být sakra trochu opatrnější?“

„Pro všechno na světě, alespoň jednou v životě přestaň fňukat,“ odsekl Marcus.

„Fňukat?“ ohradil se Lucius rozhořčeně. „Tak to se mi líbí! Trčím tady v té špíně dole, vystavuju své tělo bůhvíjakým nebezpečným chorobám!“

Právě když jsem dorazil ke studni, začalo se ven vynořovat temeno Luciovy plešatějící hlavy. Pomohl jsem panu Mooreovi a Markovi tahat za provaz, a jakmile byl Lucius venku, překulil se na zem, aby popadl dech.

V náručí svíral starý hnědý papírový pytlík.

„To je ono?“ řekl jsem. „Ta zbraň?“

„Je to nějaká zbraň,“ opravil mě Marcus a začal svinovat provaz. „A odtrhli jsme části vozu, do kterých se mohly zarýt střely, přední desku a kozlík.“

Přikývl jsem a pak se rozhlédl kolem, neboť mi došlo, že tu někdo schází. „Kde je slečna Howardová?“

„Odjela bryčkou zpět do města,“ vysvětlil pan Moore. „Chtěla najít tu Wrightovou, tu ženu, co dělala Hatchovým hospodyni, a položit jí pár otázek. A co farma Westonových? Jak to probíhalo? Jo, a nemáš náhodou cigaretu, Stevie?“

Nad tou otázkou jsem si povzdechl (vždycky se ptal, přestože odpověď znal předem), vytáhl jsem balíček, podal mu retko a pak nabídl jedno i Markovi. „Snad kouřem zaženeme ty dotěrné muchničky,“ řekl Marcus a ohnal se po drobném hmyzu, který nám začínal kroužit kolem zpocených hlav. Pak si připálil od zápalky, kterou jsem pro něho rozškrtl, a vyfoukl mocný oblak dýmu, jenž skutečně pár mušek odehnal. „Sešel se doktor s tou holčičkou?“

Rychle jsem přikývl. „Šlo to dobře, myslím, že pana Pictona překvapilo, jak dobře. Do pěti minut to dítě drželo doktora za ruku.“

„Hmmm,“ zabručel pan Moore váhavě a potáhl z cigarety. „Držet někoho za ruku ještě neznamená mluvit, objevili jste nějaké známky toho, že by její stav měl spíše psychologické než fyzické příčiny?“

„No, vydává takové tiché bručivé zvuky,“ odpověděl jsem. „A dokáže se smát, nebo něco hodně podobného.“

Marka to zjištění očividně povzbudilo. „Ale to je průkazné, nebo já aspoň myslím, že ano.“ Ohlédl se po bratrovi, který dosud odpočíval na zemi. „Co ty na to, Lucie?“

„No,“ opáčil Lucius, zatímco se pomalu zvedal do sedu, „bručení a smích mluví proti fyzickému traumatu či jinému poškození, které by jí znemožňovalo mluvit. Pochopitelně za předpokladu, že střela nezasáhla žádné orgány v hrdle, které souvisí s řečí. A podle zprávy doktora Lawrence v žádném případě nedošlo k poškození mozku, což bývá nejčastější fyzická příčina toho typu němoty, který tehdy lékaři popsali.“

„Takže jestli nejde o fyzické poškození či trauma,“ řekl Marcus, „musí to být psychické.“

„A pokud je to psychické,“ přidal se pan Moore, „můžeme doufat, že tomu Kreizler přijde na kloub.“

Marcus přikývl a s pohledem upřeným na kopec nad námi potáhl z cigarety. „Podívejme se ještě jednou na kusy toho vozu,“ vyzval nás, když vykročil zpět nahoru.

Pan Moore, Lucius a já jsme se vlekli za ním. „Co vlastně hledáme?“ zeptal jsem se.

„Kulku,“ odpověděl Marcus; jeho městské střevíce se trochu smekaly na vrstvách starého tlejícího listí, napadaného za několik let, které pokrývalo úbočí kopce. „Nebo, když budeme mít opravdu velké štěstí, kulky. Víš, Stevie, zpráva doktora Lawrence zmiňuje u dvou výstřelů, které zabily Thomase a Matthewa Hatchovy, pouze místo, kudy střela vnikla do těla. Když dorazil do domu, byli již mrtví, takže soudil, že podrobnější ohledání není nutné. Dráhu střely, jež zasáhla Claru, prostudoval trochu pečlivěji, protože byla stále naživu. Kulka sice putovala tělem nahoru, ale mohla uvíznout ve dřevě vozu, pravděpodobně ve spodní části sedadla kozlíku.“

„Ale,“ namítl jsem, zatímco jsem se chvatně škrabal do vrchu, abych s ním udržel krok, „copak se nemůžeme doktora Lawrence na ty střely, které zabily chlapce, jednoduše zeptat?“

„To už jsme udělali,“ odpověděl pan Moore, „cestou sem. Jenže Lawrence tu dělá koronera už od roku 1884, za ta léta viděl spoustu mrtvých těl. A jak říká Marcus, v tomto případě soustředil skoro všechnu pozornost na holčičku. Opravdu si nedokáže vzpomenout, jestli v zádech chlapců zůstaly otvory, jimiž střely opustily tělo.“

„Což nám ponechává dvě možnosti,“ pokračoval Marcus, „jedna je pouze zdlouhavě únavná, druhá téměř neproveditelná. Buďto můžeme rozebrat ty podstatné části vozu na malé kousky, abychom zjistili, jestli někde ve dřevě nevězí střela, nebo“

„Nebo?“

Marcus si povzdechl. „Nebo se můžeme pokusit získat soudní povolení k exhumaci Thomase a Matthewa.“

„Problém je,“ doplnil pan Moore, „že každý soudce bude chtít takové rozhodnutí probrat s matkou, než nařídí exhumaci.“ Podíval se na mě a usmál se. „Chceš si vsadit na to, jaká by byla reakce Libby Hatchové na podobný návrh, Stevie?“

Jenom jsem zavrtěl hlavou. „To by nestálo za námahu.“

O ten jediný velký strom na předním dvoře byl opřený kus jasanového dřeva, asi metr dvacet dlouhý a devadesát centimetrů široký, spolu se starým, červotočem prožraným kozlíkem. Přistoupili jsme blíž a zadívali se na ně.

„Ale stejně to pořád nechápu,“ řekl pan Moore. „Jestli ty děti zastřelila Libby sama, nepokusila by se nějak zbavit toho vozu a s ním i střel, které v něm mohly uvíznout?“

„Balistika je jako věda teprve v plenkách, Johne, dokonce i mezi znalci,“ odpověděl Marcus. „A navíc doktor Lawrence připouští, že na tělech chlapců nehledal otvory po střelách, jelikož už byli mrtví, takže se o těch ranách během svého pobytu v domě vůbec nezmínil, což znamená, že ona sama na ně nejspíš také nepomyslela. Lawrence se samozřejmě usilovně zabýval zraněním vzadu na Clařině šíji, které vzhledem k těsné blízkosti, z jaké byla rána vypálena, muselo být hrozné.“

„Nosí vlasy zapletené do tlustého copu na krku,“ řekl jsem a pocítil náhlý smutek, který jsem nevnímal, když jsem viděl dívčiny vlasy na farmě Westonových. „Nejspíš aby zakryla jizvu.“

Marcus naklonil hlavu ke straně, jako by chtěl naznačit, že to odpovídá jeho teorii. „Ale dá se pochybovat,“ řekl, „že by se Libby natolik vyznala ve střelných zbraních, aby ji napadlo uvažovat nad dráhou střely.“

Právě v tu chvíli jsme zaslechli vůz jedoucí naším směrem a všichni jsme se obrátili k příjezdové cestě zarostlé plevelem. Na pronajaté čtyřkolce, k níž byl připřažený bujně vyhlížející hřebec, k nám mířila slečna Howardová. Přiměla to zdravé, svalnaté zvíře, aby zastavilo přímo vedle nás, pak si odhrnula z tváře pár neposlušných pramínků vlasů a seskočila na zem.

„Našla jsem ji!“ zavolala s nadšeným úsměvem, když se k nám připojila. „Paní Louisu Wrightovou z Beach Street; bydlí v domě hned za Schaferovými velkoskleníky. Pracovala u Hatchových sedm let, a očividně neexistuje nic, o čem by nebyla ochotná mluvit!“ Ukázala dolů z kopce. „Co ta pistole? Přálo vám štěstí?“

„Snad ano,“ opáčil Lucius a zvedl plesnivý balíček.

„To je ono,“ řekla slečna Howardová, když to uviděla. „Paní Wrightová mi řekla, že zbraň zastrčila do hnědého papírového sáčku, než ji zahodila. No, takže bychom se asi měli raději vrátit, čeká nás spousta práce!“

Zatímco jsme sbírali kusy vozu Hatchových, abychom je naložili do čtyřkolky, Marcus se slečny Howardové vyptával, co ještě odhalila při návštěvě u bývalé hospodyně Daniela Hatche.

„Povím vám to cestou,“ odpověděla slečna Howardová a vylezla zpět na kozlík. „Jak říkám, byla velice řečná. Ale jeden bod je podstatný: hospodyně má podezření, že tu noc střely zasáhly pouze jedno dítě Daniela Hatche.“

„Co tím chceš říct, Saro?“ zeptal se pan Moore, zatímco jsme nastupovali.

Ale slečna Howardová se obrátila ke mně. „Ty jsi Claru viděl, viď, Stevie?“ Přikývl jsem. „Jemné světlehnědé vlásky a oči podobné barvy? Světlá pleť?“ Znovu jsem přikývl. „No, podle všeho ti dva chlapci vypadali úplně jinak.“

Hned jsem si vzpomněl, jak pan Picton při příjezdu na farmu Westonových žádal, aby si doktor Kreizler všiml Clařina vzhledu. „Tak tohle tím myslel,“ řekl jsem nahlas.

„Kdo myslel co?“ vyptával se pan Moore.

Než jsem však stihl odpovědět, slečna Howardová pleskla hřebce opratěmi a vyrazili jsme na cestu.

Nemrzelo mě, že se musím rozloučit se starým sídlem Hatchových, a byl jsem jenom rád, že slečna Howardová přidržuje opratě jen velmi volně a žene nás odtamtud svižným tempem. Pan Moore a já jsme seděli na kozlíku s ní, zatímco detektivní seržanti se tísnili ve voze spolu s jasanovým prknem, kozlíkem a pistolí; ten poslední předmět nehodlali vybalit, dokud se nevrátíme do domu pana Pictona. V tu chvíli měli spoustu otázek ohledně paní Louisy Wrightové a slečna Howardová se na ně pokoušela odpovídat tak důkladně, jak dokázala; a každý další střípek informace jasně ukazoval, že stará hospodyně bude velmi důležitým hráčem v našem procesu proti Libby Hatchové.

Během roků strávených u Hatchových si paní Wrightová Libby Hatchovou nijak zvlášť neoblíbila, stejnou nechuť však naštěstí pociťovala i k Danielu Hatchovi, což znamenalo, že její prohlášení nebudou porotě připadat jako nenávistné výpady proti hezké mladší ženě, u níž sloužila. Když se Marcus zeptal, proč paní Wrightová zůstala ve službě u Hatchových tak dlouho, když je tak nesnášela, slečna Howardová vysvětlila, že tahle rázná, střízlivá, rozumná vdova byla jedinou ženou ve městě ochotnou přijmout u manželů Hatchových místo; kvůli tomu na ní byla rodina s postupem času stále závislejší. A jejich vztah dospěl až do bodu, kdy paní Wrightová víceméně mohla starému Danielovi diktovat výši svého platu: během doby vyždímala ze svého lakotného zaměstnavatele dost peněz, aby si mohla ve městě pořídit vlastní slušný domek, což by nedokázala s platem z jakéhokoli jiného zaměstnání dostupného ženám v celém Ballston Spa. Paní Wrightová příliš netruchlila, když Hatch umřel, neboť jí ve své poslední vůli nic neodkázal; a když ji Libby požádala, aby zůstala v domě, hospodyně trvala na svém původním platu. Libby raději souhlasila, že jí ho bude vyplácet dál, než aby hledala a zaučovala někoho nového. Jinými slovy, citové vztahy v nejmenším neovlivnily názory paní Wrightové; takže na to, co tehdy viděla a nyní nám sdělovala, se dalo docela dobře spolehnout.

Což rozhodně neznamenalo, že jí byly lhostejné děti Hatchových, které, jak paní Wrightová svěřila slečně Howardové, byly lapeny v podivné a nejasné situaci, jež je udržovala v neustálé nervozitě. Období těsně po narození, jak slečna Howardová předpokládala, strávily všechny u kojné, a toto opatření zabránilo tomu, aby se staly živoucím důkazem neschopnosti Libby Hatchové v roli matky, a byl to také jediný důvod, proč přežily své rané dětství. Ale ani další život pro ně nebyl jednoduchý. Clara dopadla nejlépe, neboť Daniel Hatch si byl celkem jistý, že dívenka je jeho vlastní dcera. Ale narození Matthewa a pak Thomase vyvolalo potíže, jelikož tehdy Hatch začal manželku podezírat z nevěry. Skutečnost, že oba chlapci měli husté, kudrnaté černé vlásky, tmavohnědé oči a olivovou pleť (na rozdíl od obou rodičů i sestry), považoval Hatch za důkaz, že jejich otcem je jiný muž; a ačkoli nikdy neodhalil jeho totožnost, časem se stával vůči Libby stále nenávistnějším a o Thomase a Matthewa ztratil zájem úplně.

Zvláštní na tom bylo, říkala paní Wrightová, že nešlo jen o blouznění žárlivého starce: Libby svého manžela skutečně podváděla, ačkoli s mužem, jehož by Hatch z něčeho takového nikdy nepodezříval. Vyšlo najevo, že kněz, který Hatchovy oddával, jistý reverend Clayton Parker, měl stejné vlasy a oči jako Matthew a Thomas a pravidelně býval hostem u Hatchových, kde ho starý pán bavil podle svých nejlepších mrzoutských schopností. Paní Wrightová zjevně více než jednou přistihla Parkera a Libby ve vášnivém objetí v lesích za domem Hatchových a k Libbyinu náhlému návratu k náladovosti a neklidu v létě roku 1883 náhodou došlo těsně potom, co Parker oznámil svým nadřízeným, že jeho schopnosti duchovního přicházejí v Ballston Spa nazmar, a vydal se konat dílo boží do toho Babylonu moderních dní, který tvoří New York City.

„Duchovní?“ opakoval Marcus, když si to všechno vyslechl. „Co sakra mohl kněz nabídnout ženské, která byla vdaná za jednoho z nejbohatších mužů ve městě?“

„Pro začátek mládí, pěkný vzhled a osobní kouzlo,“ opáčila slečna Howardová. „Přestože si myslím, že se paní Wrightová nemýlila, když tvrdila, že Libby by pouze tyto vlastnosti nestačily. Ne, bylo v tom ještě něco jiného. Jistá, svým způsobem důstojnost. Nebo ještě víc. Možná vykoupení.“

„Vykoupení?“ zeptal se Lucius.

„Osobní spojení s Bohem,“ napadlo mě.

„Ano, to se k tomu blíží spíš, Stevie,“ přikývla slečna Howardová a pobídla malého černého hřebce směrem k domu pana Pictona. „Není mi to úplně jasné, chtěla bych slyšet doktorův názor“

Dojeli jsme k místu, kde se charltonská silnice měnila v Charlton Street. Když jsem vstal a zadíval se do slábnoucího večerního světla, brzy jsem zahlédl čtyři věžičky domu pana Pictona, a také jeho vůz, stojící bez koně u verandy.

„Vypadá to, že budete mít příležitost,“ řekl jsem slečně Howardové. „Už se od Westonových vrátili.“

Jakmile jsme zastavili u domu, vynesli jsme přední desku i kozlík z vozu Hatchových na verandu a zamířili dovnitř. V obývacím pokoji seděl Cyrus u klavíru a náš hostitel stál ve vzdálenějším rohu, kde doktor zapisoval poznámky na velkou školní tabuli, kterou mezitím přinesli. Byla na nejlepší cestě stát se dvojnicí té, kterou jsme zanechali v čísle 808 na Broadwayi, a pana Pictona celý proces očividně fascinoval.

„No vida,“ prohlásila slečna Howardová s úsměvem a upozornila je tak na náš příchod. „Tohle je příjemný domácký výjev, že?“

Cyrus přestal hrát a doktor s panem Pictonem k nám rychle přistoupili. „Konečně!“ řekl doktor. „Jaké zprávy nesete z domu Hatchových? Naše nová tabule čeká.“

Následující asi tak hodina patřila k těm chaotickým chvílím, během nichž se všichni pokoušeli všem vysvětlit, jakého pokroku jsme během prvního dne ve městě dosáhli. Komunikace mezi doktorem a Clarou Hatchovou probíhala i po mém odchodu výborně, a přestože děvčátko dosud neproneslo žádná opravdová slova, doktor si byl jist, že je k tomu nakonec přivede. Nebude to snadné: Clara byla ve stavu, který doktor nazýval „vleklou hysterickou disociací“, což znamenalo, že to, co viděla, bylo příliš hrozné, než aby to dávalo smysl, ať už pro ni, nebo pro kohokoli jiného. Pan Picton nám však dal jasně na srozuměnou, že ji musíme přimět, aby promluvila: neměl sebemenší naději přesvědčit svého šéfa, státního návladního Oakleyho Pearsona, aby uvažoval o svolání velké poroty za účelem obvinění Libby Hatchové, pokud Clara nebude připravená říct jasně a srozumitelně, že po ní střelila vlastní matka. Mohli bychom shromáždit veškeré nepřímé důkazy na světě, ale žádný z nich by nebyl příliš platný v případu, který vzbudil tolik emocí, a jistě vyvolá další vlnu rozhořčení, až oznámíme svou teorii o pachateli zločinu, pokud to dítě nepromluví. Přestože mu trvalo dost dlouho, než nám tohle všechno vysvětlil, základní postoj pana Pictona byl prostý: pokud chcete obvinit nějakou ženu z vraždy vlastních dětí, měli byste si být zatraceně jistí, že nemáte jen motiv, příležitost a prostředky, ale taky svědka.

Motiv, příležitost a prostředky však rovněž budou hrát roli a právě na jejich zkoumání jsme se měli soustředit my, zatímco se doktor bude snažit přimět Claru Hatchovou k řeči. Momentálně se nám jako nový směr vyšetřování nejvíc nabízely prostředky, neboť Lucius vytáhl, jak jsme alespoň doufali, z té staré studny útočnou zbraň. Nyní požádal paní Hastingsovou o kus voskovaného plátna, které prostřel na piano, opatrně odložil vlhký hnědý balíček doprostřed plátna a pak začal s pomocí svých kovových lékařských nástrojů odstraňovat papírový sáček.

„Zeptala jsem se paní Wrightové, jestli si na té zbrani povšimla něčeho zvláštního, než ji hodila do studny,“ řekla slečna Howardová, když jsme se všichni shromáždili kolem Lucia. „Čehokoli, co by naznačovalo, že s ní někdo hýbal nebo z ní střílel. Ale ona říkala, že byla moc rozrušená, než aby si ji nějak příliš prohlížela.“

„To je pochopitelné,“ řekl Marcus, zatímco se díval, jak bratr narovnává přehyby sáčku; jeho skrytý obsah ho nadouval zevnitř. „Nezmínila se, jak je ta zbraň stará?“

„Hatch prozradil paní Wrightové, že ji neustále přechovává pod polštářem,“ odpověděla slečna Howardová. „On sám v občanské válce nebojoval, zaplatil si náhradníka, takže odpadá možnost, že by si ji přinesl z armády.“

„Ano,“ přitakal Marcus. „Je to patrně nějaká běžná značka, co se dá koupit v obchodě. A při svém věku a vzhledem k faktu, že asi nestřílel moc často, chtěl Hatch patrně zbraň, s níž se snadno manipuluje.“

„Správně,“ přidala se slečna Howardová. „Nejspíš něco jako Colt Peacemaker, podle obrysu to vypadá jako tenhle typ. A jedna z prvních sérií. Kdy se začaly vyrábět modely Single Action Army, v jednasedmdesátém? To by časově odpovídalo.“

„Ale je to typ zbraně, kterou by bez obtíží zvládla žena?“ zeptal se doktor.

Obvykle by se odpovědi na podobnou otázku ujal Marcus nebo Lucius, ale slečně Howardové se ve světle reflektorů očividně líbilo a bratři věděli, kdy jí mají jít z cesty. „Nevím, proč ne,“ řekla a pokrčila rameny. „Pětačtyřicítka sice na první pohled nevypadá jako ženská zbraň, ale do Peacemakerů se už používaly kovové patrony a měly velmi jemnou spoušť. Vlastně jde o poměrně jednoduchou užitkovou zbraň. A když si uvědomíte, že modely s delší hlavní nevážily víc než tři libry, mohla si s tím revolverem lehko poradit, i kdyby neměla se zbraněmi moc zkušeností.“

Postřehl jsem, že se pan Picton na slečnu Howardovou překvapeně podíval a pak se obrátil k panu Mooreovi. „Víš, Ruperte,“ doporučil mu pan Moore, „pokud jde o tohle děvče, raději moc nepokoušej štěstí.“

Lucius se najednou zatvářil ustaraně. „Bojím se, že se mi asi nepodaří stáhnout ten sáček v celku.“

„Je nějaký důvod, proč byste to měl dělat?“ otázal se pan Moore.

„Pokud se nám podaří prokázat, že ten obal vyrobili někde tady,“ vysvětlil Marcus místo svého bratra, „pak to mluví proti hypotéze, že by mohlo jít o jinou zbraň, kterou tam později odhodil někdo jiný.“

„No, kvůli tomu není nutné uchovat ten pytlík celý,“ ozval se pan Picton. „Stačí, když se podíváte na spodní část, detektive, měl byste tam najít malými písmeny černě vytištěná slova ‚Westovy papírny, Ballston Spa, New York’.“

Lucius zaměřil pozornost na tu část obalu, která byla přetažena přes ústí hlavně; pak se rozzářil. „Máte pravdu, pane Pictone, je to tady! Jenom to vyříznu“ Vytáhl z kapsy lékařský skalpel, udělal do spodní části pytlíku čtyři malé úhledné zářezy a pak vyňal obdélníkový kousek hnědého papíru a opatrně ho odložil na voskované plátno. „Tak, a je to. Teď můžeme“

Trochu rychlejšími tahy začal Lucius odřezávat pruhy ze zbývajícího hnědého papíru a odhalovat obyčejný jednohlavňový revolver toho druhu, jaký bývá k vidění na časopiseckých ilustracích, které mají připomínat Divoký západ. Tmavohnědou rukojeť pokrývala nazelenalá plíseň a ocelová nábojová komora i hlaveň byly červené rzí. Nikdo z nás ostatních nevěděl, co si má přesně myslet, když Lucius zasunul jednu ze svých kovových sond do hlavně, zvedl zbraň, prohlédl si ji společně s bratrem a pak se usmál.

„Díky, pane Weste,“ povzdechl si.

„Myslíte si tedy, že je v dobrém stavu?“ zeptal se pan Moore.

„Řekněme to takhle,“ odpověděl Lucius. „Ballston Spa je doopravdy město nejlepších papírových pytlíků na světě.“

Když Marcus převzal revolver, aby si ho prohlédl sám, přikývl na souhlas. „Hmmm, ano,“ zamručel a bylo vidět, že se snaží ovládnout své nadšení. „S trochou péče by se z toho mělo dát zase střílet.“

„A to znamená,“ pobídl ho pan Moore.

„To znamená,“ ozvala se slečna Howardová a sama se usmála, „balistickou zkoušku.“

Pan Moore se zatvářil nechápavě. „Cože?“

„Za předpokladu,“ doplnil Lucius, odložil zbraň a zvedl prst, „že v těch kusech vozu najdeme střelu, kterou bude možné použít pro srovnání.“

„Moment, zpomalte trochu,“ ohradil se pan Moore.

„Co vy na to, pane Pictone?“ zeptal se Marcus. „Jak se vaši soudci tváří na balistické expertizy?“

Pan Picton pokrčil rameny. „Samozřejmě vědí, že něco takového existuje. Pokud je mi však známo, dosud jsme neměli případ, kdy by byla balistika použita k usvědčení pachatele. Na druhou stranu si ovšem ani nevzpomínám na situaci, kdy by byly její závěry výslovně vyloučeny. A naši soudci nebývají obvykle v podobných otázkách úplně primitivní, nevadí jim tu a tam vytvořit precedens. Jestli přijdeme s něčím přesvědčivým, zejména ve spojení s dalšími důkazy, soudím, že by se mi mělo podařit vytáhnout to na stožár a nechat si zasalutovat.“

„Na jaký stožár?“ zeptal se pan Moore. „O čem to tady sakra vlastně mluvíte?“

Sám jsem byl pořádně zmatený a poznal jsem, že doktorovi a Cyrovi se nevede o moc lépe. Kladení hloupých otázek jsme však s radostí přenechali panu Mooreovi, neboť, a tohle říkám se vší povinnou úctou k obdivuhodnějším vlastnostem dotyčného pána, k tomu měl výjimečný přirozený talent.

„Za předpokladu, že se nám podaří zbraň opravit,“ řekl Lucius panu Pictonovi a pana Moorea stále ignoroval, „bude třeba zbudovat nějakou střelnici.“

„No,“ odpověděl pan Picton spokojeně a mávl rukou k zadnímu traktu domu, „můj dvůr je vám k dispozici, detektive! Za ním není nic než velké kukuřičné pole. Když mi prozradíte, co byste potřebovali“

„Není toho mnoho,“ odpověděl Lucius. „Stačí pár žoků bavlny.“

„Snadná práce,“ ujistil ho pan Picton. „Paní Hastingsová! Mohla“ Když se otočil, zjistil, že hospodyně už stojí ve dveřích a sleduje nás s nechápavým, ohromeným výrazem. „Ah! Paní Hastingsová, zavolejte prosím pana Burkea a povězte mu“

„Ano, pane,“ přerušila ho paní Hastingsová, obrátila se a rozhodila rukama. „Že potřebujete pár žoků bavlny, pane, abyste mohli střílet na dvorku!“

„To by bylo ideální,“ prohlásila slečna Howardová s pohledem stále upřeným na revolver.

„Ach ano,“ připojil se pan Moore a v jeho hlase se ozval bolestínský tón, jaký v podobných chvílích obvykle nasazoval. „Ideální. Ale ať už máte v plánu cokoli, nenamáhejte se to vysvětlovat nám ostatním.“

Tomu se pan Picton zasmál a pak se ke svému starému příteli otočil. „Omlouvám se, Johne, chovali jsme se trochu hrubě, že ano? Měl bych návrh, abych to trochu odčinil, za dnešek jsme zvládli všechno, co se dalo. Vlastně se odvažuji prohlásit, že to bylo mimořádně úspěšné odpoledne! Takže co kdybychom skočili na tramvaj a vyrazili k Canfieldovi? Můžeme to probrat u večeře, a po ní si dát pár kol rulety nebo partičku karet“

„Ticho!“ nařídil pan Moore se zvednutou rukou, náhle dychtivý a nadšený. „Všichni nahoru a převléknout se k večeři, než se rozpoutá další debata nebo Rupert změní názor. Utíkejte, všichni, tak honem!“

„A co když nechceme jít?“ ohradila se slečna Howardová, když ji pan Moore postrkoval ke schodišti. „Já nemám vůbec zájem o“

„Tak se jednoduše najíš a hned se vrátíš domů,“ uťal ji pan Moore. „A nás necháš, ať zatratíme své povrchní duše!“

Rychle jsem vyrazil ke schodům, ale pak jsem si na něco vzpomněl a otočil se k panu Mooreovi. „Budete sázet za mě? Slyšel jsem, že tam nenechávají hrát děti.“

„Neměj strach, Stevie,“ odpověděl pan Moore. „Budu se do písmene řídit tvými pokyny. Ale stejně si budeš muset vzít oblek, jinak tě nepustí ani do jídelny.“

Oplatil jsem mu pokývnutí a usmál se. „Proto jsem si ho také přivezl, jediné, co mě může přimět, abych si tu maškaru oblékl, je dobrá hra!“

Vyběhl jsem po schodech, vletěl do pokoje a rozrazil dveře velkého mahagonového šatníku, kam jsem při vybalování pověsil večerní oblek, který mi doktor koupil asi před rokem. Myslím, že v těch dnech trochu doufal, že bych si mohl vypěstovat zálibu v operních představeních a s nepředstíranou radostí doprovázet jeho a Cyra do Metropolitní opery; dosud jsem však byl v doktorově lóži v tom operním domě, a v řečeném večerním obleku, přesně jednou, a to jen proto, že to bylo důležité pro vyšetřování Beechamova případu. Tentokrát jsem se však s radostí poddal představě, že se budu muset nasoukat do tuhé, naškrobené bílé košile a černých kalhot i saka, pokud to bude znamenat, že budu moci párkrát vsadit na spolehlivou ruletu, která se měla údajně nacházet ve vyhlášené herně a restauraci Richarda Canfielda v Saratoze, známé po celé zemi pouze pod názvem „Casino“.

Přesto, rozhodnutí obléct si ty šaty byla jedna věc, a udělat to druhá: funěl jsem a nadával, když jsem se pokoušel si ty hadry navléknout, zapnout a upravit, aby pořádně seděly; vázanku jsem vlastními silami nezvládl a jenom doufal, že mi někdo pomůže. Když jsem se vrátil dolů, byli už ostatní přichystaní k odchodu a pan Moore netrpělivě bručel, zatímco slečna Howardová velmi zručně zavazovala ten kus bílého hedvábí, který mi visel kolem krku. Nakonec jsme se přece jen vypravili z domu a ve vlahém podvečeru přešli pěšky na zastávku ballstonské elektrické dráhy, kde jsme ve výborné náladě nasedli do malého otevřeného vozu, a nikoho z nás nenapadlo, že náš hostitel tuto malou výpravu navrhl ještě z jiného důvodu než čistě kvůli zábavě.

KAPITOLA 32

Tramvajové spojení Ballston-Saratoga bylo pouhý rok staré a vypadalo na to: vůz, do něhož jsme nastoupili, měl naleštěná zábradlí a čisté vybavení a hladce ujížděl po lesklé dvojici úzkých kolejnic. Rychlým tempem urazil čtyři nebo pět mil dělících Ballston Spa od hlavní ulice v Saratoze, nesoucí jméno Broadway. Vánek, který nás na předních sedadlech ochlazoval, byl osvěžující a vzhledem k místu, kam jsme měli namířeno, dokonce vzrušující. Takový vzduch, jaký ještě posiluje radostné očekávání, dalo by se říct; a přestože jízda trvala ne víc než patnáct minut, mé mladé duši připadala nekonečná.

Když tramvaj konečně vjela do největšího zábavního střediska Ameriky, učinila tak na jižním konci Broadwaye. Odtamtud se nám naskytla skvělá vyhlídka na srdce města; a musím přiznat, že pohled to byl úchvatný. Kdyby se Broadway v Saratoze, lemovaná vzrostlými jilmy, brala jenom jako ulice, dělala by čest jakémukoli městu na světě; ovšem za stromy, udržovanými chodníky a pouličními lucernami zářila světla nesčetných obchodů a velkolepých místních hotelů, což slibovalo vzrušení všeho druhu a obviňovalo ze lži zastaralé označení města jako „lázní“. Nikde se nedala najít žádná známka, že by klid a odpočinek byly v Saratoze ceněné (či dokonce dostupné): staré časy, kdy se sem společně uchylovali politikové, vědci a umělci z celého světa, aby se oddávali „pitným kúrám“ a rozprávěli o vznešených tématech, byly v roce 1897 dávnou minulostí a město se proměnilo v kvetoucí trh zábavy.

Canfieldovo Casino byla hranatá budova připomínající panské sídlo, postavená uprostřed stinného zeleného parku, jehož hlavní atrakcí kdysi býval Kongresový pramen (jedno z mnoha zdejších minerálních zřídel). Casino ve skutečnosti vybudoval jiný slavný hráč, John Morrissey, statný irský profesionální boxer a „ranař“ spolupracující s hochy z demokratické Tammany Hall, který své výhry vložil do podnikání v oblasti heren a dostihů (Morrissey rovněž vybudoval první dostihovou dráhu v Saratoze). Když v letech 1870 až 1871 stavěl palác, který tehdy proslul pod názvem „Klub“, nechal ho Morrissey vybavit veškerým přepychem v italském stylu, na jaký pomyslel, a herna od začátku sklízela obrovské zisky. Nestačily však na to, aby Morrisseymu získaly cenu, po níž toužil nejvíc: přijetí mezi společenskou smetánku, která po tisících utrácela své dolary v jeho podniku. Když v roce 1878 zemřel, přecházelo vlastnictví herny nějaký čas z jednoho druhořadého majitele na druhého, až ji v roce 1894 koupil a renovoval současný vlastník, Richard Canfield.

Canfield stejně jako Morrissey vydělal své osobní jmění hazardem, ačkoli neměl gangsterskou minulost, která Morrisseyovi bránila, aby byl uznán za pravého džentlmena. Canfield vedl herny v Providence, na Rhode Islandu a v New Yorku a trávil volný čas (včetně krátkého pobytu ve vězení) pokusy stát se vědcem-samoukem a kritikem umění. Když převzal Morrisseyho Klub, využil všech nabytých vědomostí a naplnil podnik špičkovým zařízením i výtvarnými díly, zbudoval novou gurmánskou jídelnu a najal jednoho z nejslavnějších francouzských šéfkuchařů na světě, aby vařil pro jeho hosty. A tím, že odmítl dovolit ženám a dětem, aby se účastnily her u jeho stolů, přechytračil dokonce i společenské reformátory, kteří se po krátký čas nedlouho poté, co jeho podnik zahájil provoz, pokoušeli otřást Saratogou a skutečně se jim podařilo nechat spoustu menších heren zavřít. Zároveň však Canfield zbudoval pro řečené ženy a děti pěkný salon, kde se mohly věnovat jiné zábavě, mlsat zmrzlinu, a říkat manželům a otcům, co za ně mají vsadit.

Park obklopující Casino byl vhodným prostředím pro všechnu tu luxusní zábavu; zdobily ho fontánky, jezírka, sochy a půvabné stromy lemující cestu k břečťanem obrostlým zdem dvoupatrového Casina. Ten večer jsme vešli do podniku hlavním vchodem; detektivní seržanti s úlevou zaznamenali, že pan Canfield je jedním z mála majitelů heren a hotelů v Saratoze, kteří si na dveře nepověsili cedulku „Židovští hosté nejsou vítáni“. Uvnitř jsme se ocitli ve velké zalidněné hale s hustým kobercem, která přímo sousedila s veřejnou hernou. V ní se hrálo o nízké částky (bílé žetony byly po dolaru, červené po pěti, modré po deseti, žluté po stovce a hnědé za tisíc) ve srovnání s tím, co se odehrávalo v soukromých salonech nahoře, kde se všechno násobilo stem.

Ačkoli jsem se jen jen třásl na hru, musím přiznat, že ten večer jsem s ještě větší nedočkavostí vyhlížel setkání s mužem, který byl všude známý jako „Princ hráčů“. Nemusel jsem čekat dlouho: jakmile jsme vstoupili, zahlédl jsem korpulentního, ale inteligentně vyhlížejícího pána, hladce oholeného, s tmavýma očima, jimž neuniklo nic z okolního dění. (Ta tvář byla natolik poutavá, že zaujala dokonce i vynikajícího malířského mistra, pana J. A. M. Whisdera, který ji zachytil na plátno.) Když ty oči postřehly příchod pana Pictona, muž si pospíšil k nám a natáhl ruku v přátelském pozdravu.

„Rád vás vidím, pane Pictone!“ řekl pan Canfield. „Dostal jste chuť strávit večer u hráčských stolů? Nebo vás sem snad přivádí pouze Columbinovo kulinářské umění?“

„Canfielde!“ oslovil ho pan Picton s upřímnou srdečností. „Ne, mám u sebe na nějaký čas hosty a řekl jsem jim, že nemůžou odjet z okresu, aniž by viděli náš největší příspěvek k moderní americké kultuře!“ Pan Picton rychle všechny představil a pan Canfield nás pozdravil s vybranou uhlazenou zdvořilostí typickou pro úspěšného majitele herny. Ale bylo v tom i něco víc; zdálo se, jako by pouhý fakt, že jsme hosty pana Pictona, znamenal, že se nám dostane zvláštního zacházení.

„Pan Picton mi velice pomohl v obzvlášť nejisté době,“ vysvětlil pan Canfield, jako by zaslechl myšlenky v mé hlavě. „Když dostalo tohle město ošklivý záchvat reformátorské horečky, přesvědčil okres, že Saratoga může zavřít všechny menší herny, jestli chce, ale ‚kvalitní podniky’ jako Casino musí nechat pracovat, pokud nechce nadále spoléhat jenom na zisky z minerálních vod.“

„Nevím, jestli byla moje úloha tak zásadní, Canfielde,“ řekl pan Picton. „I ti nejzarytější reformátoři nakonec pochopili, že si podřezávají vlastní krky. Jak jdou dneska obchody?“

„Ach, všichni jsou na svých místech,“ opáčil pan Canfield, když nás vedl do jídelny. „Brady, slečna Russellová, Jesse Lewisohn, a Gates sedí nahoře, pořád rozhodnutý dosáhnout rekordu.“

Ta přehlídka mě připravila o řeč: jména Diamantového Jima Bradyho, bohatého železničního dodavatele se žaludkem šestkrát větším než u normálních lidí a apetitem, který se téměř vyrovnal jeho zálibě v drahých kamenech, a slečny Lillian Russellové, slavné herečky a Bradyho stálé společnice, znal tehdy samozřejmě celý svět, stejně jako dnes; ale v hráčských kruzích byla jména Jesseho Lewisohna, „sportujícího bankéře“, a pana Johna Gatese (který si měl zanedlouho vysloužit přezdívku „Vsadím-milion“, neboť se mu právě v Saratoze podařilo prohrát a vzápětí vyhrát zpátky téměř takovou částku, a to v průběhu jediného dne) stejně legendární a vyvolávala ještě větší vzrušení.

„Brady sedí pochopitelně v jídelně,“ pokračoval pan Canfield. „Už snědl polovinu Columbinových zásob a volá po přídavku. Najdu vám stůl co nejdál od něj, i s těmi diamanty dokáže v takových chvílích připravit jiné lidi o chuť k jídlu.“ Pan Canfield kývl na číšníka u vchodu do jídelny a pak opět podal panu Pictonovi ruku. „Albert se o vás všechny postará, uvidíme se v herně. Předpokládám, že nahoře byste se ničeho účastnit nechtěl, že?“

Pan Picton s úsměvem zavrtěl hlavou. „S mým platem? Ani náhodou, Canfielde. Předpokládám, že svým peněženkám dokážeme dostatečně uškodit ve veřejné herně, díky.“

Pan Canfield se rozloučil i s námi ostatními a začal mizet v davu; potom však jako by si na něco vzpomněl a zarazil se.

„Mimochodem, Pictone, proslýchá se, že se chystáte znovu otevřít ten případ, ten s těmi zastřelenými dětmi.“

Nám ostatním se moc nedařilo zamaskovat úžas, ale pan Picton se pouze usmál a zavrtěl hlavou.

„Dobrá, Canfielde,“ řekl. „Budu se snažit vás informovat.“

„Však víte, jak to chodí,“ opáčil pan Canfield a uctivě pokrčil rameny. „Lidi v tomhle městě by si vsadili na cokoli a taky to dělají, nepochybně si budou chtít přisadit na dopadení pachatele i na proces. Jenom bych byl rád, kdybych mohl stanovit nějaký rozumný poměr sázek.“

„Dvě ku jedné na dopadení pachatele, prozatím,“ odpověděl pan Picton. „Pokud jde o proces, dám vám vědět.“

Pan Canfield po něm vrhl pohled, který by se dal popsat jako hodnotící. „Dvě ku jedné? Věříte si.“

„Věřím,“ potvrdil pan Picton. „Ačkoli vás možná překvapí, koho nakonec zatkneme.“

Pan Canfield přikývl, obrátil se, mávl na nás a opět se začal věnovat hostům.

„A tohle, milí přátelé,“ řekl nám pan Picton, „jsem měl na mysli, když jsem říkal, že tady se novinky šíří rychle.“

„Chcete říct, že oni na ten případ budou sázet!“ zeptal se doktor, rozhlédl se po boháčích kolem a zatvářil se trochu znechuceně.

„Nepochybně. Ale můžete si dát zajít chuť, Moore,“ řekl pan Picton, když mrkl na svého přítele. „Canfield by se nedostal tam, kde je, kdyby se nechával oškubat od lidí s tajnými informacemi.“ Pan Picton se vydal k našemu stolu v zadní části jídelny. „Tak co kdybychom se navečeřeli?“

Opravdu nás usadili daleko od Diamantového Jima Bradyho a slečny Lillian Russellové, jak pan Canfield slíbil, ale stejně jsme museli cestou ke stolu slavnou dvojici minout, a to nebyl příliš povzbudivý zážitek. Ne že bychom přišli s tím párkem či s jejich společníky do osobního styku; pouhý pohled na jejich výstřelky však stačil, abych zjistil, že to, co utváří zábavnou legendu, pramení někdy z docela skličující skutečnosti. Slavné šperky Diamantového Jima, které se dohromady skládaly z nějakých dvaceti tisíc diamantů, jsem znal z vyprávění. A samozřejmě jsem věděl o jeho vyhlášené chuti k jídlu. Žádná z těch historek mě však nepřipravila na pohled na chlapa s prasečím obličejem, jehož proslulý břich byl nacpaný do šatů z marnivosti o dvě čísla menších, jak předvádí svůj obvyklý jídelní trik: začíná tak, aby bylo jeho diamanty pokryté břicho stopu od stolu, a nepřestane jíst, dokud se pupek nedotkne okraje stolní desky. Ve chvíli, kdy jsme procházeli kolem, právě likvidoval celou rodinu humrů, přes drahý bílý oblek a své vzácné diamanty měl uvázaný ubrousek. Byl také hlučný; mluvil hlasitě, vulgárně a nestydatě se svými dámami žertoval, neboť dobře věděl, že vzhledem k tomu, že on má miliony a ony postrádají jakýkoli talent kromě pěkné tvářičky, to nejen musejí strpět, ale ještě se tomu usmívat a smát.

Vedle Diamantového Jima seděla slečna Lillian Russellová, jejíž tvář jsem pochopitelně vídal na plakátech v New Yorku, ačkoli když jsem ji poprvé spatřil na vlastní oči, napadlo mě, že to byly zatraceně lichotivé plakáty. I ona hltala Bradyho hlučné sprosťárny jako kočka misku mléka. Pozor, nechtěl bych vypadat prudérně: bůh ví, že moje výrazivo tenkrát nebylo a dosud není takové, jaké by mělo být. Ale existuje rozdíl mezi několika peprnými doplňky slovníku a vysloveně nechutným chováním, a dalo by se říct, že Brady představoval ztělesnění toho rozdílu. Všichni jsme znali klepy prozrazující, že slečna Russellová ve skutečnosti neprokazuje sexuální služby Bradymu (zdálo se nemožné, že by někdo vůbec mohl fyzicky provést ten akt s takovým požitkářským žokem sádla), ale muchluje se s Bradyho kámošem Jessem Lewisohnem. Ten večer jsem však usoudil, že to pro pana Lewisohna není až zas tak skvělé uspořádání: slečna Russellová sice mohla být slavná herečka, jenže na její postavě bylo vidět, že jí i ona sama uškodila u mnoha jídelních stolů. Ty nebohé komorné, které ji nacpaly do šatů s vosím pasem, jež měla ten večer na sobě, si svůj plat vydřeli stejně tvrdě jako horníci z uhelných dolů, to bylo jisté.

Ostatní dění v jídelně, kterou tvořila krásná dlouhá hala s malými okny z barevného skla zasazenými ve stropě a naleštěnou dubovou podlahou, se od činnosti u Bradyho stolu moc nelišilo: všichni hosté se přecpávali, pili jako Dáni, mluvili příliš nahlas a „flirtovali“ způsobem, jaký by průměrné newyorské šlapce vynesl přespání na místním policejním okrsku. A přitom to byli řádní, úctyhodní občané: lidé, kteří, když se vrátili po proudu Hudsonu ke svému běžnému životu, byli odpovědní za důležitá obchodní a vládní rozhodnutí a jen tak mimochodem také za životy milionů obyčejných lidí. Začínal jsem si myslet, jak je dobře, že jsme si sem přišli zahrát; kdybychom tu měli navazovat společenské kontakty, nejspíš bych to nevydržel.

S těmito pocity jsem nebyl sám: když jsme dojídali, převládalo u našeho stolu značné znechucení, a když jsme vycházeli ven, pochopil jsem, že přesně kvůli tomu nás sem mazaný pan Picton přivedl. „Pořádně se na ně naposledy podívejte,“ vyzval nás. „Neboť jestli se nám podaří dostat Libby Hatchovou před soud, nebudeme muset čelit pouze rozhořčení prostých občanů městeček jako Ballston Spa. Ne, ne, na naše hlavy dopadne také veškerá drtivá váha této zářivé společnosti. Neboť to je přece podstatou pokrytectví, ne, doktore, že vyžaduje masky, za nimiž by se mohlo skrýt? A masky idylického domova a posvátnosti mateřství jsou první a nejvíc nedotknutelné ze všech. Ano, pokud se nemýlím, můžeme čekat, že v následujících týdnech uvidíme některé z těchto tváří na galeriích ballstonské soudní síně.“

Což nebyla zrovna nejpříjemnější představa, zvláště když nám ji nabídl ve chvíli, kdy se někteří z nás snažili soustředit na nadcházející zábavu. Pokud šlo o slečnu Howardovou, ta už v jídelně viděla všechno, co dokázala snést, a rozhodla se rovnou vrátit tramvají zpět do domu pana Pictona. Doktor, Cyrus a detektivní seržanti, neboť nikdo z nich neměl valné pochopení pro hráčskou vášeň, se rozhodli ji doprovodit a vyklidit pole skutečným nadšencům. Pan Moore a pan Picton si dali pár rychlých drinků, zatímco já jim ve stručnosti popisoval svou strategii pro ruletu, a v době, kdy mířili do herny, vypadali a chovali se, jako by se jim podařilo utopit svůj odpor ke shromážděné společnosti v alkoholu. Pokud šlo o mě, jelikož jsem nemohl přihlížet samotným hrám, mohl jsem si vybrat: buď zamířím do salonu pro dámy a děti, nebo si půjdu ven zakouřit, což rozhodně nebyla žádná obtížná volba.

Když jsem se proplétal pod dlouhými větvemi smuteční vrby, která se skláněla nad jedním z malých jezírek v parku před Casinem, s podrážděným zasténáním jsem se zatahal za naškrobený límec a vázanku a v duchu zatoužil, abych si je mohl sundat. Pak jsem si zapálil retko a začal přemýšlet nikoli o tom, co bych mohl během večera vydělat, jestli uvnitř půjde všechno dobře, nýbrž o tom, co pan Picton řekl v jídelně. Rozhodně se nedala nazvat útěšnou myšlenka, že poženeme-li Libby Hatchovou před soud, rozdráždíme tak, a možná dokonce ohrozíme, všechny tyhle bohaté, mocné pokrytce a záletníky; a zprvu jsem si myslel, že pouze tato nepříjemná předtucha věcí příštích ve mně vyvolává ten vysloveně nervózní pocit. Brzy mi však došlo, že svírání v žaludku má mnohem bezprostřednější příčinu, která přímo souvisí s mým momentálním okolím. Nejprve jsem netušil, co můj neklid vyvolalo, ale za pár minut jsem pochopil:

Někdo mě sleduje.

Obrátil jsem se na podpatku, ustoupil hlouběji mezi větve vrby a zkoumal pohledem temnotu okolo, v té části parku jsem však neviděl živou duši. Nicméně přesto jsem byl každou minutou přesvědčenější, že někdo odněkud pozoruje každý můj pohyb. Opět jsem se zatahal za límec a vázanku, na těle mi vyrazil studený pot, začal jsem přešlapovat z nohy na nohu a velmi prudce jsem oddechoval. Nakonec jsem do tmy, která vypadala naprosto liduprázdně, zakřičel: „Kdo je tam? Co chcete?“ Sice jsem si uvědomoval, že se chovám trochu nerozumně, ale nedokázal jsem si pomoci: strčil jsem ruku do kapsy u kalhot a zavolal: „Mám zbraň. A použiju ji, to mi můžete věřit“

Najednou se přede mnou mihl tmavý stín; lidská silueta, která se bleskurychle snesla jakoby přímo z nebe a nehlučně dopadla na zem, přesto mě však přiměla vyjeknout a uskočit. Musel jsem se zachytit kmene vrby, abych nespadl do jezírka; a přestože jsem zaslechl, jak se ode mě vzdalují rychlé kroky, když jsem zvedl hlavu, ten člověk byl pryč.

Jakmile jsem popadl dech, uvědomil jsem si, že nyní jsem rozhodně sám: cítil jsem to stejně jistě, jako jsem předtím vycítil přítomnost neznámého. Ať už se v těch větvích skrýval kdokoli, nejspíš nějaké děcko, napadlo mě hloupě, musela ho vyděsit moje zmínka o pistoli a vyrazil pryč, neboť se víc bál mě než já jeho. Když jsem si uvědomil, že jsem leknutím upustil cigaretu, zapálil jsem si další a vyrazil zpět k Casinu, smál jsem se přitom vlastní pošetilosti a ani mě nenapadlo, v jak těsné blízkosti opravdového nebezpečí jsem se ocitl.

Brzy jsem to však zjistil, neboť během několika hodin jsem se s tím samým nebezpečím měl střetnout znovu a spatřit jeho tvář.

KAPITOLA 33

Panu Mooreovi, panu Pictonovi ani mně se nedařilo u hráčských stolů ten večer vůbec špatně, a v důsledku toho jsme se v sobotu ráno probudili ve výtečné náladě, připravení pustit se do úkolů, které nás očekávaly. Doktor a Cyrus už vstali a vyrazili malou najatou dvoukolkou na farmu Westonových a Marcus se slečnou Howardovou zápolili na zadním dvoře pana Pictona se třemi velkými žoky surové bavlny, které byly dodány hned za rozbřesku. Lucius se mezitím usadil na zadní verandě, pozorně prohlížel každý kousek koltu Daniela Hatche, hledal na něm otisky prstů a pak ho rozebíral a čistil. Jelikož byli všichni tak užitečně zaměstnáni, panu Pictonovi připadalo rozumné vypravit se do kanceláře v soudní budově a pokračovat ve zkoumání případů, které se nějak podobaly našemu (právníci jim říkají „precedenty“), zatímco pan Moore a já jsme se vydali do jídelny, abychom si vychutnali báječnou snídani paní Hastingsové.

Po jídle bylo i na nás, abychom se pustili do práce: Lucius každého z nás vybavil lupou, chirurgickou sondou a velmi ostrým kapesním nožem a nakázal nám, abychom se začali zabývat deskou a kozlíkem z vozu Hatchových, které detektivní seržanti předtím rovněž donesli dozadu za dům. Měli jsme projít každý centimetr těch dvou předmětů, a pokud bychom narazili na něco, co by vypadalo jako otvor po střele, použít lékařskou sondu ke zjištění, zda je uvnitř skutečně kovový předmět. Pokud ano, rozhodně jsme se neměli pokoušet vydloubnout ho ven, nýbrž použít nožíky, které jsme dostali, k odříznutí dřeva kolem té věci, abychom ji uchovali neporušenou. Pan Moore i já jsme těm pokynům naslouchali s viditelným nedostatkem nadšení, neboť bylo jasné, že budeme-li se řídit tímto postupem, zabere nám pěkně dlouhou dobu, než kulku dostaneme ze dřeva, i kdyby nám přálo štěstí a my ji našli rychle. Snažili jsme se však omezit reptání na minimum a zanedlouho jsme už byli zabraní do práce.

Trvalo skoro hodinu, než jsme objevili prvního možného kandidáta na otvor po střele. V jednom rohu přední desky jsem objevil malou dírku, a když jsem do ní zasunul lékařskou sondu, velice mě nadchlo odhalení, že se srazila s něčím, co bylo rozhodně kovové. Zavolal jsem detektivní seržanty, abych vyslechl jejich názor, a oba potvrdili, že to, co jsem našel, by skutečně mohla být kulka. Nyní bylo důležité zajistit, abych se, až budu odřezávat dřevo kolem ní, nedotkl ostřím nožem kovu; ve svém nadšení jsem přiznal, že tento pokyn tak úplně nechápu. Jestliže se dá poznat kulka jako taková, proč by mělo záležet na tom, jestli je na ní pár škrábanců od nože?

Samozřejmě nebylo radno klást Markovi nebo Luciovi podobné otázky, neměl-li člověk náladu na velmi dlouhou přednášku o nějakém rozvíjejícím se odvětví kriminalistiky. V tomto případě jsme si s panem Moorem vysloužili pětačtyricetiminutový nepřerušený vyčerpávající výklad o nové balistické vědě, na němž se podílela i slečna Howardová. Podle jejich slov se zdálo, že balistika je obdobou snímání otisků prstů, pokud jde o střelné zbraně: dříve v tomto století nějaký Angličan zjistil, že když střely procházejí hlavní pistole, objevují se na nich výrazné deformace (škrábance a prohlubně v kovu a podobně), typické pro uvedenou hlaveň. Do roku 1897, kdy měla většina pistolí a dlouhých zbraní drážkované hlavně, bylo odhaleno, že na střelách zůstávají stopy i po samotném drážkování, které se skládá z takzvaných vrypů a plošek. Vrypy byly spirálovité prohlubně vyryté uvnitř hlavně (levo nebo pravotočivé), které působily, že střela při opouštění pistole rotovala a letěla pak vzduchem mnohem rovněji; ploškami se pak nazývala místa mezi těmito vrypy. Střely, které prošly řečenými vrypy a ploškami, byly poznamenány liniemi přesně odpovídajícími specifickému drážkování té které hlavně. Tento identifikační systém se už dočkal jistých úspěchů, ačkoli ne ve Spojených státech: Před několika lety se francouzskému kolegovi detektivních seržantů, jistému monsieuru Lacassagneovi, podařilo určit, že počet, rozložení a směr vrypů na kulce vyňaté z těla jednoho mrtvého muže odpovídá hlavni zbraně, kterou vlastnil jeden z podezřelých. Muž byl později usvědčen, převážně na základě balistických důkazů.

No, sami detektivní seržanti připouštěli, že ten rozsudek byl trochu ukvapený, vzhledem k tomu, že plošky a vrypy pistolí nebyly nikdy popsány ani podle výrobce, ani podle typu, natož podle charakteristik jednotlivých zbraní, takže bylo teoreticky možné, že někdo jiný ve Francii vlastní zbraň se stejným uspořádáním plošek a vrypů, jaké měla pistole patřící usvědčenému muži. Faktem však zůstávalo, že nyní existovaly tři způsoby jak určit, zda nějaká střela vyšla z určité zbraně: nejprve tu byla pochopitelně otázka ráže, potom výmluvné stopy způsobené defekty v hlavni (ne že by každá zbraň musela mít takové defekty, ale mnohé je měly), a konečně tu byl počet a směr vrypů a plošek. Ačkoli se to mohlo zdát přesvědčivé, ani spojení mezi střelou a pistolí ve všech třech bodech se však nedalo považovat za neomylnou identifikaci, neboť dosud neexistoval žádný centrální úřad, který by nutil výrobce zbraní zaznamenávat individuální vlastnosti každého z jejich modelů: stále tedy existovala možnost, že daná kulka, která odpovídá dané zbrani co do ráže, defektů i vrypů a plošek, mohla být ve skutečnosti vypálena z nějaké neznámé zbraně stejných vlastností. Jistě, balistikové jako detektivní seržanti mohli namítat, že pravděpodobnost, že by se nedaleko od sebe vyskytovaly dvě zbraně s přesně stejnou charakteristikou, je milion ku jedné; jenomže milion ku jedné ponechává prostor pochybnostem a tak, zatímco by se dalo říct, že se balistické důkazy moderně uvažujícím vyšetřovatelům velice hodily do krámu, soudy je dosud neuznávaly jako průkazné.

V době, kdy nám Isaacsonové se slečnou Howardovou konečně tohle všechno vysvětlili, už jsem skoro vyprostil svůj kousek kovu z desky, ale moje nálada, která vylétla do závratných výšin při představě, že budeme doopravdy moci podrobit střelu balistické zkoušce, prudce poklesla, když jsem zjistil, že jsem skoro hodinu pečlivě vyřezával starou hřebíkovou hlavičku. Taková zklamání jsou ovšem v detektivní práci na denním pořádku, jak jsem již věděl, takže jsem popadl lupu a začal v povrchu dřeva hledat další nadějný otvor.

Lucius, Marcus a slečna Howardová zatím pokračovali v přednášce a vysvětlovali, co mladší Isaacson provádí s koltem Daniela Hatche: neboť, jak se ukázalo, balistika nezačínala a nekončila přiřazováním střel odpovídajícím hlavním. Lucius se rovněž musel pokusit podle množství rzi a prachu na Peacemakeru opatrně určit, kdy se z něj naposledy střílelo a kolikrát. Zdálo se, že na druhou otázku je snadná odpověď: v šestiranném zásobníku byly ještě tři náboje, takže podle všeho muselo být vystřeleno třikrát. To nás nijak zvlášť nepřekvapilo: předpokládali jsme, že děti Libby Hatchové zasáhly dohromady tři výstřely. Ale jako obvykle, když máte co do činění s kriminalistikou, nebyla situace tak jednoduchá, jak vypadala.

Všeobecnou praxí je, vysvětlovala slečna Howardová, že lidé, kteří přechovávají pistole doma, nechávají první komoru v zásobníku prázdnou, takže kdyby někdo náhodou zachytil za spoušť, aniž ji předtím natáhl, úderník by narazil do prázdna. A, jak Lucius vysvětloval dál, všichni byli čím dál přesvědčenější, že se Daniel Hatch řídil touto zvyklostí. Tři komory jeho zbraně byly, jak jsem říkal, stále nabité; ale ze zbývajících tří pouze dvě obsahovaly zbytky prachu naznačující, že se z nich střílelo poté, co byla pistole naposledy čištěna. Navíc třetí komora obsahovala víc nahromaděné rzi než druhé dvě, což ukazovalo, že byla déle prázdná. A pokud jde o tu nepravděpodobnou možnost, že někdo pistoli našel, střílel z ní, opět ji nabil a pak ji hodil zpět do studny, Marcus a Lucius soudili, že to mohou vyloučit zhodnocením stavu rzi v hlavni: z pistole se nestřílelo celá léta.

To všechno bylo velmi zneklidňující. Aby se naše teorie, že Libby Hatchová sama zastřelila své tři děti, dala obhájit, zdálo se, že potřebujeme, aby se střílelo třikrát: z koltu však vyšly jen dvě střely. Ten rozpor Marka i Lucia velice mátl, a zatímco dál zkoumali zbraň kvůli otiskům prstů, jejich tváře byly stejně svraštělé jako kmeny starých stromů na dvoře. Na pažbě a spoušti skutečně objevili pár otisků, které odpovídaly Libbyiným, a na úderníku byl částečný otisk, který rovněž mohli téměř s jistotou přisoudit jí, nicméně nikde nenarazili na stopy po tom, že by se vůbec dotkla bubínku, což zjevně vylučovalo možnost, že by pistoli znovu nabila a opět z ní vypálila. Věděli jsme, že jedna střela prošla čistě hrdlem Clary Hatchové (a snad zůstala vězet v nějaké části vozu, možná zespodu v kozlíku); ale jestli byla vypálena pouze jedna další střela, jak to, že máme dva mrtvé chlapce?

Ve stále ponuřejší náladě Marcus a Lucius pečlivě zapsali veškerá prvotní zjištění ohledně stavu zbraně a pak ji začali rozebírat, aby ji připravili na zkušební střelbu. Do situace opět vnesla naději slečna Howardová, neboť přišla s možným řešením hádanky dvou střel a tří obětí. Pročetla hromadu složek pana Pictona obsahujících záznamy o střelbě, které ležely uvnitř na klavíru, a vytáhla z nich zprávu doktora Lawrence o posmrtném ohledání obou Hatchových chlapců. Připomněla nám, že v celé zprávě není jediná zmínka o otvorech, jimiž střela tělo Thomase a Matthewa opustila, a ačkoli se Lawrence zmiňuje, že děti byly ožehnuté střelným prachem, neříká přesně, které z dětí: pan Picton předpokládal, že měl na mysli všechny tři, neboť všechny byly napadeny střelnou zbraní. To však nemusí být nutně pravda. Pokud jde o výpověď Libby Hatchové ohledně toho, v jaké pozici se děti nacházely, když byly napadeny, nemůžeme ji přijmout o nic víc, než bychom mohli věřit čemukoli jinému, co ta žena řekla. Máme tedy volnost, v rámci jistých hranic, představit si zcela jinou posloupnost událostí, než je ta, kterou si pan Picton vybudoval na základě těch zpráv.

Předpokládejme, říkala slečna Howardová, že malý Thomas opravdu seděl Claře na klíně, když se povoz zastavil. Dívka byla střelena do hrudi a neexistuje způsob, jak by ji někdo mohl takto postřelit, aniž nejdřív odsunul z cesty Thomase. Takže, pokračovala slečna Howardová, si můžeme domýšlet, že Libby vzala Thomase a přesunula ho někam jinam, pravděpodobně na Matthewův klín. Libby pak zastřelila Claru, což nepochybně Thomase velmi rozrušilo a donutilo Libby, aby ho zastřelila rychle. A nyní, Colt Peacemaker ráže pětačtyřicet je silná zbraň: střela, jež zasáhla Claru, jí prošla hrudí a krkem. Takže střela, která zasáhla malého Thomase, nepochybně proletěla jeho tělem a zaryla se do toho, co bylo za ním, nebo do toho, kdo byl za ním, jestliže jsme přijali předpoklad, že seděl před Matthewem.

Při téhle úvaze se Markovi a Luciovi opět rozzářily oči. Naznačuje snad slečna Howardová, zeptali se, že oba chlapci byli zabiti jednou ranou? Nepochybně, opáčila; nic jiného nedává smysl, vezmeme-li v úvahu stav toho koltu. Ale než se nad tím začneme příliš radovat, pokračovala slečna Howardová, musíme mít na paměti jedno: ta jediná střela nemusela mít dost síly, aby prošla oběma těly a zabořila se do dřevěné přednice vozu. Jestli se to stalo takto, máme problém, neboť mezi mnoha jinými věcmi, o nichž se zpráva doktora Lawrence nezmiňuje, je fakt, že by vyjímal z těl chlapců nějaké kulky. Jinými slovy, pokud chybějící kulka není v kusu dřeva, který máme před sebou, pak byla pohřbena s Matthewem Hatchem na ballstonském městském hřbitově (který se nacházel, jak se ukázalo, hned za rohem od domu pana Pictona). Toto zjištění opět smazalo detektivním seržantům úsměvy z tváří a také vlilo novou energii do mě a do pana Moorea. Nyní se k nám přidala i slečna Howardová a společně jsme se pustili do pokusu rozebrat přednici vozu i kozlík na třísky, abychom objevili druhou vražednou střelu, neboť bez ní bychom nemohli ani naznačit, že kolt Daniela Hatche hrál při vraždě nějakou roli.

Zatímco jsme se usilovně potýkali se svým úkolem, Marcus s Luciem se vrátili k práci na zbrani. Pan Picton přišel domů na oběd a u jídla jsme mu pověděli o naší dopolední práci, jejíž výsledky shledal pozoruhodnými, ale rovněž velice znepokojivými. Jakmile vyrazil opět do kanceláře, pustili jsme se do práce ještě s větším úsilím, časné odpoledne však uplynulo, aniž někdo něco objevil.

S blížícím se večerem dorazil zpátky doktor Kreizler s Cyrem a připojili se při pátrání k nám. Přesto jsme však nenarazili na nic, co by vypadalo nadějně. Už nám docházela místa, kde by se dalo hledat, a pan Moore si jako první uvědomil hrozbu, kterou to představuje. Jak se blížil čas koktejlů, jeho čelo se vraštilo stále hlubšími poraženeckými chmurami; když však pan Picton přišel z kanceláře a navrhl, aby všichni přestali pracovat a dali si před večeří drink, pan Moore se přiměl k veselému výrazu a pobízel detektivní seržanty, kteří měli po dni plném piplavé dřiny zarudlé, krví podlité oči, aby pozvání pana Pictona přijali. My ostatní přijdeme za chviličku za nimi, říkal, načež Marcus s Luciem jenom unaveně pokývli a vydali se do domu.

Jakmile byli bezpečně z doslechu, obličej pana Moorea se naplnil naléhavostí. „Dobrá,“ řekl a odložil lupu. „Pro dnešek je to všechno. Nechte toho, všichni.“

„Ale proč, Johne?“ zeptala se slečna Howardová. „Ještě je dost světlo a nezbývá nám už tolik“

„Právě proto,“ vysvětlil pan Moore. „Budeme potřebovat, aby byl nějaký kus toho krámu ráno ještě neporušený.“

Stále jsem nechápal, ale Cyrus začal s porozuměním přikyvovat. „Ta kulka tu není, že, pane Moore?“

„Se vší pravděpodobností ne,“ odpověděl pan Moore. „Střela ráže pětačtyřicet by nechala dost velkou stopu, aby si jí někdo z nás už všiml.“

„Tak proč máme uchovat kus té desky?“ zeptal jsem se.

„Protože nechci, aby musel Rupert u soudu přímo lhát nebo Marcus s Luciem křivě přísahat. Existuje jediné místo, kde může ta kulka být, a my si pro ni dojdeme. Potom, zítra ráno, ji strčíme do toho, co z toho dřeva zbylo, a necháme je, aby ji našli. Nikoho z nás ostatních soud ohledně tohoto bodu nepředvolá na lavici svědků, takže si nemusíme dělat starosti s lhaním, a pokud jde o ostatní, podle svého nejlepšího vědomí budou mluvit pravdu.“

Doktor trochu povytáhl obočí. „Johne, uvědomujete si, co navrhujete?“

„Ano, vím, co navrhuju, Kreizlere,“ odpověděl pan Moore a poodstoupil od stolu. „Ale nezbývá nám jiná možnost. Všichni víme, že nikdy nepřimějeme žádného soudce, aby nařídil něco podobného bez souhlasu matky. Ne na základě té hrstky důkazů, které jsme dosud získali.“ Zarazil se a čekal na námitky; žádné však nepřišly. „Podívám se ve sklepě po rýči,“ dodal tedy. „Provedeme to dneska v noci.“

Slečna Howardová, Cyrus a já jsme se jeden na druhého trochu zaskočeně podívali, ale nejhlubší pocity nás všech nejlépe vyjádřil doktor slovy: „Moore má pravdu. Jedině tak můžeme získat jistotu.“

Všech pět nás začalo pomalu přikyvovat; ale přestože jsme souhlasili s tím, že plán pana Moorea znamená jedinou cestu, abychom získali, co potřebujeme, a zároveň neohrozili právní a etické pozice pana Pictona a detektivních seržantů, nic to neměnilo na skutečnosti, že jsme uvažovali o odporném, děsivém a nezákonném činu, za jaký bývali lidé v průběhu uplynulých staletí věšeni nebo se s nimi nakládalo ještě hůř. Dalo by se říct, že na podobnou myšlenku jsme si museli chvilku zvykat.

Panu Mooreovi se podařilo objevit v suterénu rýč a kotouč silného provazu, a zatímco jsme se my ostatní zdržovali v salonu, připravil nástroje za dveře od kuchyně. Pak jsme se šli navečeřet, ale vyhlídka na to, co se chystáme podniknout, působila, že nám slova trochu vázla v hrdle. Pan Picton naštěstí vyplnil ticho nekonečným vyprávěním o případech, které studoval; pak se šlo zpět do salonu, kde jsme si poslechli trochu stejné hudby, kterou hrál Cyrus den předtím. A nakonec nastal čas odebrat se do ložnic. Budeme muset počkat, dokud si detektivní seržanti s panem Pictonem nepůjdou lehnout, pak jsme se my ostatní měli jednotlivě vytratit z domu a sejít se za rohem na Ballston Avenue. A odtamtud se vydáme rovnou na hřbitov.

KAPITOLA 34

Těsně po jedné hodině se v domě konečně rozhostilo naprosté ticho. Opatrně jsem vyklouzl z pokoje, vyšel ven a na trávníku před domem jsem málem vrazil do pana Moorea, který právě přicházel od kuchyně s rýčem a provazem. Ostatní vykradače hrobů jsme ani nezahlédli, dokud jsme se nedostali na určené místo za rohem. Doktor a slečna Howardová se dělili o cigaretu, zatímco Cyrus úzkostlivě pohlížel na tmavé domy po obou stranách ulice. Podle mého názoru si mohl obavy ušetřit navzdory podniku, který jsme plánovali: Ballston Spa patřilo zjevně k městům, která usínala časně a zůstávala v posteli až do rána, dokonce i v sobotu večer.

„Dobrá, tak teď si všichni pamatujte tohle,“ zamumlal doktor, když jsme k nim s panem Moorem dorazili. „To, co se chystáme podniknout, je závažný trestný čin. Moore a já proto budeme jediní, kdo se toho bude doopravdy účastnit. Stevie, ty zůstaneš na hlídce na téhle straně ulice. Cyre, vy se půjdete postavit na druhý konec. Sara bude naší poslední obrannou linií, bude střežit hřbitovní bránu.“

„I s artilerií,“ doplnila slečna Howardová a vytáhla zbraň, kterou si brala pouze při skutečně zvláštních příležitostech: kolt ráže pětačtyřicet, s krátkou hlavní a perleťovou rukojetí. Rychlými pohyby skutečného experta prohlédla nábojovou komoru, zatímco doktor hovořil dál:

„Pokud na někoho narazíte, na kohokoli, musíte se chovat naprosto nevinně. Jste hosty pana Pictona a vyšli jste se jen nadýchat čerstvého vzduchu za příjemné noci. Je vám to jasné? Výborně, takže“

Pan Moore se vydal se slečnou Howardovou a s Cyrem po ulici dál. „Proč tady nezůstanete se Steviem, dokud nevykopu tu díru, Kreizlere? Čím méně lidí bude najednou uvnitř, tím lépe, a rozhodně mi nebudete dvakrát platný“ Pan Moore se rychle zarazil, ale nezdržel se pohledu na doktorovu ochrnutou levou paži.

„Ano,“ přitakal doktor, jemuž neuniklo, jak se pan Moore podíval na jeho nemohoucí končetinu. „Vaše úvaha zní rozumně, Moore, při kopání bych vám skutečně příliš nepomohl. No dobrá. Až budete připravený, dejte znamení.“

Pan Moore přikývl, očividně trochu litoval poznámky, která mu bezděčně ujela, ačkoli tím nemyslel nic zlého, a vyrazil s oběma ostatními pryč.

S doktorem jsme tam pár minut jenom stáli; nevěděl jsem, co bych tak měl říct, abych porušil trapné mlčení vyvolané zmínkou o jeho paži. Ale on to brzy zařídil sám, když sám opět pohlédl na chromou ruku a pak se tiše zasmál.

„Je to zvláštní,“ zašeptal. „Nikdy mě nenapadlo, že by to mohlo doopravdy posloužit nějakému účelu“

„Ehmm?“ vypravil jsem ze sebe nechápavě.

„Ta moje ruka,“ odpověděl doktor šeptem. „Tolik jsem si zvykl vnímat ji jako zdroj bolesti a připomínku minulosti, že mě vůbec nenapadlo, že by mohla být také něčím jiným.“

Věděl jsem, o čem mluví, když se zmínil o „připomínce minulosti“: když mu bylo pouhých osm let, zlomil doktorovi levou paži při jejich nejhorším střetu jeho vlastní otec. Ten pak syna ještě srazil ze schodů, čímž zranění zhoršil a zajistil, že se paže nikdy pořádně nezahojila. Stále se vracející bolest v poškozených kostech a svalech, spolu s tím, že se v končetině zarazil růst, udržovala doktorovi téměř neustále v mysli zkoušky, jež prodělal v dětství. Nechápal jsem však, co mají znamenat slova, že to poškození může „posloužit nějakému účelu“, a také jsem to řekl.

„Mluvil jsem o Claře Hatchové,“ vysvětlil, odtrhl pohled od své paže a rozhlédl se po ulici. „Od našeho prvního setkání jsem s ní pochopitelně cítil jistou spřízněnost, neboť přišla o vládu nad pravou paží, velmi pravděpodobně kvůli útoku vlastní matky.“

Oba jsme se obrátili, když jsme zaslechli zvuk rýče, který se zarýval do hlíny; bylo však mokré léto, a jak rýč pronikal do hlubší, měkčí půdy, zvuk nakonec úplně utichl. Doktor pokračoval ve vyprávění:

„Dneska jsem se rozhodl využít podobnosti v našich zraněních k tomu, aby se v mé přítomnosti cítila v bezpečí a dovolila obrazům toho, co se odehrálo, vstoupit zpět do jejích myšlenek.“

„Obrazům?“ zeptal jsem se. „Chcete říct, že ona si to nepamatuje celé?“

„Jistou částí své mysli ano,“ odpověděl doktor. „Větší díl svých duševních schopností však soustředí na to, aby se vzpomínkám vyhnula a vymazala je. Musíš pochopit, Stevie, že je emocionálně zmrzačená faktem, že její zkušenost nedává na první pohled žádný smysl, jak se mohla její matka, která měla být zdrojem bezpečí a útěchy, vůbec proměnit ve smrtelnou hrozbu? A navíc ví, že Libby je stále naživu a mohla by se vrátit, aby opět zaútočila. Ale ty barevné pastelky, které jsem jí dnes přinesl, spolu s tím, co jsem jí vyprávěl o svém otci a svém zranění, jako by jí do mysli alespoň zasely zárodek myšlenky, že by se mohla postavit těm zmatkům a hrůzám čelem a snad se s nimi i někomu svěřit.“

Usmál jsem se. „Takže pastelky se jí zalíbily, co?“

Doktor pokrčil rameny. „Zažil jsi podobné situace v Institutu. Je skutečně pozoruhodné, čeho se dá v takových chvílích dosáhnout pomocí zdánlivě zcela obyčejných věcí. Hračky, hry, pastelky. Nepřekvapilo mě, že první, po které sáhla, byla červená.“

„Krev?“ zeptal jsem se tiše a napadlo mě, že na jejím místě bych si asi vybral stejně.

„Ano,“ odpověděl doktor, zavrtěl hlavou a sykl. „Představ si brutalitu toho výjevu, Stevie Není divu, že o tom nedokáže mluvit, že i samotnou vzpomínku uvěznila v nejzazším koutě své mysli. A ona přesto z toho kouta naléhá, volá, po uvolnění, ale pouze v případě, že to uvolnění bude pro Claru bezpečné.“ Doktor se odmlčel a zamyslel se. „Rudý proud Vzpomínáš na ten obrázek domu Westonových, který ukázala Cyrovi? Za ním teče potok a dneska ten potok na obrázek přimalovala. Ale nakreslila ho červený, řinoucí se proudy červené. A za potokem namalovala uschlý strom, strom, jehož kořeny sahaly dolů do rudé vody.“ Doktor potřásl hlavou, pak zvedl levou paži a sevřel ji v pěst. „Povím ti, Stevie, jestli se nám během zdejšího pobytu nepodaří víc než pomoci vyléčit mysl toho děvčátka, nejeli jsme sem nadarmo.“

Pár minut jsem o tom uvažoval a pak se zeptal: „Jak dlouho myslíte, že potrvá, než se vám svěří?“

„Po pravdě řečeno se na to dívám celkem optimisticky, vzhledem k jejímu chování dnes odpoledne. Mělo by být záležitostí několika dní, než budeme moci začít tu událost rozebírat pomocí obrázků a jednoduchých otázek. Ale abychom jí pomohli opět mluvit, na to budu muset přijít s nějakými novými strategiemi.“

Chvíli jsme už nic neříkali. Nejspíš jsem se jen pokoušel strávit představu, že malá Clara žije na farmě mezi lidmi, kteří pro ni kdysi byli cizí, a dnem i nocí se zoufale snaží nemyslet na to, z jakého důvodu musí žít s nimi, ale zároveň se usilovně pokouší pochopit proč. Jak může její mozek fungovat, jestli dostává dvě série příkazů, které jsou zcela protikladné a tak naléhavé? Jak může dosáhnout aspoň chvilky spánku nebo třeba jen klidu, když na ni uvnitř její lebky křičí všechny ty hlasy a nakazují jí odlišné věci? Byla to nešťastná úvaha; a jak jsem stál na rohu ulice, pocítil jsem vděčnost za to, že jako malý kluk v New Yorku jsem aspoň přesně věděl, kdo jsou moji nepřátelé a co musím udělat, abych přežil. Ať se moje matka chovala jakkoli špatně, nevěřil jsem, že by si někdy přála, abych byl doopravdy, doslova mrtvý; a poprvé jsem to považoval ne-li přímo za požehnání, tak za nejlepší z mnoha špatných možností.

Náhle jsme zaslechli zvuk přibližujících se kroků. S doktorem jsme se stáhli do stínu starého jilmu a čekali: byla to však pouze slečna Howardová, která nám přišla říct, že pan Moore na doktora čeká.

„Je tam docela klid,“ řekla a ukázala za sebe ke hřbitovu. „Takže požádal Cyra, aby mu pomohl vytáhnout rakev ze země. Ne že by byla tak těžká“

Doktor na ni nevesele kývl a pak se otočil ke mně. „Dobrá, Stevie,“ řekl. „Budeš tu pár minut sám. Dávej pozor.“

Oba dva zamířili po Ballston Avenue zpátky a já zůstal pod jilmem s pohledem upřeným do stínů vrhaných měsíčním světlem. Zanedlouho se zvedl teplý vánek, který dělal divy s mým zrakem, a s mou představivostí. Všechny stíny kolem mě se proměnily v přízračné siluety lidských postav, které se pohybovaly, tančily a, jak jsem sám sebe přesvědčoval, chystaly se na mě vrhnout. Jistě, říkal jsem si, že je to jenom vítr a že se nemám čeho bát; všechno to je pouze hra světla a mých očí, jenom spousta

Pak jsem si něčeho všiml: jeden z těch napůl lidských obrysů, malý stín přikrčený pod stromem na druhé straně ulice, se nehýbal. Nejenže se nehýbal, ale také, vzhledem k poloze měsíce, neměl být tam, kde byl. A zhruba ve výši očí měl také dva zářivé body

A na to, že šlo o stín, to nápadně vypadalo, jako by se na mě usmíval.

Strnul jsem, vyděšený a zmatený. Čím déle jsem na tu věc zíral, tím jsem byl přesvědčenější, že je to skutečná osoba; na druhou stranu se mi ze všeho toho upřeného zírání začal trochu zamlžovat zrak. Věděl jsem, že nic nepoznám, pokud neobjevím způsob, jak toho člověka přimět, aby vyšel zpod stromu na světlo, to by ovšem mohl být velmi nebezpečný krok. Ať už jsem to pozoroval kohokoli či cokoli, nezdálo se, že by to ze mě mělo strach nebo se to chystalo k nějakému nepřátelskému činu; usoudil jsem tudíž, že bude bezpečné, když popojdu o kousek ze stínu vlastního stromu a podívám se lépe.

Dal jsem se do pohybu a vzápětí jsem se prudce otřásl, neboť stín na druhé straně přesně napodobil mé počínání. Jakmile jsme vyšli a vynořili se na světlo, viděl jsem jasně, kdo to je:

El Niňo, malý filipínský domorodec seňora Linarese. Byl oblečený ve stejných, o čtyři čísla větších šatech, a z nějakého důvodu se na mě opravdu usmíval. Pomalu zvedl paži, jako by mi dával nějaký signál, a na chvilku mě část strachu opustila. Ten pokus o komunikaci a úsměv v přívětivé kulaté tváři působily, že nevypadal příliš hrozivě. Pak však udělal jiné gesto: zvedl hlavu, sáhl jednou rukou nahoru a přejel si prstem po hrdle. No, ve většině částí světa, o nichž vím, to znamená jedinou věc; pořád se však usmíval, takže jsem se na pár vteřin oddal pochybnostem, pro ten nepravděpodobný případ, že bych ho špatně pochopil. Ale to, co přišlo pak, mě rozhodně neuklidnilo: stále s úsměvem si přitiskl dlaň na hrdlo, jako by chtěl někoho uškrtit, a naprosto jasně tím myslel mou maličkost.

Opět jsem se prudce otřásl, otočil jsem se na podpatku a vyrazil po ulici ke hřbitovu, přesvědčený, že ten malý mužík, jehož jsem považoval za nějaký druh nájemného vraha, poběží za mnou, a že utíkám o život. Neohlížel jsem se, věděl jsem, jak je El Niňo rychlý, a neměl jsem v úmyslu třeba jen na vteřinu zpomalit. Když jsem dorazil k severnímu rohu oploceného hřbitova, dostal jsem se na dohled slečny Howardové, která ke mně stála zády. Protože jsem nechtěl křičet o pomoc, jenom jsem zrychlil tempo v naději, že zaslechne zvuk mých kroků. Brzy se to stalo, a když jsem byl tak deset metrů od ní a ona spatřila výraz v mé tváři, vytáhla revolver, zvedla ho a zkušeně zamířila do prostoru za mnou. S velkou úlevou jsem pokračoval až k ní, ale pak jsem uviděl, jak se jí v obličeji objevuje nechápavý výraz, a vzápětí zmateně svěsila paže, takže jsem zpomalil. Jenom se na mě podívala, pokrčila rameny a já se úplně zastavil, zalapal po dechu a konečně jsem se ohlédl.

Malého domorodce nebylo nikde vidět.

Slečna Howardová ke mně vyrazila, zatímco já se nahrbil, opřel si ruce o kolena, sípavě lapal po dechu a plival na ulici.

„Stevie,“ oslovila mě tiše, „co se stalo?“

„Ten sluha seňora Linarese,“ vypravil jsem ze sebe. „El Niňo, byl tam na ulici!“

Slečna Howardová opět bleskurychle tasila pistoli, ale tentokrát ji držela jen u boku. „Co dělal?“

„Jenom se na mě díval,“ odpověděl jsem, když se mi konečně podařilo úplně zklidnit dech. „A udělal rukama takové gesto Slečno Howardová, já myslím, že mě chtěl zabít. Ale bylo to divné, taky se celou dobu usmíval.“

Volnou rukou mě popadla za pravou paži a táhla mě za sebou ke hřbitovní bráně. „Pojď,“ řekla. „O tom se musí dovědět doktor.“

Nikdy jsem se doopravdy nepovažoval za nějak nábožensky založeného člověka, ale když jsme se dostali k bráně, podíval jsem se na hřbitov a spatřil výjev, který mi přišel tak svatokrádežný, že jsem se na místě zarazil. Prostor přímo před námi byl částečně osvětlen měsícem, ale také slabým odleskem světla dvou obloukových pouličních lamp stojících přímo za zadní zdí hřbitova. Tyto zdroje světla společně nenechávaly nikoho na pochybách o tom, co se tam odehrává: doktor se skláněl nad malou rakví; sako měl sundané a rukávy košile vyhrnuté. Víko rakve leželo na jedné straně, spolu s hromadou hlíny z nedalekého otevřeného hrobu. Na rukou měl doktor navlečené rukavice a svíral v nich skalpel a ocelové lékařské kleště: pracoval rychle, ale pečlivě, jako člověk, který porcuje krocana u stolu plného hladových lidí. Pan Moore stál opodál, hlavu měl odvrácenou a na ústa si tiskl kapesník. Dalo se poznat, že mu posledních pár minut bylo pěkně zle.

„Počkejte,“ stihl jsem říct, než slečna Howardová vyrazila za nimi. „Nemá Nemá cenu ho kvůli tomu rušit. Můžeme mu to povědět, až skončí.“

Slečna Howardová mě přejela pohledem, který mi prozradil, že naprosto chápe mou neochotu. „Ty počkáš tady a budeš hlídat,“ nakázala. „Ale já mu to musím oznámit, co když ten domorodec nebyl sám? Mám ti tu nechat revolver?“

Podíval jsem se na zbraň, ale v odpověď jsem pouze zavrtěl hlavou: jak říkám, pistole nikdy nepatřily k mému stylu. Slečna Howardová se rychle vydala za panem Moorem a za doktorem, a přestože jsem neslyšel, co si říkají, všiml jsem si, jak se jim oběma objevily ve tvářích výrazy hlubokého znepokojení. Ale už jsme zašli příliš daleko, než abychom to teď vzdali, to bylo jasné i mně; takže oba muži jenom poslali slečnu Howardovou zpět k bráně a pak se doktor ještě usilovněji vrhl do práce. Zadíval jsem se dál na Ballston Avenue a zahlédl Cyra, který se díval naším směrem a očividně si přál zjistit, co se to sakra děje.

Říkal jsem si, že bych tam mohl zaběhnout a upozornit ho na to; pak jsem však zaslechl spokojený povzdech, možná vzhledem k situaci trochu moc hlasitý, přicházející z místa, kde stál doktor. Když jsem se otočil, viděl jsem, že mezi prsty v rukavicích něco drží, musela to být ta střela. Pan Moore se na ni podíval, s úlevným úsměvem poplácal doktora po zádech a začali rychle nasazovat víko zpět na rakev. Pan Moore se podíval směrem ke mně a ke slečně Howardové, zasyčel: „Stevie!“ tak hlasitě, jak mu to jenom připadalo bezpečné, a já se za nimi rozběhl dovnitř, přestože ta část mého žaludku, která se nesevřela a nevylétla mi do krku při spatření El Niňa, to udělala nyní.

Pach hlíny a rozkladu jsem ucítil dobře z deseti metrů, ačkoli když jsem se dostal až k hrobu, víko na malé rakvi bylo opět přiklopené. Pak zůstalo na mně a na panu Mooreovi spustit tu věc za pomoci provazů do vykopané jámy, což se nám bez velkých obtíží podařilo. Zaměstnalo mě to natolik, že jsem ani pořádně nevnímal, kde jsem a co tam dělám, ale jakmile byla rakvička dole a my ji začali zasypávat hlínou a pak ji přikrývat velkými drny trávy, které dal pan Moore opatrně stranou, měl jsem příležitost rozhlédnout se po náhrobcích a pomníčcích, které mě obklopovaly.

S leknutím jsem si náhle uvědomil, že stojím přímo na hrobě malého Thomase Hatche. Rychle jsem uskočil a pokračoval v práci z jiného úhlu; přitom jsem si prohlédl Thomasův i Matthewův náhrobek. Oba byly naprosto stejné, až na vyrytá slova. V horní části se nacházela jména chlapců a letopočty a pod nimi bylo vyryto „Milující syn Daniela a Elspeth“. Pod těmi slovy však byly napsány dva odlišné citáty. Na Thomasově náhrobku stálo: „Beránek, jenž odešel příliš časně k Beránkovi,“ zatímco Matthewův nápis zněl: „Ten, kdo ve Mne věřil, nezemře.“ Dole na každém kameni bylo menším a lehčím písmem než zbytek připsáno: „Navždy s láskou, od maminky.“

Možná jsem jenom hledal něco, na co bych mohl soustředit svou mysl, abych se trochu uklidnil, ale napadlo mě se zeptat: „Jak to přijde, že jsou pohřbení zde, a ne u domu Hatchových? Tam je přece rodinný hřbitov.“

„Mnohá města a obce nyní vyžadují, aby se pohřbívalo na určených veřejných hřbitovech,“ vysvětlil doktor, přidržel si ten malý předmět, který našel, nad hlavou a prohlédl si ho. „Z důvodů veřejné hygieny. Jsem si jistý, že paní Hatchová nic nenamítala, muselo jí být jasné, že riziko, že se někdo pokusí o to, co právě provádíme, je na veřejném hřbitově mnohem menší.“

„Ano, a je to docela rozumná úvaha,“ připojil pan Moore, když položil poslední drn na místo a pokusil se utěsnit zbývající viditelné rýhy v zemi tím, že naškubal hrsti trávy a rozsypal je přes řezy. „Na místě jako tohle je mnohem snazší nechat se přistihnout.“ Vstal, prohlédl si svou práci a spokojeně kývl. „Dobrá. Tak odsud vypadneme.“

Doktor se rychle vydal k bráně, ale já se loudal vzadu s panem Moorem, který se pokoušel navléknout si sako a nepustit přitom z ruky rýč a provaz. Převzal jsem od něj ty věci a zeptal se: „Takže jste to našli? Myslím tu střelu.“

„Vypadá to tak,“ odpověděl s očividnou snahou nepropadat přílišnému optimismu, dokud k němu nebude mít dobrý důvod. „Je také ve velmi dobrém stavu. Ale jestli to je ta střela, to se dozvíme až zítra. Slyšel jsem, že jsi narazil na našeho filipínského přítele.“

Zavrtěl jsem hlavou a s úlevou si povzdechl. „Myslel jsem, že je po mně.“

„Pochybuji, že by měl v úmyslu něco takového,“ odpověděl pan Moore. „Viděl jsi ho při práci, kdyby tě chtěl zabít, hádal bych, že bys ho ani neslyšel, ani neviděl.“

„Hmmmm.“ U brány jsem se zarazil, neboť jsem si uvědomil, že pan Moore má pravdu. „Ale potom,“ řekl jsem, když k nám přiběhl Cyrus, „co vlastně chtěl?“

„To nevíme,“ odpověděl doktor, který správně odhadl, o čem a o kom hovořím. „I když se to musíme pokusit zjistit. Nicméně, nejdůležitější je, Stevie, aby ses o tom setkání nezmínil ani detektivním seržantům, ani panu Pictonovi. Pokud jde o ně, a vlastně pokud jde o nás všechny,“, ještě jednou se ohlédl na hřbitov, než jsme se vydali pryč, „nic z toho se nikdy nestalo.“

„Já se s vámi přít nebudu,“ zabručel pan Moore a vzal si cigaretu, kterou mu doktor nabídl. „Nejsem na tuhle malou eskapádu zrovna pyšný.“

„Bojíte se, že na vás Matthew Hatch vztáhne ruku z hrobu, Moore?“ popíchl ho doktor. „Aby vás potrestal za to, že jste rušil jeho věčný klid?“

„Možná,“ opáčil pan Moore. „Něco takového. Ale musím říct, Kreizlere, že vás podle všeho podobné úvahy nijak zvlášť neznepokojují.“

„Možná to, co jsme právě provedli, chápu trochu jinak,“ odpověděl doktor vážnějším tónem. „Třeba věřím, že duše Matthewa Hatche dosud nepoznala klid, ať už věčný, nebo jiný, a že my představujeme jediný prostředek, jak by ho mohla kdy dosáhnout.“ Doktor zapálil nejprve cigaretu pana Moorea, potom svou, potáhl z ní a rozhovořil se živěji. „Jenom nechápu,“ prohlásil a přeskočil tak z tématu na téma stejně lehce jako vždy, „co po nás u všech čertů chtějí. Ten chlap nám pošle varování do čísla 808, zachrání Cyrovi život na Bethune Street a potom se tady, v jiné části státu, očividně pokouší předat Steviemu nějakou vražedné poselství. Co to může znamenat?“

„Seňor Linares,“ odpověděla slečna Howardová, které nečinilo potíže sledovat proud doktorových myšlenek, „si zjevně přeje, abychom věděli, že ví, kde jsme, a co děláme.“

Pan Moore přikývl. „Vypadá to, že dokud se nestýkáme s jeho manželkou a nepokoušíme se hledat to dítě, nijak mu nevadíme. Kdybychom však tyto meze překročili“

„Tohle znamenal signál, který dal ten domorodec Steviemu?“ zamyslel se doktor. „Že s Libby Hatchovou můžeme udělat, co uznáme za vhodné, pokud z toho vynecháme rodinu Linaresových?“

„Možná,“ odpověděl pan Moore a pokrčil rameny.

„No, tak proč nám to ten člověk jednoduše neřekne?“ zeptal se doktor s rostoucím podrážděním. „Proč všechny ty tajuplné vzkazy posílané po záhadném prostředníkovi?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Neřekl bych, že tím myslí tohle“

„Stevie?“ pobídl mě doktor.

„Nevím,“ odpověděl jsem a pořád si lámal hlavu. Jde mi jen o to No, prostě takhle se netvářil. Myslím El Niňo. V tu chvíli jsem se klepal strachy, to je pravda, ale když se teď na to dívám zpátky, nemyslím si, že mi vyhrožoval nebo mě varoval. Bylo to skoro jako, „jako kdyby něco chtěl.“

„Ten domorodec?“ ujistil se doktor, když jsme se blížili k domu pana Pictona.

„Jak povídám, nemám zdání, o co mu šlo.“ Ztlumil jsem hlas do co nejtiššího šepotu, protože to už jsme se jeden za druhým tajně plížili dovnitř. „Ale něco mi říká, že nám to dá brzy na srozuměnou.“

KAPITOLA 35

Nemohli jsme si přát, aby zbytek našeho plánu dopadl lépe. Když jsme se vrátili do domu pana Pictona, pan Moore opatrně zasunul kulku do jednoho prázdného otvoru v desce, kterou jsme sňali z vozu Hatchových, a následující ráno nás všechny probudil Luciův hurónský pokřik. Vstal časně, aby se do průzkumu pustil sám, neboť soudil, že nám ostatním jistě něco uniklo, a nyní to vypadalo, že ano. Jakmile Lucius do otvoru dloubl jednou ze svých lékařských sond, oznámil, že uvnitř našel předmět, který je rozhodně vyroben z nějakého druhu měkkého kovu; a zatímco jsme se oblékali a snídali, on s Markem se pokoušeli vyprostit tu věc ze dřeva. Pro oba bratry a pro pana Pictona to byla chvíle plná úzkostí a my ostatní jsme se pokoušeli vypadat, že jsme také jako na jehlách, ale do dnešního dne si nejsem jist, nakolik bylo naše divadlo přesvědčivé.

Ze všech stran se ozvalo radostné volání, když pod trpělivým nožem detektivních seržantů povolil poslední kousek dřeva a pod ním se objevila velká, téměř neporušená a dokonale poznatelná střela. Marcus ji odnesl dovnitř a položil ji na zelenou plstěnou desku karetního stolku, abychom si ji všichni mohli prohlédnout. Za svých časů jsem viděl nemálo podobných věcí, ale nikdy jsem žádnou z nich nezkoumal tak pečlivě, jako tu, kterou jsem nyní viděl pod lupou. Snažil jsem se zahlédnout identifikační znaky, o kterých nám den předtím vyprávěli Marcus s Luciem; a opravdu tam byly, jasně viditelné, přinejmenším ty vrypy a plošky. Pokud jde o defekty způsobené hlavní Peacemakeru, ty jsme mohli posoudit pouze s pomocí srovnávací střely, a tu jsme se právě chystali získat, takže jsme se vrátili na dvorek, abychom podrobili zkoušce ty žoky s bavlnou.

Zkušenými pohyby odborníka vystřelil Lucius tři náboje, které ve zbrani našel (a trochu vyčistil), z druhé strany dvora do bavlny. Pouze na jedné střele se projevil zub času a ona se zasekla, druhé dvě prošly hlavní bez obtíží a na nás ostatních pak zůstalo, abychom je z bavlny zase vyhrabali, což se nám podařilo do dvaceti minut. Marcus a Lucius nás ujistili, že obě střely jsou ve velmi dobrém stavu a nastal tedy čas pro porovnávací práci. Upozornili nás ovšem, že to může zabrat mnoho hodin. Všichni jsme se vrátili do domu, kde si Marcus postavil na karetní stůl srovnávací mikroskop. Jelikož jsme vycházeli z předpokladu, že si střely budou odpovídat, začali jsme už plánovat, jaké další kroky musíme v průběhu nadcházejících dní učinit, abychom zajistili, že velká porota vznese žalobu.

Za běžných okolností by bylo vznesení obžaloby zcela jisté, neboť velké poroty bývaly obvykle loutkami v rukou státních návladních; avšak také jsme velmi dobře věděli, že v tomto případě proti nám pracují jisté zvláštní okolnosti, které vyžadují věnovat přípravě větší úsilí než obvykle. Pro pana Pictona to znamenalo další dlouhé dny v kanceláři, kde opět procházel veškeré dostupné informace o případu a dával dohromady tolik precedentů, kolik mohl; zároveň také rozhodoval, kteří svědci (odborní, očití i jiní) by měli být povoláni. Pro Marka a pana Moorea to na druhou stranu představovalo návrat do New Yorku, kde měli zařídit celou hromadu zcela zásadních úkolů. Nejprve bylo třeba oficiálně sdělit Libby Hatchové, že se stane předmětem vyšetřování velké poroty, pouze pro případ, že by snad chtěla před porotou osobně vystoupit a svědčit, na což měla právo. (Pan Picton vymyslel, že Marka dočasně jmenuje zvláštním soudním pověřencem, aby mohl takové oznámení předat.) Za druhé měli ti dva najít reverenda Claytona Parkera, potenciálního klíčového svědka, jehož poslední známou newyorskou adresu se pan Moore pokusí zjistit při odpolední návštěvě presbyteriánského kostela. A konečně, pokud se Libby Hatchová rozhodne, že nechce mít s velkou porotou nic společného (což jsme považovali za pravděpodobnější), Marcus a pan Moore budou muset zůstat ve městě a pokoušet se sledovat její kroky, aniž by si nechali rozbít hlavy od gangu Hudson Dusters.

Pokud jde o Lucia a Cyra, na ně připadl úkol vrátit se v pondělí do starého domu Hatchových a obrátit to místo vzhůru nohama, aby získali nějaké další stopy, a já se slečnou Howardovou jsme byli pověřeni, abychom vypátrali všechno, co bude v našich silách, o záhadné minulosti Libby Hatchové. Ten podnik jsme měli v úmyslu zahájit další návštěvou u paní Louisy Wrightové, poté se přesunout do městečka Stillwateru (kde podle našich zpráv Libby nějaký čas žila) a potom se vydat bůhvíkam. Pokud jde o doktora, ten se měl pochopitelně nadále věnovat Claře Hatchové: jak pan Picton důrazně zopakoval, nemáme naději, že velká porota vznese obvinění, pokud dívenka nebude schopná odpovídat před porotou alespoň na jednoduché otázky slovy ano či ne.

Doktor a Cyrus odjeli na farmu Westonových to odpoledne hned po obědě, zatímco pan Moore se vypravil do presbyteriánského kostela a pan Picton se vrátil do kanceláře. Do jejich návratu jsme však od karetního stolku v salonu nezaznamenali žádný pokrok. Jedna dlouhá hodina se vlekla za druhou bez sebemenší známky úspěchu, ale pak, asi kolem půl sedmé, Lucius konečně vyskočil ze židle a začal pokřikovat jako šílenec, což jsme všichni považovali za nadějné znamení.

Jakmile jsme se shromáždili kolem karetního stolku, zjistili jsme, že naše naděje nebyly plané. Nejenže rozmístění plošek a vrypů na střelách (na každé jich bylo sedm a stáčely se doleva) dokonale odpovídalo hlavni koltu, ale střely měly na stejném místě další značku, tak malou, že zabralo celé hodiny, než ji Lucius našel. Podle Marka ji způsobil drobný výstupek v oceli těsně na konci hlavně. To jsme potřebovali, aby balistická expertiza podaná detektivními seržanty (nebo kýmkoli jiným) získala váhu svědectví, které není sice úplně neomylné, ale přesto existuje pravděpodobnost milion ku jedné: I kdybyste přijali předpoklad, že by jiný Colt Single Action Army ráže pětačtyřicet mohl mít přesně stejné odstupy i zakřivení vrypů a plošek jako ten náš, možnost, že by měl v hlavni i naprosto stejný defekt, se dala připustit jen stěží. Vypadalo to tedy, že se nám podařilo zdolat velkou překážku a čelisti naší složité pasti se začínají svírat pevněji.

Po pravdě řečeno, pan Picton se cítil natolik pevný v kramflecích, že oznámil, že má v úmyslu svolat velkou porotu už na příští pátek, do něhož zbývalo pouhých pět dní. Jak jsme však zjistili nazítří, šéf našeho hostitele, státní návladní Pearson, jistotu svého zástupce zdaleka nesdílel: když mu pan Picton pověděl o svém plánu, pan Pearson prohlásil, že se rozhodl přesunout svou dovolenou, kterou si chtěl stejně za čtrnáct dní vybrat, o týden dopředu, a že se nevrátí, dokud ta „nepřirozená“ záležitost případu Hatchová nebude uzavřená. Zdálo se, že to panu Pictonovi nedělá nejmenší starosti: vesele se rozloučil s panem Moorem a Markem (kteří se chystali vyrazit v poledne do New Yorku) a pak se vydal do kanceláře; my ostatní jsme se vzápětí rozešli za svými úkoly.

Pokud jde o slečnu Howardovou a o mě, nejdřív jsme se vypravili na návštěvu k paní Louise Wrightové na Beach Street. Bylo to zvláštní místo; dům stál totiž tak blízko u Schaferových skleníků, že se zdánlivě nepřetržitě koupal v denním světle, neboť některé části té obrovské továrny na květiny byly po celou noc uměle osvětleny. Proto měla paní Wrightová, příjemně vyhlížející, leč rázně hovořící dáma něco po padesátce, jejíž manžel padl za občanské války, když byla ještě mladá, okna zakrytá mimořádně těžkými závěsy a draperiemi, což působilo, že v domě panovalo ticho jako v hrobě. Hlavním zdrojem hluku byly hodiny na krbové římse, jejichž pravidelné tikání jako by křičelo, že život uplývá kolem, a celkový pohřební dojem ještě posilovalo množství obrázků zachycujících mladého manžela Louisy Wrightové.

Paní Wrightová nám v salonu nabídla čaj a sendviče a já měl dojem, že ji velmi těší, že se může nadále podílet na našem pronásledování Libby Hatchové, a když slyšela, že bude povolána jako svědkyně před velkou porotu prověřující celý případ, její uspokojení jako by přerostlo v dokonalou spokojenost. Jak se (s trochou štěstí) mělo brzy ukázat, to, co mohla stará dáma povědět o Libby Hatchové, reverendu Parkerovi, Hatchových dětech a smrti starého Daniela, bylo velmi poučné a jenom zdůraznilo všechny podrobnosti, které o celém případu sdělila slečně Howardové původně. Když jsme se slečnou Howardovou kolem třetí hodiny odcházeli do nájemních stájí, abychom si vypůjčili vůz na výlet do Stillwateru, byli jsme tudíž naladěni značně optimisticky.

Pronajali jsme si stejnou čtyřkolku, se stejným statným hřebečkem, která nás v pátek přivezla od starého domu Hatchových, a první část cesty na jihovýchod sice nebyla úplně pohodlná, ale díky energickému zvířeti rychlá a snadná. Naneštěstí se ukázalo, že kočár sám je spolehlivý již méně: těsně potom, co jsme odbočili na cestu vedoucí podél Hudsonu, nám s ošklivým drnčivým zapraskáním upadlo jedno zadní kolo, a přestože nehoda nepoškodila ani kolo, ani vůz samotný, způsobila, že jsme na pár hodin uvízli u cesty, dokud nám projíždějící farmář vybavený kusem silného provazu nenabídl, že nám pomůže čtyřkolku zvednout a kolo nasadit zpět. Ta činnost zabrala dalších pár hodin a posléze jsme našeho milosrdného samaritána museli plouživým tempem následovat zpět na jeho farmu, kde měl nástroje, s nimiž mohl zajistit, že kolo zůstane na místě. Slečna Howardová dala tomu přátelskému, byť nepříliš hovornému muži za výpomoc pět dolarů a pak jsme se rozhodli, jelikož jsme byli o trochu blíže ke Stillwateru než k Ballston Spa (ačkoli jsme se nacházeli pěkně daleko od obou městeček), že pojedeme dál na jih a pokusíme se s naším druhým úkolem alespoň začít.

V době, kdy jsme konečně dojeli do Stillwateru, nad městem, které netvořilo o mnoho víc než několik průmyslových staveb u řeky a pár bloků domů táhnoucích se od říčního břehu do vnitrozemí, už zapadalo slunce. Obec působila výrazně depresivněji než ostatní lidská sídla, která jsme v oblasti dosud viděli: dalo se těžko určit, co přesně ty továrny vyrábějí, nicméně osada působila obecným dojmem špíny a úpadku toho druhu, jaký si člověk obvykle spojuje s většími městy. Dokonce i Hudson, jehož vody tak daleko na severu bývaly obvykle čisté a vábivé, jako by se na tomto úseku toku skrýval pod povlakem špíny. Skutečnost, že jsme venku na ulicích nezahlédli živou duši, chladnou, strohou atmosféru toho místa nijak nevylepšovala, a jelikož slunce po našem příjezdu klesalo k obzoru mnohem rychleji, slečna Howardová i já jsme začali nahlas vyjadřovat pochyby, zda byl směr, který jsme po opravě kola zvolili, ten správný. Samozřejmě, ani vědomí, že v tomhle ponurém malém zapadákově kdysi žila Libby Hatchová, nám dvakrát nepomohlo vylepšit si úsudek.

Zastavil jsem čtyřkolku na místě, které vypadalo, že by mohlo být centrem Stillwateru (přestože v dohledu stále nebyl ani živáček), a pak jsme vystoupili a začali se procházet kolem v naději, že nakonec narazíme na někoho, kohokoli, kdo by nám mohl o městě něco povědět. Celých deset minut jsme nezaznamenali jedinou známku života, a teprve potom jsme zaslechli, jak se na ulici naproti jedné z továren vedle řeky otvírají dveře, a z malého domku připomínajícího spíš chatrč vyšel jakýsi muž. Slečna Howardová na dotyčného zavolala: „Promiňte?“, načež ta mohutná, dobře metr osmdesát vysoká postava leknutím nadskočila skoro půl metru do vzduchu. Rychle jsme se k tomu člověku vydali, a jak jsme se blížili, on se kolem sebe poplašeně rozhlížel a nervózně si upravoval oděv, jako by se bál, že jsme buďto policajti, nebo náboženští fanatici.

„Promiňte,“ opakovala slečna Howardová, když jsme k němu došli, „ale sháníme nějaké informace o jisté osobě, která zde kdysi žila. Nevíte o někom, s kým bychom si mohli promluvit? Chápu, že je pozdě, ale“

„Budou dole v hospodě,“ odpověděl muž rychle a o pár kroků od nás ustoupil. „Teda všecky lidi, co nejsou doma. Ty budou všecky tam.“ Kývl přibližně směrem k nábřeží asi tři nebo čtyři bloky za námi.

„Oh.“ Slečna Howardová se otočila, pokusila se hospodu, o níž muž hovořil, objevit pohledem, a pak přikývla. „Rozumím“ Znovu se obrátila. „Vy byste nám náhodou pomoci nemohl, že? Je to už dávno, a tak“

„Žiju tu celej život, paní,“ opáčil muž. „Jesli de o čověka, co bydlel v tomhle městě, tak ho budu znát líp než ti Taliáni a Irčani, co je sem přitáhly fabriky.“

Slečna Howardová chvilku mlčela, pozorně si muže prohlížela a pak se pousmála. „Aha. Mohu vám říct, že sháníme informace o jedné ženě. Když žila zde, jmenovala se Libby Fraserová, ačkoli od té doby“

„Libby Fraserová?“ Ve tváři toho muže se zvláštním způsobem vystřídaly nejrůznější pocity: v rychlých záškubech přešla od úleku ke strachu a nakonec k nenávisti. „Proč se vyptáváte zrovna na ní?“

„Víte, spolupracujeme na jistém vyšetřování“

„Nikdo tady s váma nebude mluvit o Libby Fraserový. Ne v tomhle městě. O ní nemá nikdo co říct.“ Ze špinavého obličeje na nás hleděly vytřeštěné oči, jako by ten muž byl každou vteřinou vyděšenější a rozzlobenější. „Rozumíte? Nikdo. Odešla vodsaď už dávno. Jesli se chcete vyptávat na Libby Fraserovou, musíte zjistit, kam šla, když odešla vodsaď, a jít tam.“ Odplivl si do prachu ulice. „To by bylo nejrozumnější.“ Zastrčil si košili do kalhot důkladněji, jako by nám chtěl naznačit, že to myslí vážně, vzápětí se otočil, a vrátil se rovnou zpátky do domu, z něhož před okamžikem vyšel.

Slečna Howardová i já jsme ho sledovali s nechápavostí, která na nás byla bezpochyby znát. „No,“ prohlásila slečna Howardová nakonec, „jedno se té ženské musí nechat, ať se objeví kdekoli, vyvolává v lidech prudké reakce.“

Při pohledu do ulice za námi jsem na jednom z baráků na nábřeží, až za továrnami, zahlédl vývěsní štít. V pološeru jsem nedokázal rozluštit, co přesně na něm stojí, bylo však poměrně jasné, jaký druh podniku označuje. „Myslíte, že bychom měli zkusit tu hospodu?“ zeptal jsem se a ukázal tím směrem.

„Nejspíš budeme muset,“ odpověděla slečna Howardová. „Když už jsme jeli tak daleko.“

Neobtěžovali jsme se zpátky ke čtyřkolce a pěšky urazili asi tři bloky, než jsme dospěli k budově s vývěsním štítem, který skutečně oznamoval, že se uvnitř nachází zařízení, jemuž se v tom městě nejspíš říkalo „hospoda“ (ačkoli v New Yorku by si vysloužil nanejvýš titul zaplivaného pajzlu). Nebyl jsem si vůbec jistý, nakolik je pro ženu a malého kluka rozumné vydat se bez doprovodu dovnitř, a myslím, že mi slečna Howardová vyčetla ty obavy z tváře: vytáhla svůj revolver s perleťovou rukojetí a nenápadně mi ho ukázala.

„Připraven?“ zeptala se jenom, když zasunula zbraň zpět mezi záhyby šatů.

Přikývl jsem, ačkoli mnou pořád ještě zmítala nervozita. „Jo,“ ujistil jsem ji a pak otevřel síťové dveře vedoucí do toho starého baráku pobitého překládanými prkny.

Místnost uvnitř byla nasáklá všemi obvyklými pachy, pivem, tvrdým alkoholem, kouřem, močí, ale jelikož stála přímo na mrtvém rameni Hudsonu, pronikal do toho všeho i odér shnilé říční vody. Byl tam dlouhý bar a kulečníkový stůl a celou nálevnu osvětloval (nebo se o to alespoň pokoušel) půltucet petrolejek. Kolem posedávala asi tak dvacítka mužů a jen několik z nich mluvilo nebo vůbec jevilo nějaké známky života, ostatní pouze tupě zírali na stěny a z oken mrtvýma očima těžce pracujících týpků, kteří se právě zabývají jedinou oddechovou činností, jakou kdy poznali či poznají: sezením a popíjením alkoholických nápojů. Jak je v podobných podnicích v takových městech běžné, když jsme vstoupili dovnitř, všichni najednou se obrátili ke dveřím, a nás trochu zaskočilo, když jsme na rohu barpultu spatřili stát muže, s nímž jsme ani ne před třemi minutami hovořili. Ať už Libby Fraserová udělala v tomto městě cokoli a byla zde čímkoli, stačilo to přimět mohutného utahaného chlapa, aby běžel oklikou a nepochybně svižným tempem celkem daleko, jen aby varoval svoje kámoše, že jsou ve městě cizí lidi, co se na ni vyptávají.

Slečna Howardová na muže kývla. „Dobrý den,“ pozdravila tiše, on se však jenom otočil zpátky k baru, jako by nás nikdy předtím neviděl. Na rozpacích, co má dělat dál, se slečna obrátila ke mně.

Počkal jsem, až se tlumený šum hovoru v místnosti opět rozproudí, a pak jsem velmi tiše zamumlal: „Barman.“ Našli jsme si prázdné místo na konci barpultu a počkali, až se k nám ten hubený muž s kyselým obličejem přiklátí. Neřekl nic, jen se na slečnu Howardovou chladně díval.

„Dobrý večer,“ zkusila to opět s běžnou zdvořilostí. Ani teď to nezabralo o nic lépe, muž na ni dál jenom zíral. „Snažíme se sehnat nějaké informace“

„Ty neprodávám,“ uťal ji barman. „Prodávám pití. To je všecko.“

„Aha.“ Slečna Howardová to vteřinku zvažovala a pak prohlásila: „Dobrá, v tom případě si dám whisky. A zázvorové pivo pro mého přítele.“

„Mám limonádu,“ odpověděl barman a na okamžik stočil svůj chladný pohled ke mně.

„Dobře, tak limonádu,“ řekl jsem a usilovně se snažil nedat tomu chlápkovi najevo, že mi nahání strach.

Přinést nám pití trvalo barmanovi jen pár vteřin, a když slečna Howardová pokládala na pult peníze, řekla: „Nečekáme, že by ty informace byly zadarmo“

Jenže tohle jakoby chlápka zmrazilo ještě víc: přimhouřil oči a naklonil se k ní přes barpult. „Heleďte, teď mě poslouchejte, slečinko“ V tu chvíli se na nás opět upíraly všechny pohledy v místnosti. „Už ste snad slyšela, že v tomhle městě nejni nikdo, kdo by s várna mluvil o Libby Fraserový. Nejni to nejlepčí nápad na světě, aby se o ní vůbec někdo bavil, včetně cizích lidů.“

Slečna Howardová se rychle rozhlédla po tmavé špinavé nálevně a pak pronesla nahlas: „To nechápu. Čeho se všichni tak bojíte?“

Naskočila mi husí kůže: tohle místo nepatřilo k těm, kde by bylo radno obviňovat chlapy ze zbabělosti. Kupodivu však barman neskočil slečně Howardové po krku, ani nikdo z ostatních, co otázku zaslechli. Jenom na nás pořád tak koukali a barman nakonec tlumeným hlasem odpověděl: „Čověku někdy napoví zdravej rozum, že by se měl bát. A taky držet hubu. A po tom, co se stalo Muhlenbergovým“

„Muhlenbergovým?“ opakovala slečna Howardová; barman se už ale zarazil, protože mu došlo, že prozradil příliš mnoho.

„Víte co? Radši dopijte a kliďte se vodsaď,“ doporučil nám a odešel na druhý konec baru.

„Nemůžete nám aspoň povědět, kde ti lidé žijí?“ pokoušela štěstí slečna Howardová. „Nevím, jestli to chápete, účastníme se vyšetřování, v jehož důsledku může být ta žena obviněna ze závažných trestných činů.“

Všichni v místnosti dál mlčeli. Pak jeden chlapík v rohu, kterému jsme neviděli pořádně do obličeje, řekl: „Bydlí v tom starým žlutým baráku na jižním konci města.“

„Drž sakra hubu, Joe!“ zavrčel barman.

„Proč?“ ohradil se muž v koutě. „Jestli po tý mrše jdou“

„Jo?“ ozval se chlap, s nímž jsme hovořili na ulici. „A co když ji nedostanou a ona zjistí, žes jim pomáhal to zkoušet?“

„Oh“ Nebylo to víc než vyděšené zašeptání, ale muž skrytý ve stínech už víc neřekl.

„Vopakovat vám to nebudu,“ prohlásil barman. „Dopijte a zmizte.“

Připadalo mi rozumné řídit se tím příkazem, jelikož atmosféra v putyce začínala dost houstnout. Strach působil tak, jak na nevzdělané, nevědomé lidi obvykle působí, probouzel v nich nejistotu a touhu po násilí; a já jsem soudil, že bude nejlepší, když vypadneme ven a možná vůbec z města. Slečna Howardová to naneštěstí viděla jinak. Když jsem jí poklepal na rameno a otočil se ke dveřím, šla za mnou; když jsme však došli na konec místnosti, ještě jednou se zastavila a naposledy se rozhlédla po tvářích přítomných mužů.

„Copak se jí všichni v tomhle městě bojí?“ zeptala se.

Věděl jsem, že teď rozhodně překročila hranici toho, co jsou tihle chlápci ochotní překousnout. Ze dveří a k naší čtyřkolce jsem ji musel skoro dostrkat, ačkoli to nesnášela příliš dobře: nepatřila k ženám, které ucouvnou tváří v tvář zastrašování či hrozbám ze strany mužů a chování těch chlápků v hospodě v ní jenom utvrdilo rozhodnutí ještě se ve Stillwateru zdržet a něco vypátrat. Proto jsme, když jsme nasedli zpět do vozu, nezamířili na sever a ven z města, nýbrž pokračovali k jihu, dokud jsme nedojeli ke starému zchátralému domu. Možná byl opravdu někdy v minulosti žlutý, nyní však fasádu pokrývala pouze změť uschlých popínavých rostlin a kusy oprýskané omítky. Z jednoho okna se ven linulo slabé světlo lampy a jednou či dvakrát se v něm mihla silueta nějakého člověka.

„Jdeme dovnitř?“ zeptal jsem se v naději, že slečna Howardová snad přece jenom změní na poslední chvíli názor.

„Ovšemže jdeme dovnitř,“ odpověděla tiše. „Chci vědět, co se tady k čertu stalo.“

Přikývl jsem s pocitem, který by se dal popsat jako rezignovaný, seskočil z vozu a vydal se za slečnou Howardovou kolem rozbitého nízkého plotu ohraničujícího zpustlý přední dvorek. Když jsme se dostali ke dveřím a slečna Howardová se zrovna chystala zaklepat, postřehl jsem ve tmě vedle domu něco zvláštního.

„Slečno,“ oslovil jsem ji, postrčil ji loktem a ukázal tím směrem. „Možná byste se měla podívat támhle“

Když se slečna Howardová obrátila za mým prstem, spatřila na sousední parcele zčernalé trosky. Očividně šlo o pozůstatky jiného domu, neboť na obou koncích trčely k obloze napůl zhroucené komíny; i ve slabém světle měsíce jsme rozeznali litinová kamna a nějaké zařízení koupelny, vanu a umyvadlo, ležící v rumišti. Na spáleništi bujely mladé stromky a keře, což naznačovalo, že k požáru, který dům zničil, rozhodně nedošlo nedávno.

Celkem vzato ten výjev okamžitě vyvolával vzpomínky na starý dům Hatchových v Ballston Spa.

„Vida,“ zašeptala slečna Howardová, ustoupila o pár kroků ode dveří a zadívala se na ten obraz zkázy. Oba jsme zjevně mysleli na to samé: že ti chlápci z hospody se možná strachovali oprávněně.

„Nechtěl bych tehdy být v tom domě,“ podotkl jsem tiše. „Takový požár je dost těžké přežít.“

„Řekla bych, že nemožné,“ přidala se slečna Howardová a pokývla hlavou.

Ale ukázalo se, že se mýlila: něco ten požár přežilo. A nejen něco, nýbrž někdo, a my jsme se s ním měli setkat.

KAPITOLA 36

Z tmavého domku na jižním konci Stillwateru jsme viděli pouze vchodovou halu a salon; vzpomínka na to místo se mi však vpálila do mysli tak silně, že bych si snad dokázal vzpomenout na každou z tisíce drobných prasklin, které se šířily po stěnách jako popraskané žíly. Pro tento příběh však stačí, když řeknu, že po zaklepání nás dovnitř pustila stará černoška, která na nás pohlížela s výrazem naznačujícím, že v tom domě nemívají mnoho návštěvníků a dokonale jim to tak vyhovuje.

„Dobrý den,“ pozdravila ji slečna Howardová, jakmile jsme překročili práh. „Vím, že je pozdě, ale ráda bych věděla, jestli je možné hovořit s panem či paní Muhlenbergovými.“

Stará černá dáma pohlédla na mou společnici ostře a trochu užasle. „Kdo jste?“ zeptala se. Než však slečna Howardová stihla odpovědět, promluvila znovu: „Musíte tady být cizí, žádný pan Muhlenberg není. Už dobře deset let.“

Slečna Howardová přijala to sdělení poněkud rozpačitě a pak řekla: „Jmenuji se Sara Howardová a tohle je“, ještě když na mě ukazovala, snažila se přijít s vysvětlením, které by bylo v dané situaci přijatelné, „můj kočí. Pracuji pro kancelář státního návladního okresu Saratoga a vyšetřuji případ, jenž se týká ženy, která v tomto městě kdysi žila. Tenkrát si říkala Libby Fraserová. Bylo nám řečeno, že s ní Muhlenbergovi přišli nějakým způsobem do styku“

Stařena vytřeštila oči a zvedla paži, jako by nás chtěla vytlačit zpátky ven. „Ne,“ řekla rychle a zavrtěla hlavou. „Ne. Ne. Zbláznili jste se? Přijdete si sem a vyptáváte se na Běžte hned pryč!“

Než nás však stihla zahnat zpět do noci, dolehl k nám ze salonu další hlas. „Kdo je to, Emmelino?“ otázala se jakási žena chraptivě. „Zdálo se mi, že někoho slyším říkat Emmelino! Kdo je tam?“

„Nikdo, jenom nějaká dáma, co se vyptává, paní,“ odpověděla stařena. „Ale pošlu ji pryč, nemějte obavy!“

„Na co se vyptává?“ ozval se hlas znovu, a já si v té situaci povšiml něčeho, co by doktor nazval paradoxním rysem: ačkoli hlas sám mohl patřit někomu zhruba stejně starému jako černoška, ostrý tón i způsob oddělování slov odpovídaly spíše ženě mnohem mladší.

Služebná u dveří se zatvářila zděšeně, povzdechla si a zavolala do salonu: „Na Libby Fraserovou, paní.“

Rozhostilo se dlouhé ticho a pak hlas ze salonu promluvil mnohem tišeji: „Ano. Měla jsem dojem, že slyším něco takového Neříkala, že je z kanceláře státního návladního?“

„Ano, paní.“

„Tak ji uveď dovnitř, Emmelino. Uveď ji dovnitř.“

Černoška neochotně ustoupila stranou, abychom se slečnou Howardovou mohli projít chodbou připomínající jeskyni do salonu.

Barva popraskaných stěn té místnosti ani útržků stařičké tapety, která na nich stále místy ulpívala, se nedala určit. Veškeré zařízení rozestavěné kolem masivního stolu, na němž stála lampa, také neslo známky úpadku. Matné nažloutlé světlo malého čadivého plamínku nedopadalo až do rohů místnosti, a právě v jednom z těch rohů seděla na odřené staré pohovce naše „hostitelka“, s nohama i větší částí trupu zakrytými podomácku vyrobenou prošívanou pokrývkou. Před obličejem si držela starý vějíř a pomalu s ním mávala, aby se osvěžila; nebo jsem se alespoň domníval, že to dělá proto. Pokud se dalo soudit, v domě nikdo jiný nebyl.

„Paní Muhlenbergová?“ zeptala se slečna Howardová tiše s pohledem upřeným do temného kouta.

„Netušila jsem,“ odpověděl hlas skřípavě, „že státní návladní začal zaměstnávat ženy. Kdo jste?“

„Jmenuji se Sara Howardová.“

Hlava za vějířem pokývla. „A chlapec?“

„Můj kočí,“ odpověděla slečna Howardová a usmála se na mě. „A osobní strážce.“ Otočila se zpátky k paní Muhlenbergové. „Zdá se, že v tomhle městě je osobní strážce potřeba.“

Hlava ve stínech dál pokyvovala. „Vyptáváte se na Libby Fraserovou. To je nebezpečné téma“ Znenadání se paní Muhlenbergová zhluboka nadechla se zasténáním, které by vyděsilo i mrtvého. „Prosím,“ pokračovala po několika vteřinách, „posaďte se“

„Paní Muhlenbergová,“ začala slečna Howardová, „přiznávám, že jsem trochu zmatená. Já Rozhodně jsem sem nepřišla vyhledávat potíže. Ani jsem neměla v úmyslu někoho urazit. Zdá se však, že pouhá zmínka o Libby Fraserové“

„Viděla jste, co zbylo z toho domu vedle?“ přerušila ji paní Muhlenbergová. „Býval to můj dům. Tedy přesně řečeno dům mého manžela. Bydleli jsme tam se synkem. Lidé z tohoto města nechtějí, aby i jejich domy skončily jako hromada ohořelých cihel a popela.“

Slečně Howardové chvilku trvalo, než si to přebrala. „Chcete říct, že to udělala ona? Libby Fraserová?“

Hlava začala opět přikyvovat. „Ne že bych to někdy mohla dokázat. Stejně jako nemůžu dokázat, že zabila moje dítě. Je příliš chytrá“

Zmínka o dalším mrtvém děcku, navíc v takovém městě a takovém domě, ve mně vyvolala prudkou touhu vyskočit z okna salonu, nasednout do čtyřkolky a pobízet malého hřebečka bičem celou cestu až do New Yorku. Ale slečna Howardová se ani nezachvěla.

„Chápu,“ pronesla tiše, ale pevně. „Myslím, že byste měla vědět, paní Muhlenbergová, že zástupce státního návladního Picton připravuje žalobu proti ženě, kterou jste znala jako Libby Fraserovou. Chystá se ji obvinit z vraždy, z vraždy jejích vlastních dětí.“

To mělo za následek další z těch žalostných vzdechů za vějířem a jedna noha na konci pohovky se začala viditelně třást. „Jejích vlastních“ Noha náhle znehybněla. „Kdy? Kde?“

„Před třemi lety v Ballston Spa.“

Dolehl k nám další výdech. „Nejde snad o ty postřílené děti? Jak se říkalo, že to udělal nějaký černoch?“

„Ano,“ potvrdila slečna Howardová. „Vy o tom víte?“

„Doneslo se to i k nám,“ řekla paní Muhlenbergová. „A pátrací čety prohledávaly město. To byly Libbyiny děti?“

„Byly. A my věříme, že je zavraždila. A rovněž několik dalších v New York City.“

Teď se zpoza vějíře ozval jiný zvuk; po několika vteřinách jsem pochopil, že je to chraptivé vzlykání. „Ale proč by mě to mělo překvapovat?“ vzdychla paní Muhlenbergová nakonec tiše. „Pokud je nějaká žena vůbec schopná něčeho podobného, pak je to Libby.“

Slečna Howardová se předklonila a veškerý soucit, jakého byla schopná, což bylo hodně, zejména když jednala s příslušnicí vlastního pohlaví, vložila do následující otázky: „Můžete mi povědět, co se tady stalo, paní Muhlenbergová? Mohlo by nám to pomoci ji usvědčit.“

Nastala další pauza a tiché vzlykání ustalo; noha sebou však začala opět škubat. „Bude popravena?“

Slečna Howardová přikývla. „Je to dost možné.“

Hlas paní Muhlenbergové se nyní naplnil jakousi úlevou, možná dokonce vzrušením. „Jestli může zemřít, jestli to dokážete zařídit, pak ano, slečno Howardová. Povím vám, co se stalo.“

Velmi tiše a opatrně vytáhla slečna Howardová bloček a pero, aby si mohla dělat poznámky. Když se paní Muhlenbergová pustila do vyprávění, stará černoška odešla z pokoje a vrtěla při tom hlavou, jako by naslouchat tomu příběhu bylo víc, než dokázala snést.

„Už je to dávno,“ začala paní Muhlenbergová. „Nebo možná ani ne tak dávno, podle většiny zdejších lidí. Přišla k nám na konci léta roku 1886. Manželově rodině patřívala jedna ze zdejších továren. Hned po sňatku jsme se nastěhovali do toho domu vedle, kde kdysi bydlela jeho babička. Oh, bylo to krásné místo, s nádhernými zahradami, které se táhly až dolů k řece Tenhle domek tenkrát obýval náš správce. V tom létě se narodilo naše první dítě. Jediné dítě. Nemohla jsem ho kojit a podala jsem si inzerát, že hledám kojnou. Libby Fraserová se přihlásila jako první a nám oběma připadala okouzlující.“ Po tom prohlášení následovalo tiché neveselé zasmání. „Okouzlující Abych řekla pravdu, vždycky jsem měla podezření, že manželovi připadá trochu příliš okouzlující. Ale zoufale potřebovala práci, zoufale se snažila nám vyhovět, byla zoufalá v každém ohledu. A mně jí bylo líto. Litovala jsem ji“

Po dlouhé pauze se slečna Howardová odvážila zeptat: „A jak dlouho trvalo, než začal váš syn trpět zdravotními problémy?“

Paní Muhlenbergová opět pomalu přikývla. „Takže vy opravdu o Libby něco víte Ano, onemocněl. Nejdřív jsme si mysleli, že ho trápí břišní koliky, nic víc. Já ho dokázala ukonejšit a také jsem to dělala, jenže jsem ho nemohla krmit, a když byl s Libby, pokaždé se to zhoršilo. Proplakal celé hodiny, nakonec i dny Ale my jsme nechtěli to děvče propustit, opravdu o práci zoufale stála a hrozně se snažila. Nakonec jsme však neměli jinou možnost. Michael, můj synek, prostě v její péči chřadnul. Rozhodli jsme se, že musíme najít někoho jiného.“

„Jak Libby tu zprávu přijala?“ zeptala se slečna Howardová.

„Kdyby ji jenom přijala!“ zvolala paní Muhlenbergová stále tichým, ale vášnivým a bolestným hlasem. „Kéž bychom ji byli donutili výpověď přijmout a odejít Jenže ona byla tak zdrcená, když jsme jí to řekli, a tak upřímně prosila, abychom jí dali ještě jednu příležitost, že jsme ji nemohli odmítnout. A pak se věci skutečně změnily. Hodně se toho změnilo V Michaelově stavu nastal obrat, nejprve jsme si mysleli, že k lepšímu. Jeho záchvaty pláče a bolestí ustaly a zdálo se, že Libbyinu péči přijímá. Ale byl to klid před bouří, známka choroby, ne štěstí. Pomalé, vyčerpávající choroby. Ztrácel barvu i váhu a Libbyino mléko jím procházelo jako voda. Ale nebyla to voda. Nebyla to voda“

Umlkla na tak dlouho, až mě napadlo, že možná usnula. Nakonec na mě slečna Howardová tázavě pohlédla, ale já mohl jen pokrčit rameny, a doufal jsem, že z toho pochopí, jak moc si přeju zmizet z toho domu. Jenže slečna po něčem šla a mně bylo jasné, že se nezvedneme, dokud to nedostane.

„Paní Muhlenbergová?“ ozvala se tiše.

„Mmmm? Ano?“ opáčila žena.

„Říkala jste“

„Co jsem říkala?“

„Říkala jste, že to nebyla voda, Libbyino mléko.“

„Ne. Voda ne.“ Slyšeli jsme další povzdech. „Byl to jed“

Při tom slově jsem se neklidně zavrtěl na židli, ale slečna Howardová naléhala dál. „Jed?“

Tmavá hlava kývala nahoru a dolů. „Mnohokrát jsme volali doktora, ale on nedokázal vysvětlit, co se děje. Michael byl nemocný, hrozně nemocný. A pak se začalo zhoršovat i Libbyino zdraví. To vedlo doktora k názoru, že musí jít o horečku, o nějakou nakažlivou nemoc, kterou jí můj synek předal. Copak nás mohlo napadnout“ Její noha se začala opět nervózně třást. „Já cítila podezření. Říkejte tomu třeba mateřský instinkt, ale nedokázala jsem uvěřit, že by můj syn nakazil Libby. Ne, byla jsem přesvědčená, že to ona mu nějak ubližuje. Můj manžel tvrdil, že jsem ze samých starostí začala ztrácet rozum. Říkal, že Libby se vystavuje nebezpečí, jen aby Michaelovi pomohla. Mluvil o ní jako o nějaké hrdince, a doktor taky. Ale já si byla každým dnem jistější. Nevěděla jsem, jak to dělá. Nevěděla jsem proč. Ale zůstávala jsem s nimi, kdykoli ho krmila, a zanedlouho jsem ho s ní odmítala nechávat samotného. Chlapeček však nezesílil. Nemoc se zhoršovala. Ztrácel se nám před očima a ona také slábla

Nakonec jsem zašla do jejího pokoje, když byla venku na procházce. V prádelníku jsem tam našla dva sáčky. V jednom byl bílý prášek, v tom druhém černý. Nevěděla jsem, co to může být, ale odnesla jsem je manželovi. Ten černý prášek také nepoznal, ale o tom druhém neměl nejmenší pochybnosti.“ Paní Muhlenbergová jako by se bála pokračovat, nakonec však ze sebe vypravila: „Arzenik.“

Zdálo se, že slečna Howardová uhodla, že mám chuť vzít do zaječích, a položila mi dlaň na paži, aby mě udržela na místě.

„Arzenik?“ opakovala. „Ona ho podávala vašemu synovi?“

„Jestli o Libby něco víte,“ řekla paní Muhlenbergová s tichým zasyčením, „pak jistě taky víte, že je příliš mazaná, než aby udělala něco tak přímého a podala mu ho rovnou. A já z ní nespouštěla zrak, kdykoli byla s ním. Kdykoli byla s ním, ale ne, když byla sama. A to byla moje chyba Manžel se Libby zeptal, k čemu má ten arzenik. Tvrdila, že ji jednou v noci v jejím pokoji probudila krysa. Jako by u nás někdy byly krysy Jenže na žádné jiné vysvětlení jsme nepřišli.“ Ve snaze ovládnout další vzlyky paní Muhlenbergová vydechla: „Michael brzy potom zemřel. Libby velmi dobře předstírala žal, celé dny. Teprve ve chvíli, kdy jsme našeho syna pohřbívali, jsem pochopila pravdu. Libby tam stála, plakala, a já si najednou uvědomila, že se jí navrací zdraví. A najednou jsem viděla všechno jasně, tak jasně Ona ho skutečně otrávila, jedla ten arzenik sama a předávala mu ho svým mlékem. Nebrala toho dost, aby to zabilo dospělou ženu, ale malé dítě ano. Satan sám by nemohl být chytřejší.“

Tohle mi bohatě stačilo. „Slečno Howardová,“ zašeptal jsem.

Ale ona jen pevněji sevřela mou paži a dál upírala zrak do tmavého kouta na druhé straně pokoje. „Prozradila jste jí, že to víte?“ zeptala se.

„Samozřejmě,“ odpověděla paní Muhlenbergová. „Nemohla jsem nic dokázat, to mi bylo jasné. Ale přála jsem si, aby věděla, že vím, že to udělala. A chtěla jsem vědět proč. Proč zabila mého syna? Co jí udělal?“ Začala opět plakat. „Co mohl malý chlapeček provést dospělé ženě tak hrozného, aby ho chtěla zabít?“

Na okamžik mě napadlo, že se jí slečna Howardová pokusí vysvětlit tu teorii Libbyiny mysli, na níž jsme v posledních pár týdnech pracovali, ale neudělala to, což bylo nejspíš moudré, neboť i kdyby paní Muhlenbergová dokázala ty úvahy rozumově pochopit, její emocionální stav by jí zabránil je unést.

„Pochopitelně všechno popřela,“ pokračovala paní Muhlenbergová. „Ale tu samou noc“ Zvedla ruku a ukázala směrem k ruině na vedlejším pozemku. „Ten požár Můj manžel zahynul. Já vyvázla jen stěží. A Libby zmizela“

Opět se rozhostilo ticho a já se modlil, aby byl ten hrozný příběh u konce. Ukázalo se, že tomu tak je, ale slečna Howardová to pořád ještě nechtěla nechat být. „Paní Muhlenbergová,“ zeptala se, „byla byste ochotná předstoupit před porotu a promluvit o svých zkušenostech s Libby? Mohlo by to pomoci.“

Přes místnost k nám opět dolehl ten strašlivý žalostný sten. „Ne! Ne! Proč? Můžete jim to říct vy, nebo někdo jiný! Já nemohu vůbec nic dokázat, nepotřebujete mě“

„Mohla bych jim to vylíčit,“ namítla slečna Howardová, „ale nebude to mít žádnou váhu. Kdyby to slyšeli od vás a spatřili vaši tvář“

V tu chvíli se zasténání proměnilo v další chraptivé, strašlivé zasmání. „Ale to je nemožné, slečno Howardová, nemohou spatřit mou tvář. Ani já sama ji nemohu spatřit.“ Rozhostilo se děsivě hluboké ticho a já si s náhlým zamrazením uvědomil, k čemu jí ten vějíř slouží. „Nemám žádnou tvář. Ztratila jsem ji při tom požáru. Spolu s manželem, a se svým životem“ Stín její hlavy se začal chvět. „Nebudu tu změť jizev ukazovat v soudní síni. Tohle poslední zadostiučinění Libby Fraserové neposkytnu. Doufám, že vám můj příběh pomůže, slečno Howardová. Ale já nemůžu, nedokážu“

Slečna Howardová se zhluboka nadechla. „Chápu,“ řekla. „Ale možná byste mohla pomoci jinak. Dosud se nám nepodařilo zjistit, odkud Libby pochází. Nezmínila se před vámi někdy o svém domově?“

„Ne přesně,“ odpověděla paní Muhlenbergová. „Často mluvila o městech na druhé straně řeky, v okrese Washington. Vždycky jsem měla dojem, že přišla odtamtud. Ale jistá si být nemohu.“

Slečna Howardová přikývla, konečně pustila mou paži a vstala. „Rozumím. Děkuji vám, paní Muhlenbergová.“

Stará černoška se opět objevila u dveří, aby nás doprovodila ven. Když jsme vycházeli do chodby, paní Muhlenbergová ještě zavolala: „Slečno Howardová?“ Oba jsme se obrátili. „Podívejte se na svého chlapce. Vidíte zděšení v jeho očích? Možná si myslíte, že je to jen jeho představivost. Ale mýlíte se, to, co kdysi bývalo mým obličejem, je mnohem horší než cokoli, co si vůbec dokáže představit. Víte, jaké to je, děsit takhle lidi? Mrzí mě, že nemohu udělat víc, a doufám, že to skutečně chápete“

Slečna Howardová jen krátce přikývla, a když jsme vyšli ven, černoška za námi tiše zavřela dveře.

Co nejrychleji jsem se rozběhl ke čtyřkolce a překvapilo mě, že slečna Howardová neudělala totéž. Dívala se směrem k řece a nad něčím si lámala hlavu.

„Nejeli jsme cestou do města náhodou kolem přívozu?“ zeptala se tiše, když se přece jen vydala k vozu.

„Ach ne, kdepak,“ odpověděl jsem rychle a ze strachu poněkud pánovitě. „Dneska v noci přes řeku nejedu, slečno Howardová, na to zapomeňte.“ Pak jsem se ovládl a zašmátral po cigaretách. „Omlouvám se, ale prostě nemůžeme“

Najednou jsem zaslechl velice znepokojivý zvuk: kroky mnoha nohou v suchém prachu na cestě. Slečna Howardová i já jsme ustoupili od vozu a zahleděli se do temnoty k severu, z níž se zanedlouho vynořilo asi deset z těch chlapů z hospody. Mířili k nám a, mírně řečeno, nevypadali, že by měli chuť si popovídat.

„Do prdele,“ řekl jsem (což byla v podobných situacích moje obvyklá reakce); pak jsem se rychle rozhlédl kolem a pokoušel se vymyslet, co udělám dál. „Pořád můžeme uniknout k jihu,“ rozhodl jsem, protože tím směrem jsem neviděl nic, co by věštilo potíže. „Kdybychom se hnuli dost rychle“

Za sebou jsem zaslechl klapnutí kovu o kov a rychle jsem se ohlédl. Slečna Howardová vytáhla svůj kolt a prohlížela nábojové komory s výrazem naznačujícím, že to myslí vážně. „Neboj se, Stevie,“ řekla tiše a schovala zbraň za zády. „Nemám v úmyslu dovolit takovým lidem, aby nás zastrašovali.“

Podíval jsem se na blížící se skupinku zachmuřených opilců, pak zase na slečnu Howardovou, a uvědomil jsem si, že se schyluje k něčemu opravdu ošklivému. „Slečno Howardová,“ řekl jsem, „opravdu neexistuje důvod, aby“

Ale bylo příliš pozdě: místní opilci k nám už dorazili a rozestoupili se do řady po celé šířce silnice. Muž, s nímž jsme mluvili těsně po příjezdu do města, vystoupil do popředí.

„Řikali sme si, že ste nás třeba nepochopili,“ prohlásil a postoupil ke slečně Howardové o krok blíž.

„Co je tady k chápání?“ opáčila slečna. Jste banda dospělých chlapů, kteří se bojí jediné ženy.“

„Nemáte co do činění jen s náma, madam,“ odpověděl jí muž. „Dyž dojde na Libby Fraserovou, stojí proti vám celý tohle město. Už tady napáchala škody dost. Nikdo s ní nechce mít nic společnýho, ani s lidma, co se o ni zajímají. A jestli to neni dost jasný“

Celá ta banda se o kousek přiblížila. Nevím, co měli v úmyslu nám provést, ale nedostali příležitost. Slečna Howardová vytáhla revolver a namířila na muže v čele.

„Ustupte, pane,“ procedila mezi zaťatými zuby. „Varuji vás, nebude mi dělat nejmenší potíže střelit vás do nohy, nebo do nějakého životně důležitého místa, jestli mě k tomu donutíte.“

Muž se poprvé za celou dobu usmál. „Tak vy mě zastřelíte, co?“ Obrátil se ke svým přátelům. „Vona mě chce zastřelit, chlapi!“ oznámil, což vyvolalo u jeho kumpánů obvyklý záchvat přihlouplého chechtotu. Pak se opět otočil ke slečně Howardové. „Už ste někdy někoho zastřelila, slečinko?“

Slečna Howardová na něj chvilku jenom upřeně hleděla a pak velmi tiše řekla: „Ano. Zastřelila.“ Jako by tomu prohlášení chtěla dodat důraz, rychle svůj kolt odjistila.

Upřímnost těch slov a odjištění zbraně stačily, aby muži zmizel úsměv z tváře, a myslím, že se chystal obrátit a celé to střetnutí ukončit. Ale vzápětí ticho přerušil slabý syčivý zvuk, muž vykřikl a chytil se za nohu. Vytrhl si něco ze stehna, opět pohlédl na slečnu Howardovou a pak se pomalu zhroutil na kolena. Oči obrátil v sloup a svezl se na bok s jednou ruku nataženou před sebou.

Svíral v ní hladkou, asi čtvrt metru dlouhou tyčku, na jednom konci naostřenou.

KAPITOLA 37

Slečna Howardová a já jsme na sebe rychle pohlédli se zděšeným pochopením, zatímco se ostatní muži vrhali ke svému příteli.

„Co ste mu to sakra provedli?“ zakřičel jeden z nich; tu otázku jsem už předtím slyšel, a za podobných okolností.

Dokázal jsem ze sebe vypravit jenom slova: „Věřte mi, to jsme nebyli my,“ než muži zvedli padlého ze země a zděšeně s ním vyrazili pryč.

„Koukejte se vodsaď ztratit!“ zavolal jeden z nich. „A nevracejte se!“ S tím zmizeli směrem k hospodě.

Slečna Howardová pořád držela revolver v pohotovosti, zatímco jsme se pečlivě rozhlíželi po okolí. „Kde je?“ zeptala se mě šeptem.

„V téhle tmě?“ zašeptal jsem v odpověď. „Může být kdekoli.“ Další minutu jsme se ani nepohnuli, jenom jsme poslouchali a čekali na nějaký pohyb našeho malého nepřítele, pokud to byl opravdu nepřítel, o čemž jsem začínal vážně pochybovat. Na silnici ani ve stínu stromů a keřů kolem se však nic nehýbalo, a to mi stačilo. „Pojďte,“ vybídl jsem slečnu Howardovou a vzal ji za paži.

Tou dobou už nebylo třeba ji příliš přesvědčovat a za půl minutky jsme seděli ve voze a ujížděli opět k severu; malý hřebeček svižně klusal kupředu. Když jsme míjeli hospodu, otevřenými dveřmi jsem zahlédl, jak nás sleduje několik párů rozhněvaných očí. Tělo muže, kterého zasáhl domorodcův šíp, leželo na barpultu: netušil jsem, jak dlouho bude v bezvědomí, či zda není opravdu mrtev, a rozhodně bych neuhodl, proč nám sluha seňora Linarese opět pomohl. Jeho první zásah, během našeho střetu s Dustery, se dal přičítat tomu, že šipka možná zasáhla nesprávný cíl; avšak tahle druhá událost jasně ukázala, že ten podivný mužík, o němž jsem se domníval, že mi v sobotu v noci vyhrožoval smrtí, se nás pokouší udržet naživu.

„Možná nás chce jenom zabít sám,“ podotkl jsem, když už jsme byli asi půl míle za Stillwaterem.

„K tomu měl přece příležitostí víc než dost,“ namítla slečna Howardová a zavrtěla hlavou. „Nic z toho nedává smysl“ Konečně uklidila revolver zpátky do jeho úkrytu a zhluboka se nadechla. „Ty bys náhodou neměl cigaretu, že ne, Stevie?“

Se smíchem jsem potřásl hlavou; zachvátila mě náhlá úleva nad tím, jak šťastně jsme vyvázli. „Jeden by si myslel, že lidi přestane bavit dávat mi pořád dokola tuhle otázku,“ řekl jsem a zalovil jednou rukou v kapse u kalhot; otěže jsem držel volně v té druhé. Když jsem nahmatal krabičku cigaret, podal jsem ji slečně Howardové. „Prosím, zapalte mi taky jednu, slečno.“ Přiložila zápalku ke dvěma cigaretám a pak mi jednu vrátila. Jakmile párkrát zhluboka potáhla ze svého retka, položila si hlavu do dlaní a začala si třít spánky. „Pořádně jste se tam rozčílila,“ podotkl jsem.

Krátce se zasmála. „Omlouvám se, Stevie. Doufám, že víš, že bych tě nikdy úmyslně neohrozila. Ale takovéhle nesnesitelně idiotské chování“

„Svět je plný takových chlapů, slečno Howardová. Nemůžete jim všem vykládat, kam si mají tu svoji namyšlenost nacpat, a nečekat přitom, že se pár z nich opravdu naštve.“

„Já vím, já vím,“ řekla. „Ale jsou jisté chvíle Přesto opravdu doufám, že víš, že jsme ani chvíli nebyli ve skutečném nebezpečí.“

„Jasně,“ odpověděl jsem a pak jsem se pár vteřin na svou společnici pozorně díval. „Vy byste po něm opravdu střelila, že ano?“

„Kdyby na některého z nás sáhnul?“ řekla. „Bez váhání. Nic není tak účinné jako kulka v noze, aby se muži rozpomněli na slušné vychování.“

Znovu jsem se zasmál, přestože jsem věděl, že to myslí naprosto vážně. Na světě nejspíš nebyla druhá žena, která by přistupovala ke zbraním, anebo ke střílení po lidech, tak nenuceně jako slečna Howardová. Měla k tomu pár velmi osobních důvodů a není na mně, abych je tu vyjmenovával; jednou se toho ujme sama, jestli bude mít chuť. Jediné, na čem mi tu noc záleželo, byl fakt, že když řekla, že by po tom muži střelila, aby mě ochránila, myslela to vážně; a to vědomí mi uklidnilo nervy natolik, že když jsme ujížděli po cestě u řeky osvětlené měsícem, probudila se ve mně přirozená zvídavost.

„Jak může provádět něco takového, slečno Howardová?“ zeptal jsem se poté, co jsem skoro dokouřil svou cigaretu.

Slečna Howardová odpověděla s dlouhým hlubokým povzdechem: „Nevím, Stevie. Předpokládám, že v povaze lidí, jimiž zmítá pocit bezmoci, se skrývá touha získat moc nad těmi, kdo jsou slabší než oni, a bůh pomoz těm slabším, když se jim nepřizpůsobí. Nešťastní muži v opilosti mlátí a zabíjejí ženy, ženy zoufalé snahou si dokázat, že mají aspoň nad něčím vládu, mlátí a zabíjejí děti, a ty děti na oplátku zase mučí zvířata Měj taky na paměti, že miminka sice můžou připadat roztomilá nám, kteří žádná nemáme, ale matky mohou lehko ztratit trpělivost se vším tím rámusem, nevyspáním i prostou nekonečnou dřinou výchovy.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, o tomhle jsem nemluvil. To zabíjení jsem už začal trochu chápat, aspoň myslím. Ale přemýšlel jsem o tom, jak ta žena působí na lidi a co v nich vyvolává. Jak tohle dokáže? Jenom si vezměte to, co jsme slyšeli, a taky viděli. Někteří z lidí, kteří s ní pracovali v New Yorku, se domnívali, že je světice; jiní, v té samé nemocnici, byli přesvědčení, že je vražedkyně. Ten její nebožák manžel s ní jedná, jako by byla jeho jedinou spásou, ale ona pak zajde za roh a dokáže chlapa jako Goo Goo Knox dostat do varu líp než jakákoli šlapka, která kdy prošla u Dusterů dveřmi. A potom přijedeme sem a zjistíme, že si občané z Ballston Spa nejdřív mysleli, že je běhna, pak hodná ženská, a pak si ji zase zařadili jako běhnu.

A teď dorazíme na tohle zatracené místo, do Stillwateru, a zjistíme, že se jí celé město k smrti bojí! Jak sakra může jeden jediný člověk dokázat tohle všechno?“

„No,“ odpověděla slečna Howardová s pousmáním, „obávám se, že ta otázka je trochu složitější.“ S cigaretou u úst se zamyslela. „Zkus nad všemi těmi věcmi, které jsi zmínil, trochu popřemýšlet, Stevie, co mají společného?“

„Slečno Howardová,“ řekl jsem, „tohle kdybych věděl“

„Dobrá, dobrá. Tak se na to podívej takhle: žádná z jejích osobností, z těch různých způsobů, jakými ji lidé vidí, není úplná. Žádná z nich nezachycuje skutečného člověka, vždycky jde o zjednodušení, o přehánění. Jsou to vlastně symboly. Anděl milosrdenství, nebezpečný zabiják. Oddaná manželka a matka, drzá poběhlice a chlípná šlapka. Všechny vypadají jako postavy z nějakého románu či hry.“

„Jako ty, jak se jim říká, ‚mýty’, o kterých jste mluvila? Tenkrát před muzeem?“

„Přesně. A stejně jako u těchto mýtů není překvapivé to, že si někdo dokáže takové postavy vymyslet, to by dokázal kdokoli dost bláznivý nebo jen s dostatečně velkou představivostí. Úžasné je, že je tolik lidí, nejen občané měst jako Stillwater, ale celá společnost, skutečně přijímá a věří jim. A obávám se, že to všechno vede k bodu, který pro tebe může být trochu těžké pochopit.“ Slečna Howardová z mého obličeje nejspíš vyčetla cosi jako dotčenou ješitnost, protože mi rychle položila dlaň na paži. „Oh, nemyslím tím, že bys na to nebyl dost vzdělaný či chytrý, Stevie. Jsi jeden z nejchytřejších mužů, jaké jsem kdy poznala. Ale jsi muž.“

„Jo?“ opáčil jsem. „A co to má společného s tou debatou?“

„Podle mě bohužel všechno,“ odpověděla slečna Howardová a pokrčila rameny. „Muži nedokážou doopravdy pochopit, jak moc si svět nepřeje, aby se ženy staly celými lidmi. Nejdůležitější věcí, jakou může žena v naší společnosti být, ještě důležitější než být poctivá nebo slušná, je být zařaditelná. Dokonce i když je Libby zlá, možná nejvíc ze všeho, když je zlá, dá se snadno zařadit, připíchnout špendlíkem na stůl jako nějaký vědecký preparát. Ti muži ze Stillwateru se jí bojí, protože jejich zděšení jim umožňuje poznat, kdo Libby je, udržuje je to v bezpečí. Přestav si, o kolik obtížnější by bylo říct, ano, je to žena schopná hrozného hněvu a násilí, ale je to také někdo, kdo se zoufale snažil pečovat o jiné, stát se dobrou a konstruktivní lidskou bytostí. Pokud přijmeš tohle, pokud připustíš, že uvnitř není jednou či druhou, nýbrž oběma zároveň, co to vypovídá o všech ostatních ženách ve městě? Jak budeš někdy schopen poznat, co se jim skutečně odehrává v srdcích, a v hlavách? Život v té prosté vísce by se náhle stal nesmírně složitým. A tak, aby tomu zabránili, lidé ty věci oddělují. Normální, obyčejnou ženu si zařazují jako pečující a milující, mírnou a pokornou. Jakákoli žena, která se vzpírá takovému zařazení, musí být tak dokonale zlá, že je třeba se jí bát, bát se jí ještě víc než obyčejného zločince, musí mít přímo ďábelské schopnosti. Za starých časů by ji patrně nazývali čarodějnicí. Protože ona neporušuje pouze zákon, ale vzpírá se samotnému řádu dění.“

Obrátil jsem se a trochu nejistě jsem se na slečnu Howardovou pousmál. „Dávejte si radši pozor, začíná to vypadat, jako byste ji trochu obdivovala.“

Slečna Howardová se také usmála, ale vzápětí zvážněla. „Někdy si to myslím i já sama,“ připustila. „A pak si vzpomenu na obrázek Any Linaresové a uvědomím si, že Libby nemá nejmenší tušení o svých vlastních pravých motivech, a je tím pádem ještě nebezpečnější.“

„Dobrá,“ odpověděl jsem a pokusil se slečnu Howardovou přivést na lepší myšlenky rozvíjením naší diskuse. „Takže jak do toho zapadá někdo, jako je Goo Goo Knox? On přece ví, že Libby je vdaná za Micaha Huntera a hraje si na vzornou manželku, pečující o invalidního manžela, a přesto má chuť se s ní tahat.“

Slečna horlivě přikývla. „V principu jde o totéž. Knox může být vůdcem gangu, ale pořád je to muž, chce si zařazovat ženy do pohodlných škatulek, aby mu nepůsobily žádné problémy. Nevěří, že Libby na Hunterovi doopravdy záleží. Předpokládá, že v nejhlubší části své duše je volnomyšlenkářka a děvka, a v tom, co pro něj a s ním dělá, vidí skutečnou Libby. Ale co jsme zjistili my? Že přesvědčila Knoxe, aby postavil její dům pod ochranu gangu. Jeho pohůnci tedy hlídají přesně ten dům, v němž si vybudovala jakousi skrýš pro nemluvňata, s nimiž se neustále zoufale snaží dokázat, že se o ně umí postarat. Takže podle všeho, co víme, se jí třeba hnusí trávit čas s Dustery, ale usnadňuje to její pečovatelské pokusy.“

Zvedl jsem ruku k čelu a zamnul si je, jako bych tím mohl přimět svou mysl, aby pracovala usilovněji. „Takže ona není děvka, jak si o ní myslí Knox?“

„Možná je,“ odpověděla slečna Howardová a znovu mě tím zmátla.

„Vždyť jste právě říkala, že to dělá, aby se mohla starat o ty děti“

„To také.“

„Takže která z těch dvou je pravá Libby?“ skoro jsem vykřikl, protože jsem si připadal trochu hloupě a vůbec se mi to nelíbilo.

„Žádná, Stevie,“ vysvětlila slečna Howardová a trpělivě zvolnila výklad. „Její skutečné já se rozbilo na kusy už před dlouhou dobou. A ty různé osobnosti, které na sebe bere, jsou právě tím, rozbitými kusy, vzájemně odtrženými, které spolu už nesouvisí. Stále nevíme, jaký životní kontext, který ji obklopoval v dětství, udělal z Libby vražedkyni. Ale víme aspoň tolik, zejména vzhledem k tomu, co jsme viděli a prožili, když jsme odjeli sem: už od dívčích dob ji nepochybně všichni přesvědčovali, že existuje jen jeden způsob, jak se může stát úplnou, celou ženou.“

„Když se stane matkou,“ řekl jsem a přikývl. „A ona v tom nebyla vůbec dobrá.“

„Nebo v hloubi duše ani nechtěla být,“ dodala slečna Howardová. „To nevíme. Opět pouze víme, že dívkám se v dospívání vštěpuje, zejména v takhle zapadlých koutech světa, především vědomí, že pokud chcete se svým životem udělat něco jiného než vychovávat děti, nejenže bude vaše cesta obtížná, ale také nikdy nebudete ženou. Budete jen osobou ženského pohlaví, trochu neurčitou a nepříliš přitažlivou. Možná prostitutkou. Nebo služkou. Anebo, když získáte nějaké povolání, úřednicí. Ale ať už se stanete čímkoli, pod tím vším budete představovat chladnou, necitlivou úchylku.“ Rozhněvaným lusknutím prstů posypala slečna Howardová cestu pod námi jiskřičkami z hořící špičky své cigarety. „Pokud se ovšem nechcete stát jeptiškou, a ani těm to někdy neprochází Muž může zůstat starým mládencem a pořád být mužem, na základě své mysli, svého charakteru, své práce. Ale žena bez dětí? To je stará panna, Stevie, a stará panna je vždycky něco méně než žena.“

„No,“ řekl jsem; příliš usilovně jsem zaměstnával mozek, abych s ní dokázal udržet krok, takže jsem si už nestíhal lámat hlavu s taktem, „a co tedy vy?“

Slečna Howardová na mě vrhla přimhouřenýma zelenýma očima postranní pohled, který naznačoval, že bych se měl asi radši vyjádřit přesněji.

„Chci říct,“ doplnil jsem spěšně, neboť jsem věděl, jak rychle dokáže vybuchnout, „že pro vás nic z toho přece neplatí. Nejste vdaná, nemáte děti, ale jste“ Odvrátil jsem se, náhle v rozpacích. „No jste stejně ženská jako kterákoli matka, jakou jsem kdy poznal. Jestli chápete, co tím chci říct.“

V tu chvíli mi opět zlehka položila dlaň na paži a zelené oči se otevřely šířeji. „Něco tak pěkného mi už dlouho nikdo nepověděl. Děkuji, Stevie. Ale uvědom si taky, že jsi ještě mladý.“

„Oh,“ vydechl jsem a využil příležitosti, abych se pro změnu zatvářil trochu dotčeně já, „takže na mém názoru nezáleží? Nebo se změní jen proto, že zestárnu?“

Teď se trochu kroutila slečna Howardová. „Totiž,“ zabručela nakonec, „někdy se to stává“

„Dobrá,“ naléhal jsem. „Tak co ti ostatní? Doktor, detektivní seržanti a Cyrus, dokonce i pan Moore? Ti to všichni cítí stejně.“

Slečna Howardová po mně vrhla pochybovačný pohled. „Oni těžko představují průřez průměrnou americkou mužskou populací. Omlouvám se, Stevie. Samozřejmě mi záleží na tom, co si myslíš ty i ostatní, a vážím si vašeho názoru, ani nevíš, jak moc. Ale pro zbytek světa nejspíš navždycky zůstanu tou divnou Sarou Howardovou, tou staropanenskou dámou, co má detektivní agenturu, pokud a dokud nezaložím rodinu. Jestli někdy dospěju k názoru, že se mi mou prací skutečně podařilo něco dokázat, mohla bych uvažovat o dětech, pouze mám výhrady k představě, že nebudu úplná, dokud to neudělám. Ta měřítka jsou krutá, zejména pro ženy, které jim nikdy nemohou dostát. Libby nemohla, a ten neúspěch ji zlomil. Ano přes všechnu svou prohnanost je hrozně zraněná. Trochu jako tvoje přítelkyně Kat. Chytrá, ale ztracená. Ztracená a jaksi jaksi“

Náhle tvář slečny Howardové, tak živá, když rozprávěla o tématech, o nichž jsem věděl, že jsou pro ni mimořádně důležitá, zcela ztratila jakýkoli výraz. Ustala v hovoru tak náhle, že jsem hned poznal, že něco zahlédla, a taky jsem věděl, co to „něco“ je.

„Kde?“ zeptal jsem se a rozhlédl se ze strany na stranu. „Kde je?“

Slečna Howardová mi položila ruku na rameno, aby mě uklidnila. „Jenom zpomal, Stevie,“ zašeptala. „Jestli se nemýlím, stojí přímo před námi“

Upíral jsem pohled na tmavou cestu před sebou; skutečně se tam rýsovala nevysoká silueta a plandavé šaty s rozcuchanou hřívou nade vši pochybnost prozrazovaly její totožnost. El Niňo se nehýbal, nevykročil ani k nám, ani od nás; zdálo se, že čeká, až k němu vůz dojede, a když jsme se přiblížili, spatřil jsem v jeho tváři opět ten zatracený úsměv.

„Co to sakra,“ zamumlal jsem. „Je vůbec skutečný? Ten chlápek se pohybuje rychleji než blesk.“

„Nepochybně je skutečný,“ ujistila mě slečna Howardová. „Otázkou zůstává, co po nás chce.“

„Nemám zastavit?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Jeď dál krokem.“ Vytáhla revolver a položila si ho do klína. „Uvidíme, co se stane.“

KAPITOLA 38

Poslechl jsem její příkaz. Domorodec se nepohnul, jen stál a usmíval se, dokud jsme nebyli tak pět metrů od něj. A potom velmi rozvážně zvedl ruce do vzduchu. Zarazil jsem hřebce a čekali jsme. Domorodec pomalu spustil jednu ruku a ukázal na zem.

„Já vám neublížit,“ řekl a jeho úsměv se ještě rozšířil. Když jsme sledovali jeho prst, spatřili jsme, že na zemi leží malý luk, pár dalších jednoduchých šípů a ještě jeden kris s vlnitým ostřím. „A vy mé nezastřelit,“ pokračoval a zvedl ruku zase nahoru. „Ano?“

Slečna Howardová přikývla, zbraň však nechala na místě. „Dobrá,“ prohlásila. „Co chcete?“

„Já pomůžu,“ odpověděl domorodec. „Jistě, já můžu pomoct, ano! Někdy já už pomoct.“

„Ale vy jste ve službách seňora Linarese,“ namítla slečna Howardová. „Proč nám pomáháte?“

Domorodec se sehnul pro své zbraně, což vedlo slečnu Howardovou k tomu, aby odjistila svůj kolt. Mužík vytřeštil oči a pak opět zvedl ruce do vzduchu. „Nebojte, já vám neublížit, paní, a vy nestřílet! Já pomoct!“

„Co kdybyste nejdřív prozradil, proč nám pomáháte, než si ty věci zase seberete?“ nařídila slečna Howardová.

Na El Niňově tváři se opět objevil přívětivý úsměv a jeho kulatý obličej se svraštil v přehnaně znechuceném gestu. „Oh, to není pro mě, pracovat pro seňora, já už pro něj nepracovat! On bít mě, bít svou ženu, bít každého pěstmi jako jako“ Domorodec se rozhlédl kolem, pak sebral z okraje cesty velký kámen a zvedl ho ke slečně Howardové.

„Jako kameny,“ doplnila.

„Ano, pravda, jako kameny!“ přitakal El Niňo. „Dal mi jedny šaty“ Zvedl paže, aby nám předvedl ohrnuté rukávy saka, a pak ukázal na své kalhoty, které byly u kotníků hrubě ustřižené. „Moc velký. Ne pro mě. Já nejdřív pracoval pro otce, starého seňora“

„Pro otce seňora Linarese?“ zeptala se slečna Howardová.

„Ano, paní. On jiný muž. Dobrý muž. Ten syn, není stejný. Bít každého pěstmi, myslet si, že je velký a úžasný, protože jeho máma ho až moc milovala!“

Při těch slovech jsem vybuchl smíchy a vysloužil si od slečny Howardové ostrý šťouchanec loktem; i jí však dělalo potíže skrýt své pobavení nad tím mužíkem. „A co chcete od nás?“ zeptala se a spustila kolt k boku.

El Niňo pokrčil rameny. „Pracovat pro vás, myslím. Ano, myslím, že ano. Já vás sledovat, vím, že vy hledáte malá Ana. To dobře. Seňor, on ji nechce najít. Ale ona malá! Já myslím, že vy ji najít, protože vy hodní lidi. Já pracovat pro vás, určitě.“

Vyměnil jsem si se slečnou Howardovou ohromený pohled. Co na to máme říct? Ta představa nám připadala tak zvláštní, že skoro nebylo možné vzít ji v úvahu, jenže ani jeden z nás nijak zvlášť netoužil mu to oznámit. Ne, když před ním na cestě ležel ten arzenál, a s vědomím, že už celé týdny sleduje každé naše hnutí. A navíc jsme na něm oba shledávali něco sympatického, sympatického a poctivého. Takže možná ten nápad zase tak výstřední nebyl.

„Ale,“ otázala se slečna Howardová, „co myslíte tím, že chcete pro nás ‚pracovat’? Co byste dělal?“

Domorodec se chystal odpovědět, ale nejdřív se zadíval na svůj majetek na cestě. „Můžu už zvednout?“ zeptal se slečny Howardové opatrně.

Přikývla a zadívala se na něj jako na zlobivého kluka: „Pomalu,“ doporučila mu.

Poslechl její pokyn a zastrkal si všechny kousky výzbroje do velkých kapes, které měl speciálně našité uvnitř saka. Pak zamířil k nám a vypínal se přitom jako někdo dvakrát tak velký. „Moc věcí můžu dělat!“ chvástal se. „Chránit vás před nepřáteli, zabít je nebo uspat! A taky vařím!“ Ukázal na krajinu kolem nás. „Hada, psa, a někdy krysu, když vy moc hladoví!“ Slečna Howardová i já jsme zasténali znechucením přes úsměvy, které se nám usadily ve tvářích. „Vidím věci, najdu věci! Když pro vás pracovat El Niňo, máte oči všude!“ Opět mávl rukou k obzoru.

„A jaký,“ zeptala se slečna Howardová, „byste za to všechno žádal plat?“

„Plat?“ opakoval domorodec zmateně.

„Co bychom vám platili?“

„Och, platit, ano!“ odpověděl a pyšně nadmul hruď. „El Niňo je Manilan, Manilan pracovat jen za plat! Seňor mi neplatit nic, platit sračky!“ Znovu jsem se hlasitě zasmál a slečna Howardová se ani nepokusila mě zarazit; vlastně se ke mně přidala, stejně jako El Niňo, kterého naše reakce potěšila. „Platit mi sračky!“ opakoval. „Špatné šaty, jídlo, co ho už jedli ostatní, a seňora mě nutit spát venku, i v zimě. Můžete mi dát dobré jídlo, postel na spaní, ano? Dům má hodně postelí. A vy“ Ukázal na mě a pak si opět přejel prstem po hrdle, což mi rázem smazalo úsměv z tváře.

„Hej, nezačínejte s tím zas!“ řekl jsem. „Nechci s vámi mít žádný maléry“

„Ne, ne!“ ujišťoval mě chvatně. „Žádná malér! Šaty! Vaše šaty, tři noci před dneska, vy nerad ty šaty, že?“

Spočítal jsem ty noci na prstech a pokoušel se pochopit, o čem mluví; pak jsem si vzpomněl na výlet do Saratogy a znenadání se mi vybavilo, jak jsem se v zahradě střetl s někým, koho jsem považoval za dítě. „Tak to jste byl vy!“ zvolal jsem. „Viděl jste mě v tom opičáckém obleku!“

„Opičáckém?“ opakoval El Niňo zmateně. „Ne pro opičák, pěkné šaty pro pěkný muž, padnou mi. Vy je nerad,“ řekl a znovu si přejel prstem po krku. Pak mi to došlo: viděl mě, jak se škrtím v bílé vázance, a pochopil, jak ten večerní oblek nesnáším.

„Stevie,“ řekla slečna Howardová, „o čem to mluví?“

„Viděl mě v Casinu a poznal, že se v té maškaře necítím dobře. Myslím, že chce ten oblek.“ Pak jsem promluvil hlasitěji směrem k novému příteli. „Chcete ty šaty? Taková má být naše dohoda?“

„Pěkné šaty pro pěkný muž!“ opakoval a pleskl se do hrudi. „Vy je dát El Niňo, on pracovat pro vás.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ale nemůžete je přece nosit pořád“

„Proč ne?“ namítla slečna Howardová a obrátila se ke mně. „Upřímně řečeno, Stevie, já myslím, že tenhle chlapík si může dělat, co se mu zachce.“

Chvilku jsem o tom dumal a pak jsem přikývl. „Jo, v tomhle máte pravdu. Ale co na to u všech čertů poví doktor?“

„Až mu řekneme, že jsme dostali na naši stranu jednoho z hlavních protivníků?“ opáčila slečna Howardová s úsměvem. „Co podle tebe asi poví?“

Přikyvoval jsem dál a pak si vzpomněl na našeho hostitele v Ballston Spa. „A pan Picton?“ Nemusel jsem ani čekat na odpověď; slečna Howardová se na mě podívala a já se usmál. „Jo, máte pravdu. Potrhá se smíchy, a pokud jde o tlachání, tenhle chlapík se mu skoro vyrovná. Tak tedy“

Slečna Howardová se otočila zpátky k domorodci. „Dobrá,“ řekla a ukázala do vozu. „Nastupte si, a povězte nám, jak vám máme říkat.“

„Říkat mi El Niňo!“ prohlásil a opět se udeřil do hrudi. Pak jeho výraz zostražitěl. „Já pracovat pro vás?“ zeptal se, jako by tomu úplně nevěřil.

„Ano, pracujete pro nás,“ ujistila ho slečna Howardová. „Teď si nastupte.“

„Ne, ne! To není správné, El Niňo může pěšky, zatímco dáma jede.“

Slečna Howardová si povzdechla. „Ne, El Niňo, to není správné. Když pracujete pro nás, jste jedním z nás. A to znamená, že jedete s námi.“

Domorodec vypadal, že pukne pýchou; nadšením předvedl na silnici jakýsi krátký taneček a pak rychlostí lovící pumy naskočil do čtyřkolky. Postavil se ve voze za námi a šklebil se od ucha k uchu. „Když pro vás pracovat El Niňo,“ oznámil, „vy najít malá Ana. Určitě!“

Ačkoli jsem pořád ještě nevěřil ani nechápal, do čeho jsme se to zase dostali, pobídl jsem hřebečka do klusu a vyrazili jsme k domovu.

Během cesty jsme z El Niňa dostali celý jeho životní příběh, který jsme převyprávěli ostatním, jakmile jsme dorazili do domu pana Pictona. Ukázalo se, že když byl ještě chlapec v džungli filipínského ostrova Luzonu, vydal se s muži svého kmene jednoho dne na lov, a tam je přepadla skupina Španělů. Starší pygmeje pro zábavu zabili, ty mladší odvezli do Manily a prodali je do otroctví. El Niňo svému prvnímu pánu po několika letech uprchl a časnou dospělost strávil na pobřeží, kde se vypracoval na potulného žoldnéře. Nějakou dobu byl i pirátem, bojoval v místních válkách po celém Jihočínském moři, a nakonec se vrátil do Manily, kde ho zatkli pro drobnou krádež. Španělský soudce ho odsoudil na doživotí na nucené práce, a v tu chvíli vstoupil na scénu seňor Linares starší, diplomatický úředník, který mu dal možnost odpracovat si svůj „dluh“ vůči španělské říši jako domácí sluha. Když jsem tohle vyslechl, nemohl jsem si nevzpomenout na svou vlastní zkušenost s doktorem Kreizlerem; a podobná minulost rychle vytvořila mezi mnou a naším novým partnerem pevné pouto.

Byla to výrazná osobnost, to se nedalo popřít: všichni v domě pana Pictona shledávali podivnou kombinaci mužného chvástání a něžné, téměř dětské laskavosti, kterou projevoval, zábavnou i dojemnou. Zejména při setkání s Cyrem bylo jeho chování okouzlující, ačkoli zároveň i trochu legrační. Hluboce, uctivě se mu uklonil a byl ohromen, když mu větší muž, jehož očividně považoval za nějakého šamana, podal ruku. Fakt, že pan Montrose žije mezi bílými lidmi jako rovný s rovnými, nosí stejné oblečení, jí stejné jídlo a spí ve stejně pohodlných postelích, pro domorodce očividně znamenal, že dosáhl vysokého stupně nějakého tajného zasvěcení; a El Niňo se rozhodl chování mého velkého mlčenlivého přítele ve všem napodobovat. To ovšem pro drobného, živého, upovídaného chlapíka nebylo nijak snadné.

Nic z toho nám však nepomohlo vymyslet, co bychom s novým spojencem měli udělat. Momentálně jsme zrovna nepotřebovali nikoho sledovat ani uvrhnout do bezvědomí a jeho přítomnost by v Ballston Spa nutně vyvolala pozornost, ať by šel kamkoliv, zejména potom, co jsem mu věnoval slíbený večerní oblek, který si ihned oblékl. Vykračoval si pyšně jako páv (měl pravdu v tom, že mu ty šaty padnou jako ulité) a tvářil se, že je připravený vyrazit do světa; všichni jsme však pochybovali, zda je svět stejně připravený na něj. Prakticky uvažující, byť trochu zaskočená paní Hastingsová nakonec pověřila El Niňa mytím nádobí po večeři a on se do práce vrhl s neutuchající dobrou náladou.

Pokud jde o informace, které jsme se slečnou Howardovou přivezli ze Stillwateru, pečlivě jsme je zaznamenali na tabuli umístěnou v salonu pana Pictona a pak jsme se přesunuli na zadní verandu, abychom si pohovořili o významu celého příběhu. Nikoho nepřekvapilo, že paní Muhlenbergová neznala podrobnosti ohledně případu Hatchových, neboť žila v jiném městě, které spadalo pod pravomoc jiného šerifa, a maloměstští šerifové vzájemně obvykle spolupracovali ještě méně a neochotněji než jednotlivé policejní okrsky v New Yorku. A pokud jde o to, že nebohá dáma odmítla svědčit, pan Picton nás upozornil, že to není velká ztráta, neboť místní Šalomoun okresu Saratoga, soudce Charles H. Brown, trvá na tom, aby byl každý případ posuzován zvlášť a pouze sám o sobě, a téměř jistě by nepřipustil, aby k uším porotců dolehla nějaká neprokázaná tvrzení ohledně čehosi, k čemu došlo před deseti lety. To samé platilo pro veškerou práci, kterou jsme vykonali v New Yorku a která, jak nám náš hostitel důrazně připomněl, ani nevyústila v oficiální policejní šetření. Případ zavražděných dětí Libby Hatchové se musí omezit výhradně na to; jediný účel, k jakému nám může vyprávění paní Muhlenbergové posloužit, je lepší pochopení charakteru ženy, s níž máme tu čest.

A v tom ohledu z něj plynul další důkaz (ne že bychom nějaký potřebovali), jak je naše protivnice chytrá. Doktor nám sdělil, že osobní teorie paní Muhlenbergové ohledně toho, jak Libby zabila jejího syna Michaela, historka, kterou by někdo mohl snadno odepsat jako blábolení ženy napůl šílené žalem, je velmi pravděpodobně správná: jedovaté látky přijímané kojící ženou mohou skrze její mléko skutečně proniknout do těla kojeného dítěte. A pokud jde o sáček černého prášku, který paní Muhlenbergová objevila v Libbyině pokoji spolu s arzenikem, doktor měl podezření, že šlo, abych použil jeho termín, o carbo animalis purificatus, latinský výraz pro „vyčištěné živočišné uhlí“. Ve světě je ta látka známá spíše pod názvem kostní uhlí či spodium a běžně se používá jako protijed na mnohé jedy včetně arzeniku. Libby si je patrně nechávala při ruce pro případ, že by z netrpělivosti svůj plán uspíšila a sama si vzala příliš velkou dávku. Pokud jde o to, proč to udělala, nyní jsme odpověď znali všichni: malý Michael Muhlenberg se dopustil smrtelné chyby tím, že dal najevo, že Libby nemá valné mateřské schopnosti, a místo aby si to přiznala a pokusila se objevit něco jiného, co by mohla v životě dělat, vražedkyně vytvořila situaci, v níž vypadala jako hrdinka kvůli své snaze zachránit dítě, které ve skutečnosti zabíjela. Stejný vzorec chování jsme odhalili i v případě Libbyiných „adoptovaných“ dětí, stejně jako u dětí z Newyorské všeobecné porodnice: ta žena se rozsévání zkázy věnovala déle, než by kdokoli z nás, samozřejmě s výjimkou doktora, tušil nebo vůbec věřil.

Nicméně jeden užitečný úlomek informace smutné vyprávění paní Muhlenbergové obsahovalo: jestliže se Libby Hatchová nechala najmout jako kojná, znamenalo to, že musela někdy porodit vlastní dítě. Pokud Libby na těch nemocničních formulářích, které jsme viděli, nelhala, bylo jí nyní devětatřicet let, v roce 1886 jí tudíž muselo být dvacet osm. Dotyčné dítě mohlo být novorozeně, ale mohlo mu být i skoro tolik jako mně, ačkoli skutečnost, že se u Muhlenbergových objevila sama, naznačovala, že dítě je patrně mrtvé (což žádného z nás moc nepřekvapilo). Ale živé nebo mrtvé, někde musel být nějaký důkaz o jeho existenci.

Takže slečna Howardová a já jsme měli na východním břehu Hudsonu hledat nejen Libbyiny rodiče: s největší pravděpodobností nás tam očekával i hrob dalšího dítěte. Rozhovor s paní Muhlenbergovou nám poskytl pouze obecnou představu o tom, kde bychom měli s pátráním začít, na protějším břehu řeky se nacházela celá řada malých městeček, a proto jsme se do toho chtěli pustit co nejdříve. Myslím, že slečně Howardové by nevadilo vyrazit ještě tu noc, ale já rozhodně neměl v úmyslu vydávat se v té tmě zase ven; kromě toho jsme dlužili El Niňovi první noc v posteli, kterou jsme mu slíbili. Pan Picton ho odvedl do pokoje v nejvyšším patře domu a ti dva spolu cestou do schodů rozprávěli jako staří kamarádi. Pokud jde o to, co se pro všechno na světě stane s El Niňěm, až bude případ uzavřen, pan Picton prohlásil, že by mu vůbec nevadilo nechat ho ve svých službách; občanům Ballston Spa by to rozhodně poskytlo vděčný námět k hovorům. Když bylo takto šťastně rozhodnuto o jeho osudu, domorodec se vrhl do středně velké postele ve svém pokoji, jako by to byl oceán, a s nadšenou oslavou přestal, teprve když ho pan Picton upozornil, že paní Hastingsové by se určitě nelíbilo, že se válí v peřinách s mými večerními střevíci na nohou.

Doktor rozhodl, že v nejbližší budoucnosti bude náš nový partner nadále spolupracovat se slečnou Howardovou a se mnou: nedalo se předvídat, na jaké potíže při pátrání po původu Libby Hatchové zase narazíme, mohli jsme si však být jistí, že pokud se střetneme s nějakým dalším nebezpečím, budou se nám El Niňovy schopnosti hodit. K tomuto závěru bylo snadné dospět i ho přijmout; v následujících dvou dnech se však rovněž ukázal i méně očividný fakt, totiž že jeho společnost je i nevysychajícím zdrojem zábavy. Zatímco jsme prolézali vesnice na východním břehu Hudsonu a slečna Howardová se vyptávala jednoho každého člověka na cokoli ohledně rodiny Fraserových, z El Niňa a mě se stávali lepší a lepší přátelé, šaškovali jsme spolu, smáli se a říkali všem bojovně naladěným nebo nepřátelským místním týpkům, přesně kam si můžou tu svoji maloměstskou zapšklost a zášť strčit. Domorodcova neochvějná věrnost, kterou nyní nadšeně přenesl na nás, poté, co ji celá léta neochotně poskytoval nesympatickému synkovi svého původního dobrodince, způsobila, že si k němu i slečna Howardová vytvořila vlastní vztah, takový, jaký by nedokázala navázat s průměrným bílým Američanem: El Niňovo chování k ní nezahrnovalo žádnou blahosklonnost nebo snahu o rytířství, pouze prostou úctu k osobě, která mu pomohla k lepšímu životu.

Během prvního dne pátrání jsme skutečně potřebovali obrovské zásoby dobré nálady, neboť nám nevynesl nic než záporné odpovědi na otázky slečny Howardové a další nabručené, nedůvěřivé pohledy od místních obyvatel. Skutečnost, že pronásledujeme vražedkyni, nám u těch lidí příliš nepomáhala prolomit ledy: byli jsme pro ně především přivandrovalci a žádný konstruktivní cíl nemohl tuto bariéru odstranit. Ve středu večer jsme se vraceli k panu Pictonovi s prázdnýma rukama, ale když jsme ve čtvrtek vstali před rozedněním a zamířili opět do terénu, snažili jsme se nepodléhat poraženeckým pocitům. Za svítání jsme zrovna překračovali řeku na malém přívozu a mířili přímo do jasného, ostrého ranního světla. Ta situace by byla ve všech směrech deprimující, nebýt El Niňa, který ležel vzadu ve čtyřkolce, ostřil si svůj kris a šťastně prozpěvoval ve svém rodném jazyce jakousi píseň, která, jak mě informoval, pojednávala o novém ránu v tropické džungli, jež kdysi bývala jeho domovem.

Zbytek našeho rána zahrnoval další zklamání a ani odpoledne se nám nevedlo lépe. Město za městem, taverna za tavernou, pošta za poštou, všechny jsme nechávali za sebou, když se slečna Howardová poctivě dovlekla do každého z těch zařízení, aby položila tytéž otázky o rodině s příjmením Fraserovi. V době, kdy už sluneční světlo začínalo zlátnout, jsem byl sám za sebe více než ochoten přiznat, že naše úsilí odhalit do zasedání velké poroty něco nového je beznadějné: koneckonců jsme ani nevěděli, zda Fraserová je rodným příjmením Libby Hatchové, vymyšleným jménem nebo snad jménem, pod nímž chodil po světě otec jejího prvního dítěte. Byli jsme si jisti pouze tím, že někde, možná i v úplně jiném státě, se nachází hrob, na němž stojí jméno toho prvního dítěte; a když se pozdní odpoledne přehouplo do časného večera, dokonce i slečna Howardová si začínala myslet, že pro danou chvíli možná nic jiného ani vědět nepotřebujeme. Pokud pan Picton zjistí, že je třeba přesnějších údajů ohledně této části Libbyina života kvůli soudnímu procesu (za předpokladu, že se vůbec dostaneme tak daleko), můžeme se nadále pokoušet je vypátrat, a on se na to může Libby vyptávat i při výslechu. Ale slečna Howardová byla stále pevněji přesvědčená, že Libbyiny násilné projevy jsou stejně důsledkem toho, že se narodila jako dívka v utlačovatelské, pokrytecké společnosti, jako jakýchkoli možných úchylek v životě její rodiny; a naše neúspěšné křečovité pátrání vypadalo z tohoto hlediska jen jako ztráta času. A netřeba dodávat, že slečna Howardová nepatřila k lidem, který by byli ochotni dlouho trpně snášet takový pocit.

A tak se stalo, že když ten večer odbíjely hodiny na ballstonské soudní budově sedmou, my jsme je slyšeli, neboť jsme se po maltské silnici právě vraceli do města. Propletli jsme se mezi zavřenými obchody a tichými domy Ballstonu a pak jsme kolem nádraží vyjeli na Bath Street a projížděli pod oknem kanceláře pana Pictona. El Niňo spal natažený ve voze, slečna Howardová seděla vedle mě na kozlíku ponořená ve vlastních myšlenkách a mně samotnému dělalo problémy udržet oči otevřené, neboť pomalý, pravidelný klapot kopyt našeho věrného hřebečka mě ukolébal do polospánku.

A samozřejmě právě v tu chvíli se strhl poplach.

„Stevie!“ Napůl jsem věřil, že mi ten hlas zní v hlavě jako součást nějakého snu, do něhož jsem zvolna upadal. „Stevie! Saro! Ksakru, copak jste hluší?“

Slečna Howardová mě probudila a oba jsme se začali rozhlížet po tichých blocích budov kolem. Neviděli jsme živou duši; když však na nás ten hlas zavolal znovu, poznal jsem, že patří panu Pictonovi, a uvědomil si, že se line z okna jeho kanceláře.

„Tady nahoře!“ zavolal, a když jsme vzhlédli, uviděli jsme ho, jak téměř polovinou těla visí z okna soudní budovy, v jedné ruce svírá dýmku, v druhé nějaký papír, mává s nimi a zuřivě se pokouší upoutat naši pozornost. „Poslouchej, Stevie,“ pokračoval, „musíš zajet k Westonovým a přivézt doktora zpátky! Nemají telefon a my si nutně musíme promluvit! Měl se vrátit do devíti, ale já právě dostal telegram od Johna, je třeba se na něj podívat neprodleně!“

„Ale slyšení se má konat už ráno,“ pokusila se namítnout slečna Howardová, „a on ještě musí“

„Na tom nezáleží, všechno je zařízené!“ zahalekal pan Picton, čímž dokonale zmátl jak slečnu Howardovou, tak mě. „Saro, vy byste si asi měla vzít mou dvojkolku a zajet pro Lucia a Cyra, ale Stevie, ty musíš přivézt doktora, co nejrychleji to půjde!“

Slečna Howardová pružně seskočila z kozlíku a rozběhla se směrem k High Street a schodišti před soudní budovou. Na půl cestě se ještě obrátila a řekla mi: „Probuď El Niňa, Stevie, pomůže ti ubránit se spánku!“

„Jako bych teď mohl usnout,“ prohlásil jsem, plný nové energie. „Rád bych věděl, co se k čertu děje!“

Slečna Howardová se usmála, přidržela si sukni a znovu se rozběhla. Usoudil jsem, že se víc nedovím, a řekl si, že by se mi opravdu hodila nějaká společnost, abych tolik nevnímal ubíjející nudu návratu po cestě, po níž jsme právě přijeli. Pořádně jsem tedy svým společníkem ve voze zatřásl, což způsobilo, že se vymrštil jako střela, vytáhl svůj kris a připravil se s ním hodit; to vše jediným bleskovým pohybem.

„Klídek, synku,“ řekl jsem a poklepal na místo vedle sebe, které slečna Howardová právě uprázdnila. „Vylez si sem a něčeho se přidrž, čeká nás trochu divoká jízda!“ S potěšeným smíchem nad tím, že byl povýšen na kozlík, vyskočil El Niňo vedle mě a připravil se k jízdě, zatímco já otáčel vůz a pleskal koně po hřbetě. Uprostřed města jsme nemohli vyrazit tryskem, ale jakmile jsme se dostali na venkovskou silnici, svalnatý koník ukázal, že ho celodenní námaha vůbec nevyčerpala, a když jsme se řítili po cestě vpřed, zvedal se za námi takový oblak prachu, nemluvě o rámusu, který jsme vydávali, že El Niňo nedokázal odolat a pustil se do zpěvu další písničky, o níž mi tvrdil, že se ji naučil v dobách, kdy byl pirátem v Jihočínském moři.

Na farmu Westonových jsme dorazili ještě před soumrakem, což bylo důkazem jak zdatnosti našeho koně, tak mých řidičských schopností. Ačkoli Josiaha Westona poněkud zaskočil pohled na domorodce v mém večerním obleku, sdělil mi, že doktor a Clara Hatchová jsou někde dole u potoka za domem a opět si kreslí. To mě nepřekvapovalo; když došlo na podobné záležitosti, měl doktor neuvěřitelnou trpělivost, a pokud nějaké dítě dobře reagovalo na nějaký typ léčby nebo kontaktu, dokázal u toho vydržet celé dny. Pověděl jsem tedy El Niňovi, aby pro koně sehnal nějakou píci a vodu, a vyrazil jsem k potoku.

Když jsem oběhl velkou zeleninovou zahradu a kukuřičné pole a dostal se na břeh zurčícího čistého potoka, uvědomil jsem si, že jsem stále vzrušenější, ačkoli jsem netušil proč. Skákal jsem přes kameny a rozblácenou trávu na břehu a pohledem hledal doktora a Claru; zpočátku jsem je však neviděl, a přestože jsem věděl, že mě přes hluk vody v bystřině nemohou zaslechnout, párkrát jsem zavolal jejich jména, aniž jsem čekal odpověď. Konečně, asi po pěti minutách pobíhání a poskakování, jsem zahlédl doktora asi půl míle od domu proti proudu. Seděl zády ke mně pod velkým javorem, jehož kořeny se rozrostly tak, že nad korytem potoka vytvářely jakousi plošinu. Clara klidně seděla naproti němu a kreslila.

Když jsem se k nim dostal na doslech, trochu jsem zvolnil. V místech, kde seděli, se potok kroutil a voda se v zátočině hromadila v jakési přirozené tůňce, kde ztichla natolik, že jsem slyšel vlídný hlas, jímž doktor na Claru promlouval. Podle toho, co říkal, se zdálo, že se ve snaze proniknout k tomu děvčátku právě ocitl v kritickém bodě.

„ a víš, Claro, tak jsem začal chápat, že to, co se stalo, nebyla moje chyba, a kdybych tehdy pověděl ostatním pravdu o tom, co se přihodilo, pomohlo by to. Pomohlo by mi to zůstat v bezpečí a pomohlo by to mému otci, aby přestal dělat takové věci.“

To se dalo očekávat: já sám jsem od doktora podobné vysvětlování už slyšel a věděl jsem, že je nesmím vyrušit. Také jsem dokázal předvídat i následnou pauzu v rozhovoru, jak se Clara bude mlčky pokoušet srovnat si to ve své zmatené malé mysli. Čekal jsem, až ta chvíle nastane, neboť jsem usoudil, že právě tehdy o sobě můžu dát vědět, aniž bych něco narušil, a oznámit doktorovi, že je ho naléhavě třeba zpátky ve městě.

Místo toho mi však klesla čelist úžasem, neboť jsem slyšel, jak Clara odpovídá doktorovi tichým, trochu chraptivým, ale přesto neuvěřitelně jasným hlasem: „A váš tatínek se uzdravil?“

Viděl jsem, jak doktor pomalu přikyvuje. „Byl velice nemocný. Jako tvoje maminka. Ale ano, nakonec se uzdravil. A ona se také uzdraví.“

„Ale jenom, když povím pravdu,“ řekla Clara tichounce a s opravdovým strachem v hlase.

Nebylo pochyb: vedli spolu rozhovor.

KAPITOLA 39

Zatraceně jsem se snažil chovat se co nejtišeji, neboť jsem věděl, že to, co se přede mnou odehrává, má klíčový význam; rozmoklý břeh pode mnou však překazil mé úmysly. Jak jsem tam stál a zadržoval dech, náhle jsem ucítil, že se mi noha boří do hlubokého bláta porostlého trávou. Slabě jsem vykřikl, a když jsem trhl nohou nahoru, vydala hlasitý a trochu legrační mlaskavý zvuk. Doktor a Clara se prudce obrátili a vyskočili na nohy. Děvčátko se chvatně přikrčilo za doktorovou nohou, ale když zjistilo, že jsem to jenom já, a že mám chodidlo obalené hustým bahnem, začalo se tiše smát tím svým chraptivým způsobem. Doktor se rovněž usmál a já cítil, jak krvavě rudnu.

„Omlouvám se,“ vypravil jsem ze sebe, zatímco jsem setřepával z boty kusy jílu a bláta. „Nechtěl jsem rušit, ale“Jenom jsem sklopil pohled ke své noze a ti dva se rozesmáli ještě hlasitěji.

„Dobrá, Claro,“ řekl doktor, „myslím, že se k nám někdo snažil nenápadně proplížit. Co na to říkáš?“ Dívenčin smích se vytratil do úsměvu, když se na mě dívala; pak zvedla hlavu a gestem naznačila, že chce doktorovi něco pošeptat do ucha. On se k ní sehnul a pak se opět zasmál. „Ne, rozhodně v tom není moc dobrý!“ Doktor po mně vrhl významný pohled naznačující, že jestli nemám na srdci něco důležitého, měl bych raději vypadnout, a pokračoval: „Takže, Stevie, co tě sem přivádí?“

Pokusil jsem se hovořit nonšalantně, protože jsem se bál, abych nevhodně volenými slovy Claru náhodou nerozrušil. „Jde o pana Pictona, pane. Říká, že byste se měl možná vrátit do města.“ Pak jsem promluvil důrazněji: „Vypadá to, že dostal telegram, od pana Moorea.“

Doktorovi svitlo v očích, ale měl své emoce dokonale pod kontrolou. „Chápu.“ Podíval se dolů na Claru, pak opět na mě. „Dobrá. Sejdu se s tebou v domě. Za pět minut.“

Přikývl jsem a odešel, zatímco doktor se vrátil k důvěrnému hovoru se svou pacientkou.

Když jsem došel k hlavnímu domu, bláto na mé botě a nohavici už začalo zasychat, ale vypadalo pořád tak komicky, že se nad ním El Niňo hlučně rozchechtal. Smál se ještě, když jsem si sundával botu a pokoušel se dát trochu do pořádku, ale jakmile se objevil doktor s Clarou, rázem zvážněl a zpozorněl. Dívence připadal domorodec zvláštní, ale netvářila se vyděšeně; když si ho důkladně prohlédla, pošeptala doktorovi do ucha pár poznámek. Doktor se usmál, položil jí ruku na hlavu a vysvětlil, že pro El Niňův lid je nevelká výška normální.

„Pochází z druhého konce světa,“ vykládal doktor. „Tam je mnoho neobvyklých věcí. Třeba je jednou uvidíš na vlastní oči, když budeš chtít.“ Pak přidřepl, aby jí pohlédl do očí. „Ráno se vrátím a odvezu tě k soudu, Claro. A zůstanu v místnosti s tebou, jak jsem slíbil. Ptát se tě bude jenom pan Picton, takže víš, že se nemáš čeho bát. Pomůže to, pravda pomůže všem.“

Clara přikývla a zjevně přesvědčovala sama sebe o pravdivosti doktorových slov, ještě když k ní přistoupil Josiah Weston a objal ji kolem ramínek. Pan Weston, který si byl očividně velmi dobře vědom toho, že Claru nazítří čeká první velká zkouška, potřásl doktorovi rukou se zdánlivou sebejistotou; přesto se mi však zdálo, že v jeho pohledu rozeznávám přetrvávající slabou pochybnost, zda dělají správnou věc. Když se však doktor obrátil, aby nasedl do pronajaté bryčky, Clara se k němu rozběhla a popadla ho za nohu, jak jsem to vídal u mnoha dětí v Institutu; a myslím, že ten pohled přesvědčil pana Westona lépe, než by to dokázala jakákoli slova, že skutečně nastoupili jedinou cestu, která ji může dovést k pravému klidu mysli.

Když jsme se vraceli po příjezdové cestě Westonových, uhnul jsem ke straně, aby doktor mohl jet s bryčkou vedle nás, a pak jsem pro něj stručně shrnul situaci ve městě, nebo aspoň to málo, co jsem o ní věděl. Pokud šlo o výrok pana Pictona, že ohledně doktorovy práce je „všechno zařízené“, ukázalo se, že Clara začala mluvit už ráno a že doktor s tou zprávou ihned poslal Petera Westona do města, aby pan Picton mohl počítat s tím, že poslední zbraň z jeho arzenálu bude do zasedání velké poroty připravená. Po tomhle sdělení doktor zadržel koně, opět zajel za nás a pak se soustředil na to, aby se mnou dokázal držet krok: zpáteční jízda byla stejně rychlá a drsná, jako když jsme jeli tam. Když jsme dorazili k soudní budově, náš hřebeček párkrát ztěžka vzdychl, aby nám dal najevo, že ten den už nikam nepoběží, a když El Niňo odváděl oba koně dosud zapřažené do vozů zpátky do nájemní stáje, požádal jsem ho, ať dohlédne na to, aby dal pan Wooley tomu pozoruhodnému zvířeti za jeho výkon obzvlášť dobré jídlo a pořádně je vykartáčoval.

Protože jsme s doktorem spatřili před soudní budovou dvojkolku pana Pictona, usoudili jsme, že slečna Howardová nás na své výpravě předstihla, a když jsme si uvědomili, že ti tři už možná sedí nahoře a mámí z pana Pictona, aby jim ještě před naším příjezdem prozradil, jaké tajemné zprávy z New Yorku dorazily, ozlomkrk jsme se vřítili do budovy a vyrazili k mramorovému schodišti. Mohutný hlídač, jemuž pan Picton říkal Henry, za námi ode dveří nepřátelsky pokřikoval, že si nemůžeme jen tak vtrhnout dovnitř, jako by nám to tam patřilo, a že se musejí dodržovat pravidla; my jsme si ho však nevšímali. Stejně málo jsme se zabývali formalitami, když jsme dospěli ke dveřím kanceláří pana Pictona, jednoduše jsme vtrhli dovnitř a zjistili jsme, že ostatní na nás už čekají.

„Konečně!“ zvolal pan Picton, usilovně kouřil a hryzal přitom náústek dýmky jako někteří z těch nervóznějších týpků, které jsem příležitostně vídal při doktorových návštěvách v Pavilonu pro duševně choré v Bellevue v New Yorku. „Obával jsem se, že jestli nedorazíte dost brzy, tihle tři mě fyzicky napadnou a odeberou mi ten telegram. Ale vysvětlil jsem jim, že spravedlnost je spravedlnost, doktor a Stevie si zaslouží slyšet ty novinky zároveň s ostatními!“

„Prosím,“ řekl doktor zadýchaně a laskavé ohledy pana Pictona přešel bez povšimnutí, „pokračujte“

„Zprávu jsem obdržel těsně po šesté,“ řekl pan Picton, na okamžik odložil dýmku a neklidně se na židli zavrtěl. „A upřímně doufám, že v ní společně najdeme víc smyslu, než se to podařilo mně samotnému. Zní následovně“ S hlasitým zašustěním rozložil list, odkašlal si z prokouřeného hrdla a začal číst:

PANU RUPERTU PICTONOVI, OKRESNI SOUD BALLSTON SPA, OBEC BALLSTON SPA. NALEHAVE. L.H. SE VZDAVA PRAVA OBJEVIT SE PRED VELKOU POROTOU, ODKAZUJE STAT NA SVE PROHLASENI TESNE PO ZLOCINU. NEMA CO DODAT. VCERA NASLI REV. PARKERA. ZIV, AC NE BEZ NASLEDKU. SVEDCIT BUDE, KDYZ ZARUCENA OCHRANA. MICAH HUNTER ZEMREL VCERA, PREDAVKOVANI MORFIEM. KORONER PROHLASUJE SEBEVRAZDA, ALE NYNI VSE JASNE. DVA MISTNI POLICISTE DOPROVAZELI KORONERA, L.H. VI, ZE JEJI CINNOST POLICIE OFICIALNE NEVYSETRUJE. DUSTERI PRILIS NEBEZPECNI, NEZ ABYCHOM MOHLI HLIDAT DAL. MALEM PRISEL O ZIVOT PRI SLEDOVANI, JAK PREVAZI A.L. DO JEJICH DOMU. SNAZIM NAJIT OCKO UVNITR. VANDERBILT ZPET VE MESTE. L.H. SLA ZA NIM VE SMUTKU. V. NAJAL CHICAGSKEHO PRAVNIKA NA JEJI OBHAJOBU. MARCUS ODJEL VCERA VECER, ABY ZJISTIL, KDO TO JE. VRATIM SE NEJBLIZSÍM VLAKEM. OCENIL BYCH ODVOZ A VELKOU WHISKY NA NADRAZI. MOORE.

„A to, milí přátelé,“ řekl pan Picton a opět zvedl dýmku, „je všechno. Díval jsem se do jízdního řádu, John by měl dorazit kolem jedenácté, ačkoli vlak může mít samozřejmě zpoždění. Což nám poskytuje několik hodin času, abychom zjistili, o čem mluví.“ Pan Picton zamával telegramem nad hlavou. „Něco z toho je pochopitelně očividné a nijak zvlášť překvapivé, upřímně řečeno jsem například vůbec neočekával, že se Libby ukáže před velkou porotou. Ale další body jsou dost matoucí.“

Doktor vstal a natáhl se po telegramu. „Mohu?“

„Ale ovšem, doktore,“ odpověděl pan Picton a podal mu papír. „Koneckonců znáte Johna mnohem déle než já, takže si možná lépe poradíte s jeho neurčitými narážkami, počínaje prohlášením, že reverend Parker je ‚živ, ač ne bez následků’.“

„Buďto se Moore opět vyjadřuje se svou typickou jasností stylu,“ opáčil doktor tónem, který by se dal popsat jako suchý, „nebo nechtěl riskovat, že se kopie té zprávy dostane někomu do rukou. V tomto světlě působí znovuobjevení Vanderbilta poměrně varovně.“

„Ano,“ přitakal Lucius. „Jeho lidé jsou schopní vypátrat skoro všechno, pokud to po nich bude chtít.“

„Vsadila bych se,“ ozvala se slečna Howardová, „že ta zmínka o Parkerovi znamená, že na něj Libby někdy poslala Dustery. Jestli ho našli John s Markem, jí se to nepochybně podařilo také. A pánbůh ví, v jakém stavu to setkání přežil.“

Cyrus zavrtěl hlavou. „Řekl bych, že v dost špatném, aby se jeho život stal utrpením, slečno,“ řekl tiše. „Možná v tak špatném, že si přeje, aby byl raději mrtev. Tohle jí nejspíš přineslo větší uspokojení než nechat ho rovnou zabít.“

Slečna Howardová vrhla po Cyrovi neveselý pohled naznačující, že s jeho domněnkou souhlasí; doktor rovněž přikývl. „Ano,“ řekl, stále zahloubaný do textu, „ale u Micaha Huntera bylo zjevně nutné trvalejší řešení. To je rovněž pochopitelné. Patrně nikdy nevěděl nic o tom, co se odehrálo zde v Ballstonu před jeho sňatkem s Libby, ale když Marcus přinesl zprávu o velké porotě, začal možná tušit pravdu. A ani jeho drogou zničenému mozku nedalo velkou práci dospět ke zjevným závěrům o těch nešťastných dětech, o něž jeho žena ‚pečovala’ v New Yorku.“

Pan Picton naklonil hlavu ke straně a ve tváři se mu objevil výraz připomínající úctu. „Zabít ho byla rovněž mazaná taktika vzhledem k procesu. Libby teď dorazí v odění čerstvé vdovy, která se celá léta starala o veterána občanské války.“ Ten zvláštně obdivný výraz přešel v zachvění. „Bože, to je depresivní představa. Soudci, porotci i veřejnost mají sklony stavět se v soudních procesech na stranu žen, ale truchlící vdova po vojáku Unie Černé šaty a americká válka vyvolají soucit zaručeně. Můžete mi však vysvětlit, doktore, co má Moore na mysli, když píše, že se pokouší ‚najít očko uvnitř’?“

„Obávám se, že to souvisí s dalším chytrým tahem ze strany naší protivnice,“ odpověděl doktor. „Doufal jsem, že když bude povolána do Ballston Spa, najme si nějakou dočasnou pečovatelku, aby se o Anu starala v jejím domě.“

„A jak by to pomohlo našemu případu?“ zeptal se pan Picton.

„Nepomohlo,“ opáčil doktor. „V každém případě nikoli při procesu. Ale pokud bychom neuspěli a ona byla zproštěna obžaloby“

„Pak by se po návratu do New Yorku musela té pečovatelky zbavit,“ dokončil Lucius místo něho s pokývnutím a myšlenku doplnil: „A s trochou štěstí bychom tam mohli být, abychom tomu zabránili.“

„A pokud by se nám to nepodařilo, alespoň bychom měli, a nechtěl bych, aby to teď vyznělo příliš cynicky, další vraždu, z níž bychom se ji mohli pokusit usvědčit,“ řekl doktor. „Jenže když teď ví, že ji policie doopravdy nevyšetřuje, může být mnohem odvážnější, Moore píše, že ji přímo viděl, jak převáží to dítě do sídla Dusterů, tedy na místo, kam se policisté neodváží, nemají-li nesmírně dobrý důvod.“ Doktor se odmlčel a zadíval se na telegram ještě ostřeji. „Řekl bych, že se John pokouší najít někoho mezi Dustery, či alespoň osobu, která je jim blízká a která by byla ochotná dávat na malou Anu pozor, neboť kdyby se nám podařilo Libby usvědčit, osud dítěte by byl bez pomoci zevnitř zpečetěn.“

„Ale na koho se může obrátit?“ zeptal se Lucius. „Vždyť vůbec oslovit někoho, o kom se ví, že to místo navštěvuje, by mu mohlo vynést ránu do hlavy.“

V tu chvíli jsem ucítil, že se na mě upírá čísi pohled, a když jsem zvedl hlavu, zjistil jsem, že mě pozoruje Cyrus. „Nikoli nevyhnutelně,“ řekl mírným tónem, a v tu chvíli mi srdce kleslo, neboť jsem pochopil, o čem, či spíše o kom, mluví.

„Co tím chcete říct, Cyre?“ zeptala se slečna Howardová. „Koho by John mohl“ Když sledovala Cyrův pohled ke mně, rázem pochopila. Doktor i Lucius na mě rovněž pohlédli, vědoucně a rozpačitě.

Pod vší tou pozorností jsem začal neklidně šoupat nohama. „Ale,“ ohradil jsem se tiše, „ale ona je přece pryč.“ Srdce mi bušilo každou vteřinou rychleji a brzy jsem zjistil, že nedokážu ztlumit hlas. „Je pryč! Odjela do Kalifornie“

„To nevíme jistě, Stevie,“ namítl doktor klidně. „A nenapadá mě nikdo jiný, koho by se ta Mooreova poznámka mohla týkat.“

Začal jsem vrtět hlavou, ještě než dokončil větu. „Ne,“ řekl jsem s naléhavostí, která měla přesvědčit víc mě než kohokoli jiného. „Odjela, je pryč!“ Ale pak jsem si vzpomněl, jak jsem v přístavu u Dvaadvacáté ulice zahlédl před odjezdem z města Ding Donga, a umlkl jsem, neboť mi došlo, že na další popírání nestojí za to plýtvat dechem.

„Obávám se, že jsem trochu mimo,“ ozval se pan Picton, který potahoval z dýmky a podle všeho vycítil, jak je ta situace napjatá. „Možná mi do toho nic není, ale o kom to všichni mluvíte?“

Doktor, jakmile poznal, že ačkoli jsem pořád rozčilený, už se zase začínám ovládat, se obrátil k panu Pictonovi. „Hovoříme o Stevieho přítelkyni, o níž jsme se už zmínili, o slečně Devlinové. Soudili jsme, že odjela z New Yorku do Kalifornie.“ Ještě jednou se podíval mým směrem. „Nicméně se zdá, že jsme se mýlili.“

„Ale to je výborné!“ Vřelá, hlasitá slova pana Pictona mě i všechny ostatní vyvedla na okamžik z míry; zvedl jsem hlavu a podíval se na něj naprosto nechápavě. „No, chci říct,“ pokračoval se srdečnou upřímností, „že to děvče nám s případem už velice pomohlo, Stevie. Jestli je stále v New Yorku, na koho jiného bychom se měli obrátit o další pomoc?“

Ta úvaha, na níž by nikdo z nás, kteří jsme Kat znali, nikdy nepřišel, byla podivně útěšná a bušení v mé hlavě i hrudi zanedlouho utichlo natolik, že jsem dokázal slabě přikývnout.

„To je pravda, Stevie,“ připojila se slečna Howardová svým nejpovzbudivějším tónem. „Nemáme důvod předpokládat, že se Kat nezachová správně. Koneckonců dosud to vždycky udělala. Bez ohledu na své výbuchy špatné nálady.“

Dokonce i Cyrus, který z nich věděl nejlépe, jak je pochybné očekávat z Katiny strany nějakou pomoc, se k tomu pokoušel přistupovat pozitivně: „V něčem mají pravdu, Stevie, je to tvrdá holka a bůh ví, jak nepředvídatelná. Ale zatím nám ve všem pomohla.“

„Jo,“ přitakal jsem tiše. „Asi jo.“ Ale nehodlal jsem to přijmout plně, dokud neuvidím výraz jistoty v doktorově tváři.

Obrátil jsem se, jenže ten výraz tam nebyl. „Musíme doufat, Stevie,“ řekl s povytaženým obočím. Nikdy v minulosti mi nelhal a nejspíš věděl, že bych nechtěl, aby s tím začínal. „Nic jiného dělat nemůžeme. Ale v žádném případě to není beznadějné. Ona nás v téhle záležitosti vážně podpořila.“

Jenom jsem opět přikývl, ztěžka polkl a chystal se přejít na nějaké jiné téma, neboť s otázkou Kat jsem se chtěl vypořádat později, až si budu moct v klidu a o samotě zakouřit.

Naštěstí doktor převedl pozornost všech ostatních k jiným věcem, jelikož se opět vrátil k telegramu. „Poslední otázkou, a bojím se, že nejvíc matoucí, tedy zůstává, kdo by k čertu mohl být ten ‚chicagský právník’, o němž se Moore zmiňuje.“

„Skutečně matoucí!“ přidal se pan Picton vášnivě, vstal a zamířil k oknu. Zatímco vyhlížel ven, škubal se za své štětinaté zrzavé vlasy tak prudce, až jsem se divil, že mu nepadají po hrstech. „Chicago Proč proboha právě Chicago? Nejlepší obhájci ve věcech trestních jsou přece v New Yorku, a když má za sebou Vanderbilta, mohla by Libby získat, kterého by chtěla!“

„Třeba má Vanderbilt v Chicagu nějaký zvláštní kontakt,“ navrhl Lucius. „Musí mít nějaký důvod, aby se obrátil o pomoc tak daleko. Ten pán rozhodně není žádný hlupák.“

„To ne,“ připustil pan Picton a kopl do hromady papírů na podlaze. „Ale má zájmy na železnici. Jediní lidé, s nimiž by se mohl znát v Chicagu, jsou firemní právníci, specialisté na obchodní právo. Nechápu, proč by některý z nich měl“

V tu chvíli jsme se všichni obrátili, neboť na dveře vnější kanceláře někdo zaklepal. Vzápětí se ozval hlas hlídače zdola: „Pane Pictone? Haló, pane Pictone?“

„V pořádku, Henry,“ zavolal pan Picton. „Pojďte dál!“

Mohutný strážný pomalu otevřel vnější dveře a opatrně vešel; přitom se trochu krčil, jako v bezděčném výrazu uctivosti nad tím, že se nachází v jedné z kanceláří. V ruce držel obálku.

„Tohle vám právě přišlo, pane,“ řekl a natáhl ruku, když k němu pan Picton přes místnost zamířil, aby zásilku přijal. „Z úřadovny Western Union. Řek sem, aby to napsali na účet úřadu státního návladního.“

„To byla vynikající úvaha, Henry,“ pravil pan Picton, zatímco obálku otvíral. Strážný se zachmuřil, jako by nevěděl, zda to pan Picton myslí vážně, nebo se mu vysmívá. Ale následující poznámka situaci vyjasnila: „Znáte se tu se všemi, Henry?“ otázal se pan Picton, když pohlédl do dozorcovy těstovité tváře s malýma očkama, a ukázal na nás ostatní. „Nebo vás mám představit?“

Muž se na pana Pictona ze své výšky zamračil. „Ne, pane,“ odpověděl temně. Pak obrátil svůj přihlouplý dotčený pohled k nám. „Myslím, že je všecky znám, pane.“

„V tom případě,“ řekl pan Picton, „jestli čekáte na spropitné, mohu vám pouze připomenout, že je to proti politice našeho úřadu. Přeji vám dobrý večer, Henry.“

Jelikož hlídač nevěděl, co má udělat, pouze přikývl a otráveně se vyloudal ze dveří.

„Pitomec,“ zamumlal pan Picton, jakmile hlídač zmizel. „Když si představím, že všechen ten vzduch a potravu, které udržují v chodu něco takového, by mohl využít někdo, kdo má v hlavě aspoň nějaký mozek“ Odmlčel se, neboť se právě dostal k obsahu obálky. „Báječné. Zprávy od Marka.“ Pan Picton prolétl text pohledem, pokrčil rameny, a když předal list doktorovi, vrátil se ke svému stolu. „Přestože jich není mnoho. Zdá se, že odhalil jméno právníka, kterého Vanderbilt najal. Snaží se vyhrabat o tom člověku nějaké údaje a promluvit si s lidmi, kteří s ním měli co do činění. Existuje rovněž možnost, že se mu podaří zařídit si rozhovor s tím mužem samotným.“

„To všechno by mohlo pomoci,“ podotkl Lucius a pokrčil rameny.

„Jak se jmenuje, Ruperte?“ zeptala se slečna Howardová. „Znáte ho?“

Pan Picton opět vyhlížel z okna a potahoval se za vlasy. „Hmmm? Oh! Jakýsi Darrow. Clarence Darrow. Nedokážu si ho zařadit, ale něco mi to připomíná“

„Já ho rozhodně neznám,“ prohlásil doktor stručně a položil telegram na stůl.

Pan Picton stále přemýšlel a pak rozhodil rukama. „Já asi taky ne,“ řekl a nešťastně se zamračil. Potom se mu však tvář vyjasnila. „Nebo ano? Něco se mi Počkejte chvilku!“ Přeletěl kancelář, popadl do náruče štos právnických časopisů, který ležel na podlaze, a hodil ho na stůl. „Někde tu něco mám“ Procházel časopisy svým obvyklým způsobem, což znamenalo, že je házel přes celou místnost a my jsme museli chvílemi uskakovat, aby nás nezasáhly do hlavy, až se mu do rukou dostalo číslo, po němž pátral. „Ahá!“ zvolal a zhroutil se na židli. „Ano, tady to je. Článek, který se zmiňuje o Clarenci Darrowovi, mimochodem, ten člověk je na výplatní pásce Chicagské a severozápadní železnice, ačkoli s nimi spolupracuje pouze na částečný úvazek. Býval však jejich podnikovým právníkem, a proto se o něm Vanderbilt nepochybně vůbec doslechl.“

„Stejně to pořád nechápu,“ poznamenal doktor. „Proč najímat podnikového právníka na případ spadající do trestního práva?“

„No,“ opáčil pan Picton a zvedl prst, „je tu pár zajímavých podrobností, které by nám mohly poskytnout odpověď. Vzpomínáte si na tu stávku u Pullmana v roce 94?“ Všichni jsme zamumlali kladnou odpověď, neboť jsme ještě měli v živé paměti tu neblaze proslulou dobu, kdy Americké železniční odbory stávkovaly v Chicagu proti Pullmanově vagonce. Bitky, k nimž během stávky došlo, byly tak tvrdé a krvavé, že jsem o nich slyšel dokonce i já, když je probírali ti odborářští nadšenci, kteří tvořili nejhlučnější část populace v mé staré čtvrti. „Tehdy navzdory faktu, že byl stále oficiálně právním poradcem Chicagské a severozápadní, Clarence Darrow svolil, že bude zastupovat Eugena Debse a několik dalších zástupců železničářských odborů. Nešlo o trestní případ, Debs a ostatní byli obviněni pouze z podněcování ke stávce, což je technicky protitrustová záležitost. Ale Darrowovi se přesto podařilo dostat případ až k Nejvyššímu soudu.“ Pak Picton obrátil pár dalších stránek v časopise a odmlčel se.

„A?“ pobídla ho slečna Howardová.

„A samozřejmě prohrál,“ odpověděl pan Picton. „Ale bojoval statečně. A co je důležitější, zatímco si Debs a ostatní kroutili pár měsíců ve vězení za porušení několika článků občanského zákoníku, byli obviněni z mnohem vážnějšího trestného činu: z pokusu hatit železniční stávkou práci pošty Spojených států. Darrow se ujal i tohoto případu a vyhrál kontumačně, vláda nakonec od žaloby upustila. Takže ačkoli prohrál méně vážnou občanskou při, zároveň vyhrál mnohem důležitější trestní spor.“

„Což nám však pořád neprozrazuje,“ namítl Lucius, „proč si pan Vanderbilt myslí, že člověk, který pracuje napůl pro železniční korporace a napůl pro dělnické odbory, a tato kombinace mi mimochodem připadá mimořádně podivná, je ideálním advokátem, který by se měl ujmout obhajoby v případě vraždy.“

„Ne,“ řekl pan Picton, nyní v očividně lepší náladě. „Ne, to skutečně ne. Ale mohu vám říct, detektive, ulevilo se mi. Ať už má ten Darrow jakýkoli talent, Vanderbilt mohl, jak říkám, poslat z New Yorku právníka opravdu velkého kalibru, když už se rozhodl, že se do toho zapojí.“

„Možná to vězí právě v tom,“ vložil se do hovoru doktor. „Třeba pan Vanderbilt větří, že je tenhle případ cítit něčím ošklivým, a nechce, aby s ním bylo v newyorských kruzích spojováno jeho jméno.“

Pan Picton se nad tím zamyslel a pak přikývl. „Soudím, že asi budete mít pravdu, doktore, naprostou pravdu. Až se Marcus vrátí, nepochybně nám bude moci tu teorii potvrdit. Ale prozatím“, pan Picton sevřel dýmku mezi zuby a zapřel si ruce v bok, „hlasuji, abychom se vrátili domů a dopřáli si slušnou večeři. Začíná se to lepšit, to vám povídám!“

Tento obrat událostí a sebejistota pana Pictona vedly k tomu, že se nám všem ulevilo; když jsme vycházeli z kanceláře, byli jsme hladoví a více než ochotní přidat se k jeho plánu na klidný večer doma. Pravda, ráno nás čekal boj s velkou porotou; teď, když Clara Hatchová promluvila, se však zdálo, že není důvod, proč bychom neměli překonat tuto poslední překážku a dosáhnout zahájení skutečného soudního procesu. A v něm, jak jsme spokojeně ujišťovali jeden druhého, proti nám bude stát právník, který nemá s podobnými případy zkušenost a nebude schopen dlouho vzdorovat dvěma mužům tak ostříleným v podobných utkáních, jako jsou doktor a pan Picton.

A to byl jeden z nejhorších omylů v úsudku, kterých jsme se během celého případu dopustili.

KAPITOLA 40

Pan Moore přijel ten večer vlakem; vypadal strhané, vyčerpaně, a to po právu: strávil ve městě pekelný týden a jen stěží vyvázl se všemi orgány i údy nedotčenými. A i v situacích, kdy se on a Marcus nenacházeli přímo v ohrožení života, například když si šli promluvit s reverendem Claytonem Parkerem, bylo násilí tématem hovoru. Ukázalo se, že reverenda asi před šesti měsíci přepadlo několik mužů, o nichž jsme mohli důvodně předpokládat, že šlo o členy gangu Hudson Dusters, rozbili mu obě kolena baseballovými pálkami a uřízli mu ucho. Ve chvíli, kdy nám ten příběh líčil, se pan Moore opět tak roztřásl, že potřeboval pár vydatných doušků nejlepší whisky pana Pictona, aby si uklidnil nervy. Ale zpráva, že jsme připraveni předstoupit nazítří před velkou porotu, ho výrazně rozveselila, stejně jako zbytky naší večeře, jimiž se cpal dlouho do noci v páně Pictonově kuchyni. V době, kdy se odebral na lůžko, již vstřebal dost povzbudivých zpráv, a také dost whisky, aby dokázal usnout stejně tvrdě jako my ostatní.

Než jsem ho však mohl nechat, aby se oddal bohatě zaslouženému odpočinku, musel jsem zjistit, zda se skutečně setkal s Kat, a pokud ano, jak to dopadlo. Takže když si na nejistých nohou čistil v koupelně zuby poté, co si vysypal půl krabičky prášku na zuby na kartáček a do umyvadla, proklouzl jsem za ním a položil mu ty otázky. S ústy plnými pěny, která mu kapala ze rtů jako vzteklému psovi, mi pan Moore sdělil, že ano, sešel se s Kat mimo území Dusterů, informoval ji o našem problému a pak se zeptal, jestli by byla ochotná hlídat Anu Linaresovou. Kat za své služby žádala peníze, což pro mě bylo důkazem, že všechno, co jsme jí dali, patrně včetně té jízdenky, dostal Ding Dong; pan Moore mě však ujistil, že to není pravda, neboť Kat mu lístek na vlak ukázala a říkala, že jen čeká, až dostane vzkaz od tety, než vyrazí do Kalifornie. Když jsem se zeptal pana Moorea, jestli si myslí, že Kat pořád jede v koksu, odpověděl, že to nepoznal, ale z jeho rozpaků se dalo jasně vyčíst, že lže. Já jsem se však rozhodl, že nemám čas ani energii udělat nic jiného než načerpat povzbuzení z faktu, že Kat má pořád ještě jízdenku na vlak a je stále ochotná pro nás pracovat. S tím ostatním si budu muset poradit, až se vrátíme zpět do New Yorku.

Pan Picton nás připravil na možnost, že někteří občané Ballston Spa projeví zájem o jednání velké poroty, která měla zasedat v pátek dopoledne o jedenácté v menším, postranním sále okresního soudu; rozhodně jsme však nečekali (a soudím, že ani on ne) pohled, který se nám naskytl, když jsme v jeho kočáře přijeli k budově. Na schodišti a trávníku před soudem se sešla dobře stovka lidí všeho věku, velikosti i typu, kteří se kolem hemžili jako hejno hladových kuřat. Strážný Henry stál nad schody a hájil vchod, neboť jednání velké poroty není nikdy otevřeno veřejnosti (což byl fakt, jehož si mnozí z těch rádobydiváků očividně nebyli vědomi). Nicméně mohutný Henry s koňskou tváří rozprávěl s davem celkem přátelsky, ačkoli ho udržoval za dveřmi. A čím víc jsme se blížili, tím zřejmější bylo, že převládající nálada mezi lidmi včetně Henryho samotného rozhodně není šťastná.

„Proboha,“ zamumlal pan Picton, když zadržel koně. Pak si podrážděně odfrkl, až z hlavičky jeho dýmky vyletěly jiskřičky. „Tolik jsem doufal, že moji spoluobčané projeví zájem o jednání, není nic lepšího, než když se veřejnost plete do soudních řízení, zejména když je příliš nevědomá, než aby tušila, v jaké fázi jí není dovoleno se do toho plést!“ Zastavil vůz, a jakmile zvedl jednu z velkých hromad knih a šanonů, které byly naskládané na podlaze pod kozlíkem, seskočil na ulici. „Doporučuji vám, abyste pro Claru raději nejezdil sám, doktore Kreizlere,“ prohlásil, když doktor přestupoval zezadu na kozlík. „Bůh ví, kolik dalších lidí se vydalo šířit své názory do jiných částí města.“

„Cyrus a Stevie mě doprovodí,“ odpověděl doktor s pokývnutím a já se chopil opratí.

„A El Niňo taky,“ přidal se domorodec a přehoupl se k nám ze stupátka na vnějším boku dvojkolky. „Když hlídat El Ňiňo, seňor doktor nebude mít žádnou potíž!“ Zašklebil se tak srdečně, že doktor i v té nejisté situaci musel jeho úsměv opětovat.

„Výborně, El Niňo,“ řekl. „Pojedete s námi. Ale nesahejte prosím příliš rychle po svých pracovních nástrojích.“ Doktor se rozhlédl po davu před soudní budovou. „Lidé jako tihle jsou nebezpeční spíše svou nevědomostí než odvahou.“

„Ano, seňor doktor!“ řekl El Niňo, a když pan Moore vystoupil, uvelebil se na volném místě vedle Cyra. „Pravda!“

„Nechcete, abych jel také, Laszlo?“ zeptal se pan Moore, který po prvním celonočním odpočinku v pěti dnech stále vypadal trochu ospale.

„Myslím, že jako eskorta jsme už silní dost, Johne,“ ujistil ho doktor a rozhlédl se po nás, kteří jsme ve voze zbyli. „A někdo musí dostat pana Pictona skrz to srocení. Chci říct někdo,“, doktor se krátce pousmál na slečnu Howardovou, „kdo nebude okamžitě sahat po střelné zbrani.“

„Oh, já budu mít plné ruce,“ odtušila slečna Howardová s úsměvem, když zvedla další hromadu knih a dokumentů. „Naštěstí pro ty lidi.“

„Žertování je hezká věc,“ ozval se Lucius a otřel si čelo, které se už v horkém dopoledním slunci výrazně lesklo. „Ale buďte opatrný, doktore. Koneckonců, to děvče hraje v našem případě klíčovou roli.“

„Ano, detektivní seržante,“ odpověděl doktor. „A ještě mnohem víc než to. Jí ani nikomu jinému se nic nestane, to vám mohu slíbit.“

„A El Niňo taky!“ hlásil se hned domorodec a po jeho slovech jsem se na detektivního seržanta usmál.

„A El Niňo taky,“ zopakoval jsem, mlaskl na koně zapřaženého do vozu a pomalu vyjel.

Při jízdě jsme se stále otáčeli za ostatními čtyřmi, kteří procházeli davem shromážděným před soudní budovou, z dýmky pana Pictona pořád vyletovaly jiskry jako z kovářské výhně, když zdravil své známé s veselostí, která nemohla být falešnější. „Ach, pan Grose, skutečně se mi ulevilo, že zde vidím žurnalistu z našeho Týdenního zpravodaje, a dokonce samotného vydavatele! To je opravdu pocta! V mém povolání se člověku málokdy dostává takových vyjádření podpory!“

Zrovna jsme se dostávali z doslechu, když panu Pictonovi odpověděl podrážděný hlas: „Ballstonský týdenní zpravodaj rozhodně nemá v úmyslu vás podporovat, pane, jestliže se opravdu pokoušíte vznést žalobu proti nebohé paní Hatchové!“

Poslední část rozhovoru, kterou jsme vyslechli, tvořila odpověď pana Pictona: „Ach! To je škoda! Šerife Dunningu, připomenete těmto lidem včetně tady přítele Grose, že jednání bude probíhat s vyloučením veřejnosti, ano? Výborně“

Doktor si ztěžka povzdechl a já se k němu otočil. „Zatracená práce,“ zašeptal, když se odvrátil od výjevu před budovou soudu, a pak si zamnul pravou rukou svou pochroumanou paži. „Už to začíná“

Když jsme dorazili na farmu Westonových, celá rodina už byla shromážděná před domem kolem vlastního povozu; prostého, ale důstojného kočáru, čerstvě natřeného lesklou černou barvou. Vypadali, jako kdyby se chystali do kostela, vydrhnutí a oblečení v takových těch střízlivých formálních šatech, které patrně vyndávali pouze o nedělích, o svatbách a o pohřbech. Doktor nastoupil do vozu k nim a posadil se na jedno sedadlo vedle Clary, zatímco pan a paní Westonovi se uvelebili naproti nim a Kate vylezla na kozlík k Peterovi, který držel otěže.

Clara samozřejmě působila jako ztělesněná nervozita a úzkost; těkala kolem sebe vykulenýma zlatavýma očima jako vyděšený plnokrevník. Jakmile doktor nasedl, skoro okamžitě ji vyzval, aby si otevřela blok a začala kreslit pastelkami: očividně soudil, že jde o nejlepší způsob, jak odvést její pozornost od toho, kam jede a proč. Když Peter vyjel po příjezdové cestě k městu, zařadil jsem se s dvojkolkou za něj a celou cestu zpět jsme se s Cyrem a El Niňem pozorně rozhlíželi, zda u cesty nespatříme nějakou zvědavou či nepřátelskou tvář.

Nezahlédli jsme nikoho, dokud jsme se nedostali na okraj Ballston Spa; chladné pohledy, kterých se nám v tu chvíli začalo dostávat, však naznačovaly, že se zpráva o tom, co se u soudu chystá, rozletěla po celé obci. Zdálo se, že většina z nich zaujímá stejný postoj jako ti stateční, kteří se ve smečce odebrali protestovat před soudní budovu. Nešlo vysloveně o násilně nebo útočně naladěný dav, takové jsem už viděl v akci, a tohle bylo něco jiného. Občané Ballston Spa se zdáli především zmatení: v obličejích se jim zračilo znepokojení, mračili se a jasně dávali najevo přání, abychom se šupem vrátili do zkaženého velkoměsta, které nás vyvrhlo.

„To je divný, seňorito Stevie,“ poznamenal El Niňo v jednu chvíli. „Tihle lidi, oni nechtít, aby se malá Ana našla?“

„Oni hlavně nechápou, jak to souvisí,“ odpověděl jsem, když jsme projížděli kolem hotelu U Orlice, kde nás zasypala další sprška chladných pohledů. „A my jim to nemůžeme prozradit, protože si to seňor nepřeje. Je to tajemství, jestli chápeš.“

„Aha,“ odpověděl El Niňo a pokývnutím. „Proto se tak koukají. Kdyby věděli o malá Ana, viděli by to jinak. Určitě.“

Z celého srdce jsem doufal, že má domorodec pravdu.

Scéna na prostranství před soudem se příliš nezměnila; když naše dva vozy přijížděly po Horní ulici, zamířil k nám podsaditý muž s hustým šedým knírkem. Na hlavě měl slamák se širokou krempou a v klopě odznak.

„Josiahu,“ oslovil zdvořile, ale s vážnou tváří pana Westona.

„Šerife Dunningu,“ odpověděl pan Weston s přikývnutím; z jeho hlasu se nedala poznat žádná emoce. „Sešlo se tu pár lidí.“

„To jo,“ odpověděl šerif Dunning a trochu znepokojeně se ohlédl na dav za sebou. „Nic vážného, ale možná byste měli s vozem zajet radši dozadu. A projít dovnitř suterénem. Pro všechny by to tak bylo jednodušší.“ Krátce pohlédl na Claru. „Dobrý den, slečinko,“ pozdravil ji s úsměvem. „Přišla ses podívat na náš soud?“ Místo odpovědi se Clara přikrčila za doktorovou paží a ve chvíli, kdy šerif vzhlédl k doktorově tváři, se jeho úsměv vytratil. „Každopádně, Josiahu,“ řekl jenom, „mě napadlo, že by to tak bylo jednodušší.“

Pan Weston přikývl, zahnul s vozem na Bath Street a sjel z kopce k zadnímu vchodu do budovy. Chystal jsem se vyrazit s dvojkolkou za nimi, ale Cyrus zvedl ruku a chytil mě za paži.

„Ne, Stevie,“ nařídil. „K hlavnímu vchodu. Odvedeme pozornost, aby se tihle lidi nepustili za nimi.“

Věděl jsem, co má na mysli: s Cyrem a El Niňěm máme zaručeno, že se zájem davu soustředí na náš vůz, ať se vydáme kamkoli; když tedy zastavíme vepředu a drze zamíříme k hlavním dveřím, nejspíš se nám podaří zajistit, aby se Clara a Westonovi dostali dovnitř bez problémů.

Takže jsem pobídl koně pana Pictona k pěkně svižnému kroku a toho půl bloku, který nás dělil od soudu, jsem projel tak okázale, jak jsem jen dokázal. Přesně podle Cyrova očekávání se všechny zraky otočily k nám, když jsme vystupovali z vozu a kráčeli ke schodišti. Pár lidí se zasmálo, ale většina pohoršené mlaskala a tlumeně klela; pochopitelně jsme občas zaslechli výrazy jako „zatracení negři“, které měly vyprovokovat Cyra a El Niňa k nějaké reakci. Ale ti chytráci, kteří urážky pronášeli, netušili, s kým mají tu čest: pokud je El Niňo slyšel, tvářil se, jako by nevěděl, co znamenají, zatímco Cyrus se už dávno naučil ovládat své emoce, když se mu dostávalo podobného zacházení.

U vstupu do budovy jsme se střetli tváří v tvář se strážným Henrym, kterému nejspíš dělalo starosti, jak se budou spoluobčané tvářit na jeho další postup, a začal si samou nervozitou kousat nehty.

„Co to má znamenat, Henry?“ ozval se nadutě vyhlížející chlápek v obleku, jehož hlas jsem slyšel už předtím, šlo o vydavatele Ballstonského týdenního zpravodaje, pana Grosea. „Řádným občanům tohoto města a zástupcům tisku je vstup na jednání odpírán, zatímco děcka a, chm,“, pan Grose přejel pohledem z Cyra na El Niňa, „divoši budou vpuštěni dovnitř?“

Henry, který očividně nevěděl, co má dělat, poslechl instinkt typického přisluhovače: založil si ruce na hrudi, rozkročil se ve dveřích a pohlédl Cyrovi do očí. „Promiňte,“ řekl, „Zasedá velká porota a její ro-ro“

„Rokování,“ pomohl mu Cyrus se zcela vážnou tváří.

Hlídačovy oči se naplnily nepřátelstvím. „Její rokování je pro veřejnost uzavřeno.“

„Pane,“ odpověděl Cyrus klidně, „dobře víte, že jsme vyšetřovatelé ve službách zástupce státního návladního Pictona. A my víme, že to víte. Takže nás buďto můžete pustit dovnitř, nebo můžete usilovat o přízeň diváků a vysvětlit své rozhodnutí panu Pictonovi později. On je váš nadřízený.“ Cyrus pokývl směrem ke srocení za sebou. „Tito lidé nikoli.“

Někdo za mnou zamumlal: „Ňákej chytrej negr,“ a pak jsem viděl, jak se ze změti těl, která se kolem nás svírala, vysunuje čísi ruka a chytá Cyra za rameno. Pokusila se strhnout mého přítele dozadu a tvář jejího majitele byla plná zášti očividně posílené několika časně dopoledními sklenkami. Ale ať už byl ten chlapík kdokoli, chlast ho dovedl ke špatnému nápadu: Cyrovi stačilo vzít prsty, které mu svíraly rameno, do vlastní dlaně, a pak trochu zapáčil dozadu. S pohledem upřeným do dozorcova obličeje začal Cyrus mačkat, a když se na Henryho čele objevily kapky potu, Cyrus začal útočníkovy prsty tisknout velmi silně.

No, stisk Cyrových mohutných tlap si nikdy nezadal s průměrným ocelovým svěrákem a asi tak po dvaceti vteřinách se dal majitel prstů do nářku. Pak se ozval zvuk lámaných kostí a nářek se proměnil v bolestné skučení.

„Dobrá, dobrá,“ řekl Henry a ustoupil ode dveří. „Tak teda běžte dovnitř, vy tři, ale o tomhle povím panu Pictonovi!“

Cyrus Henryho ujistil, že dá panu Pictonovi rovněž na vědomí, co přesně se odehrálo. Vzápětí jsme proklouzli dovnitř a zabouchli dveře, za nimiž se dav začínal projevovat čím dál hlasitěji a zlobněji.

Ve vstupní hale jsme spatřili pana Moorea, slečnu Howardovou a Lucia neklidně přecházet přede dveřmi malé zasedací síně na levé straně.

„Co se tam sakra dělo?“ zeptal se pan Moore, když jsme k nim rychle přistoupili.

„Podle všeho lidem už začínají povolovat nervy,“ odpověděl jsem. „Jeden z těch týpků něco zkoušel na Cyra.“

„Jste v pořádku?“ zeptala se slečna Howardová a vzhlédla k Cyrově tváři, v níž se nepohnul ani sval.

„Je v pořádku, určitě!“ ozval se El Niňo, vzhlížející obdivně k Cyrovi. „Je el maestro, nikdo z těch prasat venku se nevyrovnat panu Montroseovi!“

Cyrus, trochu rozpačitý z té chvály, na slečnu Howardovou pouze pokývl. „Nic zvláštního se nestalo, slečno. Jednání už začalo?“

„Myslím, že ano,“ odpověděla. „Naštěstí pustili rodinu dovnitř s Clarou, když přijeli, byla bledá jako plátno.“

„No,“ zabručel jsem a pokusil se nakouknout dovnitř štěrbinou v posuvných mahagonových dveřích síně, ale neuzahlédl jsem nic. „Vypadá to, že nám nějakou dobu nezbyde nic než čekat.“ Zvedl jsem ruce. „A ano, než se někdo zeptá, cigaret mám spoustu“

Následujících pár hodin pro nás představovalo značně úzkostné chvíle, neboť jsme neměli kam jít (procházka venku byla téměř vyloučena) ani co dělat, takže jsme jen kouřili a užírali se starostmi. Ať už dveře v té soudní budově vyráběl kdokoli, odvedl poctivou práci, neboť nejenže jsme štěrbinami nic neviděli, ale ven rovněž nedoléhal žádný jasnější zvuk než nezřetelné mumlání, a ani toho nebylo mnoho. Pan Moore poznamenal, že je to dobré znamení; ale tak či onak bylo zvláštní a víc než jen trochu zneklidňující postávat před soudní síní a neslyšet z ní obvyklé dohadováni. Nezaslechli jsme ani příležitostné údery soudcovského kladívka, jelikož zasedání velké poroty, jak už jsem řekl, měl na povel státní návladní (v tomto případě zástupce státního návladního) a v síni nebyl žádný soudce, který by se mohl do řízení celého rokování plést. Byl tam jen pan Picton se svými důkazy a svědky a porota sama. Vzhledem k tomuto uspořádání a tichu, které za dveřmi panovalo, jsme měli dobrý důvod se domnívat, že všechno probíhá celkem dobře: jak plynul čas, všichni jsme se stále usilovněji pokoušeli přesvědčit sami sebe, že tomu tak skutečně je.

Pro jednou se naše předpoklady ukázaly jako správné. Asi v půl druhé jsme zaslechli škrábání odstrkovaných židlí a uvnitř síně se ozvaly kroky; vzápětí se posuvné dveře otevřely a ke každé straně se postavil jeden soudní zřízenec. Doktor a Westonovi vyšli ven jako první; doktor zaujatě rozprávěl s dosud pobledlou Clarou, ale když nás míjel, podařilo se mu krátce, úsečně pokývnout, čímž nám dával nade vši pochybnost najevo, že obžaloba bude vznesena. Krátce jsme si mezi sebou pogratulovali, ale umlkli jsme, jakmile jsme spatřili vycházet ze síně rodinu Westonových: starý Josiah vypadal, jako by se vracel z bitvy, a jeho žena Ruth byla celá bledá a strhaná, myslím, že by se zhroutila na podlahu, kdyby ji Peter a Kate každý z jedné strany nepodpírali. Když procházeli kolem, všechnu radost, kterou jsme pociťovali, uhasila vlna chladného pochopení jak toho, co se právě odehrálo, tak toho, co nám zbývá udělat, a také faktu, v jakém nebezpečí se všichni tito lidé mohou ocitnout, jakmile bude Libby Hatchová přivedena zpět do Ballston Spa.

Členové velké poroty přecházeli po soudní síni, jako by se neodvažovali vyjít ven, a když se konečně vynořil pan Picton v doprovodu šerifa Dunninga, z šerifovy otřesené a zmatené tváře se dalo lehko uhodnout, že městečko Ballston Spa, celé dopoledne zmítané zmatkem a nepřátelstvím, utrpí zanedlouho otřes, který všechny tyto pocity zmnohonásobí. Pan Picton svíral v ruce dýmku a mával s ní šerifovi před obličejem jako pistolí, když mu kázal:

„ a myslím to vážně, Dunningu, ať už jsou vaše osobní názory na tuto záležitost jakékoli, všechny náležitosti byly splněny a já od vás a od všech ostatních zástupců soudu a zákona v tomto okrese očekávám, že budete respektovat závěry velké poroty a řídit se jimi. To zahrnuje rozšíření vaší ochrany na všechny osoby, s nimiž se můj úřad rozhodne spolupracovat, i na kohokoli jiného, o němž usoudím, že by to mohl potřebovat. Státní návladní Pearson bude během trvání procesu nepřítomen, takže velení přebírám já. Doufám, že nejsem jediný, kdo si to uvědomuje, a doufám, že jsem se vyjádřil jasně.“

Šerif zvedl ruku. „Pane Pictone, můžete si ušetřit námahu. Připouštím, že jsem dodneška nebyl nakloněn tomuto vyšetřování ani tomuto slyšení, ale po tom, co jsem tu slyšel a viděl“ Šerifovy oči lemované hlubokými vráskami od slunce zabloudily k Claře Hatchové a chvilku to vypadalo, že by z nich mohla vytrysknout i slza. „Prostě, pane,“ pokračoval a pohladil si přitom svůj hustý šedivý knír, „dokážu přiznat chybu, když ji udělám. A v tomto případě jsem se mýlil.“ Obrátil svůj tvrdý pohled zpět k panu Pictonovi. „Dostaneme sem tu ženskou, pane, jestli nám s tím newyorská policie pomůže, a jediné, co mohu říct po tomhle všem, je,“ šerif Dunning opět zvedl ruku, „že doufám, že Bůh bude s vámi, pane Pictone. Neboť konáte jeho dílo.“

Ačkoli by se dalo čekat, že pan Picton po takové docela vážné sebekritice projeví aspoň nějakou vděčnost nebo cit, pouze rychle potřásl šerifovi rukou a přikývl, čímž dal najevo, že chvála i zatracování od takových lidí pro něho mají zhruba stejný význam. „Boží dílo ode mě momentálně žádá, abych promluvil s tím davem venku,“ řekl a potřásl hlavou. „Takže kdybyste mi se svými zástupci vyklidil místo nahoře nad schody“

„Jistě, pane,“ odpověděl šerif rychle. „Hned to bude. Abe! Gully! Jdeme na to, chlapci!“

Všichni tři zamířili k hlavním dveřím, které byly dosud pevně uzavřené, a my ostatní se zařadili za ně. Začalo mnou proudit podivné vzrušení, opojné, ale přitom děsivé a zároveň i trochu smutné, a myslím, že i všichni ostatní členové našeho malého týmu to vnímali stejně. Pokud jde o rodinu Westonových, dalo se snadno poznat, že ti s námi sdílejí pouze strach a smutek: obklopili Claru jako lidská zeď, jako by se báli, že se ji někdo pokusí unést přímo z jejich středu. Vzhledem k atmosféře panující před soudní budovou nebyl jejich postoj úplně nerozumný.

Jakmile se dveře pootevřely, dolehlo k nám stejné rozezlené mumlání, jaké jsme slyšeli před dvěma a půl hodinami, a šerif Dunning se svými chlapci musel shromážděné občany přemlouvat, a nakonec přistoupit i k docela tvrdému strkání a cloumání, aby nad schody vyklidil místo pro pana Pictona. Když pan Picton vyšel ven a přiložil zápalku k hlavičce dýmky, rozhlédl se po těch kývajících, reptajících hlavách s výrazem, který bych mohl nazvat mimořádně pohrdavým. Nechal je, aby na něho dvě či tři minuty pokřikovali, a pak zvedl ruce.

„Dobrá, dobrá, a teď se trochu uklidněte, pokud to jde!“ zavolal. „Ani šerif, ani já nemáme v úmyslu označit to za nezákonné srocování, ale musím vás požádat, abyste velmi pozorně vyslechli, co vám chci nyní sdělit!“ Hluk trochu zeslábl a pan Picton se pak rozhlédl po tvářích před sebou pozorněji. „Je tady ještě pan Grose?“

„Ovšem!“ ozval se vydavatel a prodral se dopředu. „Ačkoli mě moc netěší postávat celé hodiny na červencovém poledním slunci, pane, to musím přiznat!“

„To je docela pochopitelné,“ opáčil pan Picton. „Leč odměna za pobuřování bývá málokdy spravedlivá, že, pane Grose? V každém případě bych byl rád, kdybyste si mé prohlášení zapamatoval správně, neboť nemám v úmyslu je v nadcházejících týdnech donekonečna opakovat. Velká porota se sešla a dospěla k rozhodnutí, a my všichni jsme povinni toto rozhodnutí respektovat.“

„Samozřejmě!“ přitakal pan Grose a s úsměvem se rozhlédl kolem. „Doufám, že jste připraven je respektovat, pane Pictone!“

„Ach ano, pane Grose,“ ujistil ho pan Picton škodolibě, neboť pochopil, že vydavatel předpokládá, že žaloba byla zamítnuta. „Rozhodně. Právě v tomto okamžiku se připravuje vznesení žaloby proti paní Elspeth Hunterové z města New Yorku, dříve paní Elspeth Hatchové z Ballston Spa, a ještě dříve slečně Elspeth Fraserové ze Stillwateru ve státě New York. Je obviněna z vraždy prvního stupně spáchané na Thomasi Hatchovi a Matthewu Hatchovi a zároveň z pokusu o vraždu Clary Hatchové, jichž se měla dopustit jednatřicátého května roku 1894.“

Připouštím, že jsem v tu chvíli opravdu očekával útok rozzuřeného davu. Takže mě překvapilo, a pana Pictona zjevně také, soudě podle jeho výrazu, když se z davu začaly linout spíše zvuky vyjadřující potlačované zděšení, jako by jim všem do cesty náhle vstoupil nějaký přízrak.

„Co co to říkáte?“ zakoktal se pan Grose. Pak pohlédl na šerifa Dunninga. „Phile, má opravdu na mysli?“

Šerif na pana Grose pouze dlouze, vážně pohlédl. „Na tvém místě bych ho nechal domluvit, Horaci.“

Jakmile se shromáždění ztišilo, pan Picton, ne už tak podrážděný jako před chvílí, dokončil svůj projev: „Máme důkazy, které mohou prokázat vinu té ženy, máme silný motiv podložený svědeckými výpověďmi a máme očitého svědka střelby. Z menších důvodů by náš úřad nikdy v podobné záležitosti žádné kroky nepodnikl.“

Pan Picton se odmlčel; stále vypadal, jako by od lidí před sebou čekal nějaký výbuch. Neozvalo se však nic, pouze jeden muž vzadu znenadání zařval: „Pane na nebi!“, obrátil se na podpatku a rozběhl se ke stanici tramvaje. V tu chvíli jsem spatřil jeho obličej dost zřetelně na to, abych ho poznal.

Byl to číšník, který nás obsluhoval v Canfieldově Casinu. Nepotřeboval jsem být zrovna génius, aby mi došlo, že ho jeho šéf vyslal pro zprávy o nejnovějším vývoji v případu, aby se v Casinu mohly vyvěsit sázky na soudní proces pro ty ze zákazníků pana Canfielda, jejichž touhu po vzrušení dostatečně neuspokojovala ruleta, poker a farao. Jenže chlapík očividně nebyl připravený na to, co slyšel, a podle jeho úprku k zastávce tramvaje jsem hádal, že skalní hazardní hráči ze Saratogy budou mít od nynějška u pana Canfielda možnost sázet i na usvědčení Libby Hatchové.

Pokud šlo o ostatní přítomné, ti jenom stáli a tupě zírali na pana Pictona, podobně jako se další občané dívali na nás, když jsme dopoledne vezli Claru k soudu: tvářili se sice pořád nepřátelsky, to ano, ale k nenávisti se nyní přidával i nechápavý zmatek, jakému propadne splašená kráva, když ji znenadání praštíte do čela lopatou. Vypadalo to, že nikdo z nich pořádně neví, co by měl udělat, dokud před pana Pictona nepostoupil šerif Dunning.

„To je všechno, pane?“ zeptal se.

„Ano, Dunningu,“ odpověděl pan Picton. „Měl byste je radši přimět, aby se rozešli, už není co dodat.“

„Není co dodat?“ To byl pan Grose, jehož hlas však zněl nyní úplně jinak než předtím: nadutá arogance zmizela jako mávnutím proutku. „Pictone,“ pokračoval tiše, „uvědomujete si vůbec, co jste to řekl?“

Pan Picton naprosto vážně přikývl. „Ano, Horaci. A byl bych vám vděčný, kdybyste to v zítřejším vydání otiskl v plném znění.“ Potáhl z dýmky a jeho stříbrné oči přelétly dav. „Tohle není záležitost, která by se měla probírat na ulici, dámy a pánové. Město Ballston Spa a okres Saratoga budou v příštích dnech nuceny zpytovat své duše. Doufejme, že budeme schopni žít s tím, co v nich najdeme.“

S těmi slovy se pan Picton obrátil a vrátil se dovnitř, zatímco šerif Dunning a jeho muži začali vyzývat lidi k rozchodu. Když za sebou pomalu zavřel hlavní dveře, pan Picton zamířil přímo k doktorovi.

„No,“ prohlásil, „jak jste předpokládal, doktore, k žádným nepokojům nedojde, zatím.“

Doktor přikývl. „Temné a hrozivé prvky obsažené v tomto zločinu zasahují lidskou duši příliš hluboko, než aby se s tím kdokoli dokázal okamžitě vyrovnat. Vy s tou představou bojujete už léta, pane Pictone, my ostatní týdny. A zdejší občané? V tuto chvíli se nedal čekat výbuch čirého hněvu. Na nějakou dobu převládne úžas a nepochopení, možná na dlouhou dobu. To nám poskytuje výhodu. Neboť než naše protivnice dorazí, je třeba ještě hodně vykonat. A až Libby Hatchová přijede, možná zjistíme, že převládající zmatek ustupuje něčemu mnohem ošklivějšímu“

Doktor nás odvedl k Westonovým, kteří čekali opodál, a vyrazili jsme od soudu všichni společně, až na pana Pictona, který se musel postarat o spoustu papírování, abychom zajistili, že se rodina dostane bezpečně domů.

Cestou zpátky do města od farmy Westonových nám doktor vylíčil, co se odehrálo během zasedání velké poroty. Ačkoli šlo o dramatický příběh, nebyl nijak zvlášť složitý: pan Picton pečlivě předložil většinu nepřímých důkazů, které se nám podařilo shromáždit, a pak s pomocí paní Louisy Wrightové vykreslil obrázek Libby Hatchové jako ženy volných mravů, bažící po penězích; úskočné, zkažené osoby, která sice možná přímo nezpůsobila smrt svého manžela, avšak rozhodně očekávala, že z ní bude těžit. Když se ukázalo, že jí v cestě k očekávanému majetku stojí děti, prohlásil pan Picton suše, Libby se je pokusila zlikvidovat. Doktor nám prozradil, že pan Picton hovořil tak přesvědčivě, a přesně podle odhadu pana Moorea tak rychle a bez přestávky, až to vypadalo, že mnohé z porotců přesvědčil ještě předtím, než byla jako svědek předvolána Clara Hatchová. A když dívenka vystoupila na lavici svědků, pan Picton jí položil pouze čtyři otázky:

„Bylas ve vašem voze spolu s matkou a svými bratry večer jednatřicátého května roku 1894?“ Odpovědí bylo trochu chraptivé: „Ano.“

„Viděla jsi během jízdy domů někoho dalšího?“ Ozvalo se rozhodné: „Ne.“

„Takže po tobě střelil někdo z lidí ve voze?“ Na ten dotaz Clara jenom přikývla.

„Claro, byla tím člověkem tvoje matka?“ Uplynula dobře minuta, než dívka dokázalo odpovědět; doktor ji však uklidňoval pohledem a zraky Josiaha a Ruth Westonových, plné lásky a podpory, jí dodaly odvahu, aby nakonec zašeptala: „Ano.“

Nikdo v soudní síni nevydal ani hlásku, když děvčátko odcházelo z lavice svědků. Členové poroty se podle doktora tvářili stejně jako lidé v davu před budovou, když dostali zprávu o vznesení žaloby: jako by je někdo bacil obrovskou cihlou. Pan Picton pak celou věc poměrně rychle uzavřel a prakticky okamžitě získal souhlas poroty s obžalobou sestávající ze dvou bodů: vraždy prvního stupně a pokusu o vraždu.

Takové vyprávění mohlo jen těžko u někoho vyvolat záchvat nadšení nebo pocit vítězství; a opravdu, nás všechny, jelikož jsme viděli, co to malou Claru stálo, zaplavil hluboký pocit lítosti a smutku, když jsme se vraceli zpět k domu pana Pictona. Pod touto okamžitou náladou se však skrývalo cosi, co zasahovalo ještě hlouběji: jakýsi nevyslovený dojem, že my všichni, jako skupina, jsme se dostali do bodu, který by moji přátelé z hráčských kruhů popsali nejspíš slovy: „Kostky jsou vrženy.“ Zdálo se, že se naše vyšetřování změnilo v tichou lokomotivu, a ta lokomotiva se zdánlivě nezadržitelně řítila na ženu, která tolik let působila takovou spoušť a žal. Pravda, měli jsme velkou odpovědnost za Claru, za Westonovy, malou Anu i naši vlastní bezpečnost, ale odpovědnost za to, abychom tu lokomotivu udrželi v chodu, byla nejdůležitější. A ten páteční večer to vypadalo, že jede plnou parou a cesta před ní je přímá a čistá.

To však bylo předtím, než se Marcus vrátil z Chicaga.

KAPITOLA 41

Doktor se nemýlil v předpokladu, že po vznesení žaloby proti Libby Hatchové převládne v Ballston Spa stav, který nazýval „morální bezradností“, a že nám to usnadní práci. Ne že by se na nás místní najednou dívali laskavěji; spíše měli tolik práce s tím, aby si tu věc, a její dlouhou, strašlivou historii, nějak srovnali v hlavě, že nám celkem dávali pokoj. Skutečnost, že lidé jako šerif Dunning byli po rokování velké poroty pevně přesvědčeni o Libbyině vině, neumožňovala zaskočeným měšťanům odepsat nadcházející proces jako práci bezbožných potížistů ze zkaženého New Yorku. A i těm, kteří se nejumíněněji drželi historky o záhadném černochovi, činilo potíže uspokojivě vysvětlit, že osmiletá dívka, jež celá léta fyzicky trpěla a v duchu se trápila, předstoupila před shromážděné dospělé a prostě oznámila, že tím, kdo to vše způsobil, byla její vlastní matka.

Libby Hatchová, nebo, jak byla nazývána v žalobě vznesené velkou porotou, paní Elspeth Hunterová, byla zatčena v domě číslo 39 na Bethune Street v New Yorku v úterý odpoledne. V pátek se šerif Dunning spojil s newyorskou policií a byl odkázán na detektivní oddělení. Společně s policisty z Devátého okrsku nechalo oddělení paní Hunterovou okamžitě sledovat a hlásilo, že nepůsobí dojmem, jako by chtěla uprchnout z města. (Během doby, co ji sledovali, se policisté rovněž nesetkali s žádným útokem Dusterů, což jsme pokládali za další důkaz, že Libby vůbec neměla v úmyslu vyhnout se zatčení.) Šerif Dunning nařídil detektivům z Devátého, aby nepřikročili k samotnému zatčení před jeho příjezdem, pokud se sledovaná osoba nezačne chystat k útěku; v pondělí se pak spolu se dvěma svými zástupci vydal vlakem do města.

Tento poněkud laxní přístup k zatýkání vražedkyně nás jako členy doktorova týmu trochu překvapil, ale pan Picton nám vysvětlil, že čím déle zdržíme příjezd Libby Hatchové do Ballston Spa, tím déle budeme požívat výhod toho přízračného, zděšeného klidu, který se nad městem rozhostil. Takže když vyprovázel šerifa Dunninga a jeho chlapce na nádraží, nenaléhal na ně, aby si s prací příliš pospíšili, což Dunning pochopil jako svolení, že si se svými zástupci může užít večer ve víru velkoměsta, než se vrátí se svou vězeňkyní domů. Na nádraží Grand Central v New Yorku na ně čekala dvojice detektivů z Oddělení, kteří je odvezli na stanici Devátého okrsku v Charles Street. (Jelikož šerif Dunning netušil, že se vyšetřování pana Pictona účastnili nějací newyorští detektivové, ušetřil si chladné přivítání, které by ho téměř nepochybně čekalo, kdyby se zmínil o Isaacsonových.) Muži zákona se společně rozhodli, že počkají do úterního rána, než nasadí paní Hunterové želízka; a my si mohli pouze představovat, co asi šerif se svými zástupci ten večer prováděli, neboť by se jen těžko hledal někdo vhodnější, kdo by jim mohl ukázat všechny nástrahy a svody města, než poldové z Devátého. Skutečnost, že Dunning nakonec vyčkal se zatčením paní Hunterové až do úterního odpoledne, pro nás byla důkazem, že on i jeho chlapci dosyta využili možností kulturního vyžití, které New York nabízel. Nakonec se však ukázalo, že kocovina pro ně nebyla velkou překážkou: když se dostavili do Bethune Street, našli paní Hunterovou sbalenou a připravenou k odjezdu, skoro to vypadalo, jak řekl šerif Dunning panu Pictonovi, když mu zavolal telefonem z Grand Central, než nasedli do vlaku na sever, jako by se už nemohla dočkat, až proces začne. Dunning pak ještě oznámil, že nebude-li mít vlak zpoždění, dorazí se svými zástupci i s vězeňkyní do Ballstonu o půlnoci.

Během celého úterka občané Ballston Spa nadále dumali nad tím, co pan Moore, věren svému vybranému slovníku, vytrvale nazýval „morálními aspekty“ případu. Nezbývalo jim než se tím zaobírat až do večera, kdy všichni očekávali Libbyin návrat v želízkách; vlastně to začínalo vypadat, že hluboké rozjímání potrvá ve městě donekonečna nebo alespoň do chvíle, kdy někdo přijde s takovým vysvětlením těch vražd, jež zprostí zdejší společnost (která, i když Libby přímo nevytvořila, rozhodně uvěřila jejím lžím) nepřiznané viny. Samozřejmě, kdyby byli tušili, že jeden z mála lidí v celé zemi schopných přijít s podobným vysvětlením si právě balí zavazadla v Chicagu a chystá se na cestu k nim, jejich nálada mohla být výrazně odlišná.

Avšak naštěstí pro nás byl jediným člověkem, který měl povědomí o pohybech pana Clarence Darrowa, Marcus, a ten se v pozdním úterním odpoledni vrátil z Chicaga s mírným předstihem před tím záhadným advokátem ze Středozápadu. Poté, co se s námi vřele přivítal na nádraží, mi Marcus podal svůj kufr (jehož se okamžitě zmocnil El Niňo a nedovolil mi, abych ho nesl) a pak jsme všichni zamířili pěšky po Bath Street k soudní budově. Měli jsme nakázáno přivést detektivního seržanta rovnou do řečené budovy, jakmile vlak přijede, neboť pan Picton musel ve své kanceláři dohlédnout na mnoho naléhavých záležitostí (proces měl začít následující úterý, třetího srpna) a tvrdil, že nic není důležitější než dovědět se něco o minulosti a strategii najatého právnického esa, které mělo dorazit až z takové dálky, aby se mu postavilo. Já osobně jsem soudil, že Markovi by po dlouhé cestě přišla vhod horká lázeň a vydatné jídlo, ale rozkaz byl rozkaz. Kromě toho Marcus učinil ohledně pana Darrowa taková odhalení, že sám spěchal, aby se o ně s námi podělil. Kvůli tomu doktor zkrátil své sezení s Clarou Hatchovou (pracoval s ní pořád stejně usilovně jako dřív) a připojil se na nádraží k nám, připravený poskytnout Markovi svou vlastní verzi výslechu třetího stupně: verzi, která zahrnovala krabici doktorových nejlepších ručně balených cigaret místo ostrého světla a placatku výborné whisky pana Pictona místo mosazného boxeru.

Jakmile se uvelebil ve velkém starém koženém křesle v kanceláři pana Pictona, whisky v jedné a cigaretu v druhé ruce, začal Marcus se svou zprávou.

„K osobním údajům nebylo obtížné se dostat, nebo aspoň k většině z nich ne,“ prohlásil, napil se z lahvičky, odložil ji stranou a vytáhl malý zápisník. Je mu buď devětatřicet, nebo čtyřicet let, přesné datum narození se mi nepodařilo zjistit. Rodiče: unitářský duchovní, který se vzdal svého poslání a vrhl se na výrobu nábytku, a sufražetka z Nové Anglie. Podle všeho se z větší části vyvedl po otci, toho nikdy neopustila touha vydávat se na křížové výpravy. Darrowa samotného celý život provází fascinace Darwinem, Spencerem a Thomasem Huxleym, považuje se za velkého racionalistu. A mimochodem, zná také vaši práci, doktore Kreizlere.“

„Opravdu?“ opáčil doktor překvapeně. „Jak jste na to přišel?“

„Zeptal jsem se ho,“ opáčil Marcus prostě. „Navštívil jsem ho včera večer, prohlásil jsem se za newyorského nakladatele, který by chtěl, aby hájil anarchistu obviněného v New Yorku z výroby bomb. Ta poslední část té historky je mimochodem pravdivá, vzpomínáš si na Jochena Dietricha, Lucie? Toho pitomce z centra, který pořád vyhazoval do vzduchu chudinské činžáky, protože nedokázal správně nastavit časovací zařízení?“

„Ach ano,“ řekl Lucius s pochopením. „Chlapci ze Sedmého okrsku ho sebrali těsně před naším odjezdem z města, ne?“

„Přesně tak,“ potvrdil Marcus, pomalu si prohrábl husté černé vlasy jednou velkou rukou a promnul si unavené hnědé oči. „Prostě, jeden z chigacských policistů, s nímž jsem mluvil, mi prozradil, že Darrow má pro anarchisty slabost, intelektuálně se tak trochu považuje za jednoho z nich. Takže se uvolil, že mě přijme.“ Marcus zavrtěl hlavou a potáhl z cigarety. „Je to zvláštní typ, vůbec ne někdo, o kom byste věřili, že si docela slušně vydělává prací pro velké korporace. Působí jako člověk, který nepřikládá velkou váhu svému vzhledu, oblečení trochu pomačkané, halabala ostříhané vlasy mu padají do obličeje. Ale na tom všem je něco úmyslného, působí to dokonce vypočítavě. Jako by si hrál na hrdinu z lidu, prostého právníka z prérie. Tomu odpovídá i jeho projev: navenek hovoří jako osamělý cynik, dává si však záležet, aby posluchač poznal, že má srdce idealistického romantika. Do jaké míry je to upřímné, nebo z které části, to opravdu nedokážu odhadnout.“ Marcus obrátil stránku v zápisníku. „Mám ještě pár drobnějších detailů: miluje baseball a je to agnostik“

„Pochopitelně že je agnostik,“ ozval se pan Picton. „Je to přece obhájce. Na světě je přece místo jen pro jediného nejvyššího spasitele a obhájci z povolání nejraději hrají tu roli sami.“

„Ale no tak, Ruperte,“ pokáral ho pan Moore, „nebuďte zatrpklý.“

„Má v oblibě ruskou literaturu, rovněž poezii a filozofii,“ pokračoval Marcus. „V Chicagu kolem sebe shromáždil jakýsi salon podobně smýšlejících lidí, při jejich setkáních nahlas předčítá. Celkem vzato, přes všechny své řeči o sociální spravedlnosti je to velmi teatrální a manipulativní osobnost. To připouštějí i jeho vlastní lidé. Hovořil jsem se ženou, která je partnerkou v jeho firmě“

„On má ve své firmě ženu?“ zeptala se slečna Howardová s náhlým zájmem. „Jako skutečnou partnerku?“

„Přesně tak,“ přitakal Marcus.

„Jenom aby ji mohl předvádět svým přítelkyním mezi sufražetkami?“ vyslýchala slečna Howardová dál. „Anebo tam doopravdy něco dělá?“

„Tohle je vlastně docela zajímavé,“ odpověděl Marcus. „On osobně není přílišným zastáncem hnutí za práva žen, nepovažuje je za ‚utlačovanou’ část společnosti. Ne jako třeba dělníky nebo černochy.“

„Hmm,“ zabručel doktor, „možná tedy budeme ušetřeni obvyklých přednášek o posvátnosti mateřství.“

„Řekl bych, že ano,“ opáčil Marcus rychle. „Ale soudím, že to, s čím přijde místo nich, bude nebezpečnější, mnohem nebezpečnější.“ Marcus si zavdal z placatky, sykl a obrátil se k našemu hostiteli. „Pane Pictone, kolik o Darrowově minulosti jste toho dokázal vyhrabat?“

„Našel jsem článek o tom Debsově procesu,“ odpověděl pan Picton s pokrčením ramen. „Byla tam zmínka o jeho spolupráci se železnicemi, ale o moc víc už ne.“

„Nenašel jste žádnou zmínku o případu Prendergast?“ zeptal se Marcus.

„Případ Prendergast?“ opakoval pan Picton a napřímil se na židli. „U všech hromů a blesků, on byl zapletený do tohohle?“

„Bohužel,“ odpověděl Marcus. „Vážně zapletený.“

„Hm, hm, hm,“ broukal si pan Picton. „Soudím, že si na ten případ vzpomínáte, doktore.“

Doktor už nevesele přikyvoval. „Ovšem. Trapnější příklad překrucování spravedlnosti, jen aby se vyhovělo veřejnému mínění, bychom těžko hledali.“

Marcus se krátce zasmál. „Zajímavé je, doktore, že přesně takhle to vidí i Darrow.“

Pan Moore se usilovně snažil udržet s debatou krok a bušil se pěstí do hlavy. „Prendergast, Prendergast“ Pak se mu rozzářila tvář. „Nebyl to ten chlápek, co zastřelil chicagského starostu?“

„Přesně tak,“ odpověděl Marcus. „V poslední den velké Výstavy roku 1893, šlo o první atentát v dějinách města. Eugene Patrick Prendergast se udal sám, přinesl si s sebou laciný revolver a tvrdil, že zabil starostu Cartera Harrisona, neboť Jeho Ctihodnost nedodržela slib, že z Prendergasta udělá ředitele stavby nové chicagské zvýšené dráhy. Šlo samozřejmě o zcela nesmyslné prohlášení a ten chlap byl na první pohled šílený. Jenomže Harrisona na Výstavě opravdu někdo zastřelil, což mělo značný negativní ohlas v mezinárodním tisku“

„Takže stát Illinois,“ pokračoval doktor hořce a díval se přitom na ty z nás, kteří jsme ten příběh ještě neslyšeli, „rozhodl, že svěří posouzení jeho příčetnosti hlavnímu lékaři věznice okresu Cook, člověku, který neměl žádnou odbornou průpravu, pokud jde o duševní choroby. Avšak i tento záměrně vybraný lokaj připustil, že Prendergast je nade vši pochybnost těžký psychotik.“

„Ne že by na tom záleželo,“ dokončil pan Picton. „Porota Prendergasta hbitě prohlásila za příčetného. Odsoudili ho k oběšení, a také ho pověsili, není-liž pravda, detektive?“

„Je toho ještě víc,“ odpověděl Marcus. „Po uzavření prvního procesu Darrow, jehož osobní odpor k trestu smrti byl odedávna téměř fanatický, nabídl, že pomůže Prendergastovu právníkovi zařídit opětovné prošetření příčetnosti. Druhý proces začal dvacátého ledna roku 94 a byl velmi poučný, zejména pro naše účely.“ Marcus opět zalistoval v poznámkách a lokl si z lahvičky. „Darrow tehdy obhajobu vedl. A jeho taktika, podle několika očitých svědků, představovala zcela nový právnický styl. Od začátku přesunoval pozornost z Prendergasta na porotce: sdělil jim, že po nich obžaloba žádá, aby porušili svou posvátnou přísahu, když je nutí posuzovat celý případ s ohledem na uspokojení touhy společnosti po pomstě. No, tou dobou se už rozneslo, že Darrow je expert na manipulování porot, takže tahle skupinka na něj byla aspoň trochu připravená. Ukázalo se však, že on věděl, že jsou připravení, a místo aby se nad tím rozčiloval, využil toho ve svůj prospěch. V úvodním projevu se zmínil, že patrně očekávají, že se je bude pokoušet zmást spoustou technických podrobností a teatrálních výstupů. Slavnostně přislíbil, že nic takového dělat nebude, protože kdyby zkusil podobné triky a selhal, odpovědnost, a to bylo klíčové slovo v Darrowově argumentaci, odpovědnost, za Prendergastovu smrt by padla na něho. A on odmítá, oznamoval jim svým prostým, pokorným způsobem, na sebe vzít takové břemeno. Takže slíbil, že ve svých argumentech bude naprosto přímočarý, a pokud se porotci rozhodnou, že jeho upřímné snahy nestačí, odpovědnost za to, že bude na smrt poslán šílenec, ulpí na nich, nikoli na něm.“

„Chytré,“ řekl pan Picton s pousmáním. „Velice chytré“

„A samozřejmě zcela vylhané,“ doplnil Marcus. „Ve skutečnosti během procesu použil každý trik, na který přišel. Plakal, doopravdy plakal nad tím mrtvým starostou a krutostí světa, který dokázal stvořit někoho jako Prendergast, a prosil porotu, aby nechala zvítězit svou lidskost. A co je nejdůležitější, pokud jde o naši věc, zaútočil i na tým obžaloby, a to osobně. Proměnil to, co mělo údajně být procesem s úkladným vrahem, ve výmluvné, sarkastické, ten člověk má pohotový ostrovtip, o tom není pochyb, a nekonečné prošetřování toho, co asi tak může vést stát a jeho zástupce ke stíhání šílenců, byť vraždících šílenců. Všechny ty nebohé duše, které žalobci povolali jako svědky, byly napadány a očerňovány všemi možnými podezřeními, na jaká Darrow dokázal připadnout, takže výslechy se nakonec týkaly jich a jejich přesvědčení, nikoli Prendergasta. Neustále argumentoval negativně, místo aby hájil stanovisko svého klienta, a prakticky tak postavil celý proces na hlavu.“

Obrátil jsem se k doktorovi, který upíral pohled na podlahu a potahoval se za vousy pod spodním rtem. „Ale nezabralo to,“ řekl pouze.

„Nakonec ne,“ odpověděl Marcus. „Porota odolala tlaku a postavila se za původní vyjádření o příčetnosti. Podstatné však je, že to, co původně vypadalo jako prosté a jednoduché veřejné odsouzení šílence, proměnil Darrow ve velmi vyrovnaný souboj.“

Doktor se na židli opřel a povzdechl si. „Nešťastné metody,“ zhodnotil tiše. „Ale nemohu říct, že bych nesouhlasil s jeho cílem.“

„Možná ne v tom případě,“ řekl Marcus. „Ale pokud se nemýlím v tom, o co se pokusí tady, budete možná smýšlet jinak, doktore.“

„Ano,“ odpověděl doktor s nepatrným pousmáním, „předpokládám, že máte pravdu, Marku.“

„To nechápu,“ ozval se Lucius. „Co by vůbec mohl zkusit? Jistě, může si přivést kriminalistické odborníky, kteří zpochybní naše nálezy, a možná i osobní známé paní Hatchové, kteří budou vyvracet náš výklad jejích motivů. Ale co Clara? Jak může bojovat proti očitému svědkovi?“

„Tím, že napadne člověka, který za tím očitým svědkem stojí,“ vysvětlil Marcus s pohledem stále upřeným na doktora. „Nebo kterého přinejmenším vykreslí jako člověka, který za Clarou stojí.“

„Ano,“ potvrdil pan Picton. „Začínám chápat, kam míříte, detektive. A my nemůžeme s jistotou předpokládat, že na odražení podobného útoku stačí samotné Clařino svědectví. Malé děti, zejména tak citově křehké jako Clara, nepatří k nejspolehlivějším svědkům. Dají se příliš snadno zastrašit nebo zmást lichocením. Proto je tolik důležité, aby doktor nepřestával s Clarou pracovat, neboť ona bude muset být schopná podrobně vylíčit svůj příběh, který se nerozpadne na kusy hned, jak se do něj obhajoba opře.“

„Problém je v tom,“ pokračoval Marcus, „že v tomto procesu budou naše role velmi podivným, nicméně potenciálně škodlivým způsobem obrácené: Darrow bude argumentovat negativně, s vědomím, že si nikdo nepřeje věřit tomu, co o Libby Hatchové prohlašujeme, a bude na nás, abychom obhájili svůj postoj. Jak jste již podotkl, doktore, ten člověk nepřijde se spoustou zbožných argumentů o posvátnosti ženství a mateřství, bude útočit, nikoli hájit, a pokusí se dostat nás na lopatky dřív, než si vůbec uvědomíme, co se děje. A logickým výchozím bodem pro takový útok je naše slabé místo, kterým v očích veřejnosti patrně bude“

„Kterým budu já,“ dokončil doktor místo něho.

Pan Picton si nacpal dýmku tabákem z váčku v kapse a rozškrtl zápalku o židli, zatímco my ostatní jsme nad tím uvažovali. „Vida!“ prohlásil nakonec, když se dýmka rozhořela, a projevil tváří v tvář nesnázím typické nadšení, které bylo jeho nejlepší vlastností. „Otázkou zůstává, jak se budeme proti takto vedenému útoku hájit, abychom ochránili věrohodnost Clařina svědectví.“ Pan Picton usilovně potáhl z dýmky a na okamžik se zamyslel. „Jak víte, doufal jsem, že diskuse o psychologických teoriích omezíme v tomto případě na minimum, doktore. Ale jestli nás s tím Darrow napadne, musíte být připraven útok opětovat. Stejnou mincí a s větší silou, čerpanou z faktu, že jste na tomto poli odborníkem!“

Doktor se zvedl a začal pomalu přecházet v tom nevelkém volném prostoru, který místnost skýtala. „Tato pozice mi rozhodně není neznámá,“ řekl a promnul si churavou paži. „Ačkoli přiznávám, že jsem doufal, že v tomto případě půjdu pro změnu jednou do útoku já. Patrně mi je však souzeno, aby se to nikdy nestalo.“

„Ale ono se to musí stát!“ zahřměl pan Picton, sevřel dýmku v prstech a zamával s ní ve vzduchu. „Přesně to jsem měl na mysli, když jsem říkal, že musíte útok opětovat. Nechci, abyste se hájil zpoza nějaké intelektuální barikády, chci vidět, jak přecházíte do protiútoku na volném poli idejí, kde vás porota může vidět! Jděte tomu chlapovi po krku, a jako první, bude-li to možné! Abych vám pomohl, pročtu každý útržek osobních údajů o Darrowovi, které se Markovi podařilo nashromáždit, a nebudu váhat je použít. Nepřipustíme, aby nám tenhle proces sebral před nosem!“ Pan Picton tvrdě udeřil pěstí do stolu. „Darrow možná představuje jakýsi nový druh právníka, ale zatraceně, my na všechny jeho triky najdeme odpověď!“

„Seňor doktor?“ El Niňo, který dosud seděl se zkříženýma nohama na podlaze, vstal a s úzkostnou uctivostí přistoupil k doktorovi. „Ten muž, on pro vás nebezpečný? Chcete, aby ho El Niňo zabít?“

To prohlášení, k němuž došlo v trochu napjatém okamžiku, dokázalo obdivuhodně prolomit sílící napětí: všichni jsme na domorodce chvilku ohromeně třeštili oči a po pár vteřinách jsme se nahlas rozesmáli. Doktor objal svého malého obránce paží kolem ramen.

„Ne, El Niňo,“ řekl. „Ten muž není nebezpečný tímto způsobem. Nemá v úmyslu mi ublížit, alespoň ne fyzicky.“

„Ale jestli chce zabránit, aby my našli malá Ana,“ namítl El Niňo a usmál se našemu smíchu, ačkoli nechápal příčinu veselí, „pak by my ho měli zabít, ne?“

„Myslím,“ ozvala se slečna Howardová, vstala a přešla k doktorovi a domorodci, „že v této chvíli bychom měli vyhlásit pauzu na večeři. Pojďme, El Niňo. Cestou domů se vám pokusím vysvětlit, proč zabít toho člověka není nejlepším řešením celé situace.“ Když odváděla El Niňa ke dveřím, zamyšleně naklonila hlavu ke straně. „Za předpokladu, že by to skutečně nebylo nejlepší,“ dodala.

Když Isaacsonové vyšli za těmi dvěma z kanceláře, pan Moore, Cyrus a já jsme zamířili k doktorovi. „Dokážete to zvládnout, Laszlo?“ zeptal se pan Moore.

„Nebojím se o sebe,“ odpověděl doktor. „Jde mi o Claru. Proces pro ni bude každopádně nesmírně mučivý, ale pokud se na ni vrhne obhájce používající takovou taktiku, jakou nám Marcus právě popsal Nedá se nic dělat,“ doplnil a s povzdechem rozhodil rukama. „Předpokládám, že budu muset tím důkladněji zabezpečit, aby byla dostatečně připravená. Pokud se s matkou nesetká do doby, než bude muset svědčit, myslím, že má slušnou šanci, aby to zvládla bez obtíží, nebo aby ji to přinejmenším nepoznamenalo.“

„Co myslíte, Ruperte?“ obrátil se pan Moore k panu Pictonovi, jenž právě ukládal do aktovky z měkké kůže hromádku spisů, které si chtěl vzít domů. „Je soudce Brown ten typ, od něhož by se dalo čekat, že v podobném případě stanoví dostatečně vysokou kauci?“

„Nerad bych se pouštěl ohledně soudce Browna do jakýchkoli spekulací,“ opáčil pan Picton. „Ale ten vynikající pan Darrow zde ještě není a někdo očividně najal jako Libbyina místního advokáta jistého Irvinga W. Maxona. Maxon je docela schopný a má spoustu kontaktů v New Yorku, ale nevěřím, že by byl sám bez nějaké podpory schopný vyhrát spor o stanovení výše kauce. Nicméně mějte na paměti jedno: jestli tohle všechno potají financuje Vanderbilt, nemůžeme sázet na to, že sebevyšší kauce opravdu udrží Libby za mřížemi. Budu muset trvat na naprostém odmítnutí možnosti propuštění z vazby na kauci, a u takového požadavku není nikdy jisté, že mi bude vyhověno. A pak je tu fakt, že zítra má být oficiálně vznesena obžaloba a obhajoba se k ní musí vyjádřit.“

„Co je na tom za problém, pane?“ otázal se Cyrus nechápavě.

„To máte tak, Cyre,“ odpověděl pan Picton, zapnul aktovku a vzhlédl. „Pokud by se sem Darrow náhodou dostal před vznesením obžaloby, vždycky existuje možnost, že se pokusí vyrovnat si své soukromé účty tím, že založí obhajobu na nepříčetnosti, napraví křivdu Prendergastova případu tím, že nechá Libby Hatchovou osvobodit na základě duševní choroby, nebo něco podobného. Právníci v sobě dokážou chovat touhu po vyrovnání účtů stejně jako kdokoli jiný, možná ještě víc. Můj podíl na procesu mi starosti nedělá, nashromáždili jsme dost motivů a intrik z Libbyiny strany, abych dokázal, že čin byl chladnokrevně naplánován. Ale to je další bod, v němž by se mohli vrhnout na vás, doktore. Dokážete úspěšně obhájit tezi, že žena, která zabila vlastní děti, může být přesto duševně zdravá?“

Doktor zhluboka dýchal. „Rozhodně bych se cítil sebejistěji, kdybychom odhalili více podrobností o jejím mládí, pouze na základě hypotéz to bude obtížnější. Přesto existují precedenty, a jak říkáte, pane Pictone, přítomnost chladnokrevného, ba dokonce chytrého plánování vylučuje možnost jakékoli přesně popsatelné duševní patologie jako dementia praecox, nebo nějakého závažného poškození mozku. Kdyby chtěl Darrow tvrdit, že je šílená, musel by se vrátit k myšlence ‚morální nepříčetnosti’, tedy k představě, že člověk může být morálně, ale nikoli intelektuálně vyšinutý. A tato koncepce už byla téměř všemi odborníky zavržena. Stále je tu však ještě naděje, že se našim pilným spolupracovníkům,“, v tu chvíli mě pohladil po hlavě, „podaří vypátrat něco ohledně minulosti té ženy ještě před začátkem procesu.“

„Takže,“ shrnul debatu pan Picton a popadl svou aktovku, „máme důvod k umírněnému optimismu. Zejména vzhledem k naší momentální pozici: ta žena je pod dohledem, je na cestě sem a bude postavena před soud. Přiznávám, že jsem si nebyl příliš jistý, zda se nám vůbec podaří dojít tak daleko! Nepropadejme tedy pesimismu, neprospívá chuti k jídlu a paní Hastingsová jistě kuchtila celé odpoledne. Nesmíme ji zklamat!“

Za neustálého povzbuzování našeho hostitele jsme vyšli do chodby a pak spolu s ostatními sešli do přízemí soudní budovy. Pan Picton se zdržel jen natolik, aby se ujistil, že strážný Henry připravil jednu celu v suterénu: Libby Hatchová stráví nejméně jednu noc ve vězení, neboť vznesení obžaloby bylo naplánováno až na příští den. Hlídač potvrdil že ano, cela je skutečně připravená, a pak už jsme opět vyšli ven a vyrazili procházkou po Horní ulici k domovu.

Těsně předtím, než jsem vyšel hlavními dveřmi ven, jsem se ještě zastavil a zahleděl se do velké kamenné haly osvětlené měkkým narudlým světlem červencového večera.

„Copak je, Stevie?“ zeptal se pan Picton, když si všiml mého otálení.

Pokrčil jsem rameny. „Myslím, že je to na nějakou dobu naposled, co je tu takový klid,“ řekl jsem. „Od zítřka se tu začnou dít věci.“

„A za předpokladu, že se nám podaří nechat zamítnout kauci,“ odpověděl pan Picton s pokývnutím, „tu bude i nová nájemnice, každopádně na příštích pár týdnů. To se Henrymu líbit nebude. Žádnému z dozorců se to nebude zamlouvat, co, Henry?“ Pan Picton se usmál, když hlídače popichoval. „Vaši chlapci budou mít pro změnu nějakou práci!“

Pan Picton se pro sebe uchechtl, zastrčil si do úst dýmku a zamířil ven; a když jsem vycházel za ním, ještě jsem zahlédl, jak se v hlídačových očích nenávistně blýsklo.

U večeře jsme se všichni hodně smáli a mluvili, ačkoli o případu mnoho slov nepadlo. Chovali jsme se, jako bychom s vědomím toho, co se má stát později ten večer, nechtěli věci zakřiknout tím, že budeme jednat, jako by Libby Hatchová byla už bezpečně ve městě a zamčená v cele. Pan Moore se uprostřed jídla trochu rozčílil, když zjistil, co je za den: 27. červenec, což znamenalo, že zmeškal zahájení sezony dostihové asociace v Saratoze. Ve snaze poněkud ho rozveselit navrhla slečna Howardová po večeři partii pokeru. Byl to dobrý nápad, neboť posloužil nejen k tomu, aby pan Moore konečně přestal lamentovat, ale také odvedl naše myšlenky od naléhavějších záležitostí.

Takže jsme spořádali báječné koláče paní Hastingsové a pak se odebrali do přijímacího pokoje, kde jsme se všichni kromě Cyra a Lucia usadili kolem karetního stolku. Mladší z bratrů Isaacsonových byl příliš nervózní, než aby dokázal klidně posedět u karet, zatímco Cyrus se rozhodl strávit čas raději brnkáním na piano pana Pictona. My ostatní jsme se však vrhli do hazardní hry o nízké sázky s nepředstíraným nadšením. Jak večer postupoval, byl souboj stále urputnější, a teprve když nás přišla paní Hastingsová upozornit, že bychom se měli zvednout, jestli chceme dorazit včas k půlnočnímu vlaku, uvědomili jsme si, jak je pozdě. Když nám to však došlo, myslím, že se každému z nás trochu sevřelo srdce; každopádně, než jsme se konečně vypravili ze dveří, nastala chvíle zmateného pobíhání, což je činnost obvykle typická pro lidi, kteří dosáhli nějakého vytouženého, ale stejně jistým způsobem nečekaného cíle.

Cesta na nádraží proběhla celkem poklidně, neuniklo mi však, že nás zpoza slabě osvětlených oken sleduje spousta pozorných očí, což byl velmi neobvyklý úkaz ve městě, které, jak jsem se již zmínil, se obyčejně ukládalo ke spánku časně. Vysvětlení tohoto nezvyklého jevu bylo nasnadě: pocit, že se celá tamější společnost ocitla na pokraji čehosi, co by mohlo změnit způsob jejich uvažování o spoustě věcí včetně sebe samotných, byl silnější než kdykoli během uplynulých pěti dnů, dokonce ještě silnější než ve chvíli, kdy pan Picton oznámil vznesení obžaloby; a jakmile jsme poprvé zaslechli vzdálený hvizd půlnočního vlaku, doléhající k nám od jihovýchodu, byl jsem si skoro jistý, že nejsme jedinými lidmi ve městě, kteří se v tu chvíli prudce zachvěli.

Když jsme dorazili na nádraží, na nástupišti postávalo jen několik dalších lidí: strážný Henry, který dostal od šerifa Dunninga nařízeno, aby čekal u vlaku, spolu s panem Grosem z Ballstonského týdenního zpravodaje a několika jeho zaměstnanci. Pokud šlo o zdejšího starostu, v době našeho příjezdu do města byl právě na dovolené, a když se doslechl o žalobě, rozhodl se, že si volno prodlouží: stejně jako státní návladní Pearson usoudil, že z tohoto případu nekyne žádný politický zisk, pouze škody, a ty by mohly být značné. Pan Grose s námi prohodil jen pár slov a pan Picton mu nenabídl žádné čerstvé informace pro jeho noviny. Ne že by je pan Grose otiskl; vlastně se domnívám, že se dostavil jen kvůli té málo pravděpodobné možnosti, že se Dunning objeví s prázdnýma rukama nebo že na nádraží dojde k nějaké katastrofě. Byl bych se vsadil, že pokud všechno půjde hladce, večerní událost nezíská v dalším vydání týdeníku následující sobotu víc než pár řádek.

Minula půlnoc, což vedlo pana Pictona k poznámce, že pokud má naše země opravdu v úmyslu vstoupit do války s Madridem, doufá, že španělská vláda i lid mají k dodržování jízdních řádů ještě horší vztah než Američané. Konečně asi ve čtvrt na jednu zazněla píšťala vlaku znovu, tentokrát mnohem blíže. El Niňo skočil dolů a podle starého indiánského zvyku přiložil ucho na koleje; pak vážně přikývl a vrátil se k nám na nástupiště. Rachot parního stroje nám dolehl do uší přesně ve chvíli, kdy proluku mezi domy za nádražím proťalo světlo; za pár dalších vteřin se už kouřící lokomotiva se čtyřmi téměř prázdnými vagony vřítila do stanice tak rychle, že jsme raději všichni ustoupili o pár kroků k budově nádraží.

Šerif Dunning byl první, kdo vyskočil z vagonu hned za lokomotivou, a i v téměř naprosté tmě vypadala jeho tvář zcela vyčerpaně. Hned za ním šel jeden z jeho zástupců a pak nastala dlouhá pauza. Nakonec se objevila ona.

To velmi dobře stavěné tělo halily elegantní šaty z černého hedvábí; tuhá krinolína udržovala sukni v dokonalém pořádku. Ruce měla Libby Hatchová spoutané před sebou náramky starého typu. Vpředu na hlavě jí seděl malý klobouček s uhlově černým kohoutím perem a přidržoval černý závoj; ten však byl řídce tkaný, takže jsme jasně viděli ty nazlátlé oči, když do nich dopadlo světlo plynové lucerny na nástupišti a odrazilo se zpět do našich tváří.

„Vida,“ prohlásila Libby Hatchová úplně stejně, jako když jsme ji slyšeli promluvit tehdy poprvé: tónem, který se dal vykládat půltuctem způsobů a vyvolal ve mně vzpomínku na slova slečny Howardové o tom, že Libbyina osobnost je rozbitá na kousky. Potom, když za námi spatřila pana Grosea s ostatními, nasadila Libby melancholičtější výraz. „Pane Pictone,“ řekla, když za pomoci šerifa Dunninga pomalu sestoupila po schůdcích na nástupiště, „nečekala jsem, že vás ještě někdy spatřím, a rozhodně ne za takových okolností.“

„Skutečně?“ opáčil pan Picton tiše a nedokázal přitom potlačit slabé pousmání. „To je zvláštní, neboť já měl vždycky podezření, že se opět sejdeme, a přesně za těchto okolností.“

Zlaté oči po nás rychle nenávistně blýskly a pak změkly, neboť Libbyin zrak dopadl na pana Grosea. „Jste to vy, pane Grose?“

„Ano, paní Hatchová,“ odpověděl muž trochu překvapeně. „Vy se na mě pamatujete?“

„Setkali jsme se pouze jednou či dvakrát,“ odpověděla Libby s jemným pokývnutím. „Ale samozřejmě si vzpomínám.“ Zlatavé oči se pod závojem zalily slzami. „Jak se daří mému děťátku, mojí Claře? Řekli mi, že konečně dokázala znovu promluvit. Ale nemohu věřit, že by, že by“ Její ramena sebou začala škubat a z pevně sevřených úst uniklo tichounké zavzlykání.

Pan Grose, který se tvářil velmi zmateně, ale zároveň velmi dojatě, se chystal odpovědět, ale v tu chvíli mezi ně rychle vstoupil doktor Kreizler. „Pane Pictone,“ řekl klidně, ale pevně, „mohl bych navrhnout“

„Ovšem,“ odpověděl pan Picton, který hned pochopil, co je třeba udělat. „Dunningu, vy a já odvezeme paní Hunterovou, jak se nyní jmenuje, k soudu. Je tam pro ni připravená cela. Přivezl jste vůz, Henry?“

Dozorce, který rovněž vypadal, že ho ten divadelní výstup dojal, popošel kupředu. „Ano, pane,“ řekl.

„V tom případě vyrazíme, paní,“ dokončil pan Picton a ukázal k východu z nádraží. „Budete-li si přát hovořit se zástupci tisku nebo oni s vámi, stačí podat žádost mé kanceláři.“

Šerif Dunning se postavil za ženu. „Pojďte, paní,“ vyzval ji. „Bude lepší, když uděláte, co pan Picton říká.“

Libby Hatchová ještě pár vteřin vzlykala, jakmile však zjistila, že jí to v ničem nepomůže, obrátila se k doktorovi a maska smutku jí zmizela z tváře děsivou rychlostí. „Tohle je vaše práce, doktore. Nemyslete si, že to nevím. Ale nezajímá mě, co jste namluvil mé dceři, nebo čemu jste ji přiměl věřit, jakmile mě uvidí, bude vědět, co má dělat. Jsem její matka.“ Pan Picton pevně uchopil Libbyinu pravou paži a naznačil šerifu Dunningovi, že by měl udělat totéž na levé straně: společně ji přiměli k pohybu. „Slyšíte mě, doktore?“ zavolala přes rameno. „Jsem její matka! Vím, že pro vás to nic neznamená, ale pro ni bude, a pro každého, kdo má srdce! Ať už jste spáchal cokoli, tohle změnit nemůžete!“ S opětovným vzlykáním prošla žena se svým doprovodem do dvora; šerifovi zástupci a strážný Henry je následovali.

My ostatní jsme se vyloudali ven, abychom se podívali, jak nastupují do velkého jednoduchého vozu se třemi lavicemi, taženého dvojspřežím. Se svou jedinou pasažérkou stále tonoucí v slzách vyjel vůz na ulici a v tu chvíli se pan Grose obrátil, aby se mohl na doktora významně zamračit. Pak pokývl na své lidi a mlčky vyrazil k dolnímu konci Bath Street, kde se nacházely kanceláře Týdenního zpravodaje.

„No, Kreizlere,“ řekl pan Moore, když jsme na tichém dvoře před nádražím osaměli. „Myslím, že tohle je opravdu ta hlavní otázka, že?“

Doktor se k němu obrátil s roztržitým výrazem. „Otázka?“ opakoval tiše.

„Je to Clařina matka,“ řekl pan Moore a zatvářil se nevesele, ale zvídavě. „Dokážete to změnit?“

Doktor zavrtěl hlavou a oči se mu rozšířily. „Ne. Ale mohlo by se nám podařit změnit to, co ten fakt znamená.“

KAPITOLA 42

Vznesení obžaloby bylo stanoveno na desátou hodinu následující dopoledne a už patnáct minut před stanoveným časem jsme se všichni shromáždili v hlavní soudní síni. Pan Picton seděl u jednoho dlouhého stolu na pravé straně velké místnosti, za nízkým vyřezávaným dubovým zábradlím, které oddělovalo galerii od aktérů celého procesu. Za podobným stolem nalevo seděla Libby Hatchová vedle dobře oblečeného tmavovlasého muže, který měl na dlouhém tenkém nose posazený skřipec se zlatými obroučkami. Ani elegantní brýle a drahý oblek však nedokázaly vymazat z očí Irvinga W. Maxona upřímně rozpačitý výraz: neustále zmateně těkal pohledem kolem sebe, jako by si nebyl jistý, jak se v momentální situaci ocitl ani co by s ní měl dělat. Na druhou stranu Libby Hatchová, stále v černých hedvábných šatech, ale bez klobouku a závoje, byla ztělesněná sebejistota a hleděla na vysokou dřevěnou soudní stolici před sebou s tváří, která jako by byla neustále připravená zvlnit se v tom typickém koketním úsměvu.

Pokud jde o pana Pictona, položil si na stůl před sebou otevřené kapesní hodinky a díval se na ně, klidnější než kdykoli od chvíle, kdy jsme se s ním seznámili.

Doktor, pan Moore, detektivní seržanti a slečna Howardová seděli všichni v první řadě pro diváky, oddělení od pana Pictona dřevěným ohrazením; Cyrus, El Niňo a já jsme se usadili hned za nimi. Přiměli jsme domorodce, aby se při té příležitosti čistě umyl, a kombinace vydrhnuté tváře a mých večerních šatů z něj dělala jednoho z nejúpravnějších lidí v divácké části soudní síně, která byla už od devíti hodin nacpaná k prasknutí nesourodou směsicí občanů města společně s několika elegantnějšími diváky, kteří dorazili ze Saratogy. Šerif Dunning měl vyhrazený malý stolek napravo od pana Pictona a za ním, těsně u pravé zdi, byla lavice poroty s dvanácti dosud prázdnými křesly. Na druhé straně místnosti stál dozorce a před ním měla stolek soudní písařka, spořádaně vyhlížející dáma s nepravděpodobným jménem Ifigenia Blaylocková. Místo pro soudního zřízence pod porotou bylo rovněž prázdné a soudcovské křeslo samotné rámovaly z obou stran kovové stojací lampy a rozvinuté vlajky, na jedné straně americká, na druhé pak zástava státu New York. Hlavní dveře střežil strážný Henry a trochu menší (ale od pohledu neméně svalnatý) uniformovaný muž; oba bedlivě sledovali, kdo přichází a odchází a jak se při tom chová.

Pro mě to byl zvláštní zážitek, pozorovat podrobnosti takové situace z jiného místa než z lavice obžalovaných; nezvyk však rychle vystřídala úleva, a dokonce vzrušení, když jsem si uvědomil, že na tomto místě v příštích dnech dospěje všechno naše nedávné úsilí k nějakému závěru. Bylo to jako stát na závodišti u startovní čáry a čekat, až koně vyrazí z boxů: přistihl jsem se, že si podupávám nohou a poklepávám prsty a přeji si, aby to už konečně začalo. Soudě podle zvuků v okolí jsem nebyl s podobným pocitem sám: hovor, mumlání a nervózní smích v soudní síni sílily s každou další vteřinou čekání, takže když bylo za tři minuty deset, musel jsem skoro křičet, aby mě pan Moore slyšel.

„Cože?“ vykřikl v odpověď a sáhl si na ucho.

„Povídám, neslyšel jste od Canfielda náhodou něco o poměru sázek?“ opakoval jsem hlasitěji.

Přikývl. „Padesát ku jedné, a vsadil bych se, že by byl ten poměr ještě vyšší, kdyby na straně státu stál kdokoli jiný než Rupert!“

Tlumeně jsem hvízdl, sklopil oči k podlaze a pak jsem dostal nápad, který mě přiměl opět vzhlédnout. „Myslíte, že by se nám podařilo vsadit s pomocí nějaké třetí osoby?“

Pan Moore se usmál, avšak zavrtěl hlavou. „To mě už taky napadlo, ale slíbil jsem Rupertovi, že to neuděláme. Je pověrčivý, bojí se, že by mu to přineslo smůlu!“

Opětoval jsem jeho úsměv a přikývl: každý zkušený hráč by pochopil, jak se pan Picton cítí.

Právě v tu chvíli se dveře v zadní stěně velké síně otevřely a dovnitř vstoupil soudní zřízenec, který se tvářil, že je připravený vrhnout se na jednoho každého z přítomných, kdo by snad vypadal, že by ho mohlo napadnout rušit v jeho soudní síni pořádek. Byl to také mohutný chlapík, jmenoval se Jack Coffey a měl takové ty ocelové oči, jaké byste spíš čekali v nějakém vykřičeném saloonu na západní hranici než v soudní síni na Východě; když jsem však spatřil soudce Browna, začal jsem chápat, proč spoléhá na služby takového pořízka. Soudce Charles H. Brown byl totiž tak maličký, že když stoupal zezadu po malých schůdcích ke svému křeslu, skoro ho za soudcovským stolem nebylo vidět. Uši mu od hlavy odstávaly jako opičce, sněhobílé vlasy měl nakrátko ostříhané, ale husté, a starou, čistě oholenou tvář brázdilo množství vrásek. Jeho oči si však co do rozhodnosti nezadaly se zřízencovými a jasně varovaly, že nestrpí od nikoho žádné vylomeniny, zatímco pevně sevřené tenké vrásčité rty a hranatá čelist prozrazovaly, kolik spravedlnosti už za život ze své funkce rozdělil.

Při pohledu na něho jsem byl ještě raději, že nesedím na místě Libby Hatchové.

„Povstaňte!“ zahřměl zřízenec Coffey z hlubin své soudkovité hrudi, čímž způsobil, že se všichni vymrštili ze sedadel a na síň padlo okamžitě ticho. Když pak oznamoval, o kolikáté zasedání soudu jde, nepřestával se rozhlížet po davu, jako by pořád hledal nějakého chytráka, který by měl drzost se domnívat, že se nenachází v přítomnosti ztělesněné moci státu New York. Pak Coffey zvedl svou psací podložku a ohlásil první bod na pořadu dne: „Lid okresu Saratoga versus paní Elspeth Hunterová z města New York, dříve paní Elspeth Hatchová z Ballston Spa, dříve slečna Elspeth Fraserová ze Stillwateru, obviněna z toho, že jednatřicátého května roku osmnáctistého devadesátého čtvrtého spáchala úmyslnou úkladnou vraždu Thomase Hatche, starého tři roky, a Matthewa Hatche, starého čtyři roky, a zároveň se pokusila o úmyslnou úkladnou vraždu Clary Hatchové, pět let staré, to vše ve městě Ballston Spa.“

Obvinění způsobilo v soudní síni rozruch, jemuž rázně učinil přítrž soudce Brown náhlým prudkým úderem svého kladívka. Z polstrovaného koženého křesla, které bylo sice vysoké, ale on v něm byl stejně vidět pouze od hrudi nahoru, se pak soudce na všechny přítomné zamračil.

„Tento soud,“ řekl nakonec chladným skřípavým hlasem, „by rád dal od začátku jasně najevo, že si je vědom zájmu, jaký veřejnost o proces projevuje. Jako soudce jsem však nikdy nepřipustil, aby zájem veřejnosti zkřížil cestu spravedlnosti, a nehodlám s tím nyní začínat. Rád bych tedy připomněl vám všem na galerii, že jste hosty tohoto soudu, a varoval vás, že nebudete-li se chovat jako řádní hosté, budete odsud z pravomoci soudu kolektivně vykopnuti.“ To prohlášení vyvolalo spoustu úsměvů, ale jen jeden muž vzadu se rozesmál, a brzy svého výbuchu litoval. Soudce Brown na něho bleskurychle upřel zrak, pak zvedl tenkou vrásčitou rukou své kladívko a ukázal na něj. „Vyveďte toho člověka,“ nakázal, „a zajistěte, aby se na těchto zasedáních již neobjevil.“

Strážný Henry popadl ohromeného nebožáka za límec, a než stihl něco namítnout, vyhodil ho velkými mahagonovými dveřmi ven.

„Takže půjdeme dál,“ pokračoval soudce, když se ještě jednou rozhlédl, jako by se ujišťoval, zda ho všichni pochopili. „Je obžalovaná přítomna?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti,“ odpověděl obhájce Irving W. Maxon trochu roztřeseným hlasem.

„Vyslechla jste žalobu vznesenou státem,“ obrátil se soudce na Libby Hatchovou. „Jak na ni odpovíte?“

„Pokud by soud dovolil,“ ozval se pan Maxon dřív, než Libby stihla otevřít ústa, „prosili bychom o chvilku strpení, neboť čekáme“

Soudce Brown ho přerušil těžkým hlasitým povzdechem, který se vzápětí proměnil v zavrčení plné nevole, a přejel si dlaní po krátkých bílých vlasech. „Všichni na něco čekáme, pane obhájce. Já sám jsem strávil celý život čekáním na soudní proces, který by nebyl zamořen zbytečným zdržováním.“ Staré oči se zabodly do pana Maxona. „A stále na něj čekám.“

„Ano, Vaše Ctihodnosti,“ vykoktal Maxon, jehož nervozita pod tíhou pohledu, který ho drtil ze soudcovské stolice, vzrůstala. „Kdybyste mi jen dovolil vysvětlit“

Právě v tu chvíli klaply mahagonové dveře a pan Maxon se spolu se všemi ostatními obrátil, aby se podíval, kdo to přišel.

I zdálky jsem poznal, že to musí být Clarence Darrow, neboť dokonale odpovídal Markovu popisu. Na rozdíl od uhlazeného právníka Maxona měl pan Darrow na sobě obyčejné šaty, prostý světlehnědý oblek a bílou košili s ledabyle uvázanou jednoduchou vázankou, které vypadaly, jako by v nich ve vlaku spal. Přestože ještě nedospěl k tak ošumělému stavu, jímž proslul v budoucnosti (pan Darrow tou dobou teprve začínal uplatňovat sešlý zjev jako součást svého stylu), pořád se na hony lišil od ostatních oficiálních činitelů v soudní síni. Odlišná byla i jeho chůze: kráčel pomalu, nahrbeně a jaksi klátivě, což bylo obzvlášť nápadné vzhledem k jeho značné výšce. Vlasy měl, jak nás předem upozornil Marcus, neučesané a jedna kadeř mu padala do čela. Jeho obličej pochopitelně nebyl tak vrásčitý jako v dobách největší slávy, která měla teprve přijít, přesto však působil ošlehaně a drsně; ve světlých očích se však již skrýval ten smutný pátravý výraz, který se v budoucnu měl stát legendárním. Měkké rty se vlnily v obloučku odpovídajícím dvěma velkým kruhům pod očima: jako by tím naznačoval, jak vysoká je cena moudrosti vykoupené příliš častými střety s nelidskostí, kterou člověk dokáže projevovat člověku. Když procházel ústřední uličkou, pan Darrow pozoroval shromážděné klidným, pevným pohledem, jenž se vůbec nepodobal pohledům soudce Browna, měl však stejně magický účinek: v době, kdy dorazil k pažení, se na něj již upíraly všechny zraky v místnosti.

To všechno bylo samozřejmě divadlo, ale já už navštívil mnoho soudních síní a tohle bylo to nejlepší představení, jaké jsem kdy viděl, tak dobré, abych okamžitě poznal, že nás čekají ještě větší potíže, než jsme očekávali.

Pan Darrow zvedl starou odřenou aktovku do výšky, kývl na pana Maxona, a ten řekl: „Nechť mě soud laskavě na okamžik omluví,“ a rozběhl se k němu. Soudce Brown se nad tímto vývojem událostí netvářil moc šťastně, ale jen se s dalším povzdechem opřel v křesle a čekal, až pan Maxon otevře branku v zábradlí a pustí pana Darrowa dovnitř. Darrow vešel a rychle si potřásl rukou s Libby Hatchovou.

„Kdyby soud laskavě dovolil,“ řekl pan Maxon, nyní s úsměvem, „rád bych“

„Soud nehodlá nic laskavě dovolovat,“ osopil se na něj soudce Brown a opět se v křesle předklonil. „Co máte za lubem, pane?“

„Vaše Ctihodnosti,“ pokračoval pan Maxon rychle, „rád bych představil pana Clarence Darrowa, právního zástupce ze státu Illinois. Obhajoba žádá, aby mu soud dovolil vystoupit, pro hac vice, jako hlavní obhájce obžalované.“

„Darrow, co?“ zabručel soudce Brown. „Ano, dostal jsem o vás nějaké zprávy, pane Darrowe. Z velkoměsta.“

Pan Darrow se skromně usmál a řekl hlubokým, konejšivým hlasem: „Doufám, že ty zprávy Vaši Ctihodnost proti mně příliš nezatvrdily.“

To se galeriím líbilo a svým způsobem to ocenil i soudce Brown. „Nedá se nic dělat,“ zabručel, což vyvolalo v davu pár krátkých zasmání, která přešel bez povšimnutí. „Pokud si obžalovaná přeje právníka z jiného státu, má na to samozřejmě právo. Ale tento soud nepotřebuje, aby mu kdokoli z velkého New Yorku radil, jak má spravovat své záležitosti.“

„Chápu, Vaše Ctihodnosti,“ opáčil pan Darrow s úsměvem, o němž jsem i já musel připustit, že je okouzlující. „My v Chicagu máme na New York stejný názor.“

Diváci se opět zasmáli, ale tentokrát si za to vysloužili ránu kladívkem do stolu a zamračení. „Jestliže si to obžalovaná skutečně přeje,“ pokračoval soudce a opět se obrátil ke stolu obhajoby, „tento soud s radostí dovolí panu Darrowovi vykonávat praxi v tomto státě, pro hac vice? Soudce se pak podíval na Libby Hatchovou, která vstala a nevinně vykulila své zářivé oči.“

„Omlouvám se, Vaše Ctihodnosti,“ řekla a maličko přitom našpulila rty. „Bohužel však nerozumím latinsky.“

Mezi diváky zazněl šepot a dolehlo ke mně pár výroků jako „Já taky ne“ a „No jo, jasně že nerozumí“, což vedlo k dalšímu prásknutí kladívkem.

„Pro hac vice“ vysvětlil soudce patrně s tou největší vlídností, jaké byl vůbec schopen, „prostě znamená ‚pro tuto příležitost’, paní Hunterová. Zaručuje to panu Darrowovi právo provozovat praxi ve státě New York, ale pouze v tomto případě. Je to vaše přání?“

Libby půvabně přikývla a zase se posadila.

„A má stát nějakou námitku?“ otázal se soudce.

Pan Picton se vstřícně usmál, zasunul si palce pod vestu nažehleného šedivého obleku a povstal. „Vůbec ne, Vaše Ctihodnosti,“ řekl, postavil se vedle svého stolu a proti panu Darrowovi vypadal najednou ještě menší, živější a rychlejší. „Soud je obeznámen s pověstí pana Darrowa, a pokud obhajoba soudí, že v okresu Saratoga nelze nalézt obhájce odpovídající úrovně, pak sice nemusíme souhlasit s jejich hodnocením našich zdejších talentů, nicméně nevidíme žádný důvod, proč by panu Darrowovi nemělo být dovoleno vystoupit.“

Diváci sice nebyli příliš naladěni na to, aby shledávali cokoli, co pan Picton řekne, zábavným, ale nad tímto výrokem nedokázali někteří z nich zadržet pyšné spokojené úsměvy.

Pan Darrow se také zdvořile usmál, okamžitě však zvážněl, když za panem Pictonem uviděl Marka. Rychle se vzpamatoval a letmým gestem naznačil, že před detektivním seržantem smeká za obratnou vyzvědačskou práci. Marcus se usmál, pozdrav opětoval a pan Darrow nato prohlásil: „Děkuji ctěnému státnímu návladnímu. A musím říct, že na mě udělalo dojem, jaké úsilí vynaložil, aby si prověřil mou reputaci.“

Pan Picton, jemuž ta drobná hra mezi panem Darrowem a Markem neunikla, se ušklíbl. „Pan Darrow mě povyšuje, Vaše Ctihodnosti. Patrně netuší, že jsem pouze zástupcem státního návladního, neboť státní návladní Pearson dosud nejeví příliš ochoty vzdát se svých velmi elegantních kanceláří.“

Pan Darrow nasadil přehnaně nechápavý výraz, z nějž bylo naprosto jasné, že přesně věděl, jaké postavení pan Picton zastává, a podrbal se na hlavě. „Zástupce? Prosím stát o prominutí, Vaše Ctihodnosti, ale soudil jsem, že v hrdelním procesu takové závažnosti, jako je tento, stát pověří zastupováním zájmů lidu svého nejvýše postaveného úředníka.“

„Jak Vaše Ctihodnost ví, zde v Ballstonu se těšíme stejně málo týdnům vlídného počasí jako obyvatelé Chicaga,“ převzal slovo hladce pan Picton. „A nepřáli jsme si připravit pana Pearsona byť jen o jediný z nich. Jelikož vyšetřovatelem jsem byl v tomto případě já, připadalo všem bezpečné svěřit ho mým chabým schopnostem.“

Soudce Brown přikyvoval a tvářil se trochu podrážděně. „Jestliže jste už skončili se vzájemným popichováním, pánové,“ prohlásil, „rád bych zjistil, zda s naší věcí dokážeme pohnout ještě před polednem. Pane Darrowe, jelikož stát nemá námitek, je vám dovoleno sloužit u tohoto soudu jako hlavní právní poradce vaší klientky. Doufám, že výletu sem k nám nebudete litovat. Takže nyní, paní Hunterová, vyslechla jste velmi závažná obvinění, která byla proti vám vznesena. Cítíte se vinna?“

Pan Darrow se podíval na Libby Hatchovou, která k němu úzkostlivě vzhlížela, a přikývl. Pak Libby opět povstala, sepjala ruce před sebou a řekla: „Nevinna, Vaše Ctihodnosti.“

V soudní síni to zašumělo a soudce Brown udeřil kladívkem. „No dobrá,“ řekl a opět se zachmuřeně rozhlédl po místnosti. „Takže, pane Pictone, pokud jde o“ Soudce se zarazil, neboť postřehl, že pan Picton na pana Darrowa zírá se zmateným výrazem asi stejně upřímným, jako byl nechápavý úžas vyššího právníka před chvílí. „Pane Pictone? To vás učený advokát z Illinois tak očaroval?“

Pan Picton se trochu otřásl a obrátil se k soudní stolici. „Hmmm? Oh! Omlouvám se, Vaše Ctihodnosti. Neuvědomil jsem si, že obhajoba už se svým prohlášením skončila.“

„Vám snad připadá nedostatečné, pane Pictone?“ otázal se soudce.

„Není na mně, abych to posuzoval, Vaše Ctihodnosti,“ odvětil pan Picton. Jenom jsem myslel, že to doplní nějakou řekněme vysvětlující poznámkou. „Z důvodů toho či něčeho jiného nebo nějak podobně.“

Soudce se na něho přísně zahleděl. „Pane Pictone, my dva jsme v posledních letech řešili v této místnosti dost věcí na to, abych přesně poznal, co máte za lubem. Dosud tu však není žádná porota, kterou byste mohl mást svými poznámkami, a já nepřipustím, aby se zde někdo pokoušel hrát pro galerie. Pan Darrow je kvalifikovaný právník a nezdá se, že by trpěl nějakými problémy s řečí. Pokud by si přál výrok obžalované nějak upřesnit, jsem si jist, že by tak učinil. Přejete si specifikovat prohlášení obžalované, pane Darrowe?“

„Rozhodně ne, Vaše Ctihodnosti,“ pravil pan Darrow se zcela vážnou tváří. „Naše prohlášení zní prostě, jasně a absolutně ‚Nevinna’.“

„To mi připadá dostatečné,“ řekl soudce Brown. „Pane Pictone, v budoucnu nechť si žalobce nechá své předpoklady i svá očekávání pro sebe.“ Pan Picton se pouze usmál a uklonil. „A nyní,“ pokračoval soudce, „pokud jde o kauci“

„Kauci?“ vyhrkl pan Picton, což mu od soudce vyneslo hněvivé zabručení a další přísný pohled.

„Ano, pane Pictone,“ pravil starý soudce. „Kauci. Je vám doufám známa existence takového opatření?“

„V případě, jako je tento, se obávám, že nikoli, Vaše Ctihodnosti,“ odpověděl pan Picton. „Obžalovaná je obviněna z nejhoršího druhu násilného útoku proti vlastním dětem, z nichž jedno jen taktak vyvázlo životem a nyní je hlavním svědkem obžaloby. Má soud skutečně v úmyslu naznačit, že by žaloba měla byť jen na okamžik zvažovat v této záležitosti možnost propuštění na kauci?“

„Soud má v úmyslu naznačit, že žaloba by měla dodržovat pravidla soudního procesu, ať už jde o jakýkoli trestný čin!“ zahřměl soudce Brown v odpověď. „Varuji vás, pane Pictone, abyste se nadále nepokoušel si to u mě rozházet hned na začátku procesu. Jak dobře víte, na podobné věci mám paměť jako slon a mohlo by se stát, že by se vám nepodařilo moje mínění zvrátit!“

Pan Picton potlačil úsměv a přikývl s výrazem, jenž by se dal popsat jako hluboká úcta. „Ano, Vaše Ctihodnosti. Žádám soud o prominutí. Žaloba s největší vážností upozorňuje soud na závažnost zločinu, z něhož je obžalovaná obviněna, a na nebezpečí, které by mohlo hrozit hlavní svědkyni obžaloby, pokud by obžalovaná byla propuštěna z vazby na kauci. Žádáme, aby byla možnost kauce v jakékoli výši zamítnuta.“

„Vaše Ctihodnosti,“ namítl pan Darrow se šokovanou tváří, „moje klientka je spořádaná žena, která prožila nejhorší tragédii, jaká může příslušnici jejího pohlaví postihnout: před jejíma očima byly zavražděny dvě z jejích vlastních dětí a málem i třetí“

„Žádám slovutného obhájce o prominutí,“ přerušil ho pan Picton hlasem, z něhož odkapávala jízlivost. „Netušil jsem, že případ už byl uzavřen. Soudil jsem, že jsme se v těchto místech sešli právě proto, abychom určili, co se stalo dětem obžalované.“

Stále zachmuřený soudce Brown přikývl. „Obávám se, že v tomto případě musím souhlasit s obžalobou, pane Darrowe. Je sice na nich, aby svá tvrzení prokázali, dokud však nebudou vyvrácena, nemohu přijmout vaše tvrzení, že paní Hunterová prožila nějakou takovou tragédii, a musím vás požádat, abyste podobnými výroky nerozdmýchával už tak dost výbušnou záležitost. Máte nějaké požadavky ohledně kauce?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti,“ odpověděl pan Darrow. „Jestliže se moje klientka skutečně provinila násilím vůči dětem, toto je poprvé, co se o tom v tomto i v jakémkoli jiném státě dovídám. Kromě toho, že byla oddanou matkou, pracovala rovněž jako ošetřovatelka a chůva mnoha dětí, které nebyly jejími vlastními potomky, a v těchto funkcích se často chovala stejně hrdinsky jako během zmíněné noci. Žádám vás o uznání, že nepředstavuje hrozbu ani pro svědky obžaloby, ani pro společnost, a prosím, abyste vzhledem ke křehkosti jak jejího pohlaví, tak její nátury určil kauci v rozumné výši, která by jí umožnila vyhnout se chřadnutí v okresní věznici po celou dobu procesu, jenž se může neúměrně protáhnout.“

Zatímco shromáždění, a zejména my v prvních dvou řadách, napjatě čekalo, soudce Brown se rozvalil v křesle a téměř zmizel za svým vysokým stolem. Zůstal tak minutu či dvě, než se opět nahnul kupředu.

„Soud bere v úvahu poznámky pana Darrowa týkající se pohlaví i charakteru obviněné,“ pronesl pomalu. „Rovněž si je však vědom, že byla obžalována z hrdelního zločinu mimořádně násilné a vášnivé povahy. Litujeme veškerého nepohodlí, které jí to může způsobit, a požádáme šerifa Dunninga, aby udělal vše pro to, aby byl pobyt paní Hunterové v této budově ne-li příjemný, tak alespoň snesitelný. Možnost propuštění na kauci se však zamítá.“

V davu opět zaznělo mumlání a soudce sáhl po kladívku. „Připomínám, co jsem říkal na začátku!“ zvolal. „A ujišťuji vás, že jsem to myslel vážně.“ Jakmile opět nastalo ticho, soudce Brown pohlédl na dva stoly pod sebou. „Znovu se sejdeme v úterý v devět hodin ráno a začneme s výběrem porotců. Ještě než se rozejdeme, dovolte, abych opět zdůraznil oběma stranám zúčastněným v tomto případu jednu věc: soud si je vědom, jaké city celá záležitost vyvolává, a žádá obě strany, aby se zdržely jakéhokoli otevřeného apelování na city nebo na veřejné mínění. Neprospělo by to ani jedné straně a naopak to může jejím cílům nenapravitelně uškodit. Řízení se odročuje!“

Po dalším úderu kladívka jsme všichni povstali, zatímco soudce Brown vyrazil zpět ke dveřím za svým křeslem. Jakmile byl pryč, místnost se opět rozšuměla hovorem a poznámkami, zejména poté, co šerif Dunning a soudní zřízenec Coffey odvedli Libby Hatchovou postranními dveřmi vedoucími přímo k celám v suterénu. Pan Darrow jí přitom cosi povzbudivě vykládal a ona se ze všech sil snažila vypadat pokorně a vděčně; v jejích očích se však opět objevil ten koketní, svůdný lesk, který zjevně nedokázala potlačit a musela jím blýskat po všech mužích, s nimiž se právě seznámila. Jakmile odešla, pan Darrow se pustil do hovoru s panem Maxonem a pan Picton je vyrušil tím, že si to namířil rovnou k jejich stolu a hlasitě prohlásil: „Vidím, Maxone, že jste dostal výpomoc. Nejsem si jist, jak bych to na vašem místě snášel, ale soudím, že když ta pomoc přichází od člověka tak důkladně obeznámeného s tolika oblastmi práva, jako je pan Darrow, nemůžete nic namítat!“ Natáhl ruku. „Pane Darrowe, jmenuji se Picton.“

„Ano, já vím,“ odpověděl Darrow, s očividným nedostatkem nadšení přijal ruku pana Pictona a pohlížel na něj víc než jen trochu blahosklonně. „Víte, já jsem o vás už také slyšel, pane Pictone, ačkoli musím říct, že tyto informace se ke mně dostaly poněkud,“ vrhl pohled na Marka „přímějšími cestami.“

„No, velcí lidé dělají, co chtějí, ti menší dělají, co musí,“ opáčil pan Picton zlehka. „Kde vás Vanderbilt ubytoval, Darrowe? Doufám, že je to pohodlné, ne že by Ballston nabízel velký luxus. Ale možná mi dovolíte, abych vás občas pozval na jídlo do svého domu, pokud budete mít pocit, že potřebujete něco lepšího.“

Při zmínce o panu Vanderbiltovi pan Darrow pohlédl na pana Pictona s výrazem, který přešel od blahosklonnosti k nezastíranému podráždění. „Musím vám nechat, pane Pictone, že podle všeho v této situaci není mnoho aspektů, které by unikly vaší pozornosti. Nebo se snad ví po celém Ballston Spa, jaké kroky učinila paní Hunterová ohledně své obhajoby?“

„Dobrý bože, kdepak!“ odpověděl pan Picton se smíchem. „A já bych to na vašem místě moc nerozhlašoval. Postoj soudce Browna k obyvatelům naší velkolepé metropole je, jak vás mohu ujistit, pro občany tohoto okresu typický. Ale nemějte strach, že bych to někomu prozradil já, to by nebylo moc sportovní, že?“

Dalo se celkem lehko poznat, že se pan Picton usilovně snaží pana Darrowa namíchnout a že se mu to daří. „Nejsem si jist, zda ‚sportovní’ je slovo, které bych užil v souvislosti s případem natolik tragickým jako tento,“ zamumlal pan Darrow v odpověď. „A obávám se, že vaší nabídky nebudu moci využít, neboť bydlím v hotelu Grand Union v Saratoze. Práci na tomto případu budeme organizovat odtamtud.“

Pan Picton se zamračil. „Hmmm,“ broukl. „No, tak o tomhle bych se také moc nešířil, lidé z Ballstonu nemají o Saratoze lepší mínění než o New Yorku. Soudí, že je to jen soukromé hřiště pro boháče z velkoměsta a jejich najaté poskoky.“ Pan Darrow nad tou urážkou šokované vytřeštil oči, ale pan Picton vesele klábosil dál. „Doufám, že vám nevadí, jak tady udílím rady, ale opravdu bych chtěl, aby síly byly co možná vyrovnané. Takže sbohem, Maxone, hodně štěstí. A Darrowe, pokud změníte názor ohledně toho pozvání na oběd, dejte mi vědět.“

Místo odpovědi si pan Darrow něco zamumlal pod vousy a s panem Maxonem prošel brankou v zábradlí. Když míjeli naše sedadla, pan Darrow nás přejel chladným pohledem; pak však poznal doktorův obličej, ovládl se a obrátil se k přední řadě s poněkud zdvořilejším výrazem.

„Doktor Kreizler, nemýlím-li se?“ řekl bodrým tónem. Doktor mu potřásl nabídnutou rukou. „Nesmírně obdivuji vaši práci, doktore, pokud mi dovolíte, abych to přiznal.“

„Ale ovšem,“ ujistil ho doktor a zkoumavě se zadíval do právníkovy tváře, nyní ozdobené hřejivým úsměvem. „Děkuji vám, pane Darrowe.“

„Povězte mi, pane,“ pokračoval pan Darrow, „je pravdou, že v tomto případě sloužíte jako poradce obžaloby?“

„Překvapuje vás to?“ otázal se doktor.

„Musím přiznat, že ano,“ odpověděl pan Darrow. „Nepovažoval jsem vás za muže, který by podpořil úsilí obžaloby potrestat prvního člověka, kterého dokážou dopadnout, jen aby mohli dopsat konec k této záhadné tragédii.“

„A podle vás je moje motivace takováto, pane Darrowe?“

Pan Darrow pokrčil mohutnými rameny se slovy: „Žádná jiná mě nenapadá. A musím říct, že se mi podobné jednání na vás nehodí. Ale možná jsem si učinil nesprávný úsudek. Anebo třeba máte ke spolupráci se státem New York vlastní důvody.“ Když pan Darrow postřehl, že touto jen slabě zahalenou narážkou na vyšetřování v Kreizlerově Institutu, které v New Yorku dosud probíhalo, doktora trochu zaskočil, spokojeně se usmál. „Ať je tomu jakkoli, doufám, že budeme mít příležitost si někdy promluvit. Myslím mimo soudní síň. Hovořím zcela upřímně, když říkám, že obdivuji vaši práci. Tedy tu, kterou děláte obvykle. Na shledanou.“

Doktor pokývl, dosud s úsměvem. „Na shledanou, pane.“

Pan Darrow vyšel za panem Maxonem mahagonovými dveřmi, za nimiž je okamžitě přepadl pan Grose se spolkem několika dalších novinářů, kteří dorazili ze Saratogy.

„Chytrý chlapík,“ podotkl doktor, zatímco dál sledoval pana Darrowa v obležení žurnalistů. Chování chicagského advokáta naznačovalo, že se v takové situaci cítí jako ryba ve vodě.

„Ach ano,“ přitakal pan Picton, který se k nám právě připojil. „Chytrý, pokrytecký ješita, který se zaštiťuje názory lidu.“ Když skládal listiny do aktovky, pan Picton se hlasitě krátce zasmál. „Takového člověka je ovšem velmi snadné podráždit.“

„Rozhodně jste se o to usilovně snažil, Ruperte,“ poznamenal pan Moore a zavrtěl hlavou. „To se opravdu chcete celý proces s tím chlápkem pošťuchovat?“

„Jsem si jistý, Johne, že doktor se mnou bude souhlasit v přesvědčení,“ odpověděl pan Picton a strčil si do úst nezapálenou dýmku, „že neustále podrážděný člověk má mnohem větší sklon chybovat v úsudku než obvykle.“

„Ano, pochopil jsem, co jste tím sledoval, pane Pictone,“ přidal se doktor. „A svého cíle jste dosáhl obdivuhodně.“

„Ale, to nic nebylo,“ namítl skromně pan Picton a zastrčil si aktovku pod paži. „Jak jsem vám říkal, takoví advokáti jsou obvykle přesvědčení, že jako spasitelé na tažení za nápravu světa by se nemohli nic přiučit ani od Ježíše Krista. Takže uvést je do varu je opravdu hračka. A teď, zahájení proběhlo dobře, ale byl bych rád, kdybychom se sešli a probrali další kroky, jestli nemáte námitky, doktore.“ Pan Picton vytáhl hodinky a pohlédl na ně. „Pokud vám to vyhovuje, můžeme si promluvit u mě kanceláři.“

„Ovšem,“ ujistil ho doktor a pak jako první prošel uličkou a kolem hloučku reportérů, kteří dosud pokřikovali otázky na pány Darrowa a Maxona. Pokusili se odtáhnout stranou i pana Pictona a položit mu otázky, které se daly celkem čekat: není obvinění vznesené proti Libby Hatchové jen aktem zoufalství, jaký motiv by mohla matka mít k vraždě vlastních dětí, nebyla by taková žena nepříčetná a podobně. Ale pan Picton na ně byl připravený; velmi obratně se vymanil z jejich obklíčení, aniž řekl cokoli důležitého, a neustále je odkazoval na pana Darrowa, který jim může jistě prozradit mnohem zajímavější věci než pouhý obyčejný zástupce státního návladního.

Nahoře v kanceláři nám pan Picton svěřil, že v této fázi mu dělá největší starost rozhodnout, jací občané by v tomto případě byli nejvhodnějšími porotci, a rád by sestavil seznam otázek, které je třeba položit, aby se takoví lidé odlišili od ostatních kandidátů povolaných soudem. Požádal v té věci o doktorův názor a rychle se mu dostalo odpovědi: chudí lidé, radil doktor, pokud možno farmáři, by byli nejlepší, muži, kteří neměli lehký život a na jejichž rodiny někdy v minulosti udeřily zlé časy. Takoví lidé budou nejlépe vědět, jak snadno mohou osobní střety a finanční starosti vést k násilí, dokonce i v rodině, která navenek působí šťastně a spořádaně. Také pravděpodobně znají případy, kdy ženy napadly vlastní děti, když se situace stala obzvlášť neblahou či zoufalou, nebo se o nich alespoň doslechli, a netrpí předsudky zámožnějších lidí ohledně čistoty a posvátnosti ženských motivů a činů. Pan Picton řekl, že to velice rád slyší, neboť to dokonale odpovídá jeho vlastnímu názoru; teď bude jenom třeba vybrat tyto lidi tak, aby v tom pan Darrow neodhalil záměr.

Pokud jde o doktora, jeho hlavním úkolem nyní bylo připravit Claru Hatchovou na to, co mělo přijít: teď, když jsme se s panem Darrowem seznámili osobně, nám bylo jasné, že je dost chytrý, aby Claru dokázal zaskočit a před porotou z ní udělat ani ne tak lhářku jako spíš zmatenou malou holčičku, která si doopravdy nepamatuje, co se jí stalo, ale pouze opakuje historku, kterou jí namluvila obžaloba. Dá se čekat, upozornil nás doktor, že pan Darrow bude činit podobné útoky nesmírně laskavě a přátelsky a Clara bude v pokušení mu vyhovět a spolupracovat. Takže je třeba ji opatrně naučit, že i člověk, který vypadá příjemně a úctyhodně, může klást pasti. Tento fakt zná nepochybně ze zkušenosti, ale možná se dosud plně nerozvinul v tom, co doktor nazýval její „vědomou myslí“.

Doktor se tedy o víkendu a v pondělí chystal zdvojnásobit své úsilí, neboť zatímco ve dne měl připravovat Claru, po večerech měl vyslýchat Libby Hatchovou a posuzovat její duševní stav. Jelikož jsem tuto proceduru prodělal s doktorem sám a měl jsem možnost sledovat, jak probíhá u jiných, v hrubých rysech jsem věděl, co se bude dít v Libbyině suterénní cele: o vraždách samotných se nebude mluvit vůbec, nebo jen málo; půjde pouze o řadu náhodných otázek ohledně jejího dětství, rodiny a osobního života. Libby měla ze zákona povinnost s ním spolupracovat, což však neznamenalo, že se alespoň nepokusí manipulovat své odpovědi tak, aby doktora zmátla. Už jsem ovšem viděl, jak se o to pokoušeli mnohem otrlejší kriminálníci a selhali na celé čáře: nezdálo se, že by Libby přes všechnu svou chytrost měla velkou šanci. Ale rozhodně to mohly být docela zajímavé rozhovory a doufal jsem, že budu mít čas aspoň některé z nich vyslechnout.

To se ovšem nejevilo moc pravděpodobně, neboť ani my ostatní jsme neměli v těch několika dnech zbývajících do procesu zahálet. Bratři Isaacsonové, nyní v doprovodu pana Moorea, který by využil každé výmluvy, jen aby se dostal zpátky k hracím stolům v Saratoze, na sebe vzali úkol vypátrat, jaké svědky a odborníky se pan Darrow chystá předvolat, a zároveň odhadnout co nejvíc ze strategie, kterou má v úmyslu při procesu uplatnit. Slečna Howardová byla stále pevně rozhodnutá objevit někoho, kdo by byl s Libby Hatchovou spřízněný nebo aspoň věděl něco o jejím dětství, a vypadalo to, že jí budu muset v pátrání nadále vypomáhat, alespoň do úterka. Ta vyhlídka mě dvakrát nenadchla, neboť tou dobou jsem byl už celkem přesvědčený, že se honíme za přízraky. Daleko raději bych vyrazil s panem Moorem do Saratogy; věděl jsem však, jak je úkol slečny Howardové důležitý, a pokusil jsem se přijmout svou úlohu se stejně dobrou náladou, jakou projevoval El Niňo, když zjistil, že bude nadále dělat osobního strážce „dámě“, která se k němu jako první z našeho týmu zachovala přátelsky.

Ale dobré úmysly a neutuchající vytrvalost někdy prostě nenesou ovoce a za celý víkend jsme neodhalili nic, co bychom mohli považovat za užitečnou informaci. Začínalo to vypadat, jako by se někdo úmyslně snažil zahalit všechny stopy Libbyiny existence. Naše výpravy nás nakonec zavedly docela daleko na sever, do okolí jižních břehů jezera Lake George a do cípu Adirondackého lesa; a přestože krajina byla čím dál krásnější, osady byly také čím dál menší a řidší, až nám trvalo většinu dne, než jsme do nich dojeli, a většinu večera, než jsme se vrátili zpět. Jedna věc byla přinejmenším jistá: pokud se Libby Hatchová skutečně narodila a vyrostla někde v okrese Washington, pak ani ona, ani její příbuzní příliš nepřicházeli mezi ostatní lidi, za předpokladu, že je kdysi dávno všechny nepozabíjela, což byla myšlenka, která mě pronásledovala během těch dlouhých zbytečných jízd od vesnice k vesnici stále vytrvaleji. Pokud jde o slečnu Howardovou, zdálo se, že se jí představa dalšího hledání jehly, která v naší kupce sena ani nemusí být, nezamlouvá o nic víc než mně; a věděl jsem, že by stejně jako já mnohem raději přihlížela některému z doktorových výslechů Libby Hatchové. Ale držela mě i El Niňa u této práce s vědomím, že jakákoli podrobnost o Libbyině minulosti, která by se snad dala použít u soudu, je mnohem důležitější než to, abychom se nechali bavit soubojem mozků, který se odehrával pod ballstonskou soudní budovou.

Dostávali jsme však zprávy o průběhu těch sezení, když jsme se sešli u stolu v jídelně pana Pictona k jídlu, které vzhledem k našim celodenním aktivitám bývalo velmi pozdní večeří. Během první z nich nám doktor vysvětlil, že Libbyin postoj vůči němu je typicky proměnlivý: zpočátku předstírala hlubokou bolest, jako by jí doktor, člověk, jemuž Libby při prvním setkání vyjadřovala obdiv, úmyslně nějak ublížil, když se ji pokusil osočit nejen z únosu Any Linaresové, ale i ze smrtí dětí, o něž v New Yorku pečovala, a z vražd jejích vlastních potomků. Doktor nám pověděl, že šlo o chytrou výchozí taktiku: ať už vědomě, nebo nevědomě hrála Libby na to, že každý člověk pociťuje potají zděšení nad obviněním matky z hrůzných zločinů spáchaných na dětech, které měla chránit, a na optimistickou víru celé společnosti, že to, co slečna Howardová nazvala „mýtem mateřské péče“, je pevné a neochvějné jako Skalnaté hory. Jakmile se však nade vši pochybnost ukázalo, že doktor nedopustí, aby jeho vlastní rozpaky potlačily jeho intelekt, Libby rychle přešla do role, v níž byla stejně zběhlá, do role svůdkyně. Začala doktora koketně škádlit ohledně tajných tužeb a vášní, které se jistě skrývají pod tím jeho odtažitým, ukázněným zevnějškem. To jí samozřejmě také nepomohlo, a tak byla nakonec nucena uchýlit se k poslednímu ze svých navyklých vzorců chování: k hněvu. Odhodila masku oběti i pokušitelky a stala se trestající osobností, trucovitě seděla v cele a na doktorovy otázky dávala úsečné, nepřátelské odpovědi, z nichž mnohé byly zjevné lži. Své výroky pak prokládala výhrůžkami, jak ho bude jednou mrzet, že se s ní kdy zapletl. Neuvědomila si však, že sama tato změna postoje poskytla doktorovi přesně to, co hledal: Libbyina schopnost analyzovat, o co se doktor snaží, a přijít se sérií rozdílných, ale pečlivě naplánovaných reakcí, byla důkazem jeho předpokladu, že její chování není řízeno žádnou vážnou duševní chorobou nebo mozkovým traumatem. Sama skutečnost, že dokázala chytře přicházet s úskočnými, neupřímnými odpověďmi na jeho otázky, které měly všechny posloužit širšímu účelu, byla důkazem, že je stejně příčetná jako kdokoli jiný.

To všechno bylo velice zajímavé a slečna Howardová i já jsme si pořád přáli, abychom tam mohli být a něčemu z toho přihlížet; nikdo však doktorovi nezáviděl, že se stal specifickým terčem Libbyiny nenávisti, vzhledem k tomu, co jsme zatím odhalili o způsobu, jak ta žena jedná s lidmi, mladými či starými, kteří jí někdy zkřížili plány. Přiznávám, že čím víc jsem toho o těch vyšetřeních slyšel, tím větší starosti jsem si o doktora dělal, dokud jsem se ho konečně přímo nezeptal, zda hledí na to, aby byl při rozhovorech přítomen někdo, kdo by Libby Hatchové zabránil, aby mu náhle nečekaně fyzicky neublížila. Odpověděl, že ano, strážný Henry stojí po celou dobu, co je on uvnitř, za dveřmi Libbyiny cely, a dává bedlivý pozor na vše, co se uvnitř odehrává.

Pokud jde o detektivní seržanty a pana Moorea, jejich pokusy zjistit, co pan Darrow podniká v Saratoze, byly asi stejně plodné jako úsilí naší skupiny dovědět se něco o Libbyině minulosti, tedy až do soboty. Ten večer jsme už my ostatní seděli v jídelně pana Pictona a poslouchali doktorovo líčení jeho poslední diskuse s Libby, když ti tři dorazili později než obvykle a v mnohem lepší náladě, než v jaké ráno odcházeli. Zdálo se, že konečně prorazili: objevili totiž soukromého detektiva, který pro pana Darrowa pracoval v New Yorku. Lucius ho znal, a když se ten člověk dostavil do hotelu Grand Union, aby se hlásil u pana Darrowa, detektivní seržant ho zastavil a vypáčil z něj celkem dost informací, přičemž se pochopitelně nezmínil, že pracuje pro druhou stranu. Přestože detektiv nemluvil moc konkrétně, z jeho poznámek se dalo vysoudit, že se Darrow skutečně pokouší odhalit, co může, o doktorových současných aktivitách a o situaci v New Yorku, včetně potíží, do nichž se doktor dostal po sebevraždě Paulieho McPhersona. Nic z toho nás neudivilo: od počátku jsme očekávali, že pan Darrow využije doktora k napadení naší argumentace proti Libby Hatchové. Ale Luciova letmá zmínka o další věci, kterou mu soukromý detektiv prozradil, způsobila doktorovi mnohem víc starostí.

„Mimochodem,“ prohlásil Lucius a usmál se na paní Hastingsovou, když před něj postavila velký talíř s jídlem. „Sehnal si vlastního psychiatra, který má přijít Libby vyšetřit.“

Pan Picton se náhle zatvářil zmateně. „Opravdu? Zajímalo by mě proč. Už teď dal naprosto jasně najevo, že nechce obhajobu stavět na Libbyině nepříčetnosti.“

„To je pravda,“ řekl doktor, „ale jestliže má obžaloba v případě jako tento v úmyslu předstoupit se svědectvím o něčím duševním stavu, obhajoba obvykle cítí potřebu na to nějak reagovat. Se vší pravděpodobností využije Darrow té příležitosti, aby ukázal, jak nesmírně traumatizující byla pro Libby úmrtí jejích dětí, a zároveň dal najevo, že je to zcela duševně zdravá osoba, dostatečně vyrovnaná, aby se mohla starat nejen o své, ale i o cizí děti. Váš kolega náhodou nezmínil jméno toho psychiatra, Lucie?“

„Ale ano,“ odpověděl Lucius, nadšeně se vrhající na pokrm paní Hastingsové, jejíž kuchařské schopnosti jsme si od příjezdu do Ballston Spa všichni velice oblíbili. Začal si jednou rukou prohledávat kapsy, ale druhou stále pevně svíral vidličku. „Někam jsem si to zapsal Aha, tady.“ Z náprsní kapsy vylovil malý kousek papíru. „To je ono, White. William White.“

Doktor znenadání přestal žvýkat a ustaraně k Luciovi vzhlédl. „William Alanson White?“ ujišťoval se.

Lucius opět pohlédl na lístek. „Ano, přesně tak.“

„Co se děje, Kreizlere?“ zeptal se pan Moore. „Vy toho člověka znáte?“

„Ano,“ odpověděl doktor a odstrčil talíř. Pak pomalu vstal a sáhl po sklence vína.

„Problém?“ otázal se pan Picton.

Doktorovy černé oči se obrátily k oknu a vyhlédly do noci. „Rozhodně záhada. White“ Doktor o té věci ještě pár vteřin dumal, nakonec se otřásl a opět se zapojil do hovoru. „V mladší generaci patří k nejlepším, vynikající vědecký mozek, s velmi tvůrčím přístupem. Pracoval ve Státní nemocnici v Binghamtonu a má za sebou vynikající výzkumy v oblasti zločinecké mysli, zejména zločineckého nevědomí. Navzdory svému poměrnému mládí se vypracoval i na zdatného soudního znalce.“

„Patří k vašim nepřátelům?“ zeptal se Marcus.

„Právě naopak,“ odpověděl doktor. „Mnohokrát jsme se setkali a často si spolu píšeme.“

„To je tedy zvláštní,“ řekla slečna Howardová. „Dalo by se čekat, že si Darrow najde někoho, kdo se k vašim teoriím staví otevřeně nepřátelsky, když už se vůbec namáhá někoho sem vodit.“

„Ano,“ odpověděl doktor s pokývnutím, „ale to na tom není nejpodivnější, Saro. White a já sdílíme poměrně nízké mínění o vězeňském systému v této zemi a jeho metodách bránění zločinu a péče o duševně choré. Neshodujeme se však v definici duševní choroby samotné. On ji obvykle definuje mnohem šířeji než já a do kategorie „nepříčetných činů“ zahrnuje víc typů zločinného chování, než bych to kdy udělal já. Pokud tedy někde vystupuje jako soudní znalec, bývá to téměř vždy ve snaze dokázat, že je daný obžalovaný nějakým způsobem nevyrovnaný, a tudíž právně neodpovědný za své činy.“

„Hmmm,“ zabručel pan Picton. „To by nás na první pohled mohlo vést zpět k předpokladu, že si Darrow schovává kartu nepříčetnosti v záloze, aby ji mohl vynést později, bude-li třeba. Ačkoli za takového hlupáka bych ho nepovažoval.“

„Já také ne,“ přitakal doktor. „Obhajoba nepříčetnosti, pokud se s ní začne v polovině procesu, bývá málokdy účinná, jen málokterá porota nepozná v náhlé změně přístupu akt zoufalství.“

„No dobrá,“ ozval se pan Moore a nechápavě těkal pohledem od doktora k panu Pictonovi, „k čemu se tedy Darrow chystá?“

Doktor jenom pomalu zavrtěl hlavou. „Nevím, a to mě znepokojuje. Na našem protivníkovi mě vůbec znepokojuje mnoho věcí.“ Doktor přecházel před oknem a otáčel vinnou sklenku v prstech. „Zjistil jste, kdy má White dorazit?“

„V úterý odpoledne,“ řekl Lucius. „Po začátku procesu.“

„Což mi ponechává jen málo času, abych si s ním mohl promluvit,“ odpověděl doktor s opětovným pokývnutím. „Ano, je to chytrý tah. Ale co proboha Darrow chce, aby řekl?“

Odpověď na tuto otázku jsme se měli dovědět poměrně brzy; a ta odpověď, stejně jako skoro všechno ostatní na panu Darrowovi, nám jasně ukázala, proč se jednoho dne stane největším a nejslavnějším obhájcem, jakého naše země kdy zrodila.

KAPITOLA 43

Poučit jsme se měli už v úterý ráno, když se muži povolaní z polí, od pultů obchodů a ze salonů v celém okrese Saratoga nacpali do soudní budovy v Ballston Spa, aby zjistili, zda stráví příštích pár týdnů jako členové poroty při tom, co se začalo mezi lidmi obecně nazývat „procesem s Hatchovou“.

Od počátku jednání dával pan Darrow najevo, že přesně ví, co má pan Picton za lubem, a že má v úmyslu mu v tom bránit na každém kroku. Obě strany dostaly dvacet možností toho, čemu se říkalo „peremptorní výzva“, tedy právo odmítnout kandidáta do poroty bez udání důvodu, a svých prvních deset pan Darrow využil na muže, kteří by ideálnímu kandidátu, jak ho popsali doktor s panem Pictonem, nemohli vyhovovat lépe. Všichni ti lidé byli chudí, ale bystří, se znalostí světa, jaká na první pohled neodpovídala skutečnosti, že většina z nich nikdy nepřekročila hranice okresu, natož státu. Když na něj došla řada, aby je vyslechl, choval se k nim pan Darrow docela slušně, příliš mu záleželo na mínění přihlížejících, než aby jednal jinak. Rozvinul příjemný rozhovor o tom, jak jdou ve městě obchody, nebo o tom, jaký vliv má vlhké chladné počasí toho léta na úrodu; jakmile však některý z nich zmínil třeba fakt, že vyrostl na farmě o jedné místnosti, nebo ještě hůř, že jeho matka, babička, teta či sestra příležitostně propadaly násilnému chování, zástupce obhajoby ho poslal pryč s přátelským poděkováním, ale beze slova vysvětlení.

Pokud jde o pana Pictona, ten se nedal ošálit zdánlivě nevinným, pokorným způsobem, kterým se pan Darrow vyptával zámožnějších, vzdělanějších kandidátů na jejich názory ohledně „přirozených rolí“ mužů a žen, a na to, zda lidská společnost mohla upadnout natolik, aby mohly být ty nejzákladnější vztahy mezi jednotlivci druhu, „přirozený zákon lidské společnosti,“ jak to vyjádřil pan Darrow, rozbity bez jakékoli příčiny. Obhájce neřekl přímo, že vazba mezi matkou a jejími dětmi je součástí řečeného „přirozeného zákona“; to ani nemusel. Bylo zjevné, že většina lidí v soudní síni mlčky předpokládá, že tomu tak je. Ale stejně jako pan Darrow zamítal každého potenciálního porotce, který otevřeně mluvil o násilném chování u žen, pan Picton zavrhoval každého, který vyjádřil víru v podobné „přirozené“ či „základní“ vazby. Pan Darrow nakonec prohlásil, že to vypadá, jako by pan Picton popíral „celou koncepci přirozeného práva“; pojem, jak říkal, který leží přímo v základech americké ústavy a Prohlášení nezávislosti. Pan Picton odpověděl, že není účelem soudu zabředat do takových filozofických rozkladů, zabývají se zde trestním, nikoli přirozeným právem. Tento postoj z něho sice neudělal oblíbence soudce Browna, nicméně byl zcela oprávněný a pan Picton měl na něj právo, takže mnozí kandidáti, jimž dával pan Darrow očividně přednost, byli odesláni domů.

Do poledne oba právníci využili větší část svých peremptorních výzev a také odmítli pár porotců z přesně definovaných příčin, takže když nastala polední přestávka, byla vybrána teprve polovina poroty. Vypadalo to, že odpolední sezení bude ještě napjatější než ranní, neboť až jednomu či druhému advokátovi dojdou peremptorní výzvy, znamená to, že bude muset začít přicházet s přesně určenými důvody, proč chce toho či onoho kandidáta odmítnout. Do tří hodin vyčerpaly své peremptorní výzvy obě strany a stále zbývalo vybrat pět porotců; a i když pan Picton soudil, že většina mužů, kteří už byli do poroty vybráni, patří k lidem, které by patrně dokázal přesvědčit, aby viděli věci z jeho hlediska, rovněž měl podezření, že soudce Brown bude patrně sympatizovat spíše s důvody, jaké bude pro odmítání kandidátů uvádět pan Darrow, než se stanoviskem obžaloby. To podezření se ukázalo oprávněným. Zástupce obhajoby stále opakoval myšlenku, že „přirozený zákon“ je úhelným kamenem celého amerického státního zřízení a společnosti: jestliže někdo připouští, že „pouta přírody“ mohou být „z rozmaru zpřetrhána“, říkal pan Darrow, tak v zásadě tvrdí, že celé Spojené státy jsou výrazně pochybeným podnikem, a pokud to vidí takto, nemá dotyčný co pohledávat v americké porotě.

Byla to, jak to vyjádřil doktor, „absurdní, nicméně mimořádně účinná logika“, kterou pan Darrow sice předkládal jako své hluboké přesvědčení, ale pravděpodobně si ji vytvořil zvlášť pro tento případ a pro město, v němž momentálně pracoval. (Tuto úvahu podpořilo i naše zjištění, že soudce Brown sloužil za občanské války jako důstojník Unie, což byl fakt, který pan Darrow s největší pravděpodobností odhalil.) Pan Picton neměl žádné podobně jednoduché filozofické vysvětlení pro odmítání kandidátů na porotce; po pravdě řečeno neměl žádný důvod, který by zapůsobil na staroškolské vlastenectví soudce Browna. Mohl pouze opakovaně namítat, že soud nemůže připustit, aby osobní názory lidí na politiku, filozofii či dokonce náboženství ovlivňovaly jejich úsudek při hrdelním procesu, kde se vina či nevina určují pomocí důkazů, ne přesvědčení. Takové myšlení bylo pro lidi typu soudce Browna trochu mdlé, a jak se stíny na podlaze soudní síně prodlužovaly, začínalo ho to zjevně unavovat, zatímco soustředěné útoky pana Darrowa na nejhlubší city starého muže, vyjadřované „prostou“ středozápadní rétorikou, kterou pan Darrow očividně dokonale ovládal, se naopak stávaly barvitějšími a přesvědčivějšími.

V době, kdy bylo obsazeno všech dvanáct křesel poroty, se nedalo nijak poznat, která strana má navrch s ohledem na osobní názory porotců. Kdybych si však na to musel vsadit, řekl bych, že váhy se nepatrně vychylovaly ve prospěch pana Darrowa, a když pan Moore přinesl z Casina ten večer zprávu, že sázky proti odsouzení se vyšplhaly na šedesát ku jedné, tato úvaha se zdála potvrzena. To znamenalo, že pan Picton bude začínat s bojem z nevýhodné pozice.

V náš prospěch však přesto mluvili svědci a důkazy a my neměli důvod se domnívat, že se jim nepodaří změnit názor i těch porotců, kteří soukromě přijímali obvinění vznesená proti Libby Hatchové s jistými pochybnostmi. Koneckonců, šerif Dunning byl zpočátku ohledně žaloby rovněž skeptický, ale zasedání velké poroty jeho názor dokonale změnilo. S vědomím toho všeho zůstal pan Picton v úterý večer velmi dlouho v kanceláři, kde procházel svou úvodní řeč (kterou měl přednést nazítří ráno) a také program, podle něhož se chystal odhalovat nepřímé důkazy a povolávat svědky. Paní Hastingsová mě požádala, abych mu kolem půlnoci odnesl k soudu nějaké jídlo, a když jsem tam dorazil, zjistil jsem, že pan Picton stále pracuje jako šílenec, kouří, čte, opakuje si proslov a pořád útočí na porost na své hlavě a tváři, jako by si chtěl ublížit. Ten pohled ve mně vyvolal ještě větší podiv nad tím, že v samotné soudní síni dokáže působit tak klidně a vyrovnaně: sice jsem věděl, že se nedá poznat, kdy se bude určitá osoba cítit nejlépe a v největším souladu se světem, ale v tomto případě byl rozdíl mezi úzkostlivým, trochu podivínským človíčkem, jehož jsme znali mimo soudní síň, a klidným, mimořádně schopným právníkem pronásledujícím Libby Hatchovou tak obrovský, že mě to prostě mátlo.

Ale ať to bylo jakkoli matoucí, pan Picton dokázal v soudní síni učinit pokaždé velký dojem, zejména druhý den ráno, kdy zahajoval proces proti Libby Hatchové. V deset hodin soudce Brown vyzval úderem kladívka soudní síň k pořádku a Ifigenia Blaylocková si připravila své hbité prsty, aby zaznamenala projev pana Pictona. Když zástupce státního návladního povstal, aby oslovil porotu, v jeho tváři nebylo ani stopy po ďábelském úsměvu, který se v ní objevoval při přípravě žaloby a výběru poroty: byl zcela vážný, jako by věděl, alespoň podle mého odhadu, že změna jeho nálady způsobí, že porota zpozorní a bude mu od počátku bedlivě naslouchat. Na sobě měl tmavý oblek, který jako by ještě zdůrazňoval dojem, že před ně předstoupil v záležitosti, jakou by se, kdyby záleželo jen na něm, osobně velmi nerad zabýval. Asi minutu mlčky přecházel sem a tam před lavicí porotců, a teprve když viděl, že tváře dvanácti mužů v křeslech poroty jsou zcela soustředěné a dalo by se říci, připravené ho vnímat, otevřel ústa.

„Pánové,“ začal mnohem rozvážnějším a melancholičtějším tónem, než měl ve zvyku, „vyslechli jste obvinění, která stát vznáší proti obžalované. Mimo rámec formální žaloby však existují další fakta, jichž byste si měli být vědomi.“ Pan Picton ukázal ke stolu obhajoby, aniž na Libby Hatchovou pohlédl. „Tato žena nedávno přišla o manžela, nesmírně statečného muže, který za války obětoval své zdraví vznešeným ideám Unie a osvobození otroků. Nikdo z vás si nesmí myslet, že si obžaloba není této skutečnosti vědoma nebo že by měla v úmyslu, jak zástupce obhajoby naznačil místnímu tisku, narušit smutek takové ženy pouze proto, aby se vyřešil starý znepokojivý zločin. Upřímně vám říkám, že něco takového bychom nikdy neudělali. I kdybychom měli čas popřávat sluchu takovým zvráceným soukromým pohnutkám, památka muže, který byl v kritickou chvíli jedním z mnoha hrdinů své země, by nám v tom zabránila tak jistě, jako by pád mohutného stromu zastavil provoz na charltonské silnici.“

Nakláněl jsem se na židli kupředu, nejen aby mi neuniklo jediné slovo pana Pictona, ale také abych zaznamenal doktorovy reakce na jeho projev. Při zmínce o ubohém Micahu Hunterovi začal doktor přikyvovat a usilovně se snažil zachovat zcela bezvýrazný obličej. „Dobře,“ zašeptal. „Dobře, nenechte tohle téma Darrowovi.“

Pan Picton se odmlčel s pohledem obráceným ke stropu. „Charltonská silnice“ Opět se otočil k porotcům. „Sešli jsme se zde, a pánové, věřte tomu, že velmi neochotně a zdráhavě, neboť na charltonské silnici došlo před třemi lety k něčemu nevýslovně strašnému. K události tak hrůzné, že se my jako obec modlíme, aby se nikdy neopakovala, a možná bychom na ni rádi zapomněli. Ale nedokážeme to. Na hřbitově na Ballston Avenue jsou dva hroby, které nám nedovolí zapomenout, a je tu také malá holčička, napůl ochrnutá a až do doby před několika dny oněmělá hrůzou, která nám nedovolí zapomenout. Sama její existence byla v posledních třech letech připomínkou strašlivého neštěstí, k němuž té noci došlo. Ale nyní nám může nabídnout více než pouze svou tichou přítomnost. Konečně, po třech dlouhých letech, během nichž znovu a znovu prožívala uvnitř své mysli utrpení, jaké přesahuje představivost i těch statečných mužů, kteří přežili jatka naší slavné občanské války, dokázala Clara Hatchová promluvit! A mohl by někdo věřit, pánové, že ve chvíli, kdy se konečně cítí dost bezpečné, aby vyslovilo své hrozné vzpomínky nahlas, by se takové dítě dalo přesvědčit ke lži? Dokáže někdo z vás opravdu uvěřit, že po tom, co prožila, by bylo možné, aby se na tu osmiletou dívenku obrátili zástupci státu a přesvědčili ji, aby si vymyslela historku o tom, k čemu došlo na charltonské silnici, kde byli zastřeleni její dva bratříčci a ona sama utržila ránu, o níž ten, kdo ji způsobil, očividně doufal, že je smrtelná?“

Pan Picton si dopřál dlouhý pohled na porotu a viditelně se snažil ovládnout své rozbouřené city, jelikož jsem ho však už trochu znal, dokázal jsem uhodnout, že tento pokus je odsouzen k nezdaru.

„Obhajoba by si přála, abyste tomu věřili,“ pokračoval a kýval přitom hlavou. „Ano, obhajoba by si přála, abyste věřili mnoha věcem. Odkážou vás na místopřísežné prohlášení ženy, která byla tehdy známá jako paní Libby Hatchová, a povolají ji na lavici svědků, aby zopakovala svou fantastickou, ničím nepodloženou báchorku o tajemném černošském útočníkovi, který střílel na její děti, ale nikoli na ni, a pak zmizel do noci, aby ho navzdory usilovnému pátrání již nikdy nikdo nespatřil. Ale fakta, jak je uvádí jediná další svědkyně událostí té noci, jsou příliš prostá a příliš jasná, při vší své hrůznosti, než abyste se mohli nechat nadále odvádět obhajobou po jakýchkoli fantastických křivolakých stezkách uvažování. Jsem si tím jist, neboť jsem vyslechl vyprávění malé Clary přímo z jejích úst. A jen proto, že jsem slyšel ten osudový příběh, vznesl stát proti paní Hatchové tato obvinění. O tom nepochybujte, pánové. Nepochybujte, že kdyby Clara Hatchová neprohlásila, přímo v této budově, pod přísahou a před vší děsivou mocí soudního dvora, že ten odporný čin spáchala její vlastní matka, která chladnokrevně přitiskla hlaveň revolveru ráže pětačtyřicet k těm třem malým hrudníčkům a úmyslně stiskla spoušť, ne jednou, ale opakovaně, dokud nebyla přesvědčena, že všechny tři její děti jsou mrtvé, říkám vám, nepochybujte, že kdyby podobné prohlášení učinil kdokoli jiný než Clara Hatchová, stát by nikdy nesebral odvahu vznést proti této ženě tak strašlivé obvinění. Ne, pánové! Nesloužíme zde žádným postranním cílům. Nepohrávali bychom si s duševním stavem, ba se samým zdravým rozumem malého dítěte jen proto, abychom uzavřeli nevyřešený případ. Byla by lepší stovka nevyřešených zločinů, než aby zástupci státu jednali podobně. Jsme zde, vy jste zde, z prostého důvodu: protože jediná osoba, která viděla, co se odehrálo na charltonské silnici toho májového večera před třemi lety, promluvila a vypověděla svůj příběh. A když je stát postaven před tak otřesné sdělení, nezbývá nic jiného než neochotně, znovu to opakuji, pánové, neochotně a zdráhavě, uvést do pohybu kola spravedlnosti, bez ohledu na to, jak může následné dění narušit klid společnosti i jejích občanů.“

V tu chvíli se pan Picton opět odmlčel a zhluboka se nadechl; mnul si přitom čelo, jako by mu doopravdy působilo bolest o tom případu hovořit.

„Chytré,“ pošeptal Marcus doktorovi. „Vyvrací Darrowovy námitky ještě dřív, než je Darrow vůbec vyslovil.“

„Ano,“ opáčil doktor. „Ale sledujte Darrowa. Myslí mu to rychle a už vymýšlí nové cesty útoku, když mu ty staré Picton uzavírá.“

Mrkl jsem na pana Darrowa a hned mi došlo, co má doktor na mysli: ačkoli jeho přihrbený postoj vyjadřoval bezstarostnost, z tváře se mu dalo vyčíst, že mu mozek pracuje jako dynamo.

„Za okamžik, pánové,“ hovořil pan Picton dál, „si vyslechnete, jaké důkazy stát předloží a jaké svědky povolá, spolu s tím, co se na základě těchto faktů můžete o celé události dovědět. Ale zatímco budete poslouchat, stále se vám bude na mysl vracet jedna otázka. A aby tato otázka nezpůsobila, že se vaše pozornost odvrátí od podrobností předkládaných důkazů, cítím, že ji musím položit hned. Ani všechny důkazy a všichni svědci na světě vám nezabrání, abyste přemýšleli nad tím, jak je to vůbec možné. Jak může být žena vinna takovým zločinem? Nepochybně by musela být šílená, aby spáchala něco takového. Avšak žena před vámi nikdy netrpěla šílenstvím a ani obhajoba se nepokouší líčit ji jako nepříčetnou. Její děti se rovněž nenarodily jako nemanželské, což je další vysvětlení, které se nejčastěji uvádí v případech takzvané prolicidy, tedy vraždy vlastních potomků. Ne. Thomas, Matthew a Clara Hatchovi měli domov, otce, jehož jméno nesli, a matku, jejíž mysl byla a je zcela zdravá. Takže, budete se jistě tázat sami sebe, jak k tomu mohlo dojít? Čas a pravidla soudního líčení mi brání uvést v tomto okamžiku teorii, kterou vytvořila obžaloba, to je třeba nechat na důkazech. Žádám vás nyní pouze, abyste měli na paměti, že se vaše vlastní mysl vzpírá připustit byť jen možnost, že by se taková tvrzení mohla ukázat jako pravdivá. Neboť pouze když se postavíte vlastním předsudkům, jako to neochotně, ano, opět to opakuji, neochotně a zdráhavě, udělali ti, kteří tento případ vyšetřovali, může být spravedlnosti učiněno zadost.“ Pan Picton se opět odmlčel, aby se ujistil, že ho porotci plně pochopili, zhluboka si povzdechl a pak pokračoval: „Pokud jde o otázku prostředků a příležitosti, z důkazů vyplývá“

Zde náš přítel podrobně, ale rychle shrnul veškeré nepřímé důkazy, které se nám podařilo shromáždit, a od nich přešel k rozboru toho, co jeho další dva hlavní svědci, paní Louisa Wrightová a reverend Clayton Parker, sdělují o možných motivech Libby Hatchové ke spáchání toho zločinu.

„Tedy, Moore,“ zašeptal doktor mezitím svému sousedovi, „on je opravdu dobrý. Dokonce i já bych skoro věřil, že se toho případu ujímal jen neochotně.“

„Já vám to povídal,“ opáčil pan Moore a přikývl s pohledem upřeným na pana Pictona. „Takovéhle výstupy má vysloveně v krvi.“

„Je to zvláštní výměna rolí,“ přidala se slečna Howardová. „Mluví spíš jako obhájce než žalobce.“

„To je ten vtip,“ řekl Marcus. „Ví, že Darrow bude argumentovat negativně, a tak postupuje pozitivně. Hájí své svědky a svůj případ ještě předtím, než byli napadeni. Velmi chytré, to by mělo vzít Darrowovi hodně větru z plachet.“

„Přál bych si tomu věřit,“ zašeptal doktor.

Když pan Picton uzavřel svůj rozklad ohledně důkazů, které bude obžaloba předkládat, všichni jsme zbystřili pozornost. Vrátil se ke svému stolku, skoro jako by se chystal usednout, ale pak se zarazil, jako by ho ještě napadlo něco, o čem si není jistý, zda by to měl zmiňovat, zvedl si prst ke rtům a opět přistoupil k lavici porotců.

„Ještě je tu jedna věc, pánové. Soud ani stát nevznesly žádné námitky proti tomu, aby byla obžalovaná zastupována obhájcem z jiného státu. Má na to právo a zástupce obhajoby je vynikající právník. Byl bych rád, kdybyste na to nezapomínali. Mimořádně skvělý právník. Za léta své praxe zastupoval zájmy malých i mocných klientů, velkých průmyslových společností i šílených zabijáků. Co ho přivádí, můžete se tedy tázat, do našeho městečka, tak daleko od ruchu Chicaga, a zrovna k tomuto případu? Obžaloba nemůže předstírat, že zde nepracují jisté síly, neboť obžalovaná během let strávených v New York City našla zaměstnání u některých z nejmocnějších lidí v metropoli. A ti se jí, možná přirozeně, snaží v této chvíli potřeby vypomoci. A tak povolali zpoza hranic státu, jak říkám, mimořádně skvělého právníka. To je jejich věc. Ale vy byste měli vědět alespoň toto: během své skutečně skvělé kariéry, jak musím zdůraznit, se zástupce obhajoby naučil pár věcí ohledně porot. Poznal, jak uvažují, co prožívají a jak se dívají na strašlivou odpovědnost rozhodování o osudu jiné lidské bytosti v hrdelním případu. Ano, nepochybně si vyslechnete hodně na téma své odpovědnosti, až zástupce obhajoby přijde se svou úvodní řečí.“

Pan Picton se poprvé, velice krátce usmál na dvanáct obličejů před sebou. „Ale co je vaší odpovědností, pánové?“ zeptal se a opět zvážněl. „Zvážit důkazy a svědectví předestřená jak obžalobou, tak obhajobou. Nic méně, a nic víc. Zástupce obhajoby vás bude žádat, abyste věřili, že nemá v úmyslu apelovat na vaše city či přirozené sympatie a že vám chce pouze předložit tak jasnou a poctivou obhajobu, jak je jen možné, takže pokud rozhodnete, že ta žena je vinna, odpovědnost bude vaše a pouze vaše. Jenomže, pánové, náš porotní systém po celá století zdokonaloval způsob, jak zajistit, aby žádný člověk sám neměl nikdy pocit, že jako jediný držel ve svých rukou osud bližního, podoben Všemohoucímu. Vaší odpovědností je pouze zvážit to, co vám bude předloženo. Je odpovědností obhajoby a obžaloby, aby patřičně připravily a předložily své argumenty. Pokud shledáte obžalovanou nevinnou, pak odpovědnost neleží na vás, patří státu. Tedy mně, pánové. A stejně to platí i v opačném případě. Nejste starodávná inkvizice, povolaná a zmocněná na základě rozmaru rozhodovat o osudu jiné lidské bytosti. Kdybyste byli, pak by odpovědnost za to, co se zde stane, skutečně padala na vás. Ale to není vaším posláním. Vy máte za úkol pouze poslouchat, důkazy, svědky, hlas pochyb, který se ozývá v každém z vás. Nedokážu-li utlumit ten hlas na rozumnou míru, pak musíte rozhodnout v neprospěch obžaloby. A věřte mi, pánové, že tu odpovědnost ponese stát“ Pan Picton se obrátil a s pohledem upřeným na pana Darrowa dodal: „Tak se to alespoň dělá ve státě New York.“

Když se pan Picton vrátil ke stolu, s těžkým povzdechem usedl, vytáhl hodinky, položil je před sebe a upřel na ně zrak.

Soudce Brown pana Pictona pár vteřin pozoroval s výrazem, v němž se mísilo podráždění s čímsi, co by se dalo popsat jako váhavé uznání; pak pohlédl ke stolu na druhé straně místnosti. „Pane Darrowe? Přeje si obhajoba pronést zahajovací řeč nyní, nebo počká, až přijde řada na protiargumenty?“

Pan Darrow se pomalu zvedl, slabě se na soudce pousmál a do čela mu spadla neposedná kadeř. „Právě jsem tu otázku zvažoval, Vaše Ctihodnosti,“ řekl hlasem, který byl ještě hlubší a sametovější než kdy předtím. „Neměl byste pro mě nějakou radu?“

Tomu se diváci tiše zasmáli, takže soudce Brown sáhl po kladívku; všechno se však uklidnilo, než s ním stihl zabušit.

„Nepřipadá mi, že by byl vhodný čas na žertování, pane obhájce,“ řekl soudce přísně.

Úsměv pana Darrowa zmizel a všechny vrásky v jeho tváři jako by se prohloubily starostmi. „Ne, to není, Vaše Ctihodnosti, a omlouvám se, pokud tak moje slova vyzněla. Obhajoba by ráda pronesla úvodní řeč nyní, s vaším dovolením.“ Pan Darrow pomalu vyšel zpoza stolu a velmi volným krokem zamířil k porotní lavici, s nahrbenými rameny, jako by klesal pod těžkým břemenem. „Moje omluva byla upřímná, pánové, zmatek někdy působí, že se člověk zachová nevhodně. A připouštím, že obžalobě se podařilo mě dokonale zmást, a nikoli pouze pokud jde o tento případ. Vypadá to, že pan Picton toho o mně ví hodně, ví dokonce, co vám chci říct a jaká slova použiji, abych vám to sdělil. Uznávám, že už nejsem žádný mladík, ale nemyslel jsem, že jsem se už stal tak starým, zkostnatělým a předvídatelným.“ Muži na lavici porotců se na pana Darrowa usmáli a on jim ten úsměv krátce oplatil. „Podle jeho slov vypadám jako celkem nebezpečná osoba, že ano? Kdybych byl právě teď na vašem místě, byl bych určitě ve střehu a připravený na toho právníka z velkoměsta, který se chystá, jak to říkala obžaloba? ‚Působit na vaše city a přirozené sympatie’. Připadá mi nesmírně namáhavé pokoušet se vodit dvanáct dospělých mužů na drátkách jako loutky a přiznávám, pánové, že se na tu práci necítím. Zejména když jsem tak zmaten“

Pan Darrow si přitiskl dlaň na hrdlo, silně si je zamnul a přimhouřil oči. „Víte, žaloba si přeje, abyste věřili, že kdyby záleželo jen na nich, nechali by zástupci státu případ klidně spát. Že si prostě dělali svou práci, když tu se najednou, kde se vzala, tu se vzala, objevila malá holčička, která se jenom třásla na to, aby mohla vyprávět svůj příběh o události, k níž došlo na charltonské silnici třicátého prvního května 1894. No, pánové, pravda je trochu jiná. Pravdou je, že poté, co došlo k té noční můře, k té nepředstavitelné tragédii na charltonské silnici, moje klientka, matka Clary Hatchové, ve svém hlubokém žalu pochopila, že se nedokáže postarat o děvčátko, jehož potřeby budou tak velké jako u Clary. Co tedy udělala? Dovolila, aby dva dobří, laskaví občané tohoto města, Josiah a Ruth Westonovi, většina z vás je zná, pečovali o její dceru, zatímco ona odjela pryč, aby oběma zajistila novou budoucnost a mohly uniknout hrůzám minulosti. Měla v úmyslu se pro Claru vrátit, až přijde den, kdy bude dost zdravá, aby od Westonových odešla. Až donedávna soudila, že ten den je ještě daleko. A pak se doslechla, že Clara opět nalezla schopnost řeči, doslechla se to od šerifa Dunninga, který přijel do New Yorku, aby ji zatkl. Neboť co bylo zjevně první věcí, kterou Clara řekla po třech letech bolestného mlčení? Že ji postřelila vlastní matka. Tato zmučená, vyděšená dívenka začne jednoho dne opět komunikovat se světem, což je samo o sobě výjimečnou událostí, a bez pobízení předloží státu vysvětlení svého tragického zážitku; vysvětlení, které se ani v jediné podrobnosti neshoduje s tím, které tento okres přijal před třemi lety jako pravdivé, ale které zcela náhodou jmenuje takového viníka zločinu, jehož je snadné dopadnout!“

Pan Darrow spustil dlaň od svého hrdla a rozmáchlým, přehnaným pohybem pokrčil rameny. „Dramatická historka, pánové. A kdyby byla pravdivá, dalo by se jí jen těžko oponovat. Faktem však je, že se to takto nestalo. Nebylo to tak, že by se Clara Hatchová prostě jednoho dne ráno probudila připravená sdělit svůj příběh a trvala na tom, že ho poví, byla opatrně dovedena, dovedena a opatrně provázena zpátky do světa mluvících lidí. A kým? Stejným mužem, který nyní sedí za zástupcem žaloby.“ Pan Darrow se v tu chvíli na doktora nepodíval, ale všichni ostatní v soudní síni ano. „Mužem, který strávil celý život prací s dětmi, jež se staly oběťmi tragédií a násilí. A mužem, který čistě náhodou celý minulý týden posuzoval duševní stav mé klientky a bude povolán na lavici svědků, aby o něm promluvil. Bude povolán obžalobou“ Pan Darrow konečně pohlédl naším směrem. „Doktor Laszlo Kreizler. To jméno vám možná není známé, pánové, a občanům okresu Saratoga také ne. Ale je velmi proslulé v New York City. Velmi proslulé. Někteří toho pána respektují. Jiní“ Pan Darrow opět pokrčil rameny. „Pánové, máte právo se podivovat nad tím, co mě sem přivedlo z Chicaga, abych hájil svou klientku. Ale já se podivuji nad tím, co sem přivedlo tohoto cizího člověka, tohoto psychiatra, z blázince New York City, aby přiměl malou dívenku povědět světu, že po ní střílela vlastní matka. To mě skutečně mate, pánové. To dělá ‚mimořádně skvělému právníkovi’ tak těžkou hlavu, že nedokážu posbírat své myšlenky natolik, abych ‚působil na vaše sympatie’. Ať už to znamená cokoli“

My, co jsme seděli ve dvou řadách za panem Pictonem, jsme vrhali jeden na druhého neklidné, úzkostlivé pohledy, neboť ačkoli pan Picton promlouval k porotě výmluvně, pan Darrow hovořil jejím jazykem a my jsme to všichni věděli.

Pan Darrow si opět unaveně promnul hrdlo, vytáhl kapesník a začal si otírat kapičky potu, které mu s blížícím se polednem vyrážely na obličeji stále rychleji. „Vaše Ctihodnosti,“ řekl velmi tichým a smutným hlasem, „pánové porotci, život nám přináší mnoho událostí, které zůstávají bez vysvětlení. Některé z nich jsou zázračné a jiné děsivé. To je možná prostá úvaha, ale jako tolik jednoduchých věcí naznačuje mnohé. Neboť mysl má sklon odmítat to, co nedokáže vysvětlit, odmítat, obávat se toho a proklínat to. Tak tomu bylo i v tomto případě, zejména u lidí, jejichž úkolem je řešit zločiny a jménem státu vykonávat spravedlnost. Zástupce státního návladního nazývá vysvětlení, které ohledně událostí té noci podala moje klientka, ‚fantastickou báchorkou’. Dobrá možná tomu tak je. To však ještě neznamená, že je to vysvětlení nepravdivé. Ani že je příliš složité. Podívejme se na to, co řekla, že když vezla své děti domů po dlouhém dni, který strávili v dobré pohodě všichni společně ve městě a u jezera, přepadl ji očividně šílený černoch, který se ji pokusil znásilnit a ohrožoval její děti, když se mu nechtěla vzdát. Ten muž byl šílený, zdivočelý, zoufalý, a když moje klientka udělala náhlý pohyb, který si útočník vyložil jako gesto odporu, postřílel děti a uprchl.“

Pan Darrow si zastrčil ruce do kapes u kalhot a vrátil se před porotce. „S podobným chováním se tady v okrese Saratoga nesetkáváte často, jak vím. To však neznamená, že se něco podobného stát nemůže. V Chicagu se to děje každý týden. Možná bychom se měli zeptat doktora Kreizlera, který by to ve svém postavení měl vědět, pánové, kolikrát denně dochází k podobným věcem v New Yorku. Je to ‚fantastické’ i tam? Nebo pouze zde, protože tohle je přece klidné, příjemné městečko? Obžaloba vám bude tvrdit, že skutečnost, že kromě mé klientky nikdo toho nebezpečného šílence ani nezahlédl, znamená, že ten muž neexistoval. Ale uvědomte si, pánové, že trvalo hodiny, než moje klientka dokázala promluvit natolik souvisle, aby mohla někomu přesně vylíčit, co se na charltonské silnici událo. A to bylo víc než dost času, aby dotyčný mohl proklouznout na nádraží a ukrýt se v nákladním vagoně, nebo neviděn naskočit na naložený vůz, takže na druhý den už byl na hony daleko od pátracích čet z Ballston Spa. Možná dorazil do Chicaga. Možná do New Yorku. Čas by na to měl. Možná ho sebrali newyorští policisté, když blábolil něco o postřílených bílých dětech, a když zjistili, že v dosahu jejich působnosti k žádnému střílení na děti nedošlo, usoudili, že je to blázen, a poslali ho do proslulého ústavu pro duševně choré v Bellevue. A možná byl doktor Kreizler, který v té nemocnici často pracuje, povolán, jak říkají psychiatři, aby ‚posoudil’ duševní stav toho člověka. Možná se domníval, že ten člověk trpí utkvělými představami. Možná je to nebohé stvoření dosud za těmi mřížemi, hnije ve své cele a týrají ho sny o třech dětech na tom voze“

Při těch slovech se pan Darrow díval na podlahu a do hlasu se mu vloudil jakýsi vzdálený, zasněný tón. Pak náhle svraštil obočí a otřásl se. „Podstatné je, pánové,“ pokračoval, „že se to možná nikdy nedovíme. Tento případ, stejně jako každoročně tisícovka podobných, zůstává nevyřešen a stává se otevřenou ranou na duši naší společnosti. Přejeme si ty rány uzavřít, to je pochopitelné. Kdo z nás by si přál chodit každodenně po své práci s vědomím, že každou chvíli může z příkopu vyskočit šílenec a připravit ho o věci, či ještě hůře o lidi, jichž si nejvíc cení? Nikdo. A tak hledáme řešení, záruky a pokaždé, když nějaké najdeme, říkáme si, že jsme o trochu blíž dokonalému bezpečí, dokonalé jistotě. Ale to je iluze, pánové, a já nehodlám dopustit, aby byla moje klientka této iluzi obětována. Stát i zdejší občané by možná byli klidnější v domnění, že se vrahovi Thomase a Matthewa Hatchových dostalo spravedlnosti. To však nedělá tato obvinění o nic pravdivějšími nebo uvěřitelnějšími pro ty, kdo mají odvahu dopřát si trochu odstupu a zahledět se na celou věc v chladném světlě rozumu. Stát vám sdělil, jaké důkazy uvede a jaké svědky předvolá, aby dokázal svá obvinění. A já vám říkám, že v každém z těch bodů se obhajoba uchýlí k vyjádření svědků, ať už soudních znalců, nebo jiných osob, kteří tvrzení žaloby bod za bodem vyvrátí.“

Pan Darrow zvedl těžký prst, ukázal na pana Pictona a vrhl se do útoku. „Povědí vám, že mají fyzické důkazy podložené vyjádřením ‚odborníků’ o tom, že zbraň, z níž se střílelo na Hatchovy děti, patřila jejich otci a vypálila z ní jejich matka. Celá tato teorie je však založena na kriminalistické ‚vědě’ která, jak vám objasní soudní znalec povolaný obhajobou, není hodna toho jména. Obžaloba vám nadále sdělí, že moje klientka měla finanční a romantické důvody k tomu, aby si přála smrt svých dětí. Ale pánové, klepy a pomluvy neznamenají důkazy!“ Jak se pan Darrow rozpaloval, prudce se otočil a přejel pohledem diváky, což byl první skutečně rychlý pohyb, který provedl. „A nakonec vám řeknou, že moje klientka je příčetná, a vzhledem ke své příčetnosti si zaslouží být odvedena do té strašlivé malé místnůstky ve státní káznici, připoutána ke křeslu, které by se vyjímalo lépe v mučírně nějakého krvelačného středověkého tyrana než ve Spojených státech, a pak by měla být podrobena kruté síle elektřiny, dokud nenastane smrt, jenom proto, aby stát mohl prohlásit případ za uzavřený a občané měli opět svůj klid mysli!“

Pan Darrow se náhle zarazil, aby nabral dech, a bezmocně svěsil paže. „Ale v tom to všechno vězí, není-liž pravda, pánové? Ano, moje klientka je duševně zdravá. A v následujících dnech uslyšíte, od lidí, kteří mají s podobnými záležitostmi dlouholetou zkušenost, že žádná příčetná žena by se nemohla a nedokázala dopustit takového násilí na svých vlastních dětech. Ach ano, obžaloba bude uvádět příklady precedentů, budou vám líčit mnoho příšerných historek o ženách, které v minulosti spáchaly takové zločiny a soud je shledal duševně zdravými, takže byly odsouzeny na doživotí nebo oběšeny. Ale pánové, předchozí nespravedlnosti by neměly znamenat, že se můžete dopustit nespravedlnosti další. Ano, byly takové ženy. Ale jak uslyšíte, opět od lidí, kteří podobné věci důkladně studovali, tyto ženy rovněž trpěly hroznou duševní chorobou a byly obětovány stejným touhám, jaké obžaloba projevuje v tomto případě. Touhám nikoli po spravedlnosti, ale po pomstě, pomstě a ještě naléhavěji po ukončení toho nepříjemného stavu, toho strachu vyvolávaného příšerným zločinem, který nemá žádné řešení.“

Zatímco pan Darrow přecházel před lavicí porotců, začal si opět třít hrdlo. „Pánové, nemohu vám říct, proč k tomu došlo. Nemohu vám říct mnoho věcí. Nemohu vám povědět, proč se rodí mrtvá a znetvořená nemluvňata, proč blesky a vichřice ničí v jediném okamžiku a bez varování domovy i životy, nebo proč se choroby vrhají na některé dobré, leč nešťastné duše, zatímco jiní lidé vedou dlouhé a zbytečné životy. Ale vím, že se takové věci stávají. A napadá mě Kdyby té noci vyšlehl z oblohy blesk a ukončil život těch tří nebohých dětí, jako se žaloba nyní pokouší ukončit život jejich matky, pokusila by se kancelář státního návladního vymámit z nebes vysvětlení, aby občané tohoto okresu a státu mohli klidněji spát? Protože vzato kolem a kolem, nebesa jsou patrně jediným místem, z něhož se můžete dočkat vysvětlení toho, k čemu došlo na charltonské silnici jednatřicátého května roku 1894. Jestliže se budete pokoušet nalézt odpověď zde, v této soudní síni, pouze tu hrůzu znásobíte. A za to budete odpovědni. Ano, vy, já, státní návladní a všichni ostatní zúčastnění, my všichni za to budeme odpovědni. Smrt dětí paní Hatchové byla dílem hrůzné náhody, ale její smrt by byla něčím zcela odlišným. Naprosto odlišným“

S těmi slovy se pan Darrow odebral důstojným krokem zpět ke svému stolku a posadil se. Za celou dobu se na Libby Hatchovou ani nepodíval, ale ona ho sledovala; a oči se jí rozzářily nadějí, která se rychle proměnila v děsivý výraz triumfu, když pohlédla přes pana Darrowa na nás, kteří jsme seděli za panem Pictonem. Bylo nad slunce jasné, že došla k závěru, že z toho vyvázne; a když jsem se rozhlížel po tvářích porotců i diváků na galeriích, nemohl bych upřímně prohlásit, že jsem její přesvědčení považoval za mylné. Účinek, který na mě ta myšlenka měla, byl však podivný: náhle jsem nedokázal myslet na nic jiného než na malou dcerku paní Linaresové, na Kat a na to, co se s nimi oběma stane, jestliže bude Libby umožněno odejít z této soudní budovy jako svobodné ženě, a tato možnost se dosud nikdy nezdála pravděpodobnější.

Z tváří doktora i pana Pictona se dalo rovněž vyčíst plné vědomí toho, jaká škoda byla právě napáchána. Porota i diváci, kteří by patrně přijali i velice chabou obhajobu Libby Hatchové, spolkli mazaný, zkušený a vášnivý projev pana Darrowa i s navijákem, takže naší jedinou nadějí byly nyní více než kdy jindy důkazy a svědectví. A to odpoledne začalo jejich předkládání pořádnou ranou, neboť na lavici svědků byla povolána Clara Hatchová.

KAPITOLA 44

Vyděšená dívenka dorazila s rodinou k soudu během polední přestávky, v doprovodu šerifa Dunninga a party zvlášť přidělených šerifových zástupců. Doktor si dal záležet na tom, aby přišel k zadním dveřím včas a Claru přivítal, a soudě podle výrazu v její tváři, když spatřila dav, který na ni čekal, to bylo jedině dobře: i během let strávených na ulici jsem málokdy narazil na děcko, který by vypadalo tak zmateně, ztraceně a zoufale. Clara těkala očima po změti obličejů a těl, která se hemžila kolem rodinného vozu, a zdálo se, že se uklidnila, teprve když se její zlatohnědé oči upřely do doktorových, a skoro sletěla z vozu, jak se k němu řítila. V několika místních novinářích ten fakt vzbudil obzvláštní zájem, z důvodů, které jsem nechápal, dokud jsem se nepřiměl podívat se na to z hlediska protivníka: kdybyste byli nakloněni myšlence, že doktor ovládá a řídí všechno, co Clara říká a dělá, pak by vám její očividně naléhavá potřeba dostat se k němu co nejblíž mohla skutečně připadat neblahá.

Když Westonovi prošli za Clarou a doktorem do soudní budovy, muži šerifa Dunninga zahradili zadní dveře, aby udrželi dav zvědavců venku. Pak jsme všichni vyrazili do prvního patra, kde jsme se usadili v kanceláři pana Pictona a snědli nějaké sendviče, které Cyrus přivezl od paní Hastingsové. Snažili jsme se chovat tak vesele, jak jsme za daných okolností dokázali, a nikdo se ani nezmínil o případu; Claru to však vůbec neuklidnilo. Nejedla, jenom upíjela ze sklenice limonády, kterou jí Cyrus donesl; a pokaždé, když postavila skleničku, hledala svou zdravou rukou, ulepenou od cukru a citronové šťávy, buď paní Westonovou, nebo doktora, kteří seděli každý z jedné strany vedle ní. Zdálo se, jako by neslyšela nic z lehké konverzace a nervózních žertů kolem sebe, pouze se na nás všechny dívala prázdným pohledem, dokud už skoro nepřišel čas, abychom se odebrali zpět do soudní síně; a pak, když si myslela, že si jí nikdo nevšímá, vzhlédla k doktorovi.

„Je tady moje máma?“ zeptala se tichounce.

Doktor přikývl s vlídným úsměvem, ale velmi vážným pohledem v očích. „Ano. Je dole.“

Clara začala kopat patami do nohou své židle a upřela zrak do klína. „Tohle jsou moje nedělní šaty,“ řekla a pečlivě si zdravou rukou uhladila květovanou světlemodrou látku na kolenou. „Nechtěla jsem jíst, abych si je neušpinila.“

Paní Westonová se na ni usmála. „Claro, zlatíčko, s tím si nedělej starosti. Jestli máš hlad“

Ale Clara jen zavrtěla hlavou tak prudce, že se jí silný cop přehoupl přes ramínko a odhalil kousek ošklivé jizvy vzadu na krku.

Doktor ji pohladil po temeni. „To je rozumné. Byl bych rád, kdyby se mi podařilo naučit Stevieho tak rozumnému chování. On má šaty většinou v hrozném stavu.“

Clara po mně rychle střelila pohledem a usmála se.

„Jo,“ potvrdil jsem s přikývnutím. „Jím jako čuňátko a nedokážu s tím nic udělat.“ Abych svá slova zdůraznil, nechal jsem si spadnout kousek masa ze sendviče na košili, což u naší svědkyně vyvolalo chraptivé zasmání. Pak se rychle a plaše odvrátila.

Ve dvě hodiny jsme už zase seděli na svých místech v hlavní soudní síni, zatímco Westonovi čekali s Clarou venku. Pan Picton se rozhodl zahájit líčení svědectvím bývalého šerifa, Mortona Jonese, prošedivělého drsného staříka, který vypadal, jako by většinu své penze strávil na barové stoličce. Jones mluvil o tom, co objevil, když dorazil v noci jednatřicátého května 1894 do domu Hatchových, a jaké kroky učinil v dané situaci včetně telefonátu panu Pictonovi. Toto shrnutí seznámilo porotu se základními fakty případu, fakty, která se pan Darrow nijak nepokusil zpochybnit, a když přišla řada na něj, aby svědka vyslechl, svého práva na křížový výslech se vzdal.

Jako další svědek předstoupil doktor Benjamin Lawrence, tehdejší koroner. Hovořil o tom, jak, když dorazil do domu Hatchových, nalezl paní Hatchovou ve stavu vypjaté hysterie a zakrvácené děti uložené na pohovkách a na stole v salonu. Dal jejich matce laudanum, aby se uklidnila, a pak se věnoval dětem. Rychle určil, že Matthew a Thomas jsou mrtví, ale Clara dosud žila, ačkoli Libby a její hospodyně, paní Wrightová, soudily opačně. Doktor Lawrence vypověděl, že když zjistil, že dívenčin pulz je velmi slabý, ale stále znatelný, dal jí půl tablety nitroglycerinu a pak jí do paže vstříkl brandy, aby jí srdce začalo tlouci rychleji. Poté se pokusil zastavit krvácení. Rána sama však přesahovala jeho schopnosti, a tak zavolal do Saratogy a požádal doktora Jacoba Jenkinse, aby co nejrychleji přijel. Doktor Jacob Jenkins měl přijít na lavici svědků vzápětí, ale než s prvním lékařem skončil, pan Picton se nezapomněl zeptat, zda Libby hysterie nějak ochromila. Vůbec ne, opáčil doktor Lawrence; když přijel do domu, paní Hatchová velkou rychlostí běhala všemi pokoji v domě.

„Nepůsobila přitom dojmem, skoro jako by tím něco sledovala?“ zeptal se pan Picton.

Doktor Lawrence se chystal souhlasit, ale to se už ze své židle vymrštil pan Darrow. „Námitka, Vaše Ctihodnosti. Otázka žádá po svědkovi, aby založil svou odpověď na dojmech, neboť nemohl vědět, co probíhalo tehdejší paní Hatchové myslí.“

„Přijímá se,“ řekl soudce Brown s pokývnutím. „Varoval jsem vás, pane Pictone, žádné návodné otázky. Porota bude ignorovat otázku, kterou žalobce položil.“

Když jsem se opět předklonil, slyšel jsem doktora Kreizlera zamumlat: „Jako by to dokázali.“ Pak jsem viděl, jak si rukou stíní tvář, aby skryl úsměv.

Pan Picton měl pro doktora Lawrence pár posledních otázek: byl přítomen v domě, když paní Hatchová přivedla na svět své tři děti? Doktor Lawrence odpověděl, že skutečně ano. A v jakém stavu byla paní Hatchová po třetím porodu? Doktor Lawrence ve své odpovědi odhalil kousek informace určené k tomu, aby porotu připravila na chystané prohlášení pana Pictona, že Libby ve skutečnosti své děti nesnášela (což odpovídalo našim úvahám z počátečních fází případu), neboť prohlásil, že porod malého Tommyho byl obtížný a matka pak už nemohla mít další děti. Pan Darrow zpochybnil souvislost této otázky s případem, a místo odpovědi se pan Picton posadil a přenechal svědka svému odpůrci. Zástupce obhajoby se však opět vzdal práva na křížový výslech.

To samé udělal v případě doktora Jenkinse: poté, co pan Picton prošel svědkovy vzpomínky na péči o Claru Hatchovou, a dal si obzvlášť záležet na tom, aby porota pochopila, že neexistovala souvislost mezi zraněním, které dívenka utrpěla, a faktem, že tři roky nepromluvila, nastal čas, aby se iniciativy ujala obhajoba. Pan Darrow však pouze krátce povstal, řekl: „Nemáme v tuto chvíli žádné otázky, Vaše Ctihodnosti,“ a opět se posadil.

Při tomto vyjádření padlo mezi diváky pár udivených poznámek a soudce Brown si znepokojeně prohrábl bílé vlasy. „Pane Darrowe,“ řekl pomalu, „uvědomuji si, že u vás na Západě děláte věci jinak, ale doufám, že přesto dodržujete stejná pravidla průběhu trestního procesu, ne?“

Pan Darrow se usmál, opět povstal a jakoby rozpačitě se zasmál. „Děkuji soudu za vyjádřenou starost. Prostým faktem je, Vaše Ctihodnosti, že obhajoba nemá proti státu žádné argumenty, pokud jde o události, k nimž došlo těsně po střelbě. Přinejmenším ne, pokud jde o tyto svědky.“

Zdálo se, že diváky to sdělení uklidnilo; soudce Browna jen párkrát pokývl a řekl: „Dobrá, pane obhájce. Chtěl jsem se pouze ujistit, zda víte, co děláte.“

„Dělám, co je v mých silách,“ odpověděl pan Darrow a opět usedl.

Soudce se obrátil k panu Pictonovi. „Stát může povolat dalšího svědka.“

Pan Picton povstal a zhluboka se nadechl; já si všiml, že doktor sevřel opěrku svého křesla, až mu zbělely klouby.

„Vaše Ctihodnosti,“ začal pan Picton, „stát by rád vznesl neobvyklou žádost.“

Malá očka soudce Browna se rozevřela tak široce, jak to jen šlo. „Opravdu?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti. Další svědkyní obžaloby je Clara Hatchová. Claře je pouze osm let a svou matku, tedy svou pokrevní matku, neviděla více než tři roky. Nepochybuji, že občané Ballston Spa,“ tady se pan Picton rozhlédl po místnosti pohledem, při němž jsem mohl pouze zatoužit, aby byl trochu citlivější v takzvaném jednání s lidmi, „jsou v takových záležitostech stejně laskaví a tolerantní jako občané jiných obcí. Ale vzhledem ke zvláštním okolnostem by žaloba chtěla požádat, aby byly galerie po dobu svědectví Clary Hatchové vyklizeny.“

„Hmmm,“ zabručel soudce Brown a zatahal se za jedno z těch svých opičích uší. „Obvykle nejsem zrovna zastáncem líčení s vyloučením veřejnosti, pane Pictone. Příliš mi zavánějí zvyklostmi Starého světa. Ale připouštím, že můžete mít pravdu. Co vy na to, pane Darrowe?“

Pan Darrow vstal ještě pomaleji, než měl ve zvyku obvykle, a zvolna svraštil čelo. „Vaše Ctihodnosti,“ řekl, jako by to pro něj bylo nesmírně těžké. „V souladu s obžalobou připouštíme, že je to zvláštní svědkyně, která vyžaduje opatrné zacházení. Ale, a tohle říkám s velmi smíšenými pocity, obžaloba již prohlásila, že ta dívenka je jejich klíčovým svědkem. A ona se už na jednom uzavřeném zasedání objevila, před velkou porotou. Jak říkám, plně respektuji citlivost dítěte, ale, Vaše Ctihodnosti, mé klientce jde v tomto procesu o život. Ať už je ta dívka jakkoli stará, jestli má svými slovy poslat matku na elektrické křeslo, pak soudím, že by je měla být schopna pronést před stejným publikem a za stejně náročných podmínek jako kterýkoli svědek, který se zde objeví.“

Galerie, převážně ze svých vlastních sobeckých důvodů, začaly mručet na souhlas; soudce však tentokrát neváhal přivést je k pořádku úderem kladívka. „Soud si je vědom,“ pravil a chladně se rozhlédl kolem, „že v tomto ohledu je naše obecenstvo zaujaté, takže nechci slyšet žádné další komentáře, nebo nechám síň skutečně okamžitě vyklidit!“ Soudce se odmlčel, aby zjistil, jak dlouho potrvá, než ho diváci uposlechnou (stěží pár vteřin), a pak se opět otočil k panu Pictonovi.

„Soud bere na vědomí obavy státu,“ řekl. „A mohu vás ujistit, že pokud na galeriích zaslechnu během svědectví toho děvčátka třeba jen spadnout špendlík, vyhovím žádosti obžaloby. Dokud k tomu však nedojde, obávám se, že ohledy na obhajobu musí mít přednost. Dítě je pochopitelně nervózní, odvažuji se však prohlásit, že nervózní je i obžalovaná. Předveďte svou svědkyni, pane Pictone.“

Pan Picton se zamračil a zvedl ruce. „Ale, Vaše Ctihodnosti“

„Vaši svědkyni, pane,“ opakoval soudce a opřel se v křesle dozadu.

Pan Picton si povzdechl a svěsil paže. „Dobrá. Ale nebudu váhat připomenout soudu jeho slib týkající se chování galerií, jestliže toto chování ovlivní rozpoložení mé svědkyně.“

Soudce Brown přikývl. „Pokud byste shledal na chování našich hostů něco nevhodného dříve než já, pane Pictone, velice by mě to překvapilo. Ale prosím, nemusíte se zdráhat dát mi to na vědomí, kdyby k tomu došlo. A teď laskavě pokračujte.“

S dalším hlubokým nádechem pan Picton pohlédl na Ifigenii Blaylockovou. „Obžaloba povolává Claru Hatchovou.“

Pak se pan Picton obrátil k masivním mahagonovým dveřím a kývl na strážného Henryho, který otevřel jedno křídlo a tichým, ale pevným hlasem zavolal: „Clara Hatchová!“

A vzápětí vstoupili dovnitř: malá holčička v prostých letních šatech si levou rukou přidržovala pravou a za ní kráčeli pán a paní Westonovi, kteří vypadali, jako by se jim pronikavé pohledy jednoho každého páru očí v místnosti vpalovaly do těla. Převážná většina diváků patřila k lidem, které Westonovi znali celá léta; ve chvílích jako tato však mohou být léta známosti a přátelství smazána a podupána silnějším tlakem zmatku, podezření nebo prostě a jednoduše strachu.

Clara se opět rozhlížela po davu před sebou trhavými pohyby hlavičky; když našla doktorovu tvář, upřela na ni pohled, jako by byl majákem, který může dovést lodičku jejího života zpátky do bezpečného přístavu po průjezdu bouří zuřící za dubovým zábradlím na konci uličky. A když se dívala na doktora, já se otočil, abych pohlédl na Libby Hatchovou: dívčina matka, její „pokrevní matka“, jak to chytře vyjádřil pan Picton, postřehla, že Clara upírá zrak na doktora, a prosebný, milující výraz, který se jí podařilo nasadit v naději, že Claru ovlivní, rychle zkysl do výrazu žárlivosti, a nenávisti. Jakmile však holčičku zřízenec odvedl na druhou stranu zábradlí, Libby se opět podařilo ovládnout svou tvář, a přestože nepůsobila tak laskavě jako předtím, zračil se v ní ten nejněžnější výraz, jaký jsem u ní do té doby viděl.

Asi na půl cestě k lavici svědků se Clara zastavila, jako by cítila, jak se jí zezadu do hlavy propaluje pohled těch zlatavých očí; pak se pomalu obrátila a pohlédla na ženu v černých šatech, která se na ni něžně usmála, než si náhle přitiskla ruce na ústa, prudce vydechla a jedinkrát hlasitě vzlykla. S podivně klidným výrazem řekla malá Clara dvě prostá slova: „Neplač, mami,“ hlasem, který by nemohl znít dospěleji a vlídněji; po těch slovech galerie oněměly stejně, jako byla sama dívenka němá poslední tři roky.

Clara se obrátila zpět, vystoupila na místo pro svědky a zvedla svou zdravou levou ruku, aby dodržela protokol, na který ji doktor dlouhé hodiny připravoval. Zřízenec Coffey, jehož pan Picton předem upozornil, zvedl dívčinu bezvládnou pravou dlaň a položil ji na bibli.

„Jste ochotna přísahat,“ řekl vlídněji, než měl ve zvyku, „že svědectví, které se chystáte podat před tímto soudem“

„Ano,“ vyhrkla Clara ukvapeně, čímž dala poprvé najevo, jakou má trému.

Zřízenec Coffey jenom zvedl prst, aby ji upozornil, že má počkat. „– bude pravda, celá pravda a nic než pravda, a k tomu vám dopomáhej Bůh?“

„Ano,“ opakovala Clara a nepatrně zrudla v obličeji.

„Uveďte své plné jméno, prosím,“ řekl zřízenec Coffey.

„Clara Jessica Hatchová,“ odpověděla tiše. Pak se na Coffeyho signál posadila, opět rychle pohlédla na matku, ale stejně rychle se odvrátila a ještě jednou se zahleděla na doktora. Rázně na ni kývl, aby jí naznačil, že dělá všechno správně. Nakonec povstal pan Picton a přistoupil k lavici svědků.

„Ahoj, Claro,“ řekl opatrným, ale stále veselým tónem. Holčička otevřela ústa k odpovědi, ale podařilo se jí pouze přikývnout a přitáhla si pravou ruku do klína. „Claro,“ pokračoval pan Picton, „rád bych, abys řekla těmto pánům,“ ukázal na křesla porotců, „všechno, co se stalo ten večer jednatřicátého května před třemi lety. Svými vlastními slovy. Můžeš to pro mě udělat, Claro?“ Holčička se zarazila a vší silou se snažila vyhýbat se matce pohledem. Po několika vteřinách přikývla. „Tak prosím,“ pokračoval pan Picton, „můžeš začít.“

Clara se zhluboka nadechla, sevřela prsty levé ruky ochrnuté pravé předloktí a pevně je stiskla. Pak vydechla a začala vyprávět, stále tím chraptivým, ale statečným hláskem.

„Jeli jsme do města nakoupit. A pak k jezeru“

„K jezeru Saratoga?“ zeptal se pan Picton.

„Ano. Někdy jsme tam v létě jezdili. Podívat se na západ slunce. A někdy tam měli ohňostroj. Jenže Tommy byl ospalý, ještě než ohňostroj začal. A Matthewa bolelo bříško, protože snědl moc karamelek. A tak maminka řekla, že bychom radši měli jet domů.“

„Maminka?“ opakoval pan Picton. „Claro, vidíš tady někde právě teď svou maminku?“ Holčička přikývla. „Můžeš na ni ukázat, prosím?“

Clara krátce zvedla zrak, střelila pohledem po Libby, a jakmile ukázala ke stolu obhajoby, opět rychle svěsila hlavu. „Nechť je prosím zaznamenáno,“ řekl pan Picton, „že svědkyně poznala v obžalované, paní Elspeth Hunterové, svou matku, bývalou paní Elspeth Hatchovou, známější jako Libby Hatchová.“ Pan Picton přistoupil ke svědkyni blíže a opět promluvil vlídněji. „Dobrá, Claro. Pověz mi, ty jsi chtěla ten večer odjet od jezera?“

Dívka zavrtěla hlavou, ale dávala si pozor, aby jí cop zůstal ležet na šíji. „Ne, pane, chtěla jsem vidět rakety.“

„A tvoje maminka chtěla také vidět rakety?“

„Ano. Ale říkala, že musíme odvézt Tommyho a Matthewa domů.“

„Těšilo ji to?“

„Ne, pane. Ona se zlobila. Někdy se hodně zlobila.“

„Řekla něco, podle čeho jsi poznala, že se zlobí?“

Clara opět přikývla, byť trochu váhavě. „Řekla, že nikomu nezáleží na tom, co chce ona, že na tom nikdy nezáleží. Že se pořád musí starat o nás, místo aby dělala, na co má chuť.“

„A řekla ti, na co by přesně ‚měla chuť’?“

Clara pokrčila rameny, tedy alespoň tím jedním zdravým. „Myslela jsem, že mluví o tom ohňostroji.“

Pan Picton nechal dívenku vydechnout, aby se uklidnila, chvilku počkal a pak řekl: „A teď, Claro, nastoupili jste do vozu a vyjeli k domovu?“

„Ano, pane.“

„Udělala tvoje matka něco, když byla tak rozzlobená? Cokoli?“

Clara se zatvářila zmateně. „Nemluvila s námi nebo tak něco, jestli myslíte tohle. Jenom mi nařídila, abych vysadila chlapce do vozu, a pak jsme odjeli.“

„Nařídila ti to?“ otázal se pan Picton, přešel k porotě a nasadil překvapený výraz. „Ona sama chlapce do vozu nenaložila?“

„Zkusila to,“ odpověděla Clara. „jenže Matthew začal brečet. A tak mi jen řekla, abych to udělala sama, a odešla si k vodě umýt obličej.“

Pan Picton vrhl po porotě pohled, který by se dal popsat jako významný. „Často tě žádala, aby ses o chlapce postarala?“

Clara přikývla a opět se zahleděla na své ruce. „Hmmm. To byla moje práce.“

Pan Picton kývl, dosud obrácený k porotcům, kteří začínali vypadat stejně udiveně a zaskočeně jako šerif Dunning, když odcházel ze zasedání velké poroty. „Chápu,“ řekl pan Picton. „To byla tvoje práce A když byli chlapci ve voze?“

„Pak maminka přišla od vody a vydali jsme se na cestu domů,“ odpověděla Clara, ale ta slova nezněla tak pevně jako dosud.

Panu Pictonovi změna neunikla; vrátil se k ní a postavil se tak, aby svým tělem zastiňoval Claře výhled na Libby a obráceně. „Ale domů jste nedojeli, že, Claro?“

Jako by se jí ulevilo, že na matku nevidí, Clara zavrtěla hlavou s větší jistotou. „Ne, pane.“

„A proč ne?“

Další hluboký nádech, pohled na doktora, a Clara pokračovala: „Projeli jsme městem a najeli na cestu domů“

„Na charltonskou silnici?“ zeptal se pan Picton.

Clara přikývla. „A znenadání maminka zajela s vozem pod velký strom stranou od cesty. Už byla tma a já nevěděla, proč zastavila. Na té cestě to bylo strašidelné.“

„A kde jsi v tu chvíli seděla?“

„Vzadu na voze a držela jsem Tommyho, aby neotravoval Matthewa, ten už tou dobou spal.“

„Matthew?“

„Ano, pane. A já nechtěla, aby ho Tommy vzbudil, protože by zase začal fňukat kvůli bolavému bříšku. Mamince to vadilo. Zeptala jsem se, proč jsme zastavili. Pár minut nic neříkala, jenom seděla na kozlíku a dívala se na silnici. Zeptala jsem se znovu a ona pak slezla a obešla vůz zezadu. V ruce držela svou tašku. Řekla, že nám musí povědět něco důležitého.“

Když pan Picton uslyšel, že Clařin hlas opět slábne, řekl: „To je v pořádku, Claro. Co vám pověděla?“

„Řekla, že zastavila, že zastavila“

„Claro?“

Dívčiny oči zeskelnatěly a na okamžik mi pokleslo srdce, neboť jsem dostal strach, že se utekla zpět do zděšeného ticha, které ji tak dlouho svíralo. Viděl jsem, jak doktor pevně sevřel čelisti, a bylo mi jasné, že se obává stejné věci. Oba jsme však opět vydechli, když Clara téměř zašeptala: „Řekla, že viděla našeho tatínka.“

Soudce Brown se předklonil a přidržel si dlaň u jednoho ze svých velkých uší. „Obávám se, že budete muset mluvit trochu hlasitěji, mladá dámo, jestli můžete,“ vybídl ji.

Clara k němu vzhlédla, ztěžka polkla a pak opakovala: „Řekla, že viděla našeho tatínka. Řekla, že jí pověděl, že je s Bohem. Řekla, že jí pověděl, že Bůh chce, abychom s Ním byli také.“

Pan Picton zachmuřeně přikývl a krátce pohlédl na porotu. „Pro informaci porotců, Clařin otec, Daniel Hatch, zesnul devětadvacátého prosince roku 1893, přibližně šest měsíců před večerem, o němž je řeč. Příčinou smrti byl velmi náhlý,“ v tu chvíli se pan Picton obrátil k Libby, „velmi náhlý a nevysvětlený záchvat srdeční choroby.“

„Vaše Ctihodnosti,“ ozval se pan Darrow a vymrštil se tak rychle, jak dokázal, „tenhle typ narážek“

„Pane Pictone,“ připojil se k němu soudce, pokývl na pana Darrowa a pak se zadíval na zástupce státního návladního, „já jsem vás varoval“

„Vaše Ctihodnosti, neměl jsem v úmyslu nic naznačovat,“ ohradil se pan Picton s pohledem plným nevinnosti. „Prostou pravdou je, že během jeho choroby vyšetřovali Daniela Hatche všichni lékaři z Ballston Spa a nepřišli na žádné vysvětlení jeho stavu.“

„Potom to řeknete?“ napomenul ho soudce Brown. „Polopravdy nejsou o nic lepší než lži, pane. Pokračujte s výslechem.“

Pan Picton se nanovo otočil k Claře a jeho hlas opět zjihl. „A co sis myslela, že má tvoje maminka na mysli, když říkala, že jí tatínek pověděl, že si Bůh přeje, abyste byli s Ním?“

Clara opět pokrčila levým ramenem. „Nerozuměla jsem jí. Myslela jsem, že myslí někdy v budoucnosti, ale“

Pan Picton přikývl a řekl: „Ale tak to ona nemyslela, že?“

Clara zavrtěla hlavou, tentokrát tak prudce, že se jí cop přehoupl přes rameno a jizva vzadu na krku byla jasně viditelná. Zaznamenal jsem, že jeden či dva porotci si toho všimli a nenápadně upozornili ostatní. „Otevřela svou tašku,“ řekla Clara, „a vytáhla tatínkovu pistoli.“

„Tatínkovu pistoli?“ opakoval pan Picton. „Jak jsi věděla, že je to tatínkova pistole?“

„Míval ji pod polštářem,“ vysvětlila Clara, „a jednou mi ji ukázal. Řekl, že na ni nikdy nesmím sahat, ledaže by v domě byl někdo zlý. Někdo, kdo by kradl, nebo Když umřel, maminka ji tam nechala.“

Dívčin hlas opět zeslábl a v obličeji se jí objevil vyděšený výraz; tak vyděšený, že jí nepomáhal ani pohled na doktora. S vědomím, že se dostal do velmi nebezpečného bodu, pan Picton přistoupil blíž, aby se zeptal: „Co se stalo potom, Claro?“

„Maminka, ona“ Clařina hlava se trochu roztřásla a vzápětí i levá strana jejího těla. Objala se zdravou paží a usilovně se snažila pokračovat: „Maminka vylezla do vozu. Probudila Matthewa a řekla mi, abych mu podala Tommyho. Tak jsem to udělala. Pak se na mě zase podívala. Řekla mi, že je čas jít za tatínkem a za Bohem. Že to tam bude lepší než na zemi a my musíme udělat, co si Bůh přeje.“ Dívčiny oči se zalily slzami, a ty jí začaly klouzat po tvářích, ale nezačala hlasitě plakat, jenom se objala pevněji a snažila se mluvit dál. „Dotkla se mě pistolí“

„Kde se tě dotkla, Claro?“ zeptal se pan Picton. Dívenka si ukázala na horní část hrudi a poprvé zdušeně vzlykla. „A pak?“

„Pamatuju si, že stiskla spoušť a ozvala se velká rána, ale to je všechno,“ odpověděla Clara, když se trochu ovládla. „Pak už nic nevím. Dokud jsem se neprobudila doma ve své posteli.“

Pan Picton přikývl a sám zhluboka vydechl. „Dobře, Claro. Nic se neděje. Můžeme teď mluvit o něčem jiném, jestli chceš.“

Clara si utřela dlaní tvář a řekla: „Dobře.“

Pan Picton jí dal pár minut a pak se zeptal hlasitěji: „Claro, vzpomínáš si na reverenda Parkera?“

„On Sloužil v našem kostele bohoslužby. A někdy chodil k mamince a tatínkovi na návštěvu.“

„A co dělal, když přišel na návštěvu?“

„Chodil na večeři,“ odpověděla Clara. „A někdy se s maminkou procházel. Tatínek neměl procházky rád. Říkal, že mu vzduch nedělá dobře.“

„Brala s sebou maminka někdy tebe nebo chlapce?“

Clara zavrtěla hlavou. „Říkala, že to pro nás není.“

Pan Picton zvedl ruku, aby pohladil Claru po tváři, a vypadal, jako by se mu velice ulevilo. „Děkuji ti, Claro,“ řekl. Pak dodal, jako by mu bylo úplně jedno, zda ho uslyší i někdo jiný: „Byla jsi velmi statečná mladá dáma.“ Když se pan Picton otočil, aby se vrátil zpět ke svému stolu, ještě jednou se podíval na soudce a porotu. „Stát nemá pro svědkyni další otázky, Vaše Ctihodnosti.“ Pak se posadil a nechal Claru vystavenou plné síle matčina pohledu.

Libby reagovala na svědectví své dcerky skoro přesně tak, jak doktor předpokládal: nejprve zkusila tiché slzy a mnutí rukou, pak nakláněla hlavu ke stranám a snažila se přimět Claru, aby se na ni podívala. Když zakročil pan Picton a postaral se, aby ji Clara neviděla, slzy i naklánění hlavy skončily a ona upadla do nehybného mlčení s očima opět plnýma chladné nenávisti.

Ale poznala to i porota? Nebo jenom ta hrstka lidí, která znala Libbyinu minulost, dokázala číst v její tváři?

Bez podpory pana Pictona vypadala Clara nesmírně osaměle; opět svěsila hlavu a začala nezvučně pohybovat rty. Když soudce zahlédl v dívenčině obličeji výraz blízky zoufalství, naklonil se k ní. „Claro?“ oslovil ji. „Můžeš pokračovat?“

Clara k němu prudce, polekaně zvedla hlavu. „Pokračovat?“ opakovala tiše.

„Ještě tě musí vyslechnout obhajoba,“ objasnil jí soudce a snad poprvé a naposledy za celý proces se usmál.

„Oh,“ vydechla Clara, jako by na to úplně zapomněla. „Ano. Můžu pokračovat, pane.“

Soudce se opět zabořil do křesla a pohlédl ke stolu obhajoby. „Dobrá, pane Darrowe.“

Po celou dobu, co Claru vyslýchal pan Picton, měl pan Darrow ruce složené před obličejem, takže se dalo jen těžko hádat, co si myslí nebo jak reaguje. Když se však zvedl, aby se do výslechu pustil sám, všechny hluboké starosti a příležitostné pohoršení, které až dosud projevoval, zmizely jako mávnutím proutku a jeho tvář byla otevřená a uvolněná tak, že to Claru docela zjevně uklidňovalo.

„Děkuji vám, Vaše Ctihodnosti,“ řekl obhájce, vlídně se usmál a přistoupil k lavici svědků. Pohyboval se však v takovém úhlu, aby Claře zastiňoval výhled na doktora; úsloví půjčka za oplátku neplatí nikde důsledněji než v soudní síni. „Ahoj, Claro,“ řekl, když k ní popošel blíž. „Vím, že to pro tebe není lehké, takže tě tu nebudu držet déle, než je potřeba.“ Clara místo odpovědi jenom sklopila zrak. „Claro, říkala jsi, že pak už si pamatuješ jenom, jak ses probudila ve vašem domě, je to pravda?“ Po dalším dívčině přikývnutí pan Darrow pokračoval: „Ale nemyslela sis potom, že se ti jenom něco ošklivého zdálo?“

„Ne,“ odpověděla Clara. „Měla jsem bolesti“

„Ano,“ řekl pan Darrow a soucit mu čišel z každého póru. „Byla jsi ošklivě poraněná. A spala jsi hodně dlouho, to jsi věděla?“

„Řekli mi to později Doktoři mi to řekli.“

„Dlouhý spánek někdy vyvolává v lidech zmatek. Když já moc dlouho spím, někdy se probudím a nevím, kde jsem a jak jsem se tam dostal.“

„Já jsem věděla, kde jsem,“ odpověděla Clara tiše, ale pevně. „Byla jsem doma.“

„Šikovná holčička,“ zašeptal doktor a natáhl krk ve snaze na ni dohlédnout, ale zároveň to udělat nenápadně.

„Ovšemže ano,“ řekl pan Darrow. „Ale věděla jsi i všechno ostatní? Chci říct, když ses probudila, vzpomněla sis hned na všechno ostatní?“

Clara si nedokázala pomoci a opět krátce pohlédla na svou matku, která měla ruce složené na stolku před sebou, jako by se za něco modlila, a oči se jí zalévaly slzami. Při tom pohledu Clara opět prudce svěsila hlavu jako loutka na drátku a řekla: „Vzpomínám si, že maminka křičela. A plakala. Říkala, že Matthew a Tommy jsou mrtví. Nerozuměla jsem tomu. Chtěla jsem vstát a zeptat se jí, ale doktor mi dal nějakou medicínu a já zase usnula.“

„A když ses probudila podruhé?“

„U mojí postele byla maminka. S doktory.“

„Řekla ti maminka něco?“

„Řekla, že nás přepadl nějaký muž. Šílený muž. Řekla, že zabil Matthewa a Tommyho.“ Slzy se jí opět řinuly po tvářích proudem, když dodala: „Dala jsem se do pláče. Chtěla jsem bratříčky vidět, ale maminka řekla, že je už nikdy neuvidím. Nikdy“

„Chápu,“ konejšil ji pan Darrow. Pak z náprsní kapsy vytáhl kapesník, mnohem čistší a nažehlenější než oděv, v němž byl ukrytý. „Chtěla by sis utřít oči?“ Clara si ten kousek bílého plátna vzala a přejela si s ním po tvářích. „Claro, jak dlouho potom tvoje maminka odjela?“

„Brzy. Aspoň myslím. Nevím to jistě.“

„Ale byla s tebou celou dobu, než odjela?“

Clara přikývla. „Ona a Louisa, naše hospodyně. A někdy taky doktoři. A pan Picton chodil na návštěvu.“

„Jsem si jistý, že ano,“ řekl pan Darrow a pohlédl na porotu. „A co ti maminka řekla, než odjela?“

S dalším kradmým pohledem na Libby Clara odpověděla: „Že nám musí najít nějaké jiné místo, kde bychom mohly bydlet. Abychom nemusely zůstat v tom domě. Říkala, že je to příliš smutné, když je tatínek po smrti a Tommy s Matthewem taky. Řekla mi, že až nám najde nové bydlení, vrátí se a odveze mě s sebou.“

„A věřilas jí?“

„Ano.“

„Věřilas obvykle svojí mamince?“

„Ano. Akorát když“

„Akorát když co?“

„Akorát když se někdy rozzlobila, tak Tak potom někdy říkala věci, které jsem jí nevěřila. Nebo jsem aspoň nevěřila, že je myslí vážně.“

„Chápu,“ řekl pan Darrow a odvrátil se od ní, aniž by se třeba jen o kousek pohnul ze svého místa na podlaze. „Takže poslední, co si nyní pamatuješ o tom večeru na charltonské silnici, je, jak se tě maminka dotýká pistolí a pak tiskne spoušť, a pak se ozvala hlasitá rána?“

„Ano.“

„Ale když ses probudila, nepamatovala sis to?“ Clara zavrtěla hlavou. „A nepamatovala sic, co se stalo Tommymu a Matthewovi?“

„Já Já jsem neviděla, co se jim stalo.“

„Víš to určitě?“

„Ano.“

„Takže tvoje maminka odjela a ty jsi šla bydlet k panu a paní Westonovým, je to tak?“ Clara přikývla. „A pamatovala sis něco z toho, co se tu noc stalo, když jsi bydlela u nich?“

„Ne“ Tady se Clara usilovně soustředila, očividně se pokoušela na něco si vzpomenout. „Ne tak, abych o tom mohla mluvit. Nebo to ukázat. Jenom jsem to viděla. V hlavě.“

Pan Darrow se k dívence otočil tak prudce, až ucukla a neúspěšně se pokusila podívat na doktora. „To je na malou holčičku pořádně složitý výrok. Ne tak, abys o tom mohla mluvit nebo to ukázat, ale videlas to v hlavě. Na to jsi přišla sama?“

Clara rychle sklopila zrak. „Tak to bylo.“

„Přišlas na to sama, Claro?“ opakoval pan Darrow. Pak, aniž počkal na odpověď, popošel blíž. „Nebo není to spíš tak, že tě pan doktor Kreizler přiměl, abys to viděla takhle, a řekl ti, abys použila tahle slova, až přijde čas, abys svůj příběh vyprávěla u soudu?“

Pan Picton se vymrštil ze židle, jako by byla plná žhavých oharků. „Vaše Ctihodnosti, obžaloba vznáší námitku! Žádali jsme pro tuto svědkyni zvláštní zacházení, a čeho se nám dostalo? Zavádějících otázek a zastrašování!“

Než soudce stihl odpovědět, zvedl pan Darrow ruku. „Stáhnu tu otázku, Vaše Ctihodnosti, a pokusím se, aby moje další otázky byly pro obžalobu přijatelnější.“ Pan Darrow se na svědkyni znovu usmál a zeptal se: „Claro, kdy sis začala poprvé vzpomínat na to, co se tu noc stalo? Myslím vzpomínat tak, abys o tom mohla mluvit?“

Clara pokrčila rameny a její tvářička vypadala po té krátké, leč ostré výměně názorů mezi právníky ještě úzkostlivěji. „Není to tak dlouho.“

„Než ses seznámila s doktorem Kreizlerem?“ Clara neochotně zavrtěla hlavou. „Takže potom, co ses s ním seznámila?“ Clara se nepohnula. „Nebo když ses s panem doktorem Kreizlerem seznámila?“

Pan Picton opět vyskočil. „Vaše Ctihodnosti, při vší úctě, na kterou z otázek chce učený advokát z Illinois, aby svědkyně odpověděla?“

„Posaďte se, pane Pictone,“ vyzval ho soudce Brown. „Zástupce obhajoby se pohybuje v mezích svých práv.“

„Děkuji vám, Vaše Ctihodnosti,“ řekl pan Darrow. „Takže, Claro?“

„Nikdy jsem na to nezapomněla,“ odpověděla dívenka a po tvářích se jí při tom koulely další slzy. „Nikdy jsem doopravdy nezapomněla.“

„A co jsi nezapomněla? Nikdy jsi nevěděla, co se stalo Tommymu a Matthewovi, to je v pořádku, to jsi nám už řekla. Takže sis to nemohla pamatovat a také si to nepamatuješ. Ale o čem jsi věděla, že jsi to nezapomněla?“

„Já přece“ Clara prosebně vzhlédla k porotcům a řekla: „Já nevím, na co se ptá.“

„Ptám se, Claro,“ pokračoval pan Darrow trochu přísněji, „co bylo to, co jsi nikdy nezapomněla, a co bylo to, co jsi zapomněla a vzpomněla si na to teprve nedávno?“

Clara se celá zachvěla, vzlykla, sklouzla pohledem ze soudce na pana Darrowa a pak se pokusila pohlédnout přes obhájce na doktora, který se sám zoufale snažil dostat do takové pozice, aby ho mohla vidět.

„Co to má sakra být?“ zašeptal doktor. „On se ji úmyslně pokouší zmást“

„Já vám nerozumím,“ řekla Clara a teď už plakala bez zábran.

„Claro,“ pokračoval pan Darrow, „je to úplně jednoduché“

„Není!“ rozkřičela se dívenka. „Já nechápu“

„Co je co?“ řekl pan Darrow a překvapil všechny přítomné tím, jak stroze, možná až drsně jeho hlas zazněl. „Co jsi vždycky věděla a co jsi zapomněla, ale nedávno sis na to vzpomněla, možná zhruba v době, kdy ses seznámila s doktorem Kreizlerem, a možná přímo v době, kdy ses s ním seznámila? Claro! Musíš“

„Přestaňte“ ozval se další hlas, který rázem umlčel jak právníka, tak šum, zvolna sílící na galeriích. Všichni v místnosti se otočili ke stolu obhajoby, kde Libby Hatchová stejně jako její dcera tonula v slzách. „Nechte ji na pokoji!“ křičela na Darrowa. „Nemůžete s ní takhle zacházet, ne po tom, co prodělala! Když si nevzpomíná, tak si nevzpomíná! Přestaňte zastrašovat moje dítě! Nechte toho! Nechte toho!“ Libby zabořila obličej do dlaní a zhroutila se na stůl, zatímco dav začal opět bzučet jako včely v úle a přiměl tak soudce Browna, aby udeřil kladívkem.

„Nechť se obžalovaná ovládne!“ nařídil. „A galerie také! Pane Darrowe, soud by rád věděl“

„Jestliže to soud potěší, Vaše Ctihodnosti,“ řekl pan Darrow rychle, „obhajoba se vzdá dalších otázek připravených pro tuto svědkyni. Za těchto okolností žádáme o odročení do zítřejšího rána.“

Hluk davu při těch slovech zesílil a soudce bušil do stolu jako o život. „Ticho! Už nechci slyšet ani hlásek!“ Jakmile se všichni podrobili rozkazu, soudce odložil kladívko a zatvářil se velmi rozhněvaně. „Svědkyně se propouští,“ zavolal. „A líčení se odročuje na zítřek, deset hodin ráno, a rád bych viděl zcela odlišné chování než dnes, nebo dám veřejnost skutečně vyloučit!“ Poslední rána kladívkem a zřízenec Coffey popošel ke Claře, která teď zoufale plakala, aby jí pomohl sestoupit z lavice svědků. Pan Picton se k nim vrhl, ale dívenčiny zmučené oči se upíraly na očividně zdrcenou matku.

„Neplač, maminko!“ zavolala Clara ještě jednou, když ji odváděli. Teď však promlouvala zcela jiným tónem; dospělost se z něj vytratila a zoufalství v hlase ještě podtrhovaly vzlyky, které s ní lomcovaly. „Neplač, tohle ti pomůže! Má ti to pomoct, řekli mi“

Libby Hatchová nevzhlédla. Doktor vycítil, co se děje, a rychle vyrazil k brance v zábradlí; když ho však Clara spatřila, její úzkost jako by se ještě zhoršila a proběhla kolem něho rovnou k manželům Westonovým, kteří ji rychle vyvedli z místnosti a pak i z budovy.

Soudce už odešel, a když se porota také začala zvedat, pomohl pan Darrow Libby na nohy a zamířil s ní k bočním dveřím, vedoucím k celám. Než však porota vyšla ven, začala Libby kvílet: „Nevzpomíná si! Nepamatuje si to, jak by taky mohla, je to jenom dítě! Ach, moje ubohá Clara, moje nešťastná holčička!“

Pan Darrow se přitom rozpačitě obrátil k porotě, když však viděl jejich zaskočené výrazy, zdálo se, že ho to uklidnilo, a mávl na dozorce stojícího za Ifigenií Blaylockovou, aby jeho klientku odvedl dolů.

Když se všechen povyk konečně uklidnil, pan Picton přistoupil k doktorovi. Pohled, který si vyměnili, nevěstil nic dobrého a mně rozhodně nedělalo potíže pochopit proč. Zbytek naší skupinky se shromáždil kolem a všichni se tvářili velmi ustaraně; jenom pan Moore se drbal na hlavě.

„No,“ prohlásil, „jestli vás zajímá můj názor, tak Vanderbilt vyhazuje svoje peníze oknem. Jen si to představte, takhle zastrašovat osmileté děcko! Darrow musí být blázen! Vždyť dokonce její vlastní matka“ Pak se náhle zarazil, zaznamenal, jak se tváříme my ostatní, a konečně pochopil, co jsme si my už dávno uvědomili. „Sakra!“ zasyčel a dupl do podlahy. „Strašně mi vadí, že mi podobné věci vždycky dojdou jako poslednímu. On celou tu scénu naplánoval, co?“

„Ten mizera,“ řekl Marcus, víc ohromený než vzteklý. „Vzal něco, co pro jeho klientku znamenalo naprostou katastrofu, a proměnil to v možnou výhodu.“

„A ona svou roli sehrála dokonale,“ přidal se pan Picton s lítostí. Pak se otočil k panu Mooreovi. „Muži jako Vanderbilt si neudržují své postavení tím, že by dělali hloupá rozhodnutí, Johne.“ Sykl a pleskl do zábradlí. „Copak Darrowovi sejde na tom, když si budou lidi myslet, že je surový necita, jestliže může zároveň přimět porotu, aby uvěřila, že Libby upřímně miluje svou dceru a neudělala by nic, co by jí ublížilo?“

Vzhlédl jsem k doktorovi, který ve tváři trochu pobledl. Díval se na mahagonové dveře, jako by se Clara mohla vrátit dovnitř; viděl však pouze, a my všichni s ním, diváky valící se ven, a někteří z nich se k naší skupince obraceli s pohledy, které by se daly zdvořile popsat jako nepříliš laskavé. Doktor zatápal po své židli, zapotácel se a pak na ni dopadl. Ve tváři byl najednou popelavý, a se záchvěvem hrůzy mě napadlo, že takhle bledý byl, když dostal zprávu o Pauliem McPhersonovi.

Bezmocně jsem tam stál a díval se na něho, když tu mě kdosi náhle zatahal za rukáv a já vedle sebe uviděl El Niňa se smrtelně vážným výrazem v obličeji.

„Seňorito Stevie,“ zašeptal, aby ho ostatní neslyšeli, „tohle není dobrý.“

„Ne,“ odpověděl jsem. „To opravdu není.“

Domorodec nad tím chvilku dumal, pak přikývl, upravil si bílou hedvábnou vázanku a zapřel si ruce o boky. „Tenhle chlap Darrow, víte určitě, že ho nemám zabít?“

„No, po pravdě řečeno,“ odpověděl jsem a zavrtěl hlavou, „začínám trochu váhat“

KAPITOLA 45

Ten večer vládla v domě pana Pictona skleslá nálada; tím horší, že na počátku dne jsme všichni doufali, že nám odpolední události umožní pevně převzít kontrolu nad procesem. Místo toho nás chytrý pan Darrow vmanipuloval do situace, která byla remízou nebo ještě něčím horším: zařídil, aby Clara vypadala nejistě a zmateně, a nasadil porotcům do hlavy myšlenku, že její jistota a možná dokonce i celý její příběh jsou doktorovým dílem, ne jejím vlastním. Pravda, fakta, jak si na ně vzpomínala, pracovala v náš prospěch; jak by vám však řekl každý, kdo měl kdy co do činění se zákonem, fakta nejsou vždycky, ba ani obvykle tím, co případ rozhodne. A tak jsme toho u večeře mnoho nenamluvili a dospělí vynakládali většinu své energie na to, aby opět vydatně zaškodili vinnému sklepu pana Pictona. Po jídle vyrazili Marcus s panem Moorem tramvají do Saratogy, aby vyzvěděli, jaká je obecná reakce veřejnosti na Clařino svědectví, ačkoli odpověď na tuto otázku se nám jevila jako dost očividná.

Pokud jde o mě, zjistil jsem, že s nadcházející nocí pociťuji ještě větší starosti o Kat. Stejně jako všichni ostatní jsem pochopitelně pořád myslel i na Anu Linaresovou; avšak myšlenka na to, co by se stalo, kdyby Libby osvobodili, ona se vrátila do New Yorku a zjistila, že se Kat pokouší chránit to dítě, mi svírala srdce i žaludek způsobem, který jsem prostě nedokázal ovládnout. Po večeři jsem se vydal na dlouhou procházku a po návratu jsem jenom seděl na přední verandě a snažil se přesvědčit sám sebe, že Kat měla už dávno z New Yorku odjet a to, že se opět ocitla v tak nebezpečné situaci, je jen a jen její chyba. Jenže to nefungovalo. Čím víc jsem si s tím lámal hlavu, tím hlouběji jsem se dostával do duševního rozpoložení, které pro mě bylo, když došlo na Kat, typické: jakýsi bezmocný smutek podtržený pocitem, že alespoň částečně padá vina za její situaci na mě.

Ponořený v takových úvahách a pocitech jsem stěží zaznamenal, že se síťové dveře za mnou otvírají. Poznal jsem, že je to doktor: dokázal u večeře rozluštit mou ustaranou tvář a bylo by mu podobné, že se chce ujistit, zda jsem v pořádku. Nebylo mi dvakrát do řeči, pokud došlo na Kat, obvykle jsem si připadal dost hloupě, když jsem to téma rozebíral s jinými lidmi, a tak mě potěšilo, když se jen posadil vedle mě a neřekl ani slovo. Chvilku jsme naslouchali cvrčkům a prohodili pár stručných poznámek o hejnu světlušek, které nad trávníkem pana Pictona vířily v nápodobě hvězdného nebe nad námi. Jinak se každý z nás v duchu zabýval vlastními starostmi.

Bylo mi jasné, na co doktor myslí: okamžik, kdy Clara Hatchová proběhla kolem něho a vyrazila ze dveří soudní síně, byl hrozný a vedl ho k úvahám, zda se k tomu děvčátku zachoval správně a zda je skutečně nezneužil pro své vlastní cíle, místo aby mu pomohl. Nemohl jsem mu na to nic povědět, sám jsem nevěděl, co si o tom vlastně myslím. Pro někoho jako Clara Hatchová by možná mlčení a zapomnění byly skutečně lepší, říkal jsem si v části své mysli; možná postavit se běsům minulosti, zejména v tak mladém věku, je pouze bolestné a zbytečné; možná je klíčem k životu, navzdory doktorovu přesvědčení a jeho celoživotní práci, prostě odsunout ošklivé zážitky někam za sebe a žít dál. Možná je paměť jen krutým prokletím a mysl, která dokáže vymazat trpké vzpomínky, je požehnáním. Možná

Když se vrátil pan Moore s Markem, ještě pořád jsme tam seděli. Jakmile je doktor zahlédl, zvedl se a zavolal: „Viděli jste Whitea?“

Pan Moore přikývl a zvedl malou obálku. „Ano.“ Vyběhli po schůdcích a pan Moore předal obálku doktorovi. „Ale neměl toho mnoho co říct.“

„A máme další zprávy,“ doplnil Marcus, když se ostatní, přilákaní jejich hlasy, vyhrnuli na verandu za námi. „Do hotelu Grand Union dorazilo dnes pár dalších hostů, na náklady pana Vanderbilta.“

„Svědkové obhajoby?“ hádala slečna Howardová.

Marcus přikývl a pak pohlédl na bratra. „Poslali si pro Hamiltona, Lucie.“

Menší z bratrů vytřeštil oči. „Pro Hamiltona? Ty žertuješ!“

Marcus zavrtěl hlavou, zrovna když se pan Picton zeptal: „A kdo je ten Hamilton?“

„Doktor Albert Hamilton z Auburnu ve státě New York,“ vysvětlil Marucs. „Ačkoli neexistuje důkaz, že by kdy v něčem dosáhl doktorátu. Kdysi se živil podomním obchodem s různými lektvary a dryáky. Teď se vydává za odborníka ve všem od balistiky přes toxikologii až po anatomii. Je to dokonalý šarlatán, jako soudní znalec si však udělal docela jméno a ošálil spoustu chytrých lidí. A taky poslal dost nevinných na šibenici.“

„A Darrow si ho najal?“ zeptal se pan Picton.

Marcus přikývl. „Hádám, že hned ráno vás požádají o tu pistoli a náboje, aby je Hamilton mohl sám ‚otestovat’.“

„Ale to je směšné!“ vykřikl Lucius. „Hamilton přece řekne cokoli, za co dostane zaplaceno.“

„Což je nejjednodušší způsob, jak se stát úspěšným soudním znalcem,“ zabručel pan Picton. „Ještě někdo?“

„Ano,“ odpověděl pan Moore. „A možnosti, které se za povoláním tohoto člověka skrývají, se mi vůbec nelíbí. Darrow potřebuje někoho, koho může představit jako odborníka na psychologii a povahu žen, někoho, kdo není příliš zdaleka, aby ho diváci znali a možná mu i byli nakloněni.“ Obrátil se ke slečně Howardové. „Poslal si pro tvou přítelkyni, paní Cadyovou-Stantonovou.“

„Pani Cadyová-Stantonová?“ opakovala slečna Howardová.

„Ale vždyť ona tam byla,“ podotkl Cyrus s ustaraným výrazem. „Když jsme nechávali dělat tu kresbu, ona ví, že jsme šli po té ženě.“

„Obávám se, že přesně z toho důvodu ji Darrow chce,“ řekl Marcus. „Pokusí se to vykreslit tak, aby to vypadalo, že doktor pořádá hon na čarodějnice.“

„Daleko se nedostane,“ slíbil pan Picton pevně. „Vaše předchozí setkání s paní Cadyovou-Stantonovou se týká jiného případu, neprokázaného případu, který dosud nebyl oficiálně vyšetřován, a já to zde mohu využít v náš prospěch. Jestli Darrow učiní sebemenší narážku na to, co jste podnikali v New Yorku, přiměju soudce Browna, aby ho odkázal do patřičných mezí.“

„Ano,“ řekla slečna Howardová, „Jenže fakt, že ona sama ví, že po Libby jdeme už tak dlouho, vyvolá u paní Cadyové-Stantonové patrně nepřátelství, a když se rozčílí, dokáže být velice přesvědčivá.“ Když se nad tím zamyslela, slečna Howardová vztekle nakopla jeden ze sloupků podpírajících střechu verandy. „Zatraceně, ten chlap je ale mazaný.“

Doktor to všechno vyslechl, ale nic nepoznamenal: byl příliš pohroužený do čtení vzkazu od doktora Whitea, který mu zjevně působil velké starosti.

„Další dobré zprávy, Kreizlere?“ otázal se pan Moore ironicky, když postřehl, jak ustaraně se doktor tváří.

„Rozhodně ne to, v co jsem doufal,“ odpověděl doktor a pokrčil rameny. „White píše, že vzhledem k okolnostem nepovažuje za rozumné, abychom se setkali předtím, než podá své svědectví. Takový postoj u něho není vůbec typický.“

„Možná ne,“ řekl pan Picton. „Ale odpovídá všemu ostatnímu, Darrow drží všechno a všechny, kteří mají co do činění s případem, pěkně pod pokličkou. Myslím, že ho trochu zaskočilo, jak jsme byli připravení, a chce mít zaručeno, že nám na oplátku nabídne také nějaká překvapení. To jsme přinejmenším dneska viděli.“

„No, kupodivu to vypadá, že nad tím, co se dneska stalo, nemusíme propadat přehnané panice,“ řekl povzbudivě Marcus, když mířil do domu. „Přinejmenším soudě podle stavu sázek u Canfielda.“

„A jak to nyní vypadá?“ zeptal se Cyrus, když se vydal za Markem.

„Beze změny,“ zavolal za nimi pan Moore. „Pořád je to šedesát ku jedné proti usvědčení, a i s tímhle poměrem se Canfieldovi hlásí spousta sázejících.“

Aniž odtrhl pohled od zprávy, kterou obdržel, se doktor zeptal: „A kolik jste prohrál, zatímco jste zjišťoval tuto informaci, Moore?“

Pan Moore se vydal k síťovým dveřím. „Mohlo to být horší,“ připustil, když vcházel dovnitř, ale tak rozpačitě, že jsem poznal, že to nemohlo být o moc horší.

Nicméně navzdory tomu, jak draho ho ta zpráva přišla, skutečnost, že ti, kteří věnovali případu největší pozornost, vášniví hazardní hráči, nesoudili, že by odpolední vystoupení pana Darrowa naší věci příliš uškodilo, byla povzbudivá a snad jsme kvůli ní šli spát s trochu lehčím srdcem. Lucius se uložil ke spánku jako poslední: nazítří ráno měl na lavici svědků hovořit o nepřímých důkazech proti Libby Hatchové a chtěl se ujistit, že má všechno pečlivě připravené, než se odebere na lůžko. Vstával rovněž časně, a když jsem sešel dolů, zjistil jsem, že je pečlivě oblečený, prochází se po zadním dvorku, něco si pro sebe mumlá a už se začíná potit. Ačkoli byl chladný jako led, když došlo na vyšetřování a vědecké testy, nenáviděl (stejně jako já) situace, kdy se mu dostávalo přímé pozornosti od davů cizích lidí, a myslím, že bychom všichni byli trochu klidnější, kdyby svědectví podával jeho mnohem diplomatičtější bratr. Jenže poslat na lavici svědků Marka by dalo panu Darrowovi možnost v narážkách, ne-li dokonce přímo prohlašovat, že si ho obžaloba před procesem osobně oťukávala, což sice nebylo nezákonné, ale mohl by to podat tak, aby to vypadalo, že jsme byli zcela zoufalí.

A tak tedy Lucius těsně po desáté složil přísahu a usedl na místo svědka, připravený prozradit fakta revolveru Daniela Hatche, která s bratrem dali dohromady během pobytu v Ballston Spa. V soudní síni panovalo nyní trochu jiné ovzduší, vyvolané přítomností nových tváří v řadě za stolem obhajoby. Byl tam doktor William Alanson White, mladý pomenší muž s brýlemi; paní Elizabeth Cadyová-Stantonová ve svých nejlepších šatech; a nakonec podivně vyhlížející chlapík, který si nevelký vzrůst vynahrazoval tím, že se nafukoval jako kohout: „doktor“ Albert Hamilton, vyhlášený „odborník“ na balistiku. Doktor White a paní Cadyová-Stantonová věnovali těm z naší skupiny, které znali, pouze velmi formální pozdrav, od počátku jasně prozrazující, že s naším počínáním nesouhlasí; a nemyslím, že by ta napjatá situace nějak umenšila Luciovu nervozitu. Přesto se však obdivuhodně ovládal; seděl a čekal na otázky, jako by něco podobného dělal každý den.

Po pravdě řečeno, během výslechu panem Pictonem působil detektivní seržant téměř impozantním dojmem: nevynechával žádné podrobnosti, neváhal s odpověďmi, a dokonce se ani nepotil, přinejmenším ne víc než kdokoli jiný v tom horkém, vlhkém srpnovém dopoledni. Jistým zvláštním způsobem jsem na něho byl hrdý, neboť jsem věděl, jak moc je mu pozice, do níž byl postaven, nepříjemná; a teprve na konci jeho svědectví se věci trochu vyhrotily.

„Ještě pár posledních detailů, detektivní seržante,“ řekl pan Picton. „Sdělil jste nám, kdy přibližně se z revolveru naposledy střílelo, kolik ran bylo vypáleno, jak se mohlo stát, aby zranění tří dětí způsobily dva výstřely, a jak přesně střela vyňatá z vozu Hatchových odpovídá hlavni zbraně Daniela Hatche. Přišel jste však během prohlídky zbraně na něco, co by vás mohlo vést k odhadu, kdo ze zbraně naposledy střílel?“

„Ano,“ odpověděl Lucius rychle.

„A to?“

„Provedli jsme daktyloskopickou zkoušku. Výsledky jsme porovnali se vzorky sejmutými z běžných domácích předmětů patřících obžalované. Odpovídaly si dokonale.“

Pan Darrow opět vyletěl ze židle jako střela. „Námitka proti tomuto směru výslechu, Vaše Ctihodnosti,“ řekl. „Zástupci obžaloby se pokoušejí předložit důkaz typu, který nebyl nikdy přijat žádným americkým soudem, a jsem si jist, že to dobře vědí.“

„To je pravda,“ odpověděl soudce Brown a obrátil k panu Pictonovi svůj už obvyklý kritický pohled. „Pokud zástupce státního návladního nemá nějaké nové vědecké podklady, které ustavují otisky prstů, což je pro informaci poroty to, o čem se zde hovoří, jako zcela spolehlivý důkaz, nebo pokud mi nemůže poskytnout precedent, při němž byly otisky prstů přijaty jako důkaz americkým soudem, nemohu dovolit, aby toto svědectví pokračovalo.“

„Není nutné, aby mi Vaše Ctihodnost dovolila pokračovat,“ řekl pan Picton. „Po pravdě řečeno si obžaloba nepřeje pokračovat. Uznáváme, že otisky prstů nejsou dosud přijímány americkými soudy, navzdory faktu, že byly s úspěchem použity jako důkaz při procesech v Argentině“

„Pane Pictone,“ ozval se soudce varovně a zvedl kladívko.

„ a navzdory faktu, že britská vláda v Indii nařídila jejich užívání v této kolonii policií i žalobci“

„Pane Pictone, to stačí!“ zařval soudce a udeřil do stolu.

„Vaše Ctihodnosti,“ obrátil se k němu pan Picton opět s nevinným výrazem. „Prosím soud o prominutí, ale mám pocit, že jsem byl špatně pochopen. Pouze se zmiňuji o těchto dosti zajímavých a z jistých hledisek i důležitých faktech. Neříkám, že by jim porota měla přikládat nějakou váhu jen proto, že Argentinci, Indové a Angličané to dělají. Koneckonců, tohle je Amerika a tady vždycky chvilku trvá, než se prosadí něco nového. Nepředkládám výsledky těchto testů jako důkazy, předkládám je pouze jako dosti pozoruhodnou shodu okolností, která by mohla porotu zajímat.“ Pan Picton se rychle posadil a ještě dodal: „Nemám další otázky, Vaše Ctihodnosti.“

Tou dobou si už soudce Brown mnul vrásčitou opálenou tvář oběma rukama. „Pane Pictone,“ pravil hlasem, který se ze všech sil snažil ovládat, „jestli jsem už někdy v životě v soudní síni slyšel takovou otřesnou sofistiku, nedokážu si na to vzpomenout. Víte naprosto přesně, že cokoli, co svědek řekne při výslechu, musí být považováno za důkaz, nebo je to nepřípustné. Měl bych vás potrestat za pohrdání soudem, pane, a jestli zkusíte tyhle jazykové triky ještě jednou, také to udělám! Jste tady, abyste předložil přijatelné důkazy, ne abyste komentoval zajímavé neprokázané teorie!“ Pak se soudce obrátil k lavici poroty a zahřměl: „Porota přehlédne vše, co bylo právě řečeno, a bude to vyškrtnuto ze záznamu!“ Pak byl na řadě Lucius; soudce se otočil k němu a stejně hlasitě zařval: „A jestli se o tématu otisků prstů ještě zmíníte vy, detektivní seržante, obviním z pohrdání soudem i vás!“

Luciovo čelo se pod palbou těch slov začalo jasně lesknout. „Ano, pane,“ řekl krotce.

Soudce Brown znechuceně zasyčel a otočil se ke stolu obhajoby. „Dobrá, pane Darrowe, svědek je váš! A když už jsem začal s varováním, dovolte mi, abych vás upozornil, pane, že nechci vidět žádné hysterické scény jako včera! Tento proces bude od nynějška probíhat řádným stanoveným způsobem, a pokud některá ze stran znovu překročí meze, nechám vás zavřít všechny!“ Pan Darrow při těch slovech nedokázal potlačit úsměv, a když to soudce postřehl, namířil na něj kladívkem. „Neudělejte tu chybu, že byste má slova bral na lehkou váhu, pane Darrowe, nebo než se nadějete, budete sedět ve vlaku zpátky do Chicaga a ošívat se jako zpráskané štěně.“

Když pan Darrow vycházel zpoza svého stolu, zmizel mu úsměv z obličeje. „Ano, Vaše Ctihodnosti. Omlouvám se, projevil jste výjimečnou trpělivost.“

„To máte zatraceně pravdu,“ řekl soudce, což vyvolalo na galeriích záchvěvy tlumeného smíchu, a když je soudce zaslechl, zvedl se a začal třískat kladívkem jako šílený. „A pro vás ostatní to platí taky!“ Jakmile opět nastalo ticho, začal se soudce uklidňovat, ale teprve když bylo ticho zcela hrobové, opět se posadil a mumlal si přitom něco o „svých čtyřiceti letech v taláru“. Pak opět ukázal kladívkem na pana Darrowa. „Takže? Pohněte s tím, pane obhájce, nerad bych zesnul sešlostí věkem, než tento proces skončí!“

Pan Darrow pokývl a přistoupil k Luciovi. „Detektivní seržante, v kolika právních případech hrála podle vašich vědomostí balistika důležitou roli?“

„Ve Spojených státech?“ ujistil se Lucius.

„Ach ano, detektivní seržante,“ odpověděl pan Darrow, „abychom šetřili nervy Jeho Ctihodnosti, myslím, že bychom náš rozhovor měli omezit na Spojené státy.“ V tu chvíli měla spousta přítomných chuť se zasmát, ale nikdo to neudělal.

Lucius pokrčil rameny. „Pár takových bylo.“

„Můžete uvést jejich počet?“

„Ne, obávám se, že nikoli.“

„Ale celá ta záležitost s tím, že jste schopen určit pomocí plísně a rzi na zbrani, kdy se z ní naposled střílelo, to už použito bylo?“

„Několikrát. Počínaje Moughonovým případem v roce 1879. Obžalovaný byl osvobozen, když jeden puškař určil, že podle plísně a rzi v hlavni jeho pistole nemohla být zbraň použita nejméně rok a půl. K vraždě, z níž byl obviněn, došlo právě v tomto období.“

Pan Darrow zavrtěl hlavou a odloudal se blíž k porotě. „Nevím, detektivní seržante, možná je to jen moje chyba, ale viděl jsem v životě už spoustu plísně a rzi. Docela mě udivuje, že byste dokázal určit postup jejich růstu stejně přesně, jako by šlo o živé bytosti.“

„Plísně jsou živé bytosti,“ odpověděl Lucius, který navzdory své nervozitě využil příležitosti trochu pana Darrowa popíchnout. „A rez je pouze oxidací kovu, která se řídí známými časovými plány. Jakmile získáte potřebný výcvik, není to nijak mimořádně složité.“

„To říkáte vy, detektive, to říkáte vy. A soudím, že budu muset přijmout vaše slovo, alespoň pro tuto chvíli. Takže z pistole se střílelo asi před třemi lety, plus minus několik měsíců. A jedna ze střel se zaryla do dřeva vozu.“ Obličej pana Darrowa se opět svraštil. „Nechci působit jako hlupák, detektive, ale co tohle? Mám na mysli porovnání střely s hlavní. Kolik případů bylo vyřešeno za pomoci této techniky?“

„Tedy,“ odpověděl Lucius trochu nejistěji, „puškaři porovnávají patrony s hlavněmi už celá desetiletí“

„Takže je to tedy exaktní věda?“

„To záleží na tom, co myslíte pojmem exaktní.“

„Myslím exaktní, detektive,“ řekl pan Darrow a přešel zpět k Luciovi. „Tedy neobsahující žádnou možnost chyby.“

Lucius se na židli zavrtěl a vytáhl kapesník, aby si otřel kapesníkem čelo. „Není mnoho věd, které by neobsahovaly žádnou možnost chyby.“

„Chápu,“ řekl pan Darrow. „Takže to není exaktní. A co ta kulka? Nějaký náznak, že měla skutečně co do činění s těmi vraždami?“

„Byly na ní stopy krve.“

„Máte představu, jaké krve?“

Lucius se začal potit ještě nápadněji a opět si otřel čelo. „Zatím Zatím neexistují žádné testy, s jejichž pomocí by bylo možné rozlišit jeden typ krve od druhého.“

„Oh.“ Když se pan Darrow vracel zpět k místu porotců, dělal, co bylo v jeho silách, aby vypadal, jako když s tím problémem upřímně zápolí. „Takže z toho, co říkáte, vyplývá pouze, že se z této zbraně střílelo asi před třemi lety a byla nalezena na dně studny za domem Hatchových. Může a nemusí to být zbraň, z níž byla vypálena střela nalezená ve voze Hatchových, střela, která se mohla a nemusela podílet na těch vraždách. Je to tak, detektive?“

„Já bych to tak neřekl,“ namítl Lucius. „Pravděpodobnost je“

„Pravděpodobnost je taková, že zanechává dost prostoru pro rozumnou pochybnost, detektive. Přinejmenším tak to vidím já. Ale zkusme nyní otázku, na niž byste možná mohl odpovědět trochu přesněji: Při kolika procesech jste již vystupoval jako soudní znalec?“

Tohle Lucia očividně naprosto zaskočilo. „Při kolika?“

„Je to prostá otázka, detektive.“

Lucius sklopil oči, znovu si přejel čelo kapesníkem a tiše řekl: „Tento je první.“

„První?“ opakoval pan Darrow, střelil po svědkovi pohledem a pak se opět soustředil na porotu. „To jste při prvním pokusu o plavání skočil do pořádně hluboké vody, nemyslíte?“

Lucius se pokusil postavit na odpor: „Studoval jsem balistiku mnoho let“

„O tom nepochybuji. Akorát zatím nikoho nenapadlo požádat vás o názor. Zajímalo by mě proč.“ Obhájce konečně odtrhl zrak od porotců a rázným krokem vyrazil zpátky ke svému stolu. „To je všechno, pane.“

Lucius se chystal vstát, ale pan Darrow zvedl ruku. „Oh, ještě jednu věc, detektivní seržante. Během úvodní řeči jste se zmínil, že jste členem policejního oddělení města New York. Mohl bych se vás zeptat, jaký je váš momentální pracovní úkol?“

Lucius se zatvářil velmi překvapeně, opřel se na židli a pokusil se o zdržovací taktiku: „Můj současný úkol? Pan zástupce státního návladního mne požádal, abych zhodnotil“

„Myslím úkol, který plníte pro vaše oddělení,“ upřesnil pan Darrow.

Lucius se zhluboka nadechl. „Mé současné pověření nemá žádnou spojitost s tímto případem a bylo by nevhodné“

„Není snad pravdou, detektive,“ přerušil ho pan Darrow hlasem plným spravedlivého rozhořčení, „že jste byl před několika týdny pověřen vyšetřováním doktora Laszla Kreizlera, přesněji řečeno jeho role v sebevraždě jednoho z dětí, které jsou v jeho péči v Kreizlerově Institutu v New York City?“

Při tomhle dav nedokázal zůstat zticha, a když si diváci začali mezi sebou ohromeně šeptat, pan Picton vyskočil ze židle. „Námitka! Vaše Ctihodnosti, obžaloba důrazně protestuje! Jakou spojitost může mít současný úkol detektivního seržanta s tímto případem?“

Soudce kladívkem přiměl galerie opět ke klidu, pak se popadl za ucho a obrátil se k panu Darrowovi. „Pane obhájce, doufal jsem, že pokusy o insinuace ponecháte na panu zástupci státního návladního. Čeho chcete dosáhnout, pane, když sem vnášíte takové očividně nesouvisející záležitosti?“

„Vaše Ctihodnosti,“ odpověděl pan Darrow, „obávám se, že nemohu souhlasit s názorem soudu, který tuto věc hodnotí jako nesouvisející. Jestliže obžaloba tolik spoléhá na práci jednoho odborníka a jestliže jsou morální postoje a schopnosti řečeného odborníka předmětem vyšetřování vedeného jiným ze soudních znalců, povolaných státem, tedy, Vaše Ctihodnosti, zástupce státního návladního není jediný, kdo si dokáže povšimnout pozoruhodné shody okolností.“

Soudce udeřil kladívkem do stolu, ve tváři rudý jako rak. „Možná ne, pane, ale tento soud nepřipustí, aby sem obhajoba zanášela shody okolností, o nic víc, než by podobné počínání trpěl obžalobě. Jestliže otázky, jichž se dotýkáte, mají nějakou přímou souvislost s případem, tak to okamžitě vysvětlete, pane.“

Pan Darrow pouze zvedl ruce do vzduchu a zatvářil se jako neviňátko. „Omlouvám se, Vaše Ctihodnosti, pokud snad byly mé poznámky nevhodné.“

„Nevhodné a nepřípustné,“ vyštěkl na něho soudce. „Porota bude ignorovat poznámky obhajoby ohledně svědkova současného pracovního úkolu při newyorském policejním oddělení a tyto poznámky budou vyškrtnuty ze záznamu.“ Varovné kladívko se opět zvedlo směrem ke stolu obhajoby. „A o nic podobného se znovu nepokoušejte, pane Darrowe. Nebudu tolerovat žádné narážky či využívání jakéhokoli tématu, které se přímo netýká tohoto případu a pouze tohoto případu. Nyní pokračujte ve výslechu.“

„Nemám dalších otázek, Vaše Ctihodnosti,“ opáčil pan Darrow a posadil se.

„Pane Pictone?“ řekl soudce. „Přejete si vést další výslech svědka?“

„Pokud bych tím dokázal vymazat porotcům z paměti pronesené pomluvy, Vaše Ctihodnosti,“ odvětil pan Picton, „pak bych pokračoval. Jelikož to však není možné, neučiním tak.“

„Pak je detektivní seržant propuštěn,“ prohlásil soudce Brown, „a stát může povolat dalšího svědka.“

„Obžaloba,“ oznámil pan Picton, „povolává paní Louisu Wrightovou.“

Vzadu v místnosti došlo k nějakému rozruchu a vzápětí prošla paní Wrightová mahagonovými dveřmi.

KAPITOLA 46

Zatímco bývalá hospodyně kráčela uličkou, doktor se naklonil k panu Pictonovi s otázkou: „A co Parker?“

Pan Picton pokrčil rameny. „Dva Dunningovi zástupci ho měli dnes ráno doprovodit na vlak. Touhle dobou už by měli dorazit. Musím se k němu dostat dneska odpoledne.“

Paní Wrightová, oblečená ve staromódních modrých šatech, rozvážně a hrdě prošla brankou v dubovém zábradlí; šedovlasou hlavu s ostrými rysy obrátila ke stolu obhajoby pouze jednou a při pohledu na Libby Hatchovou nedala najevo žádné pocity. Na přísahu pronesenou zřízencem Coffeym odpověděla hlasitě a rázně: „Ano,“ a pak oznámila své jméno, jako by čekala, že se je někdo odváží zpochybnit. Tento postoj si uchovala po celou dobu zahajovacích otázek od pana Pictona, během nichž vykreslil velmi jasný obraz toho, jaký byl život v domě Hatchových. Libby byla žena podléhající velmi proměnlivým náladám, říkala paní Wrightová, a když cítila, že se něco staví do cesty jejím vlastním touhám, byla schopna propadat prudkým záchvatům hněvu. Pan Picton se ujistil, aby porota pochopila, že Louisa Wrightová nechovala k Danielu Hatchovi žádnou velkou náklonnost a vůči své bývalé paní nepociťovala žárlivost: jak řekla slečně Howardové po našem příjezdu do města, jediní lidé v tom domě, které měla upřímně ráda, byly ty tři děti, které vyrůstaly mezi otcovým mrzoutstvím a matčinými proměnlivými náladami tak rozhárané, že to někdy vypadalo, jako by se neustále nacházely ve stavu vypjaté nervozity.

„Takže, paní Wrightová,“ řekl pan Picton nakonec, poté co vylíčil tenhle nepříliš utěšený obrázek domova Hatchových, „kdy byste řekla, že se reverend Clayton Parker stal pravidelným návštěvníkem v domě?“

„No,“ zamyslela se stará dáma, „obvykle se stavoval o svátcích, na Vánoce a tak, a samozřejmě pokřtil Claru, ale abych tak řekla, pravidelné společenské návštěvy začaly až později. O Clařiných prvních narozeninách to myslím bylo poprvé, co se zdržel na večeři.“

„A jak často chodil na návštěvy potom?“

„Oh, nejméně jednou týdně a někdy i častěji. Pan Hatch se tehdy o církev zajímal víc než dřív. Hodně lidí to dělá, když si začnou myslet, že se jejich čas na světě krátí.“ Paní Wrightová nemyslela to oznámení jako žert, a proto ji překvapilo, když se na galeriích ozval smích. „Stává se to,“ trvala na svém a pevně sepjala ruce, jako by upadla do rozpaků. „Zažila jsem to.“

„O tom nepochybuji,“ ujistil ji pan Picton. „Ale byl zájem pana Hatche o církev hlavním důvodem pro hojnější přítomnost reverenda Parkera v domě?“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti,“ ohradil se pan Darrow. „Otázka žádá spekulativní odpověď.“

„V tom případě se zeptám jinak,“ navázal hladce pan Picton, než mu to soudce stihl nařídit. „Paní Wrightová, byl to pan Hatch, s kým trávil reverend Parker během svých návštěv nejvíc času?“

„Ne, pane,“ odpověděla paní Wrightová s lehkým pohrdavým odfrknutím. „Koneckonců, jak dlouho trvá vypsat šek?“

To vyvolalo v davu další smích a soudce reagoval svým obvyklým způsobem: podrážděnými údery kladívka. Předklonil se a mírně paní Wrightovou pokáral: „Nechť se svědkyně zdrží ve svých odpovědích sarkasmů, prosím.“

„Nic takového nedělám, pane,“ ohradila se trochu dotčeně. „To bylo všechno, co pan Hatch dělal, když reverend přišel, vypsal šek a možná pár minut hovořil o teologii. Zbytek času se o hosta starala paní.“

„A proč?“ zeptal se pan Picton.

„Nemám nejmenší tušení,“ prohlásila paní Wrightová. „Vím jenom, co jsem viděla, šestkrát nebo sedmkrát.“

„A co jste viděla?“

Paní Wrightová narovnala záda, přimhouřila oči a namířila prstem ke stolu obhajoby. „Viděla jsem tu ženu a reverenda Parkera. Venku v březovém mlází, asi čtvrt míle od domu.“

„A co dělali?“

„Rozhodně ne věci, které by měl reverend dělat s vdanou ženou,“ prohlásila paní Wrightová tak pohoršeně, jako by k tomu došlo teprve včera.

Soudce si unaveně povzdechl. „Paní Wrightová, to je přímá otázka. Prosím, snažte se odpovídat přesně a konkrétně. Hříček se slovy mám v tomhle procesu víc než dost.“

Paní Wrightová vzhlédla k soudní stolici se šokovaným výrazem v obličeji. „To chcete říct, že mám přímo povědět, co myslím?“

Soudce se pokusil o úsměv. „To by bylo velmi povzbudivé.“

Paní Wrightová složila ruce do klína. „No, nevím Ale když mi to nařizujete, pane soudce, tak“ Zhluboka se nadechla a mluvila dál: „Když se to stalo poprvé, šla jsem paní hledat, protože se Claře udělalo špatně. Viděla jsem ji v tom březovém hájku s reverendem. Objímali se. A líbali se.“

Další mumlání v davu vedlo soudce k opětovným úderům kladívka.

„A ty ostatní příležitosti?“

„Ty ostatní No“ Paní Wrightová se rozpačitě zavrtěla. „Někdy to bylo stejné. Ale jindy Víte, bylo to uprostřed léta. Bylo horko, jako teď. A v tom mlází je měkká půda, pěkně porostlá mechem. A to je všechno, co řeknu, soudce nesoudce, soud nesoud. Já jsem slušná žena!“

Pan Picton přikývl. „My bychom vás rozhodně nechtěli nutit, abyste udělala či řekla něco neslušného. Ale dovolte mi položit tu otázku takhle, paní Wrightová:

Bylo by správné prohlásit, že jste viděla obžalovanou a reverenda Parkera ve stavu částečného či úplného obnažení?“

Paní Wrightová se teď skoro kroutila rozpaky, ale přikývla: „Ano, pane.“

„A zaobírající se fyzickými důvěrnostmi?“

Rozpaky paní Wrightové se změnily v hněv a ona téměř vyštěkla: „Ano, pane, a ona měla o kus dál v domě manžela a tu nejroztomilejší malou holčičku, jakou by si kdo mohl přát. Já tomu říkám nestydatost!“

Pan Picton s pokyvováním přecházel před lavicí svědků a pak se pomalu zeptal: „Vy byste mi asi nemohla poskytnout přesná data, kdy k těm událostem došlo, že?“

„Úplně přesná ne, pane.“

„Hmm. Ale dovolte mi zeptat se na tohle, mohla byste s jistotou prohlásit, že předcházely narození Matthewa a Thomase Hatche o nejméně devět měsíců?“

„Vaše Ctihodnosti!“ zvolal pan Darrow. „Obávám se, že obhajoba opět podléhá svému sklonu k nepřímým narážkám.“

„Tentokrát si nejsem jist, že s vámi souhlasím, pane obhájce,“ odpověděl soudce. „Obžaloba, ačkoli se s tím pekelně naotravovala, předložila v tomto případě důkazy, které vypovídají o příležitosti a prostředcích. Dovolím jim tedy přistoupit k otázce motivu. Ale postupujte opatrně, pane Pictone.“

Pan Picton se zatvářil, jako by tu bílou rozježenou hlavu pokyvující na soudcovském místě nejraději políbil, a řekl: „Ano, Vaše Ctihodnosti,“ a pak se obrátil zpět ke své svědkyni. „Takže, paní Wrightová? Řekla byste, že načasování zhruba odpovídalo, s ohledem na narození dvou mladších Hatchových dětí?“

„Bylo to velmi těsné,“ odpověděla paní Wrightová s pokývnutím. „Vzpomínám si, že jsem se nad tím tehdy také pozastavila. A když ti chlapci nakonec vypadali tak, jak vypadali, no Udělala jsem si svůj vlastní názor.“

„A jak chlapci vypadali?“ Pan Picton pokradmu mrkl na soudce. „Prosím, abyste se držela jen faktů, paní Wrightová.“

Paní Wrightová opět zahrozila prstem směrem ke stolu obhajoby a pravila: „Ti kluci rozhodně nezískali barvu očí, pleti a vlasů od pana nebo paní Hatchových. To bylo jasné na první pohled. A bylo tu i něco jiného, když žijete v domě, kde pracujete, poznáte takříkajíc i rytmus té domácnosti. Paní Hatchová nespala s panem Hatchem ve společné ložnici. Těsně po svatbě strávili pár nocí společně v jeho pokoji, ale potom, co přišla Clara No, pan Hatch nikdy nespal jinde než ve vlastní posteli. A jestli paní někdy přišla do pokoje pana Hatche z jiného důvodu, než aby mu přinesla jídlo a léky, když umíral, já o tom rozhodně nevím.“

„Chápu. Kdy jste viděla paní Hatchovou naposledy vstoupit do manželova pokoje?“

„Tu noc, co byly zastřeleny děti,“ odpověděla paní Wrightová. „Běhala po celém domě, nemohla jsem ji zadržet, ze všech sil jsem se snažila pomoct dětem. Ale zamkla se ve staré ložnici pana Hatche dobře na pět minut.“

„Zamkla se tam?“ opakoval pan Picton. „Jak víte, že ty dveře zamkla?“

„Byla uvnitř, když přijel šerif a doktor Lawrence,“ odpověděla paní Wrightová a pokrčila rameny. „Snažili se k ní dostat, aby jí doktor Lawrence mohl dát něco na uklidnění. Ale dveře byly zamčené. Po několika dalších minutách vyrazila zase ven, pořád křičela a běhala dokola. Říkala, že našla manželovu pistoli a že se bojí, že si s ní ublíží. Nakázala mi, abych se té věci zbavila, takže jsem ji zabalila do papírového sáčku a hodila ji do staré studny.“

„A vzpomínáte si, jaký papírový sáček to byl?“

Paní Wrightová přikývla. „Pan Hatch kupoval všechno ve velkém, aby ušetřil peníze. Pořád jsme měli celou krabici pytlíků z továrny pana Westa.“

Pan Picton přešel ke svému stolu a zvedl kousek papírového sáčku, který Lucius odřízl z revolveru ten večer, co ho našel ve studni. „Takže na tom sáčku bylo tohle razítko?“ Podal jí ten ústřižek hnědého papíru.

Paní Wrightová ho prozkoumala a kývla. „Ano, to je pravda.“

„Jste si jistá?“

„Ovšemže si jsem jistá. Abyste rozuměl, před dvěma lety přesunuli ve Westových papírnách tenhle nápis zespoda nahoru. Když máte podobných věcí hodně, něco takového vám neujde.“

„A vy jich máte hodně?“

„Ano, pane, nikdy je nevyhazuju. Vdova žijící z armádní penze nemůže být na peníze dost opatrná.“

„Ano, to je jistě pravda. Dobrá, děkuji vám, paní Wrightová. Nemám další otázky.“

Pan Picton se posadil; stále vypadal, jako by ho velmi potěšilo, že nic ze svědectví paní Wrightové nebylo vyškrtnuto ze záznamu. Pan Darrow na druhou stranu jako by procházel jednou z těch svých náhlých změn strategie: ruce si držel před obličejem, vraštil obočí a minutu či dvě počkal, než něco řekl nebo se pohnul.

„Pane Darrowe?“ vyzval ho soudce. „Máte otázky pro tuto svědkyni?“

Pan Darrow konečně pohnul alespoň očima a zamumlal: „Pouze jednu či dvě, Vaše Ctihodnosti.“ Po další krátké pauze vstal. „Paní Wrightová, vypozorovala jste v chování obžalované někdy něco, co by vás vedlo k domněnce, že by mohla být schopna zavraždit své vlastní děti?“

Pan Picton, který se teprve před chvilkou posadil, rázem opět vyskočil. „Námitka, Vaše Ctihodnosti. Svědkyně nemá kvalifikaci k tomu, aby hovořila o podobných věcech. Máme psychiatry, kteří nám povědí, čeho mohla či nemohla být obžalovaná schopna.“

„Ano,“ opáčil soudce, „a nepochybně budou jeden druhému oponovat a nedostaneme se naprosto nikam. Jak se mi zdá, tato svědkyně je žena mimořádně obdařená zdravým rozumem, pane Pictone, a koneckonců jste to byl vy, kdo usiloval, aby byly její dojmy zaneseny do záznamů. Nechám ji odpovědět.“

„Děkuji vám, Vaše Ctihodnosti,“ řekl pan Darrow. „Takže, paní Wrightová?“

Paní Wrightová zaváhala, aby si to rozmyslela, kradmo pohlédla na Libby a pak řekla: „Já Nepočítala jsem s takovou otázkou.“

„Ano?“ opáčil pan Darrow. „V tom případě se omlouvám, že jsem vás zaskočil. Ale stejně se pokuste přijít s odpovědí. Měla jste někdy, během všech těch let, co jste byla v jejích službách, podezření, že by paní Hatchová byla schopna zabít vlastní děti?“

Paní Wrightová pohlédla na pana Pictona a vnitřní boj, který se jí odehrával v duši, se jí jasně zračil i ve tváři.

„Co to sakra Darrow dělá?“ zašeptal pan Moore. „Myslel jsem, že tohle má být jedna z našich otázek.“

„Viděl, co si porota z jejího svědectví vyvodila,“ odpověděl doktor. „Chce s ní otřást tím, že se pokusí ji přimět, aby pronesla přímé obvinění.“ Úzkostlivě se naklonil kupředu. „Ale nechá sebou otřást?“

Pan Darrow si založil paže na hrudi. „Jsem pořád tady, paní Wrightová.“

„To“ Louisa Wrightová si pár vteřin mnula ruce. „To není věc, kterou by člověk říkal jen tak s lehkým srdcem“

„Vážně?“ přerušil ji pan Darrow. „Mně se zdá, že už jste toho tady řekla dost. Soudil bych, že něco takového vás nemůže zarazit. Ale dovolte mi, abych vám to trochu usnadnil. Tvrdíte, že paní Hatchová měla s reverendem Parkerem cosi, co vypadá na pěkně vášnivý poměr. Nemyslíte, že by pro ni bylo snazší, aby s ním po manželově smrti jednoduše utekla, kdyby s sebou nemusela vláčet tři děti?“

„To je vyjádřeno velice ostře,“ namítla paní Wrightová a opět se podívala na Libby.

„Pokud najdete způsob, jak podobná obvinění pronést jemně,“ řekl pan Darrow, „dejte mi vědět. Takže, paní Wrightová?“

„Vy tomu nerozumíte,“ odporovala mu žena trochu odvážněji.

„A čemupak nerozumím?“

Paní Wrightová se naklonila dopředu a upřela zrak na pana Darrowa. „Já mám děti, pane. Měla jsem s manželem dvě, než padl ve válce. Nedokážu si představit, co by mohlo dohnat ženu k něčemu podobnému. Není to přirozené. Aby matka ukončila život něčeho, co sama přivedla na svět, to není přirozené.“

„Vaše Ctihodnosti, jsem nucen obrátit se k vám o pomoc,“ řekl pan Darrow. „Pokud si vzpomínám, ta otázka zněla poměrně jasně.“

„Paní Wrightová,“ řekl soudce Brown, „žádáme vás pouze o váš názor.“

„Ale to je přece hrozné, Vaše Ctihodnosti, obvinit někoho z takové věci!“ zvolala paní Wrightová.

Pan Darrow vycítil její strach a postoupil k ní blíž. „Ale obžaloba ji z toho obviňuje, paní Wrightová, a vy jste svědkem obžaloby. No tak, věděla jste, že paní Hatchová byla vyškrtnuta z manželovy poslední vůle, že by se k těm penězům dostala, pouze kdyby děti zemřely. To ve vás nevyvolalo vůbec žádné podezření?“

„Tak dobrá!“ vykřikla nakonec žena. „Vyvolává to ve mně podezření, ale stejně je hrozné někoho z něčeho takového obvinit!“

„Takže to ve vás vyvolává podezření, paní Wrightová?“ zeptal se pan Darrow tiše. „Anebo vyvolávalo? Dovolte mi, abych se ujistil, zda vás chápu. Říkáte, že paní Hatchová občas podléhala výbuchům nálad. Říkáte, že měla romantický vztah s reverendem Parkerem. A říkáte, že chtěla manželovy peníze. A tohle všechno, jak tvrdíte nyní, je základem pro víru, že zabila své děti, ačkoli tenkrát jste žádné obvinění nevznesla.“

„Samozřejmě že ne!“ ohradila se paní Wrightová. „O názor mě požádali teprve asi před týdnem!“

„Přesně tak, paní Wrightová,“ odpověděl pan Darrow s výrazem velké spokojenosti. „Povězte mi, znala jste někdy jinou ženu, která občas zvedla ruku na vlastní děti?“

Paní Wrightová se zatvářila zmateně. „Ano, ovšem.“

„Slyšela jste někdy o některé, která by byla nevěrná manželovi?“

Paní Wrightová se nervózně zavrtěla a snažila se ovládnout svůj hlas. „Možná o jedné či dvou.“

„A co ženy, které se provdaly za bohaté starce, aby se dostaly k jejich penězům?“

„Možná.“

„Myslíte, že by některá z nich byla schopná zavraždit vlastní děti?“

„Co tím myslíte?“

„Přesně to, co říkám, paní Wrightová.“

„Já Já nevím.“

„Ale ohledně paní Hatchové máte jistá celkem přesná podezření. Tedy nyní.“

„Nerozumím vám.“

„Já bych řekl, že rozumíte,“ opáčil pan Darrow a opět popošel blíž. „Paní Wrightová, není snad pravdou, že jste si začala myslet, že paní Hatchová mohla zabít vlastní děti, až nyní, protože vám zástupce státního návladního se svými vyšetřovateli naznačili, že se to tak mohlo stát?“

„Vaše Ctihodnosti!“ vykřikl pan Picton a vyskočil. „Pokud zástupce obhajoby naznačuje, že svědkyně lže“

„Vaše Ctihodnosti, nic takového nenaznačuji,“ odpověděl pan Darrow. „Pouze se snažím vystopovat počátky podezření paní Wrightové a ukázat, že stejně jako mnoho jiných věcí v tomto případě očividně vedou zpět k zástupci státního návladního, a k lidem, kteří mu v této věci slouží jako poradci.“

„Pane Darrowe,“ řekl soudce Brown, „doufal jsem, že už tady žádné další insinuace neuslyším“

„A také ano, Vaše Ctihodnosti,“ opáčil pan Darrow úslužně. „Nemám pro svědkyni další otázky.“

Rozhostila se dlouhá pauza, během níž pan Picton sledoval, jak si pan Darrow opět sedá, se směsicí hněvu a přechodného zmatku.

„Pane Pictone?“ řekl soudce Brown nakonec. „Přejete si převzít opět výslech?“

Pan Picton se k němu otočil. „Ne, Vaše Ctihodnosti.“

„Pak je svědkyně propuštěna,“ řekl soudce a otřesená paní Wrightová sestoupila z místa pro svědky. Soudce Brown opět pohlédl na pana Pictona. „Máte pro nás dalšího svědka, pane?“

Pan Picton se pokusil dát se trochu dohromady a přitom úzkostlivě pohlížel na dveře a na šerifa Dunninga, který jenom krátce pokrčil rameny. „Po pravdě řečeno, Vaše Ctihodnosti,“ odvětil pan Picton, „další svědek obžaloby očividně dosud nedorazil. Měli ho do města doprovodit dva zástupci šerifa Dunninga, ale nevím“

Právě v tu chvíli proklouzl mahagonovými dveřmi malý chlapec. Měl na sobě uniformu telegrafní společnosti Western Union a v rukou svíral obálku. Položil dozorci u dveří otázku, a když byl odkázán ke stolu pana Pictona, vydal se k němu uličkou.

Při tom pohledu pan Picton řekl: „To by mohla být zpráva od našeho svědka, Vaše Ctihodnosti, kdybyste mě na chvilku omluvil.“

„Ale skutečně jen na chvilku, pane Pictone,“ řekl soudce a opřel se ve svém křesle.

Poslíček prošel kolem našich dvou řad, podal obálku panu Pictonovi a požádal ho, aby mu podepsal příjem. Pan Picton mu rychle vyhověl, roztrhl obálku a rychle telegram přečetl; vzápětí ho přečetl ještě jednou, jako by mu text nedával žádný smysl. Konečně, při třetím čtení, se mu z obličeje vytratila veškerá barva a on se zhroutil na židli za sebou.

„Pictone,“ zašeptal doktor a úzkostlivě se na něj dívala, „co se stalo?“

Soudce Brown se naklonil kupředu s výrazem, který byl ustaraný, ale i trochu podrážděný. „Pane Pictone? Není vám dobře, pane?“

„Vaše Vaše Ctihodnosti,“ vydechl pan Picton a opět se vyškrabal na nohy, „já“ Pan Picton se zadíval na podlahu pod svýma nohama, jako by ji doopravdy neviděl, konečně popadl dech, odkašlal si a pak vzhlédl. „Omlouvám se, Vaše Ctihodnosti. Nyní měla obžaloba v úmyslu povolat reverenda Claytona Parkera. Dnes časně ráno měl odjet vlakem v doprovodu dvou zástupců šerifa Dunninga. Očividně došlo k nehodě“

„K nehodě?“ opakoval soudce ozvěnou. „K jaké nehodě?“

Pan Picton se opět zadíval na telegram a pomalu řekl: „Podle této zprávy dnes ráno spadl reverend Parker na nádraží Grand Central pod kola přijíždějícího vlaku. Byl těžce zraněn a převezen do nejbližší nemocnice. Zemřel před pětačtyřiceti minutami.“

Ta novina zasáhla místnost stejně tvrdě, jako nejspíš reverenda zasáhl ten vlak. Lidé na galeriích, někteří z nichž bývali členy Parkerovy kongregace, propukli v halas, pár z nich bylo dojato k slzám. Pokud jde o naši skupinku, byli jsme všichni tak ohromeni, že jsme nedokázali nic říct ani udělat. Mezi námi ovšem nepanoval žádný zmatek: všichni jsme věděli, že je naprosto vyloučeno, aby byla smrt náhodná. Spadnout pod vlak na Grand Central je prakticky nemožné, pokud vám někdo nepomůže: někdo v podobných věcech zkušený, silný a dost praštěný, aby se o to pokusil uprostřed velkého shluku lidí, a zároveň někdo, kdo si nedělá starosti s přítomností dvou šerifových zástupců. Například někdo plný koksu; někdo jako člen Hudson Dusters.

Pokud jde o Libby Hatchovou, vydala krátký hlasitý zvuk, o němž bych přísahal, že to byl smích; když jsem se však na ni podíval, měla tvář zabořenou do dlaní a zdálo se, že pláče.

Soudce Brown se začal pokoušet obnovit pořádek, ačkoli s větší citlivostí než obvykle. Když se dav začal uklidňovat, rozhlédl se po místnosti s vážným výrazem.

„Soud vyjadřuje hlubokou lítost nad touto informací,“ prohlásil. „Reverend Parker byl v tomto městě dobře znám a těšil se úctě navzdory všem prohlášením, která byla v této místnosti učiněna. Za daných okolností bych rád navrhl, abychom si udělali do dvou hodin přestávku, a pak, pane Pictone, můžete předvolat dalšího svědka. Pokud však potřebujete více času“

Stále hluboce otřesený zavrtěl pan Picton hlavou. „Ne, Vaše Ctihodnosti. Děkuji vám. Obžaloba bude připravena ve dvě hodiny. Se svým dalším svědkem“

Soudce udeřil kladívkem, a jakmile vyšel ven, soudní síň opět ožila. Pan Picton se zhroutil na židli a nikdo z nás se k němu nepřiblížil, vlastně jsme nevěděli, co bychom mohli říct. Opět se stalo, že věci nešly tak, jak to naplánoval, a zdálo se, že je budoucnost našeho případu ohrožena, zejména vzhledem k tomu, jak pan Darrow zpracoval Louisu Wrightovou, svědkyni, jejíž svědectví teď nebude mít kdo podpořit. S vědomím toho všeho tam pan Picton jenom seděl, zdánlivě nekonečně dlouho, a zíral na telegram v ruce; nakonec zvedl hlavou a podíval se na nás ostatní, a na jednoho z nás především.

„No, doktore,“ řekl velice tiše, „doufám, že budete do dvou hodin připraven, protože nemůžu porotcům dovolit, aby se na to, co tu dneska slyšeli, vyspali.“ Odmlčel se a zvedl obočí. „Vy jste poslední kartou, která nám ještě zbývá.“

Doktor přikývl; zdálo se, že si plně uvědomuje, v jak těžkém postavení se ocitl. Ale když promluvil, měl svůj hlas dokonale pod kontrolou, klidný a vyrovnaný. „To je v pořádku, pane Pictone,“ řekl a přejel si prstem po vousech pod spodním rtem. „Možná jsem se od našeho přítele Darrowa pár triků přiučil“

KAPITOLA 47

Když jsem se to odpoledne vrátil do soudní síně, postřehl jsem v rozestavění dozorců po prostoru jistou změnu, ačkoli tehdy jsem tomu nepřikládal žádnou váhu. Mohutný muž, který normálně stával za Ifigenií Blaylockovou, se nyní tyčil u dveří, zatímco Henry, náš starý přítel s úzkou hlavou a pomalou myslí, stál na vnitřní straně dubového zábradlí, poblíž stolu obhajoby. Připsal jsem to tomu, že si strážní prostě chtěli dopřát změnu obvyklé rutiny a jak říkám, nijak zvlášť jsem nad tím nepřemýšlel; nyní, při zpětném pohledu, však vidím, že to byl první náznak něčeho mnohem temnějšího, něčeho, co mělo v konečném důsledku vyústit v neočekávaný a otřesný závěr procesu. Ušetřilo by všem spoustu trápení, kdybych byl tehdy poznal, co ta výměna znamená; kdyby to byl dokázal kdokoli z nás. Jenomže jediný, od koho by se dalo logicky čekat, že ty signály přečte správně, byl doktor, a ten se příliš soustředil na nadcházející střet s panem Darrowem, než aby věnoval pozornost tomu, co vypadalo jako nepodstatné detaily.

Doktor zaujal místo na lavici svědků krátce po druhé a většinu následující hodiny strávil zodpovídáním otázek pana Pictona ohledně práce, kterou podstoupil s Clarou Hatchovou; od ní pak přešli k jeho hodnocení duševního stavu Libby Hatchové. Když začal hovořit, bylo zjevné, že jak porota, tak lidé na galeriích mají sklon brát doktorova prohlášení s velkou dávkou skepse; jak se však stávalo často, když vystoupil u soudu, pomalu si začal získávat aspoň některé z nich svými přesnými a soucitnými výroky, zejména když došlo na Claru. Dal zřetelně najevo, že při práci s děvčátkem se prostě držel standardního postupu, jaký v podobných případech používá, a také to, s kolika podobnými případy se již setkal, a pak vykreslil obrázek velmi chytrého a citlivého dítěte, jehož mysl byla hrůzně zatemněna, avšak nikoli zlomena událostmi, k nimž došlo jednatřicátého května roku 1894. Jeho popis Clary způsobil, že porotci změkli natolik, aby je zaujal výklad podrobností jeho lékařské diagnózy, místo aby je to odrazovalo; když hovořil o dlouhých dnech, kdy s ní seděl a kreslil, a jasně sdělil, že ji ani nenutil k hovoru, ani jí nevkládal slova do úst, jakmile začala komunikovat, těch dvanáct mužů bylo, dá se říct, čím dál vnímavějších, takže v době, kdy se pan Picton začal vyptávat na Libby Hatchovou, byli připraveni vyslechnout, co má doktor na srdci. V tom všem se neskrývalo žádné vychytralé manévrování: prostým faktem bylo, že navzdory doktorovu neobvyklému zjevu, jeho přízvuku a podivné povaze většiny jeho díla, kdykoli hovořil o dětech, byl jeho postoj tak upřímný a plný péče, že ani ti největší skeptici nemohli v hloubi duše pochybovat, že se opravdu stará o to, co je pro jeho mladé svěřence nejlepší.

Dotazy pana Pictona na Libby Hatchovou sloužily všechny k jednomu základnímu účelu: ukázat, že ta žena je vypočítavá a lstivá, nikoli nepříčetná, a že je dokonale schopná použít nejrozličnějších metod, aby dosáhla svých cílů. Doktor mluvil o třech různých způsobech, jimiž se snažila získat jeho sympatie, hrála oběť, svůdkyni a nakonec nenávistnou trestající osobu, a vysvětlil, že žádná z nich není ve své podstatě patologická. Po pravdě řečeno jde o metody, které běžně používají různé ženy, když se pokoušejí získat navrch v různých situacích, zejména v situacích, v nichž hrají nějakou roli muži. Pan Picton si na okamžik zahrál na ďáblova advokáta a zeptal se, zda by zavraždění vlastních dětí mohlo být skutečně považováno za součást podobných snah, zda by se na to dalo nahlížet jako na úsilí získat větší kontrolu nad vlastním životem a světem. Tady doktor vyjmenoval dlouhou řadu podobných případů, které během let viděl nebo o nichž četl; případů, v nichž ženy připravily o život vlastní děti, když stály v cestě tomu, co jejich matky považovaly za své základní potřeby.

Součástí toho rozhovoru byl dlouhý rozbor případu, s nímž jsme se již všichni dobře obeznámili: života a vražd Lydie Shermanové, „Královny travičů“. Doktor se zmínil o velmi zajímavých podobnostech mezi touto vražedkyní a Libby Hatchovou: Lydia Shermanová byla, jak to doktor nazval, „povahou i konstitucí nezpůsobilá pro manželství či mateřství“, ale to jí nezabránilo lovit stále dokola manžely a rodit děti. Kdykoli se pro ni situace stala nesnesitelnou, a k tomu vzhledem k její osobnosti muselo dojít vždycky, prostě celou rodinu pozabíjela, místo aby se smířila s faktem, že by problém mohl vězet v ní. Stejný druh „dynamiky“, vysvětloval doktor, ovládá i chování Libby Hatchové: ať už z jakéhokoli důvodu (a dal si záležet, aby zdůraznil skutečnost, že mu Libby neprozradila nic o svém dětství) nedokáže obžalovaná snést rozpor mezi tím, co si přeje, a tím, co společnost od ženy očekává. Při tom, nakolik je tvrdohlavá a pohlcená vlastními potřebami a tužbami, Libby nedokáže dovolit ani dětem, aby stály v cestě jejím plánům; zároveň však cítí zoufalou potřebu, aby ji okolí vnímalo jako dobrou ženu, milující matku a oddanou manželku. Když se na to díváme z tohoto úhlu, ta podivná historka o přízračném černochovi na charltonské silnici vlastně není tak zvláštní: jenom takhle fantastický příběh mohl dokázat, aby pro lidi ve městě vypadala jako hrdinka, nikoli jako žena, která zavraždila tři děti stojící jí v cestě. Na tom všem, zdůrazňoval doktor, však není nic nepříčetného: příslušníci mužského pohlaví často končí na šibenici pro podobné zločiny, aniž by někdo byť jen naznačil, že by mohli být šílení.

Ale není v podobných věcech mezi muži a ženami rozdíl? otázal se pan Picton. Jen v očích společnosti, odpověděl doktor. Svět jako takový nechce přijmout představu, že to, co většina lidí považuje za jediné skutečně spolehlivé pokrevní pouto na světě, pouto mezi matkou a jejími potomky, nemusí být doopravdy posvátné. Pan Picton dál pokládal otázky, o nichž si byl jist, že leží porotcům v hlavách, a zeptal se, proč tedy Libby děti jednoduše neopustila a nezmizela, aby začala nový život jinde, jak to ženy často dělávají. Že by ji k tomu krveprolití dohnaly pouze peníze, které očekávala z manželovy pozůstalosti? Ty otázky sloužily k tomu, aby doktor mohl zopakovat hlavní téma svého svědectví a natlouct je porotě do hlavy, a doktor té příležitosti plně využil. Dokonce silnější než Libbyina touha po bohatství, říkal, byla touha, aby ji svět považoval za dobrou matku. Každá lidská bytost, vysvětloval, chce věřit, a chce, aby tomu ostatní věřili také, že dokáže plnit základní životní funkce. Pro ženy vychované v americké společnosti to platí obzvlášť, poselství určené mladým dívkám (a tohle si doktor vypůjčil od slečny Howardové, která byla ve skutečnosti zodpovědná za to, že si ten fakt vůbec uvědomil) spočívá v tom, že jestliže nedokážete posloužit rozmnožení druhu, nic jiného, co děláte, nemůže toto selhání vynahradit. Libby Hatchová byla touto vírou „indoktrinována“ výjimečně silně, patrně svou vlastní rodinou. Prostě nesnesla, aby ji někdo vnímal jako osobu, která se patřičně nestará nebo nedokáže starat o své děti; v její mysli bylo lepší, aby zemřely, než aby na ní ulpěla právě tato skvrna. Ale, namítl pan Picton, takovéhle uvažování by si mohli někteří lidé vysvětlovat jako nepříčetnost, a není to svého druhu nepříčetnost? Nikoli, odpověděl doktor, je to netolerance. Pravda, zuřivá a mstivá, ale netolerance dosud nebyla, a podle jeho teorií nikdy nebude, zařazena mezi duševní choroby.

My v prvních dvou řadách jsme tohle pochopitelně slyšeli v posledních týdnech už mnohokrát; doktorovi a panu Pictonovi se však podařilo přidat do debaty mnoho šťávy, takže argumentace strhla i nás. Účinek, který měla na porotce, byl ještě silnější, soudě podle jejich tváří, a to byl asi důvod, proč, jakmile na něj přišla řada, šel pan Darrow doktorovi rovnou po krku.

„Doktore Kreizlere,“ řekl a s tvrdým výrazem přikročil k lavici svědků, „není pravdou, že vy a vaši společníci jste se v nedávné době pokoušeli prokázat, že obžalovaná je odpovědná za nevysvětlitelná úmrtí jistého počtu dětí v New York City?“

Pan Picton nemusel ani vstávat: než stačil vznést námitku, soudce Brown udeřil kladívkem a umlčel hlasité mumlání, které otázka vyvolala jak na galeriích, tak v lavici porotců. „Pane Darrowe!“ zahřměl. „Už mám akorát po krk takového nezodpovědného vyslýchání, a to z obou stran! Chci vás a pana Pictona vidět ve své kanceláři, okamžitě!“ Když se zvedl, ještě se obrátil k lavici porotců. „A vy, pánové, budete ignorovat poslední otázku, která bude vyškrtnuta ze záznamu!“ Soudce Brown pak shlédl dolů na doktora. „Svědek se může volně pohybovat, až se vrátíme, budete však stále pod přísahou, doktore. Pojďte, pánové!“

Soudce Brown vyrazil tak rychle, že vypadal jenom jako malá černá šmouha, a zmizel zadními dveřmi ze síně, chvatně následován panem Darrowem a panem Pictonem. Jakmile zmizeli, propukla mezi diváky živá debata. Doktor potlačil výraz ohromení, pomalu se zvedl a odloudal se k místu, kde jsme všichni seděli.

„Takže, doktore,“ podotkl Lucius, „vypadá to, že skutečný proces právě začíná.“

„Připravuje půdu pro svoje experty,“ dodal Marcus s pohledem upřeným přes místnost na paní Cadyovou-Stantonovou, doktora Whitea a „doktora“ Hamiltona. „Ví, že vás nemůže osočit z nekompetentnosti, a tak se snaží podsunout vám postranní motiv. Ale nečekal jsem, že se k tomu dostane tak rychle.“

„Neměl jinou možnost,“ odpověděl doktor. „Kdyby se k tomu obvinění dostával pomalu, soudce by mu nikdy nedovolil je vznést. Takhle si aspoň zajistil, že je porota slyšela. To mu za kázání za zavřenými dveřmi rozhodně stojí.“

„Když už mluvíme o jeho svědcích, vypadá to, že se tam zase děje něco nekalého,“ poznamenal Cyrus a ukázal ke stolu obhajoby. Libby Hatchová vstala, aby se představila paní Cadyové-Stantonové, a když si potřásaly rukama, zaslechl jsem starou paní říkat: „Děkuji vám, děkuji vám,“ v odpověď na nepochybně stejné lichotky těžkého kalibru, jakých se při prvním setkání dostalo doktorovi.

„Možná bych se mohla pokusit to překazit,“ navrhla slečna Howardová, když viděla, že ty dvě spolu přátelsky rozmlouvají dál. „Teď, když jsme se k tomu tématu konečně dostali, si jsem jistá, že paní Cadyová-Stantonová pochopí“

„To bych nedělal, Saro,“ řekl doktor. „Nemůžeme poskytnout Darrowovi další munici pokusy o sblížení s jeho svědky.“ Jeho tmavé oči zabloudily k zadním dveřím soudní síně a se slabým úsměvem podotkl: „Můžu si jenom představovat, co se tam asi děje“

To, co se tam dělo, jak jsme později slyšeli od pana Pictona, bylo důkladné vylíčení kroků, jež nás přivedly do Ballston Spa, které zástupce státního návladního soudci předložil. Jak se zdálo, soukromí detektivové pana Darrowa (kteří byli vlastně najati panem Vanderbiltem) dokázali s pomocí detektivního oddělení města New Yorku a různých zaměstnanců Newyorské všeobecné porodnice i Nemocnice sv. Lukáše sestavit docela přesný postup našeho nedávného pátrání ohledně Libby Hatchové. Podle všeho jediné, o čem pan Darrow nic nevěděl, byl případ Linaresová, a pan Picton si dával pozor, aby mu v tom ohledu nic neuklouzlo. Soudce Brown vyslechl všechny tyhle zprávy nepříliš potěšeně, a přestože to jeho náklonnost vůči panu Pictonovi nebo nám ostatním nijak nezvýšilo, tím pevněji se rozhodl zajistit, že veškeré záležitosti nesouvisející přímo s projednávaným případem budou důsledně odsunuty stranou. V tom ohledu byl velice tvrdý k panu Darrowovi: obhajoba může říkat o doktorových osobních či profesionálních metodách cokoli, ale nesmí zmiňovat téma jiných obvinění či vyšetřování. Pan Darrow namítal, že bude těžké vylíčit přesný obraz doktorových pravých motivů beze zmínky o těch ostatních vyšetřováních, ale podle předpokladů pana Pictona se soudce nenechal zviklat a řekl, že případ Hatchová bude posuzován pouze sám o sobě. Varoval pana Darrowa před pokusy otrávit porotcům uši dalšími překvapivými otázkami, které by bylo třeba vyškrtnout ze záznamu (avšak samozřejmě by nikdy nemohly být doopravdy vyškrtnuty z paměti poroty), a pak se všichni tři vrátili do soudní síně, aby výslech doktora Kreizlera obhajobou mohl pokračovat.

„Doktore Kreizlere,“ řekl pan Darrow, jakmile se diváci uklidnili, „jaké přesně je vaše povolání?“

„Jsem psychiatr a psycholog,“ odpověděl doktor. „Pracuji v této funkci pro většinu newyorských nemocnic. Navíc provádím hodnocení duševního stavu jednotlivých osob pro město, jsem-li o to požádán, a vystupuji jako soudní znalec u případů jako tento. Většinu času však trávím v ústavu pro problémové děti, který jsem před několika lety založil.“ Pan Darrow se zatvářil dychtivě, připravený položit další otázku, v tu chvíli však doktor předvedl, co přesně měl na mysli slovy, že se od pana obhájce něčemu přiučil. „Měl bych ovšem dodat, že v současné době aktivně nepůsobím jako ředitel Institutu, kvůli vyšetřování vedení ústavu, které bylo zahájeno po sebevraždě chlapce, jehož jsme před nedávnem přijali.“

Pana Darrowa očividně zklamalo, že tu poslední informaci nemusel z doktora vypáčit násilím, a otázal se: „Ve skutečnosti vám bylo nařízeno, že se do svého Institutu nesmíte vrátit po dobu šedesáti dnů, není-liž pravda?“

„Ano,“ potvrdil doktor. „Za takových okolností není podobné opatření neobvyklé. Umožňuje to svobodnější a účinnější prošetřování důvodů, které mohly chlapce vést k tomu, aby si sáhl na život.“

„A přišlo vyšetřování s nějakými odpověďmi na otázku, proč se ten chlapec zabil?“

Doktor trochu sklopil oči. „Ne. Bohužel ne.“

„To musí vyvolávat u člověka, který strávil většinu života snahou pomáhat dětem, velkou frustraci.“

„Nevím, zda by se to dalo nazvat frustrací,“ odpověděl doktor. „Rozhodně je to znepokojivé. A rozčilující.“

„No, já nejsem psychiatr, doktore,“ řekl pan Darrow a postoupil k porotě. „Ale řekl bych, že když se dá dohromady znepokojení a rozčilení, může z toho snadno vyjít frustrace. Nesouhlasíte se mnou?“

Doktor pokrčil rameny. „Možná.“

„A člověk, který je v jednom ohledu frustrován, se může ocitnout v pokušení hledat uspokojení jinde, tak mi to alespoň vždycky připadalo.“ Pan Darrow se vrátil ke stolu a zvedl jakousi knihu. „Povězte mi, slyšel jste někdy o jistém doktoru Adolfu Meyerovi?“

Doktor přikývl a řekl: „Ovšem. Je to můj kolega. A přítel.“

„Soudě podle jeho spisů se zdá, že i on se ve svých výzkumech hodně soustředí na děti.“ Doktor mlčky přikývl. „Předpokládám, že jste četl jeho pojednání o dětech vyznačujících se tím, co nazývá ‚morbidní představivostí’?“ Jakmile doktor opět přikývl, pan Darrow ho vybídl: „Možná byste měl porotcům sdělit, o co se jedná.“

„Morbidní představivost,“ odpověděl doktor směrem k porotě, „je typická pro děti, které nedokážou ovládat svou fantazii, ani pod soustředěným tlakem zvenčí. Takové děti často trpí nočními můrami a záchvaty děsu a tento stav může ve své extrémní podobě vést až k halucinacím.“

Pan Darrow zvedl další knihu a popošel k místu pro svědky. „A co tito dva evropští lékaři, Breuer a Freud? Znáte je?“

„Ano.“

„Zdá se, že podnikli docela rozsáhlý výzkum hysterie a jejích projevů. Přiznávám, že jsem doopravdy nevěděl, co to slovo znamená, dokud jsem nepřečetl tento svazek. Vždycky jsem se domníval, že se to týká přecitlivělých dam.“

Po těch slovech se v řadách diváků rozlehl tichý smích a doktor počkal, až se utiší, než řekl: „Ano, tento výraz pochází od Řeků, kteří soudili, že prudké nervové záchvaty jsou typické pro ženy a mají původ v děloze.“

Pan Darrow se usmál, potřásl hlavou a odložil obě knihy. „No, teď už víme, že je to jinak, viďte? Skoro každý může být dneska hysterický. Obávám se, že jsem možná neúmyslně dohnal Jeho Ctihodnost velmi blízko tomu stavu.“ Diváci se zasmáli trochu hlasitěji, ale soudce neudělal nic, akorát zpražil pana Darrowa ledovým pohledem. „A za to se omlouvám,“ doplnil obhájce a zvedl ruku. Pak opět pohlédl na doktora. „Zajímá mě však, co tito pánové, Breuer a Freud, říkají o hysterii. Podle nich vzniká v dětství, stejně jako morbidní představivost. Doktore, existuje možnost, že by Clara Hatchová trpěla buď morbidní představivostí, nebo hysterií?“

Poznal jsem, že se doktor jen taktak drží, aby si nad otázkou pohrdavě neodfrkl. „Ne,“ odpověděl. „Podle mého názoru nikoli. Jak jsem sdělil zástupci obhajoby, Clara prodělala to, co nazývám ‚vleklou hysterickou disociací’. To se výrazně liší od toho typu hysterie, který popisují Breuer a Freud.“

„Zdá se, že jste si mimořádně jistý, na to, že jste s tím děvčátkem strávil pouze Kolik to bylo dní?“

„Celkem deset.“

„Rychlá práce,“ ohodnotil to pan Darrow a zatvářil se, jako by to na něho udělalo dojem. „A co Paulie McPherson, ten chlapec, který se zabil ve vašem Institutu?“

Doktor při zmínce o tom nešťastném děcku udržel nehybnou tvář. „Co o něm chcete přesně vědět?“

„Trpěl některou z těchto patologií?“

„To nemohu říct. Byl u nás před smrtí jen krátkou dobu.“

„Oh? Jak dlouho?“

„Pár týdnů.“

„Pár týdnů? Nemělo by to být dost času, abyste vytvořil přesnou diagnózu? Koneckonců, u Clary Hatchové vám to přece trvalo jenom deset dní.“

Doktor přimhouřil oči, když si uvědomil, kam pan Darrow míří. „V Institutu pečuji o tucty dětí. Clara měla naopak mou soustředěnou pozornost.“

„Tím jsem si jist, doktore, tím jsem si jist. A vy jste jí řekl, že práce, kterou spolu děláte, jí pomůže, že ano?“ Doktor přikývl. „A řekl jste jí, že pomůže i její matce?“

„U dítěte, jako je Clara,“ vysvětloval doktor, „vytváří vzpomínka na děsivou událost rozštěpení psýchy. Odtrhla se od reality té události tím, že odmítla komunikovat se zbytkem světa“

„To je velmi zajímavé, doktore,“ přerušil ho pan Darrow. „Ale mohl byste odpovědět na otázku?“

Doktor se odmlčel, neochotně přikývl a odpověděl: „Ano. Řekl jsem jí, že když se dokáže přimět, aby hovořila o tom, co se stalo, pomůže jí to, a její matce rovněž.“

„Pomoci matce tedy pro ni bylo velmi důležité?“

„Ano. Clara svou matku miluje.“

„Přestože si zjevně myslí, že se ji matka pokusila zabít? A že zabila její bratry?“ Aniž počkal na odpověď, pan Darrow naléhal dál: „Povězte mi, doktore, když jste pracoval s Clarou, kdo se jako první zmínil o možnosti, že útočníkem na charltonské silnici byla ve skutečnosti její matka? Vy nebo ona?“

Doktor sebou trhl a zatvářil se velmi dotčeně. „Samozřejmě že ona.“

„Ale vy už jste předem věřil, že to spáchala její matka, že ano?“

„Já“ V tu chvíli se přihodila nezvyklá věc, doktor nemohl najít slova. „Nebyl jsem si jist.“

„Vy jste přijel na žádost zástupce státního návladního až do Ballston Spa, protože jste si nebyl jist? Zkusme tu otázku položit jinak, doktore: Měl jste podezření, že za ten útok je odpovědná Clařina matka?“

„Ano.“

„Chápu. Takže přijedete do Ballston Spa, trávíte každou volnou chvilku s holčičkou, která tři roky nepromluvila se živou duší, a použijete všechny triky a techniky své profese“

„Já nepoužívám triky,“ ohradil se doktor rozhořčeně.

Pan Darrow se však nezarazil: „ abyste získal důvěru té dívenky a aby uvěřila, že se jí snažíte pomoct, zatímco celou dobu máte podezření, že ji postřelila její matka. A to se nás skutečně snažíte přesvědčit, že během celých deseti dnů neproniklo žádné z vašich podezření do vašeho jednání s tím dítětem?“

Doktor stiskl čelisti tak pevně, že jeho následující slova byla stěží srozumitelná: „Já se vás nesnažím o ničem přesvědčit. Říkám vám, jak to bylo.“

Ale pan Darrow jeho prohlášení opět přešel bez povšimnutí. „Doktore, své vlastní duševní rozpoložení po smrti Paula McPhersona jste popsal jako znepokojení a rozčilení. Bylo by správné tvrdit, že jste ohledně toho dosud znepokojen a rozčilen?“

„Ano.“

„Znepokojený, rozčilený, a možná i zneuctěný v očích vlastních kolegů, řekl bych, pokud vyšetřování ukáže, že Paul McPherson zemřel, neboť se mu ve vašem Institutu nedostalo takové péče a zájmu, jaké by potřeboval. Neboť, jak jste sám řekl, nemohl jste tomu chlapci věnovat svou ‚soustředěnou pozornost’. A tak zemřel. A pak přijedete sem, plný viny nad mrtvým chlapcem a podezření ohledně obžalované. A ocitnete se tváří v tvář malé holčičce, které můžete věnovat ,soustředěnou pozornost’, kterou můžete zachránit před osudem, jenž postihl Paula McPhersona. Ale pouze, pouze v případě, že najdete řešení záhady, která dívku na celá ta léta připravila o řeč. A tak to řešení vytvoříte.“

„Já jsem nic nevytvořil!“ protestoval doktor a bezděky se popadl za levou paži.

„Jste si tím zcela jist, doktore?“ zeptal se pan Darrow zvýšeným hlasem. „Jste si jist, že jste nenasadil Claře Hatchové do hlavy tak, jak by to dokázal jen chytrý psychiatr, myšlenku, že za útok byla odpovědná její matka, a ne nějaký šílenec, jehož nikdy nedopadli, jen proto, aby mohla mluvit a opět si užívat šťastného života?“

„Vaše Ctihodnosti!“ ohradil se pan Picton. „Tohle je úmyslné zastrašování svědka!“

Ale soudce Brown jenom mávnutím ruky námitku zamítl.

Když to pan Darrow viděl, hbitě pokračoval: „Je tu jen jeden problém, doktore, jedna věc, která stojí v cestě. Neboť aby váš plán, plán, který jste vytvořil spolu s obžalobou, fungoval, musí jít moje klientka na elektrické křeslo! Ale copak vám na tom sejde? Budete pomstěn, ve vaší mysli a v očích vašich kolegů bude McPhersonův případ více než vyvážen případem Hatchová! Vaše vzácná vědecká integrita bude obnovena a stát bude moci uzavřít nevyřešenou vraždu! Dobrá, odpusťte mi, doktore, ale já nejsem ochoten udělat takový obchod. V životě dochází k tragédiím, na něž neexistují odpovědi.“

Náhle, pohybem, který přiměl slečnu Howardovou, pana Moorea, Cyra a mě, abychom jednohlasně zalapali po dechu, pan Darrow sevřel svou levou paži a napodobil tak to, co dělal doktor; pak ji zvedl před sebe a dal jasně najevo, že ví, že nějakým způsobem odhalil tajemství doktorovy minulosti.

„Ano, tragédie bez odpovědí, doktore, jak dobře víte! A snaha vyrovnat si účty to nezmění! Hodit vinu za tento případ na krk mé klientce nevrátí Claře Hatchové vládu nad ochrnutou paží a nepřivede Paula McPhersona zpátky k životu. Věci prostě nebývají tak úhledné, doktore, tak vysvětlitelné. Šílenec spáchal zločin a zmizel. Chlapec odešel do koupelny a oběsil se. Děsivé, nevysvětlitelné příhody, ale já nedovolím, abyste vy a obžaloba přibili mou klientku na kříž jen proto, že nedokážete žít bez vysvětlení! Ne, pane, já to nepřipustím!“ Pan Darrow se obrátil k porotě, zvedl jeden tlustý prst k nebesům a pak ho svěsil, jako by byl náhle zcela vyčerpaný. „A doufám, možná se dokonce modlím, abyste to neudělali ani vy, pánové.“ Zhluboka se nadechl a vrátil se na své místo. „Nemám další otázky.“

Zdálo se, že od chvíle, kdy pan Darrow začal mluvit, uběhla dlouhá doba, a myslím, že jsem nikdy necítil k doktorovi větší náklonnost a soucit, než když byl propuštěn z místa pro svědky a musel urazit tu dlouhou cestu zpátky k nám ostatním. Věděl jsem, jak se cítí, jak hluboce ho slova pana Darrowa zasáhla; a tak mě vůbec nepřekvapilo, že se neposadil, nýbrž kráčel dál k mahagonovým dveřím. Nepokusil jsem se ho hned následovat, neboť jsem věděl, že si přeje zůstat pár minut sám; jakmile však soudce ohlásil, že je líčení odročeno na desátou hodinu ranní příštího dne, vyrazil jsem k východu s Cyrem a panem Moorem v patách.

Nalezli jsme doktora na druhé straně ulice; stál pod stromem a kouřil cigaretu. Když jsme k němu přistoupili, nedal najevo, že nás vidí; jen se dál díval přimhouřenýma očima na soudní budovu. Cyrus a já jsme se k němu postavili každý z jedné strany a pan Moore vykročil přímo před něj.

„No, Laszlo,“ řekl pan Moore vlídně, ale s úsměvem, „myslím, že se od něj můžete přiučit víc, než jste se domníval.“

Doktor pouze s povzdechem vydechl proud kouře a věnoval příteli z dětství slabý úsměv. „Ano, Johne. Obávám se, že je to tak“

Pak jsme zaslechli hlas pana Pictona a uviděli ho vycházet na schodiště před soudní budovou v doprovodu slečny Howardové, Isaacsonových a El Niňa. Když nás zahlédli, rozběhli se k nám; pan Picton potahoval z dýmky a mával pěstí do vzduchu.

„Zatracený chlap!“ řekl, jakmile se ujistil, že je doktor v pořádku. „Jeho drzost je donebevolající! Moc se omlouvám, doktore. Mýlil se, hrozně se mýlil.“

Doktor sklouzl pohledem k panu Pictonovi, aniž pohnul hlavou. „Mýlil se?“ opakoval tiše. „Ano, mýlil se, ohledně Libby Hatchové. A tohoto případu. Ale pokud jde o mě?“

Doktor krátce pokrčil rameny, odhodil cigaretu do škarpy a sám vyrazil po Horní ulici pryč.

KAPITOLA 48

Do čtvrteční půlnoci se poměr sázek v Canfieldově Casinu vyšplhal na sto ku jedné proti usvědčení a nebylo těžké pochopit proč: panu Darrowovi se podařilo zasít do myslí porotců pochybnosti o Luciově balistické expertize ještě předtím, než byl povolán jeho vlastní „expert“, Albert Hamilton, zatímco úvahy paní Louisy Wrightové o možném romantickém motivu těch vražd se staly neprokazatelnými kvůli náhlé šokující „nehodě“, která postihla reverenda Claytona Parkera to ráno na Grand Central. Velmi efektivní otázky pana Darrowa ohledně doktorových motivací a technik byly pouze polevou na tomto neveselém koláči a všem nám bylo úplně jasné, že jestli to tak půjde dál, porážka je už za dveřmi.

Nebylo tedy divu, že atmosféra v domě pana Pictona ten večer nebyla pouze ponurá, ale téměř připomínala tryznu. Jelikož jsme ohledně procesu jako takového začali propadat rezignaci, soustředili jsme svou energii nikoli na to, co zbývalo udělat u soudu (což už nebylo skoro nic, pokud šlo o naši stranu, kromě oficiálního oznámení pana Pictona, že stát uzavírá svou argumentaci), ale na kroky, které je třeba udělat, abychom dostali Anu Linaresovou od Dusterů dřív, než se Libby vrátí do New Yorku. To znamenalo poslat zprávu Kat pomocí prostředníka, kterého pan Moore najal: Katiny kamarádky Betty, která údajně čekala, až pošleme k Frankiemu telegram, jakmile budeme vědět, kdy má Kat vykonat to, co se od ní čeká. Už jenom hovor o té možnosti mě opět vyvedl z rovnováhy a na pár minut jsem si vážně pohrával s myšlenkou, že vyrazím do New Yorku a osobně se ujistím, zda je všechno v pořádku; jenže kdybych se ometal kolem, stala by se Katina situace ještě nejistější. A tak jsem zůstal tam, kde jsem byl, a spolu s ostatními očekával to, co vypadalo jako trpký konec našeho úsilí v Ballston Spa.

„A tak nové století přinese nový typ spravedlnosti,“ shrnul to pan Picton, když jsme všichni seděli pozdě toho večera na přední verandě jeho domu. „Procesy, při nichž budou vyšetřovány oběti a svědkové místo obžalovaných, kde bude vražedkyně označována jako ‚žena’, a ne jako občan Ach, doktore, tohle není žádný pokrok, to vám říkám, a nemyslím, že bych se toho chtěl účastnit. Jestli to takhle půjde dál, ocitneme se v jakémsi stínovém světě, v němž právníci využívají nevědomosti průměrných občanů k tomu, aby manipulovali se spravedlností stejně, jako to ve středověku dělávali kněží. Ne, jestli prohrajeme tento případ, až prohrajeme tento případ, obávám se, že bude mým posledním.“

„Přál bych si najít na celé té věci něco, co by vám mohlo přinést útěchu,“ odpověděl doktor tiše. „Ale bohužel nic takového nevidím. Darrow je právníkem budoucnosti, to je zcela zřejmé.“

„A já jsem vykopávka,“ přitakal pan Picton s pokývnutím; pak se suše zasmál. „Vykopávka v jednačtyřiceti! To nezní moc spravedlivě, co říkáte? No dobrá, takové jsou osudy nové éry.“

Tohle se mu muselo nechat: na rozdíl od mnoha ostatních sportovců a hráčů, které jsem znal, dokázal prohrávat opravdu se ctí a nemyslím, že by byl mezi námi někdo, kdo by neocenil jeho schopnost přijmout to, čeho se mu u soudu dostalo, a přesto k tomu zaujmout filozofický postoj, ovšem až na slečnu Howardovou, která byla mezi námi vždycky posledním člověkem ochotným smířit se s jakýmkoli selháním či porážkou.

„Vy dva se laskavě přestaňte chovat, jako by už všechno skončilo,“ prohlásila a usedla na schůdky u verandy s malou petrolejovou lampičkou a velkou mapou státu New York. „Darrow ještě ani nezačal se svou argumentací, prokristapána, stále máme čas s něčím přijít.“

„Vážně? A co by to mělo být?“ opáčil pan Moore. „Připusť to, Saro, nemůžeš bojovat s předsudky celé společnosti, se ženou tak vražedně prohnanou jako tahle, s jedním z nejnebezpečnějších newyorských gangů, a navíc s právnickým kouzelníkem, jako je tenhle Darrow, to všechno zároveň, a doufat, že z toho vyvázneš bez úhony.“ Obrátil se k panu Pictonovi a sklopil zrak. „Nechtěl jsem se vás dotknout, Ruperte.“

Ale pan Picton pouze mávl na přítele svou dýmkou. „Nic se nestalo, Johne, ujišťuji vás. Máte naprostou pravdu, tomu člověku se podařilo změnit to, co mělo být katastrofou, v dokonalý triumf. Klobouk dolů.“

„Výborně, než se všichni začnete o překot klanět tomu právnickému hadovi,“ vyštěkla slečna Howardová, „nevadilo by vám, kdybych navrhla nějaké další kroky určené k záchraně naší věci?“ Opět sklopila pohled k mapě. „Pořád nám chybí jedna velká část skládačky, někdo, kdo by něco věděl o rodině Libby Hatchové.“

„Saro,“ řekl Marcus a ukázal směrem k soudní budově, „tahle porota nebude právě dvakrát nakloněná psychologickým rozborům kontextu dětství Libby Hatchové.“

„To ne,“ souhlasila slečna Howardová, „a ani to nenavrhuji. Nezapomínejte, že k Muhlenbergovým přišla jako kojná. Musela mít tedy dítě, a to dítě musí někde být, ať nad zemí, nebo pod zemí.“

„Ale vy jste přece pátrala celé dny, Saro,“ řekl Lucius. „Prolezla jste prakticky každý čtvereční metr v okrese Washington“

„A to byla možná právě chyba,“ odpověděla slečna Howardová. „Přemýšlejte o tom, Lucie, kdybyste byl Libby a dostal takovou práci, jakou ona měla u Muhlenbergových, dal byste jim nějakou možnost prověřovat vaši minulost?“

Než stihl Lucius odpovědět, zeptal se doktor: „Co tím myslíte, Saro?“

„Že je na to moc chytrá,“ odpověděla slečna Howardová. „Jestli za sebou v rodném městě nechala nějaké tajemství, nebo pokud třeba jen opustila své příbuzné, tito příbuzní nejspíš věděli věci, o nichž by Libby nechtěla, aby vešly ve známost, zejména ne u lidí, kteří by si ji mohli najmout jako kojnou. Řekl jste to sám, doktore, chování typické pro tu ženu musí pramenit někde v dětství. A tak Libby musela zajistit, aby se nikdo nedověděl, odkud doopravdy pochází. Na druhou stranu musela říct, že pochází z nějakého místa, které by dokázala popsat, kdyby na to přišlo, z místa, o němž aspoň něco věděla, aby byla její historka věrohodná.“

„To je pravda,“ připustil Cyrus po úvaze. „Maskovala by své stopy, aspoň do jisté míry.“

„Ale mohla přijít odkudkoli,“ namítl pan Moore.

„Johne, pokus se mě poslouchat víc než půl minuty v kuse,“ odsekla slečna Howardová. „Nemohla přijít odkudkoli. Byla to žena, která se dověděla, že Muhlenbergovi hledají kojnou, z inzerátu, takže musela být místní. Hodně hovořila o městech v okrese Washington, musela v nich tedy strávit nějaký čas. Ale jestliže se pokoušela zakrýt svůj původ, nepocházela ve skutečnosti z okresu Washington, což znamená“

Pan Picton luskl prsty. „Což znamená, že byste se možná měla vydat zpátky do Troy, Saro. Je to hlavní město okresu Rensselaer, ležícího jižně od Washingtonu, na východním břehu řeky. A Stillwater se nachází hned za vodou, těsně u hranice, která ty dva okresy odděluje.“

Slečna Howardová prudce pleskla do mapy a postavila petrolejku na zem. „Což je přesně to, k čemu jsem dospěla před pěti minutami,“ prohlásila se širokým spokojeným úsměvem.

„Stejně je to jen výstřel naslepo,“ řekl Marcus a unaveně potřásl hlavou. „A musela byste jet zítra, což by znamenalo, že přijdete o“

„O co?“ přerušila ho slečna Howardová. „O Darrowovy takzvané soudní znalce? O paní Cadyovou-Stantonovou? Vím, co budou říkat, Marku, a vy to víte taky. Je to očividné, v této chvíli možná i zbytečné. Ale musíme pracovat rychle. Cyre, potřebovala bych vás s sebou, jste-li ochotný jet, a Stevie, tebe taky.“

„A El Niňa, aby vás chránit!“ zahalekal domorodec, který zcela podlehl nadšení slečny Howardové.

„Přirozeně,“ ujistila ho a pocuchala mu kudrnaté vlasy. Pak pohlédla na doktora a pana Pictona. „Nuže?“

Pan Picton se zarazil, potáhl z dýmky a pokrčil rameny. „Soudím, že tím nemůžeme nic ztratit. Asi byste to měli podniknout.“

„A vy, doktore?“

Doktor se na ni podíval s tím nejslabším náznakem naděje v obličeji; i to však bylo víc, než se v jeho tváři dalo spatřit za celý večer. „Já bych řekl, že se všichni budete potřebovat pořádně vyspat. Jestli chcete strávit v Troy celý den, musíte vyrazit prvním ranním vlakem.“

Po těch slovech jsme se všichni čtyři, slečna Howardová, já, Cyrus a El Niňo, zvedli a zamířili k síťovým dveřím. Nedalo se říct, že bychom si byli naprosto jistí, ale představa, že budeme doopravdy něco podnikat, místo toho, abychom jen seděli a sledovali, jak pan Darrow mění ballstonskou soudní síň ve své soukromé hřiště, byla do jisté míry úlevná a mě těšilo, že se na plánu budu rovněž podílet. I úvahy, které se za tím podnikem skrývaly, vypadaly slibně, ačkoli jsme na jejich prověření neměli mnoho času; a když jsme se vraceli do domu a rozcházeli se po schodech do svých pokojů, využil jsem příležitosti, abych slečně Howardové složil kompliment svého druhu za tak vynikající práci:

„Takže,“ prohlásil jsem, když jsme vystoupali do patra, „vypadá to, že být ‚staropanenskou dámou, co má detektivní kancelář’ vám poskytuje spoustu času pro přemýšlení.“

Stěží jsem unikl do svého pokoje před hravým, ale dobře mířeným políčkem na ucho.

A tak začalo další kolo prohledávání oblasti údolí Hudsonu; kolo, které bylo co do časového plánu napjatější, ale co do metody méně úmorné než všechno to ježdění, které jsme se slečnou Howardovou a El Niněm podnikli před začátkem procesu. Nazítří ráno jsme chytili první vlak do Troy a bez velkých obtíží jsme našli kanceláře místního úřadu okresu Rensselaer. Ty se nacházely v budově nápadně připomínající banku, jejich okna směřovala do malého parku v centru města a z oken archivu nevypadalo město ani z poloviny tak ošklivě jako z vlaku. Vlastně mělo dokonce jisté kouzlo, nebo aspoň ta jeho část, v níž jsme se nacházeli. Možná na mě učinilo takový dojem pouze díky počasí, vzhledem k roční době netypicky chladnému, a mé vlastní vděčnosti, že nemusím vysedávat v ballstonské soudní síni; ať už tomu však bylo jakkoli, zjistil jsem, že první dvě či tři hodiny, které jsme strávili procházením matričních záznamů o narozeních a úmrtích, uběhly docela rychle. V prostorné místnosti jsme byli sami až na archiváře, jehož nejnáročnějším úkolem, kromě toho, že nám nosil složky a šanony, bylo podle všeho udržet se v bdělém stavu. Mohli jsme tedy hovořit i jednat docela volně, což rychle vedlo El Niňa (který neuměl číst v angličtině) a mě (který jsem nebyl dvakrát užitečný při zkoumání úředních listin) k tomu, abychom mezi stoly a židlemi šaškovali ještě víc než obvykle a vlastní práci nechali na Cyrovi a slečně Howardové. Uklidňovali jsme se pouze v okamžicích, kdy nám bylo řečeno, abychom probudili archiváře a požádali ho o další várku spisů a matrik.

Do jedné hodiny mně i domorodci z těch skopičin celkem vyhládlo a vydali jsme se ven hledat lokál, kde bychom pro všechny mohli koupit oběd přes ulici. Ani při tom úkolu se naše chování nevylepšilo, takže nás cestou zpět do archivu zadržel policista, kterého podle všeho spíš zaskočil pohled na El Niňa, než aby ho dvakrát zajímalo, co máme za lubem. Polda nás doprovodil až do budovy okresního úřadu, aby se ujistil, že naše historka není vylhaná, a doporučil slečně Howardové, aby nás nenechávala jen tak „vyvádět“ po ulicích. Ze všech sil jsem odolával pokušení říct mu, že jestli si takhle představuje „vyvádění“, měl by strávit nějaký čas v New Yorku; nakonec ale odešel a my se vydali poobědvat do nedalekého parčíku.

Jakmile jsme se vrátili do archivu, Cyrus brzy narazil na zlatý důl v podobě malé odřené knížečky obsahující soupis narození a úmrtí v městečku s podivným názvem Schagticoke v letech 1850 až 1860. Při pátrání po málo obvyklém jméně „Elspeth“ je Cyrus nalezl nikoli u příjmení „Fraserová“, nýbrž „Franklinová“, což bylo podle všeho příjmení otce. Jméno, pod nímž se Libby Hatchová přistěhovala do Stillwateru, bylo podle matričního zápisu rodným příjmením její matky.

„Chcete říct, že nebyli oddáni?“ zeptala se slečna Howardová Cyra, když jsme se všichni nakupili kolem a nahlíželi mu přes rameno na vybledlé stránky matriky. „Libby je nemanželská?“

Cyrus pokrčil rameny. „To by mohlo vysvětlit pár věcí ohledně jejího chování. A nemělo by být moc těžké to ověřit. Stevie, probuď támhle našeho přítele,“ Cyrus ukázal palcem na podřimujícího archiváře, „a pověz mu, že potřebujeme záznamy o sňatcích v té obci, pokrývající dejme tomu deset let před Jaké je datum jejího narození? 18. března 1858. Deset let předtím.“

„Jasně,“ řekl jsem, vyrazil k archivářovu stolu a probral ho zabušením do desky, na niž si podložil hlavu několika knihami. S bručením a nadáváním se vyškrabal na nohy a odloudal se pro požadovaný předmět, jímž byla, jak se ukázalo, další malá uprášená záznamová kniha. Úprkem jsem se s ní vrátil ke slečně Howardové, která se usadila vedle Cyra a rychle v ní začala pátrat po jakékoli zmínce o lidech s příjmením Franklin či Fraser.

„Tady to je,“ řekla asi po deseti minutách hledání. „Uzavření občanského sňatku, George Franklin a Clementine Fraserová, 22. duben 1852.“

„Tady jsou uvedeny ještě dvě děti,“ řekl Cyrus, který stále prohlížel svůj svazek. „George Junior, narozený v září 1852, a Elijah, narozený o dva roky později.“

„No,“ řekla slečna Howardová téměř zklamaně, „to je konec naší teorie o nemanželském původu. Podle všeho si prostě vypůjčila matčino dívčí jméno jako pseudonym, když odcházela z domova.“

„A jak zjistíme, kdy k tomu došlo?“ zeptal jsem se. „Tedy pokud se nám nepodaří najít její rodiče.“

„Víme, že v roce 1886 pracovala pro Muhlenbergovy,“ odpověděla slečna Howardová. „Měli bychom prohlédnout výsledky sčítání lidu z roku 1880, tím se možnosti trochu zúží.“

„Už letím!“ řekl jsem a vyrazil zpátky k archivářovu stolu. Tentokrát mě ten chlápek slyšel přicházet a zvedl hlavou dřív, než jsem měl příležitost opět ho vyděsit; a když se vrátil z jakéhosi vzdáleného rohu za přepážkou, trochu vyrovnal skóre tím, že mi hodil do náruče obrovský svazek. Vyjekl jsem námahou, když jsem ten foliant popadl a obrátil se k odchodu. Cestou zpátky k ostatním jsem si pro sebe mumlal: „Nic člověku nevylepší smysl pro humor tak jako zaměstnání ve státních službách, co?“

Výsledky sčítání lidu z roku 1880 nám odhalily, že Libby Hatchová tehdy dosud žila u své rodiny, bylo jí jednadvacet let. Také jsme zjistili, že George Franklin byl povoláním „farmář“ (což nás příliš neudivilo) a že dva Franklinovi chlapci rovněž ještě žili doma a pomáhali otci s hospodářstvím. Jedinou zbývající otázkou, na niž jsme mohli získat odpověď v archivech, bylo, zda se Libby v době pobytu v okrese Rensselaer vdala: další prohlídka záznamů o sňatcích však vyšla naprázdno, takže jsme mohli jen spekulovat o tom, zda byla někdy v letech 1880 až 1886 oddána v jiném okrese, nebo dítě, o němž jsme věděli, že ho porodila, pocházelo z nemanželského lože. Vyřešit hádanku nám nepomohly ani údaje o narozeních z těch let, které neuváděly, že by někdo s příjmením Fraserová či Franklinová přivedl na svět nějaké děti; s těmi otázkami dosud visícími ve vzduchu jsme vrátili hromadu knih a šanonů archivářovi a zamířili zpátky na nádraží.

Nasedli jsme do lokálky odjíždějící ve čtyři hodiny zpátky do Ballston Spa a vzhledem k informacím, které jsme odhalili, byla cesta docela veselá a vzrušující. Samozřejmě, pořád hrozilo, že to nikam nepovede: nedalo se odhadnout, jaké byly osudy Franklinovy rodiny od roku 1880 (stále jsem v duchu soudil, že je Libby mohla klidně všechny oddělat), ale nyní jsme aspoň znali místo, kde můžeme s hledáním začít. Dychtiví zpravit doktora i ostatní o těch zjištěních jsme vyběhli kopec od ballstonského nádraží k soudní budově, hned jak jsme vyskočili z vlaku, ale zjistili jsme pouze, že líčení již bylo přerušeno. Nezbylo nám tedy než úprkem vyrazit k domu pana Pictona, abychom dali všem vědět, že naděje na nové objevy ještě neumřela.

Vzhledem k tomu, co se během dne odehrálo u soudu, však ostatní naše novinky příliš nepovzbudily. Jak jsme čekali, pan Darrow zahájil svou argumentaci předvoláním svých tří soudních znalců, kteří všichni udělali, co bylo v jejich silách, aby ještě posílili již tak silné odhodlání poroty shledat Libby Hatchovou nevinnou. Albert Hamilton, ten šarlatán převlečený za odborníka v kriminalistice, dokázal předložit dostatek matoucích informací o zbraních a nábojích, aby Luciovo svědectví vypadalo ne-li pomýleně, tak přinejmenším neprůkazně. Začal rovnou prohlášením, že střela, kterou žaloba našla ve voze Hatchových, mohla a nemusela pocházet z koltu Daniela Hatche: protože neexistuje žádný centrální registr střelných zbraní (jak nám už řekli Lucius s Markem) a protože Colt Peacemaker byl po mnoho let tak oblíbeným modelem, pravděpodobnost, že střela ve skutečnosti vyšla z jiné zbraně, se rozhodně zdaleka neblíží milionu ku jedné, jak odhadoval Lucius. Pokud jde o určující znaky na střele samotné, Hamilton si dal velice záležet, aby vysvětlil, jak náročné jsou standardy výroby v továrně Samuela Colta a jak dokonale znaky každého jednotlivého kusu odpovídají všem ostatním stejného modelu. Dokonce i ta nerovnost uvnitř hlavně Hatchovy zbraně, jež způsobila na střelách to nepatrné škrábnutí, které jsme viděli, mohla být způsobena výrobním defektem, říkal „doktor“ Hamilton, defektem, který sdílí tucty, možná stovky Peacemakerů. Pan Picton se při křížovém výslechu otázal, jak je možné, aby továrna s tak vysokými výrobními standardy mohla vyrobit stovky revolverů se stejným kazem v hlavni, což byla otázka, na kterou Hamilton nedokázal odpovědět; ale přestože byl ten chlap zjevně nekompetentní pro každého, kdo něco věděl o balistice, napáchal spoustu škody u laiků v porotě a tvrzení pana Darrowa, že balistické důkazy předložené státem jsou neprůkazné, se zdálo být dokázáno.

Pokud jde o doktorova kolegu Williama Alansona Whitea, ten měl za úkol zpochybnit tvrzení žaloby, že by příčetná žena mohla naplánovat a spáchat vraždy svých vlastních dětí, a zdálo se, že se své úlohy zhostil docela zdatně. Pomáhala mu skutečnost, že se během své kariéry příliš nevěnoval psychologii rodinných vztahů a rozhodně ne tak kontroverzním způsobem jako doktor a jemu podobní (například doktor Adolf Meyer); a jelikož Whiteovou specializací byli téměř výhradně zločinci a jejich duševní poruchy, od počátku ho všichni vnímali jako méně podivného než doktora, a tudíž důvěryhodnějšího. A navrch k tomu všemu osobně nikdy nepracoval s Clarou Hatchovou, což by za normálních okolností způsobilo, že by vypadal jako někdo, kdo pracuje s nedostatečnými informacemi, jenže v tomhle problematickém, na hlavu postaveném případě z toho naopak vycházel jako člověk, který má tím pádem více odstupu a je spolehlivější. Když se ho pan Darrow zeptal na jeho „odborný názor“ na Clařin duševní stav, doktor White odpověděl, že ve skutečnosti nevěří, že by se dalo spoléhat na vzpomínky dívky, která prošla takovým traumatem a která je pořád přece jen velmi mladá. Přesně to chtěli porotci slyšet, bylo to snazší než přijmout názor, že Clara říkala pravdu, a tak nevěnovali valnou pozornost upozornění samotného pana Whitea, že není odborníkem na děti, a vzali všechna jeho tvrzení za bernou minci.

Hlavní část jeho svědectví však byla zaměřena na Libby Hatchovou samotnou a na úvahy o tom, zda je schopná zločinu, z něhož ji žaloba vinila. Doktor White řekl, že poté, co s tou ženou strávil asi tři hodiny, si utvořil stejný názor jako doktor Kreizler: Libby, ačkoli je emocionální a výbušná, rozhodně netrpí žádnou duševní chorobou a je, zejména pokud jde o právní vymezení toho termínu, příčetná. Doktor White z toho však vyvodil přesně opačný závěr než doktor Kreizler: Libbyina příčetnost pro něj naznačovala, ne-li přímo dokazovala, že své děti zastřelit nemohla. Podle jeho zkušeností, říkal, existují pouze tři důvody, proč ženy páchají podobné zločiny: šílenství, chudoba nebo nemanželský původ dětí. Jelikož v tomto případě se žádná z těch příčin výrazně neprojevuje, vysvětlení obžaloby ohledně toho, co se událo, není „věrohodné“. „Samotná povaha toho zločinu,“ prohlásil pan White způsobem, který panu Pictonovi připadal tak nehorázný, že si jeho výrok zapsal, „dostatečně opravňuje k diagnóze duševní choroby.“ Libby Hatchová žádnou duševní chorobou netrpí, a tak, opět za použití logiky, kterou by odborníci považovali za pomýlenou, ale pro porotu byla velmi přitažlivá, nemohla zločin spáchat.

Ale co všechny ty další případy, o nichž mluvili pan Picton a doktor Kreizler? zeptal se pak pan Darrow. Případy žen, které nade vši pochybnost zavraždily své potomky a byly soudy i porotami uznány za příčetné? Co například Lydia Shermanová? Lydia Shermanová, odpověděl doktor White, se naneštěstí dopustila svých zločinů v době, kdy byla věda o lidské duši teprve v plenkách; navíc zločiny, z nichž byla „královna travičů“ obviněna, natolik pobouřily veřejnost a hovořilo proti ní tolik důkazů i svědků, že šance na spravedlivý proces, natož na to, aby byla shledána duševně nezpůsobilou, byly téměř nulové. Tehdejší psychiatři byli příliš prostí, než aby pochopili, co je s tou ženou v nepořádku, a veřejnost zuřivě prahla po pomstě: takto doktor White lehko vysvětlil, proč byl osud Lydie Shermanové zpečetěn. Pan Darrow se ho pak otázal, jestli nyní podle jeho názoru dochází k opakování, možná dokonce překonání té nespravedlnosti, pokud jde o snahu státu New York odsoudit a popravit Libby Hatchovou. Ano, odvětil doktor White vážně; po pravdě řečeno, protože Libby Hatchová je podle jeho názoru nevinná, je tato nespravedlnost ještě znásobena.

Nakonec vystoupením obhajoby nasadila korunu paní Cadyová-Stantonová. Způsob, jakým k ní pan Darrow přistupoval, byl obzvlášť rafinovaný: nemá paní Cadyová-Stantonová pocit, jako dlouholetá bojovnice za práva žen, zeptal se na úvod, že by příslušnice jejího pohlaví měly přijmout všechna břemena, stejně jako výhody rovnoprávnosti? Nedomnívá se, že by jim nemělo být dovoleno „skrývat se za sukněmi“ a využívat svého pohlaví jako omluvy nebo dokonce jako vysvětlení pro jisté zločiny? Samozřejmě, odvětila paní Cadyová-Stantonová; a kdyby bylo zločinem, z něhož Libby Hatchovou obvinili, něco jiného než vražda vlastních dětí, stará sufražetka by se netrmácela až do Ballston Spa, aby vydala svědectví. Ale v této jediné věci, rození dětí a rodičovství, prohlásila, si muži a ženy nejsou a nikdy nebudou rovni. Paní Cadyová-Stantonová opakovala názory, které nám sdělila, když přišla na návštěvu do čísla 808 na Broadwayi, a udělila porotě i divákům kázání o „božské tvořivé moci“ žen, která se projevuje ve vztahu mezi matkou a dítětem. Pokud byla ta moc zneužita ke zlým úmyslům, řekla, nemohlo to být dílem té ženy, koneckonců, žádná žena by nemohla zradit sílu, která, jelikož je božská, je silnější než její vlastní vůle. Ne, pokud se žena dopustí násilí vůči vlastnímu dítěti, je to buď proto, že je nepříčetná, nebo proto, že ji k tomu nějak přiměla mužská společnost, patrně obojí.

Při křížovém výslechu bylo pro pana Pictona obtížné ten poslední bod napadnout, neboť během spolupráce s doktorem Kreizlerem se mu podařilo pochopit, do jak velké míry mohly být skutky Libby Hatchové skutečně ovlivněné společností ovládanou muži. Ovšem jak pan Picton, tak doktor trvali na tom, že bez ohledu na podobný vliv je Libby stále za své činy právně odpovědná, a pan Picton se otázal paní Cadyové-Stantonové, zda s tím souhlasí. Ne, odpověděla a vrhla po doktorovi pohled, který dával najevo jasněji než slova její neochvějné přesvědčení, že se zapletl do nějakého zlovolného honu na čarodějnice. Ne, řekla, žena tak uštvaná a pronásledovaná, aby byla schopná zabít vlastní děti, by musela být nepochybně dohnána mužskou společností k nepříčetnosti, rozhodně k nepříčetnosti v právním smyslu, tedy aby si nebyla vědoma povahy vlastních činů nebo toho, proč jsou špatné. A jelikož odborníci povolaní jak obžalobou, tak obhajobou neshledali u Libby duševní chorobu, nemohla ty zločiny spáchat.

Všechna tato svědectví zabrala pouze den a sečtena a podtržena představovala, jak řekl pan Picton, další důkaz (ne že bychom nějaký potřebovali), že pan Darrow je skutečný mistr v umění negativní obhajoby. Aniž by vůbec povolal na lavici svědků svou klientku (což je pro obhajobu při hrdelním procesu vždycky nebezpečný krok), podařilo se mu roztrhat na kusy argumenty obhajoby logikou tak pokroucenou, někdy dokonce převrácenou, že vypadala, jako by přece jen dávala nějaký smysl. Porotci byli nejprve zmatení, pak se však zvolna nechali přesvědčit a veškeré zoufalé úsilí pana Pictona prokázat, že si obhajoba jen hraje se slovy, když tvrdí, že někdo musí být nevinný jen proto, že je příčetný, zatímco zločin, z něhož byl obviněn, je nepříčetný, vedlo jen k tomu, aby skutečně vypadal jako hlas z minulosti. Převrácená a negativní logika pana Darrowa nesla stopu nového století, moderního myšlení, a taková opravdu byla; jak však pan Picton prohlásil večer předtím, novátorství z toho nedělalo čestnější nebo úctyhodnější přístup, pouze přístup, který lépe účinkoval na porotu. Což je v konečném důsledku, řekl bych, jediná věc, kterou kdy většina právníků považovala za pokrok.

Pan Darrow obhajobu dosud neuzavřel a teoreticky by mohl povolat Libby Hatchovou na lavici svědků v pondělí, kdyby chtěl; neměl však k tomu sebemenší důvod. Její malé divadýlko při Sařině svědectví bylo mnohem účinnější než jakékoli svědectví, které by mohla vydat o tom, jak moc jí na dětech záleželo; a dovolit panu Pictonovi, aby se do ní strefoval při křížovém výsledku (sama obžaloba neměla právo povolat obžalovaného jako svědka), mohlo vést jenom k problémům. Ne, z hlediska pana Darrowa bylo lepší držet ji tam, kde je: za stolem obhajoby jako uslzenou vdovu a milující matku, jejíž život byl poznamenán hroznými ztrátami a tragédiemi a nyní ji pronásledují žalobci, které uvádí do rozpaků vlastní neschopnost vyřešit starý brutální zločin, a psychiatr, jenž se tak pokouší napravit vlastní reputaci.

Nebylo tedy těžké pochopit, proč zprávy, které jsme dovezli z Troy, představovaly pro naše přátele tak malou útěchu: otázka, co v její minulosti udělalo z Libby Hatchové ženu, kterou byla dnes či ten večer, kdy střílela po svých třech dětech, vypadala jako loď, která už dávno vyplula z přístavu. Jak podotkl Marcus večer předtím, porotu už nezajímala žádná psychologická vysvětlení toho, jaký kontext mohl stvořit normální, duševně zdravé děvče, které bude jednoho dne schopné vraždy vlastních dětí; vlastně už porota dávno nebyla schopná uvěřit, že své děti vůbec zabila, a kdybychom se pokusili takové svědectví předložit, chytali bychom se stébel. Vypadalo to, jako by jedinou užitečnou věcí, která z našeho pátrání mohla vyplynout, bylo, zda Libby spáchala nějaký další násilný čin během let, než se dostala k Muhlenbergovým, a zda se nám povede nějak propojit ten čin se současným děním.

Ta možnost však každému připadala velice vzdálená, opět s výjimkou slečny Howardové, která prostě odmítala seskočit, z jakéhokoli koně, na němž zrovna jela, dokud opravdu nepošel. A tak v sobotu časně ráno jsme my čtyři, kteří jsme podnikli výpravu do Troy, nasedli do vozu pana Pictona. (Doktor nás chtěl doprovodit, ale cítil osobní odpovědnost za malou Claru a chtěl se ten den vypravit na farmu Westonových, aby si ověřil, jak se jí daří.) Městečko Schaghticoke se nacházelo asi šest mil směrem do vnitrozemí od východního břehu Hudsonu, což znamenalo další přejezd přívozem a další monotónní jízdu zemědělskou krajinou, která se příliš nelišila od oblastí, které jsme křižovali v okresech Saratoga a Washington. Když jsme dorazili na místo, zjistili jsme, že tamější obyvatelé právě připravují pár velkých polí na výroční trh okresu Rensselaer, což působilo, že převládající atmosféra i postoje usedlíků byly mnohem přívětivější, než jak tomu patrně bývalo obvykle: museli jsme zastavit jen pár lidí s dotazem na Franklinovic farmu, než jsme narazili na ochotnou stařenku, která nám dala velmi přesné pokyny, jak se tam dostaneme.

Statek ležel východně od městečka a jelo se tam po stinné neudržované cestě, která činila jízdu obtížnou. To všechno vedlo slečnu Howardovou i mě k přesvědčení, že nás čeká další ponurý dům pronásledovaný přízraky násilí a tragédií minulosti. Dokážete si tedy jistě představit náš úžas, když jsme se vynořili z jedné zatáčky na hrbolaté cestě a objevili, že po levé straně před námi leží pár velmi dobře udržovaných kukuřičných polí a po pravé několik pastvin se zbrusu novým drátěným oplocením. Nejpřekvapivější však byl pohled na malý, ale příjemně vyhlížející domek mezi poli, pobitý čerstvě nabílenými překládanými prkny, s úhledně pokoseným trávníkem lemovaným květinovými záhonky.

Když jsme zahnuli na krátkou příjezdovou cestu, zprvu jsme neviděli žádné známky života, ale nakonec jsme zahlédli muže v pracovní kombinéze, který kráčel od domu k velké zelené stodole za jedním z těch kukuřičných polí. Mohlo mu být tak pětačtyřicet a na první pohled vypadal docela slušně a přátelsky: když rozhazoval z kbelíku krmení hejnu slepic, které se popelily kolem stodoly, vlídně, dokonce s láskou na ně volal a usmíval se při pohledu, s jakým nadšením se ptáci na potravu vrhají. Když jsem zastavoval u domu, nespouštěl jsem z něho pohled.

„To nemůže být správné místo,“ vypravil jsem ze sebe.

Slečna Howardová ten výjev pár minut pozorovala s ustaraným výrazem; pak seskočila ze čtyřkolky a zamířila k brance v bílém laťkovém plotě lemujícím trávník před domem.

„Zůstaňte tady,“ nakázala nám, když vstupovala dovnitř. El Niňovi se moc nezamlouvala představa, že by si měla jít promluvit s tím cizím chlapem u stodoly úplně sama, ale doporučil jsem mu, aby se uklidnil, a upozornil ho, že ta dáma má s sebou nepochybně nějakou střelnou zbraň. Stejně však zpod večerního obleku vytáhl svůj malý luk a jednu z těch krátkých šipek (vypáral podšívku na saku, aby se mu tam zbraně vešly) a upřeně sledoval, co se na druhé straně dvora děje.

„Promiňte!“ zavolala slečna Howardová, když došla k rohu domu. Po těch slovech se muž otočil, přátelsky se usmál a vydal se k místu, kde stála, což bylo jen taktak v našem doslechu.

„Dobrý den,“ pozdravil trochu udiveně, odložil kbelík a otřel si ruce o kombinézu. „Mohu vám nějak pomoci?“ V tu chvíli spatřil za slečnou Howardovou i nás, co jsme zůstali na voze, a ačkoli myslím, že ho pohled na dva černochy příliš neuklidnil, nezdálo se, že by nad tím propadl nějaké velké panice.

„Doufám, že ano,“ odpověděla slečna Howardová. „Jmenuji se Sara Howardová a spolupracuji s úřadem státního návladního okresu Saratoga při jistém vyšetřování. Hledám pana George Franklina a jeho manželku.“

Při zmínce o saratožském státním návladním se farmář rovněž neznepokojil tak, jak by měl; rozhodně ne tolik jako ostatní lidé, které jsme v té oblasti navštívili. Zatvářil se zmateně, ale úsměv mu z tváře úplně nezmizel. „To jsou moji rodiče,“ odpověděl. „Nebo spíš byli. Otec před pěti lety zemřel.“

„Oh,“ vydechla slečna Howardová. „To je mi líto. A vaše matka?“

„Odjela do Hoosick Falls za mým bratrem a jeho manželkou,“ odpověděl muž. „Patří jim tam jeden obchod. Bohužel se vrátí až zítra odpoledne. O co jde?“

Stejně příjemným tónem se slečna Howardová zeptala: „Vy jste tedy George Franklin? Nebo Elijah?“

Muž překvapeně naklonil hlavu ke straně. „Koukám, že toho o nás hodně víte, slečno. Já jsem Eli, tak mi aspoň všichni říkají. Stalo se něco?“

„Já“ Slečna Howardová se ohlédla na nás ostatní, jako by nevěděla úplně jistě, co dál. „Pane Frankline, jestli se mohu zeptat, dostal jste v poslední době nějakou zprávu od své sestry?“

„Od Libby?“ Tvář Eliho Franklina poprvé za celou dobu potemněla a on rozpačitě pohlédl na zem. „Ne. Ne, nikdo z nás o Libby nic neví už No, bude to pěkných pár let.“ Když opět vzhlédl, jeho úsměv byl ten tam. „Dostala se do nějakých potíží?“

„Já Raději bych o tom hovořila, až tady bude vaše matka,“ odpověděla slečna Howardová.

„Podívejte se,“ řekl Franklin, „jestli je tu něco, co by moje matka měla slyšet, povím jí to raději sám. Co Libby provedla?“

„Vy předpokládáte, že něco udělala ona?“ zeptala se slečna Howardová zvědavě. „Proč vás nenapadlo, že se třeba mohlo něco stát jí?“

Franklin trochu vykulil oči překvapením, když nad tou možností uvažoval. „A stalo se jí tedy něco? Je v pořádku?“

„Pane Frankline“ Slečna Howardová si založila paže na hrudi a její zelené oči se zabodly přímo do jeho hnědých. „Obávám se, že vám musím sdělit, že vaše sestra nyní stojí před soudem v Ballston Spa. A je obviněna z velmi závažného trestného činu.“

Franklin tuhle zprávu, která měla být pěkně šokující, přijal s daleko menším údivem, než jsme si mysleli, že je vůbec možné. „Tak tak,“ povzdechl si po několika minutách mlčení. „Takže takhle to dopadlo.“ Jeho hlas nezněl pobouřeně ani ohromeně, jenom, no, nedá se to vyjádřit jinak, než že zněl smutně. „Co se stalo? Nejspíš v tom vězí nějaký chlap. Je ženatý nebo tak něco?“

„Spíš tak něco,“ zalhala slečna Howardová chladnokrevně, neboť podle všeho usoudila, že z farmáře dostane víc informací, když potvrdí jeho předpoklady, místo aby mu řekla čistou pravdu. „Proč? Už se někdy předtím do podobných problémů dostala?“

„Libby?“ zabručel Franklin. „Když došlo na chlapy, byla Libby pořád po uši v problémech.“ Odvrátil se, tiše sykl zklamáním a pak se zeptal: „Takže proč jste tady? Chcete nás povolat k soudu? Nechápu, co“

„Ne,“ ujistila ho slečna Howardová rychle. „Nic takového. Jenom jsem myslela, že vy a vaši rodiče byste nám možná mohli povědět nějaké věci o minulosti vaší sestry. Sama o ní mluví dosti neochotně.“

Franklin zavrtěl hlavou. „Obávám se, že na tom není nic překvapivého,“ řekl. „Ale Jestli chcete slyšet něco takového, tak byste asi vážně měli počkat na matku. Ona bude vědět víc, než si pamatuju já. Můžete se vrátit zítra“

„Oh, určitě přijedeme,“ ujistila ho slečna Howardová rychle. „Ale byla bych ráda, kdybyste mi zatím mohl prozradit pár základních faktů.“ Obrátila se a popošla přes trávník ke dveřím domku. „Vždycky jste žili tady?“

„Ano,“ odpověděl Franklin; pak se náhle upamatoval na slušné vychování. „Promiňte, můžu vám něco nabídnout? Třeba něco k pití nebo“

„Ano, to by od vás bylo velice milé,“ řekla slečna Howardová. „Musím přiznat, že to byla dlouhá a prašná cesta.“

„A co vaši lidé?“ zeptal se Franklin a kývl k vozu.

„Hmmm?“ zabručela slečna Howardová. „Ach ne. S nimi si nedělejte starosti. Stejně se nezdržím dlouho. Většinu otázek si schovám na zítřek, až se vrátí vaše matka.“

„V tom případě pojďte prosím dovnitř,“ vyzval ji Franklin.

Slečna Howardová se po nás rychle ohlédla a kývnutím nám naznačila, že máme zůstat na místě; vzápětí zmizela v domě a její hostitel si začal stírat z bot bahno a hnůj o starý škrabák připevněný ke kamenným schůdkům za dveřmi.

„Tohle nechápu,“ řekl jsem, když také zašel do domu. „Libby Hatchová vyrostla tady?“

„Moc se to k ní nehodí, co?“ přidal se Cyrus a seskočil z kozlíku, aby si protáhl nohy. „Ale člověk nikdy neví“

„Seňorito Stevie,“ obrátil se ke mně El Niňo, když odkládal luk. „Ten muž, neublíží naší dámě?“

„Myslím, že ne,“ odpověděl jsem a podrbal se na hlavě.

„Takže,“ prohlásil domorodec s pokývnutím a natáhl se na zadní sedadlo, „El Niňo spát.“ Než zavřel oči, ještě však zvedl hlavu a naposled se na mě podíval. „Seňorito Stevie, ta cesta, kudy jdeme k malá Ana, je divná, ne? Nebo tomu jenom El Niňo nerozumí?“

„Ne, rozumíš tomu moc dobře,“ řekl jsem mu a zapálil si retko. „Je to opravdu velmi podivná cesta“

KAPITOLA 49

Slečna Howardová nakonec strávila v domě Franklinových sotva půlhodinku, ale i tak se dověděla pár zajímavých zlomků informací, ty nám však odmítla prozradit, dokud se nevrátíme do domu pana Pictona a nesejdeme se večer s doktorem a všemi ostatními kolem velké tabule s poznámkami.

Ukázalo se, že dům, který jsme viděli, je velmi starý a nachází se v něm jen několik místností, a z nich byly pouze dvě určeny ke spánku. O jednu ložnici se dělili bratři Franklinovi, zatímco Libby celé dětství a rané mládí strávila v malé posteli v ložnici rodičů. V místnosti nebyla žádná dělící clona či přepážka, takže většinu života Libby trpěla naprostým nedostatkem soukromí; fakt, který doktor považoval za mimořádně významný. Očividně on i doktor Meyer prováděli důkladné výzkumy týkající se dětí, které se téměř nikdy neocitaly mimo dohled svých rodičů, a zjistili, že u takových dětí vzniká celá řada problémů, když dojde na jednání s okolním světem: obvykle bývaly výbušné, nesmírně citlivé na jakoukoli kritiku a, jak to formuloval doktor, „patologicky se děsily jakékoli trapnosti, téměř k bodu, který doktor Krafft-Ebing označil jako ‚paranoiu’“. Ale stejně, pod tím vším, dokázali ti samí lidé v dospělosti kupodivu velice silně pochybovat o své schopnosti prosadit se ve světě: obvykle vyrůstali se silnou potřebou obklopovat se jinými lidmi, ačkoli zároveň ty lidi nesnášeli či dokonce nenáviděli.

„Samozřejmě zde nemluvíme přímo o násilných fyzických či slovních útocích,“ vysvětlil doktor, když poprvé začal vyplňovat část tabule, která byla vyhrazena faktům z Libbyina dětství. „Ale takový nedostatek soukromí může vést k mnoha podobným důsledkům, zejména k tomu, že se psýcha nevyvine ve zcela jednotný, integrovaný a nezávislý celek.“ Opět jsem si vzpomněl na slova slečny Howardové o tom, že Libbyina osobnost byla v raném věku rozbitá na kousky, které se jí nikdy nepodařilo poskládat dohromady. „Je těžké si to představit,“ pokračoval doktor. „Dusivou hrůzu toho, že je člověk nucen trávit každou hodinu, v bdění i ve spánku, v ostražité společnosti nějaké jiné lidské bytosti, že málokdy, pokud vůbec někdy, zažije samotu. Pomyslete na tu strašnou frustraci a hněv, na pocit naprostého, naprostého“

„Zadušení,“ dokončil Cyrus místo doktora; a já věděl, že vzpomíná na ta četná nemluvňata, které Libby zabila přesně tímto způsobem.

„Přesně tak, Cyre,“ přitakal doktor, napsal slovo na tabuli velkými písmeny a podtrhl je. „Zde se skutečně nachází první klíč jak k hádance Libbyiny mysli, tak k očividnému hlavolamu jejího chování. Dusivé ovzduší. Ale k čemu to vedlo, Saro, v její časné dospělosti? Pomohl vám její bratr, abyste si udělala nějakou představu?“

„O tom tématu hovořil docela ochotně,“ řekla slečna Howardová. „Podle mě především proto, že si nepřál, aby se to doneslo k uším jeho matky. Zdá se, že Libby vyhledávala společnost chlapců, a to od velmi mladého věku. Byla předčasně vyspělá, romanticky i sexuálně.“

„To je opět logické,“ řekl doktor, když se nad tím zamyslel. „Takové chování muselo být nutně tajné, a tedy soukromé, přesto však odráží její neschopnost, tu nesmírně rozčilující neschopnost dosáhnout takového soukromí a nezávislosti sama o sobě.“ Když zapisoval tyto úvahy, doktor ještě připojil: „Soudím, že v důsledku toho se k těm nic netušícím mladým mužům, kteří se s ní zapletli, nechovala příliš laskavě.“

„Ne,“ potvrdila slečna Howardová. „Lámala jim srdce, to je asi nejšetrnější způsob, jak to vyjádřit.“

„Dobře,“ poznamenal doktor a přikývl. „Velmi dobře.“

Pan Moore, který seděl v rohu s velkou skleněnou karafou s martini, které si namíchal, v tu chvíli bolestně zasténal; a ten zvuk jako by se slil s kvílením vlakové píšťaly v dálce. Když to pan Moore uslyšel, zvedl prst.

„Slyšíte to, Kreizlere? To je zvuk toho zatraceného případu, který se od nás vzdaluje. Vytrácí se do noci, a co tu děláte vy? Pořád sedíte u té zatracené tabule a chováte se, jako byste se pokoušel se z té prohry vypřemýšlet. Jsme u konce, koho teda sakra teď zajímá, proč se z Libby Hatchové stalo to, čím je?“

„Hlas povzbuzení a optimismu,“ pravil pan Picton sarkasticky a podíval se přes pokoj na pana Moorea. „Dejte si šest nebo sedm skleniček té své odporné směsi, Johne, a možná usnete, a my budeme moci v klidu pokračovat.“

„Vím, že vám připadá, že na tohle je už pozdě, Johne,“ řekl doktor a s pohledem upřeným na tabuli si zapálil cigaretu. „Ale musíme udělat, co můžeme, dokud to jde. Musíme to udělat.“

„Proč?“ brumlal pan Moore. „Nikdo přece nechce, aby ta zatracená ženská byla vinná, to dali jasně najevo. Kvůli komu tedy pořád ještě pokračujeme?“

„Stále je tady problém Any Linaresové, Johne,“ upozornil ho Lucius.

Pan Moore znovu zavrčel. „Děvčátko, jehož otce nezajímá, jestli žije nebo umře. Nejspíš má u Libby stejně dobrou šanci na přežití, jako by měla u toho španělského mizery.“

„Zrovna teď jsem nemyslel na Anu Linaresovou,“ odpověděl doktor velmi tichým hlasem.

„Ne,“ doplnila slečna Howardová. „Jde o Claru, že? Jak se jí daří? Ani mě nenapadlo se zeptat.“

Doktor pokrčil rameny v nejistém gestu. „Je otřesená. A moc toho nenamluví, ačkoli to jí nemám za zlé. Slíbil jsem, že tohle trápení pomůže jak jí, tak její matce. Ani jedno se nestalo, a teď se k její hrůze ze vzpomínek na to, co se stalo před třemi lety, přidal strach z toho, co se stane, až bude její matka na svobodě. Není tak malá, aby si neuvědomovala nebezpečí, v němž se může ocitnout, jakmile bude mít Libby volnou ruku, aby se pomstila tomu, kdo je v jejích očích proradným dítětem a jediným svědkem jejího krvavého činu.“ Doktor položil křídu, zvedl k ústům sklenku vína, ale v půlce pohybu se zastavil, jako by neměl zájem o žádný druh úlevy.

„Nemůžete si to klást za vinu, doktore,“ řekl Marcus. „Ten případ vypadal pevně. Nebyl důvod očekávat, že to vezme takovýhle obrat.“

„Možná,“ řekl doktor, posadil se a odložil sklenici.

„A mohla bych opět každému připomenout,“ ozvala se slečna Howardová, než však stihla větu dokončit, pan Moore znovu utýraně zasténal.

„Ano, ano, my víme, Saro, ještě to neskončilo! Panebože, copak ty se nikdy nevzdáš?“

„Jestli myslíš, zda si nepřeju, aby to skončilo a já měla dobrou výmluvu, proč se potopit na dno skleničky a zůstat tam, Johne, tak nikoli,“ odsekla slečna Howardová. „Pravda, možná jsme dneska zase tolik informací nezískali, ale ta matka ví určitě víc a zítra se má vrátit. A my se vrátíme rovněž.“ Pohlédla na doktora. „Pojedete s námi? Nejsem si jistá, jestli znám všechny správné otázky, které bych měla položit.“

Doktorovi se odněkud podařilo vydolovat poslední zbytky toho, co by se dalo považovat za povzbudivost. „Ovšem,“ řekl, opřel se dlaněmi o kolena a vstal. „Ale nyní, jestli mě omluvíte, si myslím půjdu bez večeře lehnout. Nemám velký hlad. Říkáte, že stačí, když k Franklinovým dorazíme odpoledne, Saro?“

„To ano.“

„Pak aspoň není žádný důvod vstávat příliš brzy.“ Trochu bezradně se rozhlédl po pokoji. „Dobrou noc.“

Všichni jsme zamumlali pár slov na rozloučenou, a když doktor pomalu stoupal po schodech, rozhostilo se mlčení.

Jakmile slečna Howardová zaslechla klapnutí dveří doktorovy ložnice, popadla kousek křídy od tabule a hodila jím po panu Mooreovi. Zasáhla ho přímo mezi oči tak prudce, až vyjekl bolestí.

„Víš, Johne,“ prohlásila, „jestli tě Timesy nebudou chtít přijmout zpátky, vždycky si můžeš otevřít nový podnik a specializovat se na nakopávání zraněných psů nebo podtrhávání berlí mrzákům.“

„Jednou,“ zasténal pan Moore, zatímco si otíral z čela křídový prach, „se ti povede mě opravdu vážně fyzicky zranit, Saro, a slibuju, že tě za to zažaluju. Podívejte, je mi líto, jestli si myslíte, že se chovám poraženecky, ale prostě nechápu, co byste se mohli od matky Libby Hatchové dovědět, aby to změnilo situaci.“

„Možná nic!“ vyštěkla slečna Howardová. „Ale přece jsi viděl, co doktor tenhle týden prodělal, a vzpomeň si, že do toho případu jsme ho zatáhli my, abychom mu pomohli zapomenout na jeho problémy v New Yorku. Teď to vypadá, že jsme všechno jen zhoršili. Tak by ses mohl aspoň pokusit chovat se povzbudivě.“

Pan Moore pohlédl ke schodišti a zatvářil se trochu zahanbeně. „No, to je nejspíš pravda“ Nalil si další skleničku a pak se otočil ke slečně Howardové. „Chceš, abych jel zítra s vámi?“ Ta nabídka zněla skoro upřímně. „Slibuju ti, že se budu snažit chovat se povzbudivě.“

Slečna Howardová si povzdechla a zavrtěla hlavou. „Nemyslím, že by ses teď dokázal chovat povzbudivě, i kdyby na tom závisel tvůj život. Ne, lepší bude, když pojedu jen já a Stevie, čím méně lidí, tím méně trapné bude to mlčení.“ Zahleděla se ke stropu. „A mám pocit, že se bude hodně mlčet“

To byl dobrý odhad. V neděli vyšel doktor ze svého pokoje až před polednem a pořád to nevypadalo, že by se mu vrátila chuť k jídlu. Usilovně se snažil projevovat zájem o úkol, který před námi ležel, ale bylo to dost beznadějné: podle všeho si byl dobře vědom toho, jak je nepravděpodobné, že bychom na farmě Franklinových objevili něco natolik klíčového, aby to zvrátilo osud projednávaného případu. Když jsme nasedali do vozu, upustil od všech pokusů o rozhovor, opět ztichl a ponořil se do myšlenek, v nichž setrval po celou dlouhou cestu až do Schaghticoke.

Dům Franklinových vypadal stejně pokojně jako den předtím; ale tentokrát tam kromě Eliho Franklina, pracujícího u stodoly, byla i postarší žena, statná, avšak nikoli tlustá, která plela jeden z květinových záhonků u domu. Bělovlasou hlavu si chránila před sluncem slamákem se širokou krempou a bavlněné šaty zakrývala trochu ušpiněnou zástěrou. Už z poloviny příjezdové cesty jsme slyšeli, jak si pro sebe zpívá, a kolem ní vesele poskakoval malý psík. Občas zaštěkal, aby na sebe svou paní upozornil, a za to se mu vždycky dostalo pohlazení a několika laskavých slov.

Když doktor pozoroval scénu před sebou, v jeho černých očích se začal objevovat lesk, který jsem v nich už pár dní neviděl. „Vida, vida,“ řekl, jakmile jsem zastavil vůz u branky v bílém laťkovém plotě; když sestoupil na zem, nepatrně se pousmál.

„Není to přesně to, co byste čekal, že?“ zeptala se slečna Howardová, jakmile se k němu připojila.

„Tragédie a hrůza vždycky nepřicházejí se všemi odpovídajícími rekvizitami, Saro,“ odpověděl doktor tiše. „Kdyby tomu tak bylo, moje povolání by bylo zbytečné.“

Zatímco jsem přivazoval koně, všiml jsem si, že nás Eli Franklin už zahlédl a vyrazil k brance. Zdálo se, že má něco na srdci.

„Dobrý den, slečno Howardová,“ pozdravil ustaraně.

„Pane Frankline,“ odpověděla s pokývnutím. „Tohle je doktor Kreizler, který rovněž pracuje na tom případu. A myslím, že jste se včera neseznámil s naším společníkem Steviem Taggertem“

Eli Franklin nám pouze rychle beze slova potřásl rukama a pak se obrátil zpátky ke slečně Howardové. „Když jsem matce pověděl“

Ale to už se ta žena mezi květinami ohlédla a spatřila nás. Její pejsek se rozštěkal ještě hlasitěji a usilovněji, neboť i on konečně postřehl, že se blíží cizí lidé. „Oh!“ zvolala žena hlasem, který byl velmi silný, a přece melodický. „Oh, to jsou Elspetini přátelé, Eli?“

Vydala se k nám a Franklin promluvil ještě rychleji a naléhavěji: „Nemohl jsem jí prozradit, že se Libby dostala opravdu do maléru, rozrušilo by ji to a nemá už tak silné srdce. Jestli můžete nějak zjistit, co potřebujete, a nezmiňovat se přitom o“

„Zkusíme to, pane Frankline,“ odpověděl doktor přívětivě. „Možná nám vaše matka poví to, co chceme vědět, aniž bychom museli odhalit, proč to chceme zjistit.“

Tvář Eliho Franklina se naplnila úlevou a měl jenom čas říct: „Děkuji vám, doktore, jsem vám skutečně vděčný,“ než jeho matka dorazila k brance.

Pes nyní štěkal ze všech sil, a když si paní Franklinová přidržela jednou rukou klobouk, sklonila se ke zvířátku a vlídně je napomenula: „No tak, přestaň, Leopolde, tohle je návštěva!“ Pes se pokusil uklidnit, ale stálo ho to zjevně značné úsilí. „Omlouvám se,“ řekla žena a její zpěvavý hlas teď zazněl trochu popleteně. „Pořád se mě snaží chránit! Takže vy jste všichni přátelé mé dcery? Syn mi říkal, že se ji pokoušíte najít.“ Hluboko z jejích jantarových očí se dalo vyčíst, že paní Franklinová, která musela být zamlada velmi krásná, tomu vysvětlení tak úplně nevěří, ale je pro ni snazší je přijmout než se zabývat jinými, méně příjemnými možnostmi. „Obávám se, že vám moc nepomůžeme,“ pokračovala, než stihli doktor či slečna Howardová promluvit. „Jak vám Eli už včera říkal, nemáme od Libby zprávy pěkných pár let. Ne že by mě to překvapovalo. To děvče bylo vždycky tak lehkomyslné! Nikdy se nedovedlo postarat o ty nejjednodušší“

„Ano, mami,“ přerušil ji Eli Franklin a jemně ji vzal za loket, aby ji přiměl zmlknout. „Tohle je slečna Howardová a doktor Kreizler, že ano? A chlapec se jmenuje“

„Říkejte mi jenom Stevie,“ vybídl jsem ženu a dostalo se mi za to od ní vřelého úsměvu.

„Takže jenom Stevie?“ řekla a pohladila mě po tváři. „Myslím, že to bude stačit, jsi pěkný chlapec!“

„Myslí si, že možná něco, co víme o její minulosti, by jim mohlo pomoci Libby najít,“ pokračoval Eli Franklin.

Slečna Howardová přikývla. „Víte, s námi se už také nějakou dobu nespojila. Možná že kdybychom věděli trochu víc o tom, jaké byly její zvyky“

Paní Franklinová přikývla. „Nespojila se s vámi? Tak to mě taky nepřekvapuje. Nevím, proč se ta holka nikdy za mák nestarala o ty nejobyčejnější věci. Za celá léta jsme od ní dostali jen dvě zprávičky, ani jednou nepřijela na návštěvu! Prostě si tancuje životem a dělá, co si zamane. No, někteří lidé jsou asi prostě takoví.“ Otevřela branku v plotě. „Prosím, prosím, pojďte dál. Posadíme se vzadu na verandě, zasadili jsme tam síťová okna, takže nebudeme muset zahánět ty hrozné mouchy. V tom letošním vlhkém létě se hmyzu báječně daří!“ Když jsme za ní pochodovali za roh domu, nikdo z nás se pořád ještě nedostal ke slovu. „Připravila jsem limonádu a chlazený čaj, říkala jsem si, že na cokoli jiného bude asi moc horko. Mám napečený taky nějaký perník a možná bych pro tebe našla ještě něco sladšího, Stevie, jestli ti sladkosti chutnají stejně, jako chutnávaly mým chlapcům. Ale pokud jde o Libby, nevím, jestli vám moc pomůžu“ Na zadní verandě jsme zjistili, že nás velké kusy síťoviny opravdu chrání před protivnými černými mouchami, které se začaly rojit v odpoledním slunci. „Možná budete spíš vědět víc vy. Jak říkám, neviděli jsme ji už, jak dlouho to je, Eli?“

Eli Franklin vrhl po slečně Howardové pohled, který by se dal popsat jako významný. „Deset let,“ řekl.

„Deset?“ opakovala jeho matka. „To nemůže být pravda. Ne, určitě se pleteš, Eli, nevěřím, že by Libby přes všechnu svoji lehkomyslnost nechala uplynout deset let bez návštěvy. Vážně je to už tak dlouho? No, posaďte se, posaďte se všichni a dejte si něco k pití.“

Uvelebil jsem se ve velkém proutěném křesle a tiše jsem si pro sebe povzdechl: vytáhnout něco důležitého z téhle popletené staré paní tedy bude nejspíš pěkně tvrdý oříšek.

„Děkujeme vám, paní Franklinová,“ řekl doktor a posadil se do dalšího proutěného křesla. „Je horké odpoledne a cesta byla dlouhá.“

„Ano,“ odpověděla paní Franklinová, zatímco nalévala chladné nápoje a rozdávala nám skleničky. „Taková dálka, až z Ballston Spa! Musím přiznat, že bych nikdy nevěřila, že se naše Elspeth stane terčem takové pozornosti.“ V těch slovech a také v jejich tónu bylo něco, co mi mrazivě připomnělo chvíli, kdy jsme poprvé slyšeli promluvit Libby Hatchovou, před jejím domem na Bethune Street. „Nikdy nepatřila k děvčatům, o která by se lidi nějak zvlášť zajímali.“ Eli Franklin opět střelil pohledem po slečně Howardové, jako by ji žádal, aby se nezmiňovala o věcech, které probírali včera. „Její bratři byli víc do světa, měli rádi společnost, to nejspíš podědili po mně. Ale Elspeth spíš připomínala svého otce, pořád zasněná, stále příliš ztracená uvnitř vlastní hlavy, než aby byla někomu moc platná.“

„Vyrozuměla jsem, že váš manžel už není mezi námi,“ řekla slečna Howardová.

„Ne, dej mu pánbůh věčnou slávu,“ odpověděla žena, nasypala nám do skleniček čerstvé lístky máty a pak poslala kolem stolu tác s perníkem. „Už je pod zemí skoro pět let. Chudák George se udřel k smrti, aby udržel farmu na nohou. Nikdy nebyl ve farmaření moc dobrý, kdyby neměl k ruce chlapce Ale ti umějí vzít za práci, oba dva. To mají nejspíš taky po mně. Praktické hlavy. Ale George byl snílek, jako Elspeth. Měli jsme co dělat, abychom vychovali tři děti a nepřišli o farmu.“

„A Elspeth?“ zeptal se doktor opatrně. „Jistě vám také nějak pomáhala.“

Paní Franklinová se zasmála: byl to lehký, perlivý smích ženy zvyklé otáčet si muže kolem prstu. „No, nevím, jak jinak bych to mohla povědět, doktore, ale to děvče nebylo nikdy ku prospěchu vůbec nikomu, když došlo na takové ty praktické životní věci. Oh, hezká byla dost. A taky chytrá, hlavně na knížky a učení. Ale ne užitečná způsobem, který je u mladé dámy opravdu důležitý.“ Viděl jsem, jak se slečna Howardová málem zadusila kouskem perníku, ale podařilo se jí udržet ve tváři příjemný výraz. „V kuchyni znamenala pohromu,“ říkala paní Franklinová. „A pokud jde o domácí práce, tak Nemohla jsem ji nechat ani utírat prach, aby při tom nerozbila, co se rozbít dalo. Roztomilá byla, jistě, ale co je člověku platná roztomilost, když dospěje? Nebylo divu, že nikdy neměla žádné nápadníky. Žila s námi, až z ní už skoro byla stará panna, a nikdy nikdo nepřišel požádat o její ruku. Tady kolem muži pracují těžce, potřebují ženskou, která umí vést domácnost, ne chytrého snílka. A krása nevydrží věčně, doktore, nevydrží věčně“ Pejsek, který šel za námi až na verandu a teď vzrušeně funěl vedle paní Franklinové, znovu vyštěkl. „Oh, Leopolde, ty bys chtěl perníček, promiň! Tady máš“ Podala psovi kousek zákusku, který byl, to musím přiznat, moc dobrý, a začala ho hladit po hlavě. „Tak, tumáš, chlapečku. Ty si na Libby nevzpomínáš, viď, Leopolde? Odešla, než jsi k nám přišel“ Žena opět vzhlédla, ztracená v myšlenkách. „Tenkrát jsme měli jiného psa, Libbyina psa. Jak se jmenoval, Eli?“

„Fitz,“ odpověděl Eli Franklin s ústy plnými perníku, právě dopíjel třetí sklenici limonády.

„Ano, to je pravda. Fitz. Bože, jak toho psa milovala. Hrozně plakala, když umřel, myslela jsem, že ji to snad zabije taky! Vzpomínáš, Eli?“

Eli Franklin náhle přestal žvýkat; rozhlédl se kolem trochu ostražitým pohledem a pak pomalu spolkl sousto, které měl v ústech. „Ne,“ odpověděl rychle a tiše.

„Ale jistěže ano!“ řekla paní Franklinová. „To si musíš pamatovat, bylo to přece těsně předtím, než odešla pracovat k té rodině ve Stillwateru“

„K Muhlenbergovým?“ zeptala se slečna Howardová s nadějí v hlase.

„Takže vy znáte Muhlenbergovy, slečno Howardová?“ odpověděla paní Franklinová, příjemně překvapená. „Podle Elspeth to jsou moc milí lidé, jednou nám od nich napsala. Moc milí. A těsně předtím, než odjela, měla ten záchvat nějaké střevní chřipky“

„Mami,“ ozval se Eli Franklin, stále trochu poplašený.

„– a ráno potom Fitz umřel. Určitě si to pamatuješ, Eli. Pohřbili jsme ho u stodoly. Udělal jsi mu malou rakvičku a Libby namalovala náhrobní kámen“

„Mami!“ vykřikl Eli Franklin trochu příkře; pak se na nás ostatní usmál, i když od srdce mu to nešlo. „Tihle lidé určitě nechtějí slyšet o každé drobnosti, která se Libby stala, když tady bydlela, zajímají se o to, co je s ní teď.“

„No“ Paní Franklinová se zahleděla na syna trochu zaskočeně; pod tím úžasem však probleskla stopa náhlého, chladného hněvu toho typu, který se občas objevoval v obličeji Libby Hatchové. „Rozhodně se omlouvám, pokud uvádím do rozpaků svého vlastního syna. Ale já jsem jim povídala o Muhlenbergových“

„Říkala jsi jim o,“ ohradil se Eli Franklin; když však zachytil matčin pohled, zmlkl. „Dobrá. Tak jim tedy pověz o těch Muhlenbergových.“

„Byli to moc milí a slušní lidé,“ pokračovala paní Franklinová, a když na syna naposledy varovně pohlédla, začal její hlas znít opět zpěvavě. „To aspoň psala v dopise. A já jsem byla samozřejmě ráda, protože to vypadalo, že ta práce se pro ni dokonale hodí.“

Slečna Howardová málem otevřela pusu úžasem a vsadil bych se, že já taky. Aby někdo řekl, že práce kojné se pro Libby Hatchovou dokonale hodí, nemohl by o ní vědět vůbec nic; a přestože paní Franklinová chvílemi vypadala trochu popleteně, zdálo se, že si je celkem vědoma silných a slabých stránek své dcery. Než však někdo z nás stihl vyjádřit svůj zmatek nahlas, doktor, který měl podezření, že se ten příběh někde zřejmě trochu pozměnil, se otázal: „A jakou práci že to dělala, paní Franklinová?“

„Vy to nevíte?“ opáčila udiveně. „Ale jestli znáte Muhlenbergovy, tak musíte vědět, že Libby pracovala jako učitelka jejich syna, tedy předtím, než odjela do New Yorku. Ale vy jste se s nimi asi setkali teprve po jejím odjezdu, že?“

„Ano,“ odpověděla slečna Howardová rychle a nervózně. „Vlastně to bylo teprve nedávno. A vaši dceru jsme poznali, až když se přestěhovala do města, víte, my jsme všichni z New Yorku.“

„Opravdu?“ opáčila paní Franklinová. „No, jestli jste z New Yorku, tak to o mé dceři určitě víte víc než já. Co se tam přestěhovala, dostala jsem od ní jen jeden dopis, a to už je hrozně dávno, celá léta. Ale jak říkám, Elspeth byla vždycky taková, pochybuju, že jí vůbec došlo, že nám nepíše! To děvče je hrozně roztržité, pořád ztracené ve svých snech“

Na chvilku se zdálo, že se od nás paní Franklinová v duchu vzdálila jako už jednou předtím; tentokrát jsem však pochopil, že to, co jsem považoval za stařeckou popletenost, je prostě jen způsob jak se vyhnout tématům, o nichž nechce hovořit; ať už proto, že jsou příliš bolestná, nebo protože by tak odhalila o sobě věci, které by nechtěla cizím lidem prozradit. Předpokládal jsem, že doktor začne naléhat víc: nepatřil k těm, kdo by nechávali ostatní odbíhat od tématu. Proto mě dvojnásob překvapilo, když pouze vstal, podíval se na paní Franklinovou, která upírala pohled do prázdna, a nakonec řekl: „Obávám se, že máte pravdu, paní Franklinová. Velice vám děkuji za občerstvení, budeme vaši dceru dál hledat v New Yorku.“

Paní Franklinová se okamžitě a se zjevnou úlevou vytrhla z transu a rovněž se zvedla. „Je mi moc líto, že jsem vám nedokázala víc pomoci, opravdu. A jestli na Elspeth někde narazíte, tak jí vyřiďte, že by její rodina ráda věděla, co se s ní děje.“ S těmi slovy nás začala vyprovázet k síťovým dveřím z verandy.

„Doktore,“ ozvala se slečna Howardová ustaraně, „nejsem si jistá, že bychom“

„Oh, já myslím, že nám paní Franklinová řekla všechno, co mohla,“ odpověděl doktor přívětivě. „A nepochybně nám to mimořádně pomůže.“ Při těch posledních slovech se na slečnu Howardovou velmi významně podíval, a ona vzala za bernou minci, že to, co řekl, je pravda, jenom pokrčila rameny a popošla k síťovým dveřím. Pokud jde o mě, neměl jsem tušení, o čem je řeč; ale ani jsem to nepředpokládal. Předtím jsem si vlastně nebyl jistý, zda mě s sebou vůbec vezmou do domu, a jakmile jsem se tam ocitl, usoudil jsem, že vysvětlování může počkat na zpáteční cestu.

Když jsme sestoupili z verandy zpět na trávník, paní Franklinová zvedla prst. „Víte, doktore, možná byste to mohli zkusit v divadlech. Vždycky jsem si myslela, že Elspeth skončí na jevišti, netuším proč, ale měla jsem prostě ten dojem! No, takže zatím sbohem. Moc ráda jsem si s vámi všemi popovídala.“

Slečna Howardová i já jsme se snažili netvářit se moc zmateně, když jsme se loučili s paní Franklinovou, která pak zavolala psa a zašla do domu.

„Vyprovodím vás k vozu,“ řekl Eli Franklin, který rovněž vypadal, že je rád, že už odjíždíme. „A děkuji, že jste se před matkou nezmínili o tom, že se Libby dostala do potíží. Viděli jste, jaká je, a“

„Ano, pane Frankline.“ Z doktorova hlasu náhle zmizel ten měkký, zdvořilý tón, kterým promlouval k matce toho muže. „Opravdu, jak říkáte, chápeme, jaká vaše matka je. Možná lépe, než tušíte. A obávám se, že za zatajení našeho skutečného cíle od vás musím žádat jistou službu.“

Ta slova a způsob, jakým je doktor pronesl, vyvolala u Eliho Franklina opět nervozitu a možná i strach. „Službu?“ zamumlal. „Co tím“

„Ta stodola, pane Frankline,“ odpověděl doktor. „Rádi bychom se porozhlédli kolem stodoly.“

„Kolem stodoly?“ Franklin se pokusil o smích. „Proč byste si pro všechno na světě měli prohlížet stodolu? Tam není nic, co“

„Pane Frankline.“ Pod pohledem doktorových černých očí muž rázem zvážněl. „Kdybyste byl tak laskav.“

Franklin začal vrtět hlavou, nejdřív pomalu, ale pak rychle a zděšeně. „Ne. Omlouvám se, ale když ani nevím, co vlastně chcete, nenechám vás“

„No dobrá.“ Doktor se obrátil zpět k verandě. „Nutíte mě tedy, abych požádal vaši matku“ Vzal za kliku u dveří, ale Franklin ho chytil za předloktí: ne surově, ale se skutečným zoufalstvím.

„Počkejte!“ řekl farmář; a když se k němu doktor zamračeně obrátil, pustil jeho paži. „Vy Vy se chcete jen rozhlédnout kolem stodoly?“

„Pane Frankline, vy víte úplně přesně, co chceme vidět,“ odpověděl doktor; při těch slovech se slečna Howardová popadla za hlavu, neboť jí očividně došlo, kam doktor míří.

Franklin ztěžka polkl a obrátil se k ní. „Libby se dostala do daleko horších potíží, než jste říkala, že ano?“

„Ano,“ odpověděla slečna Howardová, „bojím se, že je to tak.“

Eli Franklin vypadal, jako by ho ta zpráva trochu zasáhla; pak ale krátce přikývl. „Dobrá. Tak pojďte.“

Vyrazil po trávníku od domu dlouhými pomalými kroky a odvedl nás přes prašnou příjezdovou cestu do dvora pokrytého hnojem a blátem. Já i slečna Howardová jsme se cestou připojili k doktorovi.

„Vy předpokládáte,“ ozvala se slečna Howardová.

„Nic nepředpokládám,“ přerušil ji doktor. „Jsem si jistý. Potřebujeme pouze přesný popis toho místa, abychom té ženě dokázali, že jsme tu opravdu byli a myslíme to vážně.“

„Popis jakého místa?“ otázala se moje maličkost, nyní jediný člen naší výpravy, který netušil, co se děje. Slečna Howardová a doktor však jenom mlčky kráčeli za Franklinem kolem stodoly.

Na jedné straně budovy byl malý rybníček s blátivou vodou, na druhé pak rostlo trnité maliní. Franklin přešel k pichlavým keřům, pak se na nás s povzdechem opět podíval a popadl uschlou větev, která se ulomila z pokroucené plané jabloně kousek od nádrže na vodu. Tou větví začal sekat a odhrnovat husté trnité šlahouny keřů před sebou a zanedlouho se před námi na zemi objevil malý předmět:

Byl to dřevěný náhrobek, stěží dvě stopy vysoký, na pár místech popraskaný, ale nijak zle, a písmena na něm vymalovaná sice vybledla, ale byla stále čitelná:

FITZ

1879-1887

Navždy s láskou, od maminky

Když jsem si přečetl poslední řádku, měl jsem pocit, jako by mi někdo přejel po zádech husím brkem: stejná slova byla vyrytá na hrobech Thomase a Matthewa Hatchových v Ballston Spa.

„No jistě,“ zašeptal jsem si pro sebe a s pohledem upřeným na náhrobek jsem poděšeně o pár krůčků ustoupil. „Ovšem, vždyť přece pracovala jako kojná“

Při zvuku doktorova hlasu jsem konečně vzhlédl. „Na co ten pes zemřel, pane Frankline?“ zeptal se.

Franklin jenom zavrtěl hlavou. „Nevím. Přinesla mi ho mrtvého. Neměl na sobě ani škrábnutí. Udělal jsem jí tu rakev a ona ji odnesla a zapečetila. Pak jsem jí ho pomohl pohřbít.“

„A ta ‚střevní chřipka’ vaší sestry?“ zeptal se doktor.

„Trvala celou noc,“ odpověděl Franklin a také pohlédl na náhrobek. Trochu vzdáleným hlasem ještě dodal: „Přišlo to na ni, když už jsme všichni spali Málem ji to zabilo. Ale víte co? Neřekla nikomu ani slovo, až do rána. Nevydala ani hlásku Matka i otec to celé zaspali. Vůbec se nevzbudili.“

Doktor přikývl. „Chápete, pane Frankline, že osoba, která zničí důkazy o zločinu, může být obviněna z napomáhání?“

Franklin přikývl, stále s bezvýrazným pohledem. „Je to jenom pes“

Doktor k němu postoupil blíž. „Kvůli vám doufám, že vaše sestra pochopí, co je třeba udělat, a my se nebudeme muset vracet se soudním příkazem k exhumaci toho psa. V mezičase bych vám doporučil, abyste velmi pečlivě zajistil, že ten hrob nebude porušen.“

Franklin na to nic neřekl, jenom dál přikyvoval a hleděl na náhrobek. Doktor, uspokojený tím, že ho druhý muž zjevně pochopil, se pak obrátil ke slečně Howardové a ke mně a vydali jsme se zpátky k vozu.

„Doktore,“ zamumlal Franklin, když jsme odcházeli, takže jsme se opět zastavili a ohlédli se po něm. „Ona Myslím Libby toho v životě nikdy moc neměla. Slyšel jste matku, v tomhle domě byla jenom služka. Vlastně ani to ne, služka má aspoň vlastní pokoj.“ Znovu se zadíval na náhrobek. „Běhali za ní muži, vlastně spíš kluci. Neměla z toho rozum. Ale bylo to něco, co patřilo jenom jí. Aspoň to si zasloužila, a ne aby jí to zničilo život. Zasloužila si dostat víc než jen psa“

Doktor krátce přikývl a pak jsme definitivně odešli.

„Myslíte,“ zeptala se slečna Howardová tiše, „že nám soudce Brown ten příkaz k exhumaci poskytne?“

„Jsem pevně přesvědčen, že takový krok nebude nutný,“ odpověděl doktor. „Jestli ne Libby, tak Darrow a Maxon určitě pochopí, co to znamená.“

Když jsme nasedli do vozu, slečna Howardová se naposledy ohlédla po stodole. „A co ten bratr? Věděl to? Ví to?“

„Rozhodně to tuší,“ odpověděl doktor, když jsem pobídl koně k jízdě. „Ale jestli si je jistý“

„A matka?“ zeptal jsem se. „Není tak hloupá, jak se tváří, mohla by to vědět taky.“

„To je samozřejmě možné,“ odpověděl doktor. „I ona má ohledně své dcery různá podezření a tohle by ji příliš nepřekvapilo. Ale nemyslím, že by si toho byla vědoma. Žena jako Libby Hatchová by si našla způsob, jak těhotenství zamaskovat, a slyšeli jste, co se stalo, když to dítě konečně přivedla na svět. Nevydala ani hlásku. Za normálních okolností bych tomu nevěřil, ale v tomto případě máme co do činění s člověkem, který je schopen neuvěřitelné sebekázně, pokud cítí, že se dostal do pasti.“

„Ale kdo byl otcem?“ zeptala se slečna Howardová.

„Tyhle otázky si musíme nechat na později,“ odvětil doktor. „Stevie, když jsme projížděli městem, míjeli jsme hospodu. Tam by mohli mít telefon. Musíme zavolat panu Pictonovi a požádat ho, aby se s námi hned po našem návratu sešel ve své kanceláři. Pak se musí spojit s Darrowem a Maxonem a domluvit, aby se s námi v přítomnosti své klientky sešli, řekněme“ Doktor vytáhl hodinky a rychle v duchu něco počítal. „V devět hodin. Ano, to by nám mělo poskytnout dost času, abychom probrali podrobnosti.“ Doktor hodinky opět zastrčil a napjatě si složil paže na hrudi. „A pak se uvidí.“

KAPITOLA 50

V půl osmé večer se celý náš tým ještě jednou nacpal do kanceláře pana Pictona, abychom zvážili výsledky našeho výletu na Franklinovu farmu a rozhodli, co bychom s tím vším měli dělat. Dostavil se dokonce i El Niňo: jako obvykle to nebylo proto, že by rozuměl dění kolem nebo mohl něčím přispět, ale pořád se strachoval, že by se na „dámu“, „pana Montrosea“, pana Pictona (jeho budoucího „jefe“) či někoho dalšího z nás mohli v nestřežené chvíli vrhnout nějací padouši. Dospěl k přesvědčení, že je jeho osobním posláním a odpovědností takovému útoku zabránit, a když se ti z nás, kteří měli k případu co říci, usadili do kruhu kolem stolu pana Pictona, domorodec zaujal místo u dveří a zbraně měl v pohotovosti. Tehdy mi tohle, jako tolik rysů jeho chování, připadalo pouze zábavné a dojemné, nic víc; později jsem si jen přál, abychom se byli řídili jeho ostražitým příkladem.

Hlavním námětem hovoru, hovoru, který se rychle proměnil v diskusi, bylo, jak bychom měli předložit náš objev právníkům obhajoby a jakou nejlepší dohodu s nimi ve světle toho zjištění můžeme uzavřít. Převládal názor, že pan Picton by měl oznámit Libby Hatchové, že je obžaloba ochotná zapomenout na rakev pohřbenou za stodolou její rodiny výměnou za to, že změní své prohlášení na „vinna“, ale vinna čím? Panu Pictonovi se moc nechtělo opouštět obvinění z vraždy prvního stupně, která by poslala Libby na elektrické křeslo; věděl však, že dát někomu na vybranou mezi smrtí hned a smrtí později není dvakrát lákavá volba. Pokusil se tudíž vyrovnat s druhou možnou variantou: vraždou druhého stupně a odsouzením na doživotí bez možnosti propuštění. Někteří členové naší skupinky, zejména Marcus a pan Moore, nechápali, proč by měla Libby tuhle možnost vzhledem ke své osobnosti přijmout: žena, která si očividně užívala svou svobodu tolika různými způsoby jako tahle, nebude nejspíš právě nadšená vyhlídkou, že stráví zbytek života za mřížemi.

Doktor však nesouhlasil. Soudil, že přestože se ta žena možná bude navenek vzpírat představě takového trestu, nějaká hlubší součást její bytosti to přijme a možná i uvítá. Ohledně této úvahy byli Marcus s panem Moorem rovněž skeptičtí, dokud to doktor nevysvětlil podrobněji. Vězení, řekl, vlastně uspokojí rozporuplné tužby Libbyina ducha: potřebu být izolována a zároveň mít kolem sebe lidi; potřebu plnit něco, co považuje za v nějakém směru užitečný úkol (neboť žena tak inteligentní jako Libby patrně rychle získá mezi vězeňkyněmi například v ženském oddělení Sing Singu postavení s jistou autoritou), zatímco zároveň bude mít pocit, že se vzpírá zavedeným společenským zvyklostem a autoritám (koneckonců bude kriminálnice). A pak je tu její touha mít pod kontrolou to, co se kolem ní děje: mnoho zločinců, říkal doktor, zejména ti Libbyina typu, potají touží vnést do svého života nějaký řád a disciplínu (vždyť, jak nám připomněl, dokázala protrpět hodiny porodních bolestí a nevydat přitom zvuk ani tak hlasitý, aby probudil její rodiče); a přestože v tomto případě bude mít fyzickou kontrolu správa věznice, Libby se svým talentem k sebeklamu, rychle přesvědčí samu sebe, že ve skutečnosti to, co se děje, řídí ona. A jistým způsobem, vysvětloval doktor dál, bude mít pravdu, neboť do vězení ji přivedou její vlastní kriminální činy. Avšak jedna věc přesvědčila doktora více než cokoli jiného, že Libby přijme dohodu, kterou jí chtěl pan Picton nabídnout: znovu a znovu jsme ji viděli dokazovat, že si svého života cení více než čehokoli jiného včetně zdraví a bezpečí vlastních potomků, a možnost uniknout popravě, říkal doktor, bude stačit k tomu, aby se Libby podrobila, i bez těch ostatních aspektů.

Marcus tento předpoklad přijal, ačkoli pan Moore pořád pochyboval; a pan Picton, přestože věděl, že to je jediná rozumná cesta, si pořád připadal trochu podvedený, že nebude moci dosáhnout rozsudku smrti. Ale doktor všechny naléhavě upozorňoval, že jediná věc, na níž skutečně záleží, je to, aby se Libby Hatchová dostala na místo, kde už nikdy nepřijde do styku s dětmi, zejména se svým vlastním dítětem. A navíc vědomí, že její matka bude uvězněna na doživotí, místo aby byla popravena, pouze pomůže Claře Hatchové v zotavení, neboť holčička nebude muset nést po zbytek života obrovské břímě vědomí, že hrálo roli v procesu, který dovedl její matku na elektrické křeslo. Slečna Howardová prohlásila, že tohle je nejlepší důvod ze všech pro to, abychom tu dohodu uzavřeli; prohlásila, že když si uvědomí, jaký dopad by mohla mít matčina poprava na Claru, skutečně se diví, proč se pan Picton od začátku nesnažil dosáhnout pro Libby trestu doživotí. Ta poznámka vyvolala od zástupce státního návladního několik pořádně vášnivých prohlášení ohledně toho, že nelze nahlížet do budoucnosti a věřit, že se nějaký guvernér nenechá přesvědčit, řekněme za dvacet či třicet let, některým z Libbyiných hereckých vystoupení, aby změnil tu část jejího rozsudku, která udává, že není možnost předčasného propuštění. Doktor a slečna Howardová ten den možná udělali mnohé, aby vysvětlili, jak je ta žena nebezpečná, prohlašoval, ale neudělali nic pro to, aby to nebezpečí odstranili; něco takového dokáže zajistit pouze smrt.

To doktora opět přimělo začít s přednáškou na téma, jak se má věda někdy něco dovědět o zločincích jako Libby, když je stát pevně rozhodnut je všechny usmažit nebo pověsit; a tahle debata, spolu s několika dalšími, které s ní úzce souvisely, pokračovala, dokud za nádražím pod kopcem, které bylo vidět z páně Pictonova okna, nezapadlo slunce. Konečně, pár minut po deváté, se ozvalo zaklepání na dveře předpokoje. El Niňo otevřel a dovnitř vstoupili pan Darrow s panem Maxonem. První se tvářil zvědavě, ale sebejistě, když se rozhlížel kolem, zatímco druhý vypadal jako obvykle velmi nervózně. Zdvořilými gesty uvedl El Niňo dvojici do vnitřní kanceláře a všichni jsme povstali.

„Ah! Maxon a Darrow,“ řekl pan Picton. „Je od vás laskavé, že jste byli ochotní přijít takhle pozdě v neděli večer.“

„Máte tady pěknou sešlost,“ podotkl pan Darrow, když se po nás rozhlédl a zdvořile pokývl na pozdrav. „Dělá vám potíže naplánovat svou závěrečnou řeč?“

„Závěrečnou řeč?“ opakoval pan Picton v předstíraném úžasu. „Oh! U Joviše, vidíte, s tím vším, co se dneska stalo, jsem opravdu úplně zapomněl na závěrečné projevy! Ale upřímně řečeno si nejsem úplně jistý, zda je budeme potřebovat.“ Vytáhl dýmku, sevřel ji v zubech a zatvářil se jako člověk nesmírně spokojený sám se sebou.

Pan Maxon, který se už s panem Pictonem střetl u soudu mnohokrát, takže tušil, že se k něčemu chystá, se začal chovat ještě poplašeněji než při příchodu. „Co se děje?“ zeptal se a posunul si skřipec na tenkém nose. „Co máte?“

„Co může mít?“ opáčil pan Darrow s uchechtnutím. „Stát svou při víceméně uzavřel, pane Pictone. Doufám, že jste neudělal tu chybu, abyste si něco ponechal na teatrální vystoupení v poslední minutě. Soudce Brown nepůsobí jako člověk, který by něco takového ocenil.“

„Já vím,“ odpověděl pan Picton. „A tady váš kolega Maxon ví, že to vím. Takže ať už ‚mám’ cokoli, musí to být docela dobré, aby to odůvodnilo, že jsem vás sem dnes večer pozval, nemyslíte, Maxone?“ Pan Maxon na rozdíl od pana Darrowa vypadal, že si to prohlášení bere k srdci, což pana Pictona potěšilo a pohlédl na mě. „Stevie? Mohl bys prosím zaskočit dolů a povědět Henrymu, aby nám sem přivedl z cely paní Hatchovou, promiňte, paní Hunterovou?“

„Jasně,“ řekl jsem a vyrazil ke dveřím.

Na odchodu jsem ještě zaslechl pana Pictona říkat: „Doktore, mohl byste tu s námi třemi zůstat? Vy ostatní se můžete usadit v předpokoji, koneckonců nechceme vypadat, jako když jsme proti obžalované v přesile“

Utíkal jsem po chodbě, mramorové schody jsem bral po dvou, a vyřítil se přímo k budce strážného u vchodu. Aniž jsem vzhlédl, vychrlil jsem: „Pan Picton chce“

Pak jsem si všiml, s kým mluvím. Nebyl to hlídač Henry, ale jeden z těch dalších mohutných chlapíků, kteří dohlíželi na dění v soudní síni po celou dobu procesu.

„Kde je Henry?“ zeptal jsem se.

Chlápek se na mě kysele podíval. „Co je ti do toho, kluku?“

Pokrčil jsem rameny. „Nic. Ale dost je do toho panu Pictonovi, který má pro něj rozkazy.“

Hlídač se zatvářil ještě otráveněji a kývl ke dveřím za sebou. „Henry je dole. Hlídá vězeňkyni.“

Vyslechl jsem to sdělení, vzal je na vědomí pokývnutím a pustil jsem to z hlavy. Ale nyní, když se ohlížím tolik let zpátky, si opět zoufale přeju, aby mi tehdy něco pomohlo pochopit, co se děje.

„No,“ řekl jsem hlídačovi, „pan Picton chce, aby přivedl vězeňkyni nahoru do jeho kanceláře.“

„Cože, teď?“ zeptal se dozorce.

„Nezdálo se, že by myslel příští čtvrtek,“ odsekl jsem, když jsem se obracel zpátky ke schodišti. „Na vašem místě bych hnul zadkem, všichni tam na ni čekají.“

„Hej,“ zavolal za mnou strážný, když jsem už stoupal po schodech. „Jen si pamatuj, že mi tady neplatí, abych přijímal rozkazy od malých kluků!“ Pak prošel dveřmi k celám.

„Právě jsi jeden přijal, pitomče,“ zamumlal jsem s úsměvem, když jsem vybíhal zpět do patra. „Tak si trhni.“

V předpokoji pana Pictona jsem zjistil, že Cyrus, detektivní seržanti, pan Moore, slečna Howardová i El Niňo se tlačí kolem zavřených dubových dveří kanceláře. Cyrus měl domorodce vysazeného na ramenou a El Niňo, který nahlížel dovnitř částečně otevřeným okénkem v horní části dveří, sledoval, co se mezi těmi třemi právníky a doktorem děje. Své poznatky se snažil šeptem sdělovat ostatním, problémem však bylo, že jeho angličtina nestačila na pochopení víc než poloviny z diskuse mužů uvnitř.

„Mluvit o té holčičce Claře, teď,“ šeptal El Niňo, když jsem vcházel dovnitř.

„A co o ní říkají?“ zeptala se slečna Howardová.

„Něco Něco“ El Niňo bezradně zavrtěl hlavou. „Seňor doktor říkat věci, kterým nerozumím, věci o nemoci a o matce, té, co zabila“

„Tohle je k ničemu,“ povzdechl si pan Moore rozčileně. Pak kývl na mě. „Stevie, vyměň si s kamarádem místo. Chci vědět, co se tam k čertu děje.“

Právě jsem se chystal uposlechnout, když se ozvalo zaklepání na vnější dveře. Počkal jsem, až El Niňo sleze z Cyrových ramenou, otevřel jsem a ocitl se tváří v tvář dozorci Henrymu a Libby Hatchové. Víc než týden v díře nijak nepoznamenal eleganci, s jakou se ta ženská nesla, její černé šaty vypadaly stejně nažehlené jako ten večer, co vystoupila z vlaku, ani neutlumil ďábelský lesk v těch zlatých očích. Dosud nikdy jsem se k nim nedostal tak blízko ani se na mě nikdy zpříma neupřely; a nyní jsem zjistil, že pod jejich pohledem bezděky couvám, pomalu a tiše, až jsem málem upadl přes nepoužívaný stůl pro tajemníka v rohu předpokoje. Ta reakce způsobila, že se na mě Libby usmála způsobem, o němž doufám, že už ho nikdy u žádného člověka neuvidím. Ten úsměv přivolal zpět vzpomínku na vulgární poznámku pana Moorea v Café Lafayette: z jejího pohledu jste opravdu nemohli vyčíst, co si ta žena pro vás schovává. Lásku, nenávist, život, smrt, zdálo se pravděpodobné, že to všechno dohromady, pokud to poslouží jejím zájmům.

A z hrdého kroku, kterým prošla mezi ostatními k bytelným dveřím do hlavní kanceláře, bylo celkem jasné, že právě v tu chvíli má Libby Hatchová pocit, že je jejím zájmům slouženo celkem dobře. Pohlédla na každou z mlčenlivých tváří před sebou a stále se usmívala; pak zavrtěla hlavou, jako by od nás bylo strašně pošetilé, že jsme se ji vůbec pokusili polapit. Henry ji držel jednou rukou za předloktí (neměla pouta, další fakt, který mě měl zarazit, ale nezarazil), když klepal na dveře a pan Picton mu říkal, aby vstoupil. Henry otevřel dveře a naznačil Libby, že má jít dovnitř. Udělal to jediným pohledem, tím rychlým významným pohybem očí, jakým spolu komunikují jen lidé, kteří se vzájemně velmi dobře znají.

„Pojďte dál, paní Hunterová,“ slyšel jsem volat pana Pictona. „Děkuji vám, Henry. Pošlu za vámi někoho dolů, až skončíme.“

„Nechcete, abych počkal?“ zeptal se hlídač.

Pan Picton si pouze povzdechl. „Henry, copak mluvím čínsky? Kdybych chtěl, abyste počkal, požádal bych vás, abyste počkal. Běžte zpátky dolů a já tam někoho pošlu, jakmile skončíme, děkuji mnohokrát.“

Hlídač se zatvářil jako obvykle, když mu pan Picton dával kapky, jako poraněné zvíře, opět se podíval na Libby, a ta na něho kývla. Teprve po tom signálu se Henry otočil a otráveně vyšel z místnosti. Pokud jde o Libby, ta popošla dovnitř a usadila se před stůl pana Pictona vedle pana Darrowa, zatímco pan Maxon nám ostatním zavřel dveře před nosem.

„Dobrá, Stevie,“ zašeptal pan Moore. „Nahoru.“

Rychle jsem si stoupl do kolébky, kterou mi Marcus udělal ze spojených rukou, pak jsem chytil za ruce Cyra a nechal ho, aby si mě vysadil na ramena. Jakmile jsem se pohodlně usadil a Cyrus mi přidržoval nohy, opatrně jsem přitiskl tvář k okénku, otevřenému jen natolik, abych viděl na všechny hráče v místnosti a na kus stolu pana Pictona. V pravidelných intervalech jsem šeptem informoval ostatní, zatímco jsem přihlížel následující scéně:

„Proč jste mě zavolali nahoru v tuto hodinu?“ zeptala se Libby tichounce a smutně. Její výraz, který jsem viděl pouze z profilu, působil mnohem pokorněji, než když procházela předpokojem. „Jde o Claru? Stalo se něco mému děťátku?“

„No tak, paní Hatchová,“ konejšil ji pan Maxon a položil jí ruku na paži. „Tedy promiňte, paní Hunterová. Prosím, uklidněte se.“

„Ano, ušetřete si tu námahu, paní Hunterová,“ řekl pan Picton bez nejmenší stopy soucitu v hlase. „Nyní nejsme v soudní síni a nikde nečíhají žádní zástupci tisku, takže vašich obvyklých představení není třeba.“

„Místo urážek, pane Pictone,“ ozval se pan Darrow, přehodil si nohu přes nohu a pak se na židli opřel, „byste nám raději mohl povědět, co k čertu chcete.“

„Ano,“ odvětil pan Picton a chvatnými pohyby rukou a paží si zapálil dýmku. „Nevidím žádný důvod chodit kolem horké kaše. Nebo kolem křoví.“ Vyfoukl velký oblak dýmu a pák se předklonil. „Přesně řečeno kolem maliníkového křoví, paní Hunterová, toho, které roste za stodolou na vaší rodinné farmě ve Schaghticoke.“ Otevřel oči trochu víc. „Nebo tam ty keře nerostly, když jste ještě žila u rodičů? Ne, to asi ne, ono by se pod nimi taky asi špatně kopalo. Ale přesto, maliník bují jako plevel, nyní je docela vzrostlý. Skoro tu věc zakrývá. Skoro.“

Libby strnula a rukama pevně sevřela opěrky křesla. Viděl jsem jen jedno zlatavé oko, ale to bylo otevřené dokořán, víc, než kdy předtím: tak široce, že jsem uvěřil, že tentokrát je skutečně zaskočená a bezradná.

„Pictone,“ řekl pan Darrow, podrbal se na hlavě a zatvářil se velice podrážděně, „to jste se úplně zbláznil, nebo má všechno tohle plácání nějaký smysl?“

Ovšem v obličeji pana Maxona se zračila zcela odlišná reakce; možná sice úplně nepochopil, o čem jeho protivník hovoří, ale zjevně věděl, že zástupce státního návladního nemá ve zvyku blábolit nesmysly.

„Pictone,“ řekl pan Maxon tiše, „opravdu máte nějaké nové informace, s kterými chcete vystoupit?“

Pan Picton neodpověděl na žádnou z otázek, pouze dál upřeně hleděl na Libby a jeho šedé oči získaly tu zvláštní stříbřitou barvu, která se v nich objevovala, když byl vzrušený. Po pár vteřinách začal přikyvovat. „Ano, paní Hunterová. Našli jsme je, vaši matku a vašeho bratra Elijaha. A co je důležitější, našli jsme i to a slyšeli celý příběh.“ V té poslední části trochu blufoval, jak jsem věděl, ale všichni dobří právníci znají cenu naplánovaného blufování.

Libby stále neříkala nic, což vedlo k tomu, že se k ní oba obhájci trochu ustaraně obrátili. „O čem to mluví?“ zeptal se pan Darrow a jeho hluboký hlas zazněl tak, jako by i on začínal mít podezření, že se pan Picton možná dostal k něčemu zásadnímu.

Libby pořád mlčky zírala na pana Pictona; pak ale jako by vycítila, že skutečnou příčinou téhle její složité situace není on, a obrátila své zlatavé oči na doktora.

„Kdo, co k čertu jste?“ skoro zasyčela hlasem tak ledově nenávistným, že to zjevně zaskočilo jak pana Maxona, tak pana Darrowa.

Doktor pouze pokrčil rameny a oplatil jí pohled. „Pouze muž, který ví, čeho jste schopná, paní Hunterová, nic víc.“

Pan Darrow ztrácel trpělivost; vstal a zastrčil si ruce do kapes. „Dobrá, podívejte, řekne nám někdo, co se tady děje, nebo ne?“

„Vlastně je to docela jednoduché, Darrowe,“ odpověděl pan Picton a konečně odtrhl zrak od Libby. „Přes všechnu svou děsivost je to prosté. Před deseti lety, bohužel vám nemohu poskytnout přesné datum, ačkoli se domníváme, že k tomu došlo na jaře, porodila vaše klientka dítě. Nemanželské dítě. Zavraždila je a tělo pohřbila za stodolou své rodiny v rakvi, která rovněž obsahovala mrtvolu jejího psa. Kterého, jak jsem si jist, rovněž zabila, aby měla záminku pro ten pohřeb. Viděli jsme hrob a máme od její rodiny prohlášení, která tyto závěry podporují. Jsme připravení k dohodě.“

Pan Darrow vytřeštil oči. „Teda ze všech zoufalých triků v hodině dvanácté, jaké jsem kdy viděl“

Zarazil se, když Libby mlčky zvedla ruku. „A pokud tu dohodu nepřijmeme?“ zeptala se.

„Pak,“ odpověděl pan Picton a opět potáhl z dýmky, „exhumujeme mrtvolu toho dítěte, což způsobí, že se vaše matka, která o našem odhalení dosud nic neví, dozví plnou pravdu o tom zločinu, a zatkneme vás okamžitě, jakmile tento proces skončí. Můžeme rovněž zatknout vašeho bratra a obvinit ho z napomáhání, koneckonců postavil tu rakev a vykopal hrob“

„On o tom nic nevěděl!“ vyhrkla Libby bez přemýšlení.

Pan Darrow se automaticky pohnul a položil své klientce ruku na rameno. „Neříkejte vůbec nic, paní Hunterová.“ Když si byl jist, že ho poslechne, obrátil se pan Darrow opět k panu Pictonovi: „Už jste skončil?“

„Víceméně ano,“ odpověděl pan Picton.

Pan Darrow se znovu posadil, zamnul si zachmuřené čelo a po dobu, která mi připadala nesmírně dlouhá, studoval Libbyinu tvář. Očividně v ní nalezl něco, co se mu nelíbilo, něco, co mu naznačilo, že pan Picton nemluví do větru. „Čistě hypoteticky,“ prohlásil pan Darrow pomalu, aniž odtrhl pohled od Libby, „jakou ‚dohodu’ nabízíte?“

„Změníme obvinění v právě probíhajícím procesu na vraždu druhého stupně, jestliže ona změní postoj a prohlásí, že se cítí vinna.“

„A,“ dodal doktor opatrně, „spojí se zítra ráno se svými společníky v New Yorku a dá jim pokyn, aby po našem příjezdu zpět do New Yorku předali dítě jménem Ana Linaresová do naší péče.“

Pan Picton přikývl. „Na oplátku získá odsouzení na doživotí bez možnosti propuštění.“

Libby vypadala, jako kdyby se chystala odpovědět; pan Darrow ji však opět pevně uchopil za rameno jednou ze svých velkých rukou. „Neříkejte nic,“ doporučil jí opět, tentokrát ještě pevnějším hlasem; pak pohlédl přes stůl na pana Pictona.

„Myslíte, že bychom to s Maxonem mohli s naší klientkou soukromě probrat, a možná si to trochu rozmyslet?“

„Můžete o tom hovořit v této kanceláři následujících patnáct minut,“ odpověděl pan Picton. „Po tu dobu nabídka platí. Doktor a já vás zde necháme samotné.“

Pan Picton se zvedl, kývl na doktora, a ten ho zvolna následoval ke dveřím. Jelikož jsem nechtěl, aby mě přistihli při slídění, rychle jsem sklouzl Cyrovi z ramenou a s lehkým zaduněním dopadl na podlahu. Než se dveře otevřely, stěží jsem se stihl narovnat; a jakmile doktor vyšel ven, vrhl po mě pohled naznačující, že má podezření, že jsem prováděl něco nekalého. Když za sebou pan Picton zavřel, veškerá pozornost se však obrátila jinam.

„Takže?“ začal pan Moore, ačkoli jsem jemu i ostatním už pověděl, jak si věci stojí; myslím, že soudil, že by měl dělat, co se od něho čeká.

„No,“ opáčil pan Picton tiše, „řekl bych, že máme velmi slušnou naději. Vypadá to, že nás bere dost vážně. Nemyslím, že by si přála, aby její matka zjistila, co její jediná dcera provedla se svým životem, nebo aby musela k soudu svědčit ohledně vraždy nemluvněte, k níž došlo přímo před jejím nosem. A možnost, že by mohl být obviněn i její bratr, ji patrně také zasáhla.“

„Ale přesto se nedá odhadovat, co ta žena udělá,“ dodal doktor, když se nad tím zamyslel. „Něco v jejím tónu bylo, špatné. Rozhodně ji to zaskočilo, ale nechovala se jako někdo, kdo cítí, že se past chystá sklapnout. Ještě ne.“

„Možná je tedy pravda, co jste říkal, doktore,“ odpověděl Lucius. „Třeba nějakou část její mysli představa vězení přitahuje.“

Doktor rychle zavrtěl hlavou a stále bojoval s nějakou myšlenkou. „Ne, to bylo něco jiného. Nedokážu to přesně popsat. A nemyslím, že se mi to někdy povede. Každopádně ne,“ vytáhl hodinky, „v příštích čtrnácti minutách“

Těch čtrnáct minut uplynulo v naprostém tichu. Tři lidé v kanceláři pana Pictona mluvili velice tlumenými hlasy, takže jsme nedokázali rozeznat, o čem hovoří; a pokud jde o naši skupinku, myslím, že jsme byli příliš nervózní, než abychom dokázali pořádně rozvážit to, co by se mohlo stát. Jak doktor, tak pan Picton se zhruba každou minutu dívali na hodinky a pokaždé ztěžka vydechli, když si uvědomili, jak krátký čas uplynul. Nakonec však přece jen přišla chvíle, kdy se měli vrátit do kanceláře. Pan Picton na doktora slabě pokývl a zlehka zaťukal na dveře. Aniž počkal na odpověď, vešel dovnitř, podržel dveře doktorovi a pak je před námi ostatními zaklapl.

„Stevie!“ zašeptal pan Moore; ale tou dobou jsem už vylezl Cyrovi do půlky zad a ve chvíli, kdy pan Picton řekl: „Tak co, Darrowe? Dospěli jste k rozhodnutí?“ jsem už opět nahlížel okénkem dovnitř.

Pan Darrow se díval na podlahu a zaměstnaně, leč naprosto bezcílně si prohledával kapsy. Přitom řekl: „Obávám se, že od této chvíle se s dotazy musíte obracet na pana Maxona, Pictone.“

Pan Picton se zatvářil překvapeně. „Oh?“

„Ano,“ potvrdil pan Darrow a stále se vyhýbal panu Pictonovi i doktorovi pohledem. „Paní Hunterová usoudila, že se napříště obejde bez mých rad. Jelikož je tomu tak, mám v úmyslu vrátit se nejbližším vlakem do Chicaga.“

Pan Picton s doktorem si vyměnili ohromené pohledy a usilovně se snažili nedat na sobě znát úlevu či triumf. „Ale to jistě ne!“ zvolal pan Picton.

„Můžete mne ušetřit profesionální zdvořilosti, Pictone,“ odsekl pan Darrow. „Ale jestli se chcete vytahovat, klidně můžete, podařil se vám vynikající tah.“

Při té výměně názorů Libby Hatchová jen seděla s pohledem upřeným přímo před sebe a s výrazem, který naznačoval, že s panem Darrowem skončila. Pokud jde o pana Maxona, v jeho obvykle nervózní tváři se poprvé zračila jistá úleva.

„Musím chytit tramvaj a sbalit si věci,“ pokračoval pan Darrow a vyrazil ke dveřím. Jeho mohutná ramena mi připadala ještě nahrbenější než obvykle, ačkoli to se mi mohlo jenom zdát. „Domnívám se, že o půlnoci jede nějaký vlak do Buffala, tam bych měl sehnat přípoj.“

„No tedy,“ řekl pan Picton a opět si zapálil vyhaslou dýmku. „Je mi líto, že zde nebudete“

„Oh, o tom nepochybuji, Pictone,“ ujistil ho Darrow s pousmáním; potom, aniž bych měl čas udělat něco víc než poklepat Cyrovi na hlavu, právník popadl knoflík u dveří a zatáhl. Cyrus odskočil doleva, takže ostatní lidé v místnosti nás neviděli; když však pan Darrow vyšel ven a zavřel za sebou dveře, spatřil mě, jak pořád sedím Cyrovi na ramenou. Napůl jsem čekal, že nás počastuje nějakým rozhořčeným kázáním ohledně etiky našeho počínání, takže mě velmi překvapilo, když jen zavrtěl hlavou, až mu spadla do čela jedna z jeho neposlušných kadeří, a pak se velmi přátelsky zasmál.

„Nikdy jsem nezažil nic, co by překonalo tohle?“ řekl, pozdravil nás dvěma prsty a vyšel z předpokoje ven.

Jakmile zmizel, Cyrus se vrátil na místo a já se ocitl opět u okénka. Když jsem opatrně nahlédl do kanceláře, zjistil jsem, že doktor, pan Picton i pan Maxon hledí na dosud mlčící Libby Hatchovou.

„Paní Hunterová se rozhodla, že vaše podmínky přijme,“ říkal pan Maxon, každou vteřinou klidnější. „Pan Darrow jí to rozmlouval, ale já“

„Nemusíte to vysvětlovat, Maxone,“ ujistil ho pan Picton dobrosrdečně. „Darrow je právník z velkoměsta, který se chce proslavit po celé Americe. A když se případ uzavře dohodou, jednomu to moc velkou reklamu neudělá, že? Ne když měl všechny důvody očekávat dramatické vítězství. Ale jsem si jistý, že paní Hunterová ví, že vám leží na srdci její zájmy, a nikoli vaše vlastní pověst.“

„Děkuji vám, Pictone,“ řekl pan Maxon a přikývl. „To je od vás velmi milé. Ano, když se vezmou v úvahu všechny okolnosti, soudím, že přijmout vaše podmínky je nejmoudřejší volba. Potřebujete od nás ještě něco jiného, nebo to ostatní necháme na zítřek k soudu?“

Pan Picton zavrtěl hlavou se slovy: „Ne, už nic jiného nemám, pokud ovšem paní Hunterová nechce učinit nějaké prohlášení?“

Libby pořád seděla velice strnule a pouze pomalu zavrtěla hlavou; pak ji však něco napadlo a zvedla prst. „Jenom jedna věc,“ řekla tiše. „Můj bratr Eli. Nechci, abyste po něm šli. Nic o tom nevěděl.“

„Ale jistě něco tušil, ne?“ otázal se pan Picton.

„Vy nyní žalujete lidi za to, že mají tušení?“ odsekla Libby. „Ne, chci, abyste mi to zaručili.“

Pan Picton přikývl. „Nedělejte si starosti, paní Hunterová. Přijetím té dohody ukončíte veškeré vyšetřování ohledně věci, k níž došlo v domě vaší rodiny.“ Pan Picton se ohlédl ke dveřím a zavolal: „Stevie!“

„Pusť mě dolů!“ pošeptal jsem Cyrovi, ten mě popadl za paže a postavil mě na podlahu, tentokrát tišeji. Otevřel jsem dveře, a když jsem strčil hlavu dovnitř, pan Maxon zrovna pomáhal Libby vstát.

„Stevie, požádal bys Henryho, aby přišel nahoru a doprovodil paní Hunterovou zpátky do její cely?“ zeptal se pan Picton.

Pouze jsem přikývl a zase vyrazil ven, ačkoli tentokrát jsem se dostal jen do chodby před kanceláří.

Tam neklidně přecházel Henry, v jedné ruce držel zapálenou cigaretu a na druhé si mezi šluky nervózně okusoval nehty.

„Poslyšte!“ zavolal jsem na něj, „pan Picton říká, že paní Hunterová se má vrátit zpátky do cely.“

Henry hodil cigaretu na zem, zašlápl ji jednou obrovskou botou a prohnal se kolem mě do kanceláře. Neměl jsem ani čas se sám vrátit, když vyrazil ven v doprovodu své svěřenkyně, která vypadala, jako by se jí právě zhroutil svět. Neměl jsem důvod se domnívat, že se tak opravdu necítí; a když jsem se díval, jak odchází ke schodišti, moje nálada se vůčihledně zlepšila, i když takovým tichým, nenápadným způsobem. Rychlý odchod pana Maxona k mému rozpoložení ještě přispěl, a když jsem se konečně dostal zpátky do úřadovny pana Pictona, zjistil jsem, že se všichni ostatní cítí podobně: jsou šťastní, ale zároveň ohromení tím, jak rychle se to všechno obrátilo.

Pan Moore byl první, kdo se vůbec ozval: „No, takže jaký je teď správný postup, Ruperte? Už je čas začít oslavovat, nebo“ Nedopověděl a jenom se na přítele díval.

Pan Picton se pouze usmál, pokrčil rameny a snažil se nedat na sobě znát své rozrušení. „S mírou, Johne, s mírou. Dohodu musí ještě schválit soudce Brown, a ten nemá moc v oblibě překvapení.“

„Ale přesto,“ řekla slečna Howardová, která si rovněž nebyla jistá, nakolik je na místě triumfovat, „to nemůže zamítnout, nebo ano? Ne když s tím souhlasila sama obžalovaná.“

„Já, Saro,“ odpověděl pan Picton a začal si prohlížet nějaké papíry na stole, „jsem mimořádně pověrčivý člověk. Což vám jistě neuniklo. Nerad bych dělal nějaké předpovědi ohledně toho, co se stane zítra ráno.“

„A co vy, doktore?“ zeptal se Lucius.

Doktor přešel k oknu a nyní se díval dolů na presbyteriánský kostel. „Hmmm,“ zabručel.

„Máte nějakou předpověď?“ řekl Lucius. „Nebo vám na tom pořád ještě něco nesedí?“

„Na té dohodě ne, Lucie,“ odpověděl doktor. „Ale na ní. Dohoda sama je celkem rozumná a jsem přesvědčen, že soudce Brown s ní bude přes svůj výjimečně rigidní způsob uvažování souhlasit.“

Pan Picton tiše sykl, a přestože se usmíval, vypadal náhle víc než jen trochu rozpačitě. „Přál bych si, abyste takové věci neříkal, doktore“

„Ale no tak, Ruperte!“ pokáral ho pan Moore a dovolil si rozveselit se o trochu víc. „Nechte tyhle pověry a předsudky temnějším oblastem světa. V tomto případě jste mistrem vlastního osudu a nevím, jestli byste to mohl dokázat ještě lépe. Vy a Kreizler, a ano, ty také, Saro. Trefili jste se do černého a já říkám, že bychom se měli vrátit k vám domů a otevřít pár lahví toho vynikajícího šampaňského, které jsem viděl schované v rohu vašeho sklepa.“

„Slyšte, slyšte,“ přidal se k němu Marcus. „No tak, všichni. Byli jsme na lopatkách tak často, že jsme už zapomněli, jaké to je, uštědřit protivníkovi pořádnou ránu. Co říkám, pořádnou ránu, poslali jsme je rovnou k zemi!“

Cyrus, který celou dobu pozorně sledoval doktora, opatrně dodal: „Vážně to vypadá, jako by se karta obrátila.“

Už jsem sám začínal propadat opojení vítězstvím, ale pak mě napadla praktická, myšlenka: „A co Kat?“ zeptal jsem se. „Neměli bychom jí poslat zprávu?“

„Ještě ne, Stevie,“ odpověděl doktor rychle. „Ne dokud soudce Brown neučiní tu dohodu oficiální. Slečna Devlinová by se pouze ocitla v nebezpečí, kdyby podnikla nějaké neobvyklé kroky předtím, než se vrátíme do New Yorku, abychom jí pomohli.“

Na to jsem přikývl, a když jsem si promyslel zbytek té věci, opravdu jsem neviděl důvod, proč bychom neměli jít domů oslavovat. „Tak proč tu všichni tak stojíme?“ zeptal jsem se. „A jak to přijde, že máme pocit, jako by to neskončilo?“

Slečna Howardová se ke mně obrátila. „Vzpomínáš na ty muže ve Stillwateru, Stevie?“ zeptala se. „Taky to nevypadalo, že by se měli čeho bát, už uplynuly roky od doby, co dům Muhlenbergových vyhořel. Ale ten pocit nikdy nezmizel“

„Ale, láryfáry, jak říkávala moje babička,“ odpověděl na to pan Moore. „Máme tu ženskou pod zámkem a její osud je zpečetěn. Takže se všichni seberte, jdeme domů a začneme se vzájemně poplácávat po zádech.“

„Dobrá,“ souhlasil konečně pan Picton. „Myslím, že si zasloužíme aspoň jeden večer bez úzkosti. Co kdybyste šli napřed a pustili se do toho? Já si jen ještě projdu pár věcí a připravím si svůj návrh pro soudce, a budu rád, když nezlikvidujete všechno to šampaňské dřív, než se k vám připojím, Johne.“

My ostatní jsme tedy vyrazili ven do teplé noci a ostrým pochodem zamířili k domovu. Jak jsme odcházeli po Horní ulici, naše nálada se ještě zlepšovala, a přestože nemohu říct, že jsme při příchodu do domu pana Pictona byli na vrcholu blaha, cítili jsme se tak dobře, že jsme začali nadšeně pokřikovat, když jsme zjistili, že pan Picton zavolal domů a paní Hastingsová už přinesla pár lahví šampaňského ze sklepa a uložila je na led. Čekala na nás i večeře a jídlo připravené přátelskou starou hospodyní nikdy nevypadalo tak lákavě: byl tam pečený kapoun, studené nakládané jehněčí s rozinkami, nejrůznější brambory (včetně smažených slaných hranolků pro mě) a úplná přehršel mladé zeleniny, kterou právě ten den dovezli z místních farem. Přidejte k tomu čerstvý jahodový koláč a domácí zmrzlinu a máte hostinu, s níž jsme prostě nemohli na pana Pictona čekat. Zatímco jsme jedli a pili, rozléhal se jídelnou smích a dobrá nálada se stupňovala; a přestože já popíjel jenom zázvorovou limonádu, mé chování bylo zanedlouho stejně uvolněné jako u těch dospělých, kteří se nalévali vínem. Myslím, že v tom rozpoložení si nikdo z nás pořádně neuvědomil, kolik doopravdy uplynulo času: byli bychom mohli u toho stolu zůstat celou noc, takovou sílu měla úleva z vědomí, že jsme konečně dospěli na pokraj toho, co vypadá na šťastný závěr případu Libby Hatchové.

A pak, těsně před půlnocí, jsme v dálce zaslechli vyzvánět zvon.

Marcus si toho všiml jako první: uprostřed smíchu nad historkou, kterou pan Moore vykládal o tom, jak ho během jeho poslední výpravy do New Yorku honila po náměstí Abingdon Square parta Hudson Dusters, detektivní seržant náhle naklonil hlavu ke straně a zahleděl se k přední části domu. Nepřestal se usmívat, ale smích ho přešel docela rychle.

„Co to sakra je?“ zamumlal. „Slyšíte to taky?“

„Co máme slyšet?“ opáčil pan Moore, zatímco si doléval další šampaňské. „Vy už máte halucinace, Marku“

„Ne, poslouchejte,“ vybídl nás detektivní seržant, stáhl si z klína ubrousek a vstal. „Je to zvon“

Koutkem oka jsem zahlédl, jak doktor prudce zvedl hlavu: za okamžik ten zvuk rozpoznal i on a my ostatní rovněž.

„Co se to děje?“ řekl Lucius.

El Niňo mezitím přeběhl k síťovým dveřím vpředu. „Jde to z jednoho z těch kostelů!“ hlásil.

„Mše?“ řekl Cyrus. „Půlnoční mše v srpnu?“

S náhlým pocitem neklidu jsem pohlédl na doktora, který před sebe zvedl ruku, aby nás umlčel. Když jsme na jeho pokyn ztichli, zaslechli jsme přes pulzující cvrkot cvrčků a kobylek venku další zvuk:

Byl to mužsky hlas, volající zoufale o pomoc.

„Picton,“ zašeptal doktor.

„To není Rupertův hlas,“ odpověděl pan Moore rychle.

„Já vím,“ řekl doktor. „A přesně to mě děsí.“ S těmi slovy vyrazil ven a my hned za ním.

KAPITOLA 51

Rázným krokem s neblahým tušením, které nás připravilo o veškerou vzrůstající radost, již jsme pociťovali během večeře (a také velmi rychle pomohlo dospělým vystřízlivět), jsme se rozběhli zpátky po Horní ulici k soudní budově. Asi v polovině cesty jsme si uvědomili, že zvon, který jsme slyšeli vyzvánět, byl ten ze zvonice presbyteriánského kostela: špatné znamení. Jak jsme utíkali po chodníku, v domech po cestě se rozsvěcela světla, ačkoli pouze pár odvážných duší vykouklo v nočních úborech ven, aby se pokusily zjistit, co se děje. Celá věc zůstávala velice záhadná, dokud jsme nedorazili až téměř k budově soudu, kde jsem si náhle uvědomil, že hlas, který stále volal o pomoc, znám.

„To je ten druhý dozorce!“ zakřičel jsem na doktora. „Ten, co byl u hlavních dveří, když jsme odcházeli!“

„Víš to určitě?“ zavolal na mě doktor zpátky.

„Mluvil jsem s ním, než přivedli Libby nahoru z její cely!“ odpověděl jsem a opět se zaposlouchal. „Jo, je to on, určitě!“

Mžoural jsem do polotmy před námi, mezi domem pana Pictona a soudem stály jen dvě nebo tři pouliční lampy, a pokoušel jsem se rozeznat jakékoli známky života; pak jsem si uvědomil, že zvon přestal znít. Když jsme dorazili k trávníku před budovou, zahlédl jsem na venkovním schodišti postavu, která na nás zuřivě mávala.

„Támhle je!“ zavolal jsem, jakmile jsem s jistotou poznal, že je to opravdu dozorce, s nímž jsem se dříve ten večer pohádal.

Doktorovu tvář pokryla maska hrůzy, když poznal, že mám pravdu, ale ani na okamžik nezvolnil tempo a zanedlouho jsme se ocitli tváří v tvář muži ochromenému zděšením.

„Proboha!“ řekl dozorce a ukázal za sebe. „Běžte dolů! Zkuste jim pomoci, doktore. Já musím sehnat šerifa Dunninga!“

„Ale co se?“ pokusil se doktor o otázku; dozorce však už vyrazil pryč.

„Pomozte jim, doktore, prosím!“ zakřičel ještě přes rameno.

Marcus se za ním zmateně díval: „Proč k čertu nezavolal telefonem?“

„Je tak zhrozený, že nedokáže přemýšlet,“ odpověděl doktor rychle a zalapal po dechu. „A mě napadá jen jediná možná příčina, pojďte!“

Doktor jako první vrazil do budovy a rozběhl se ke dveřím za stanovištěm strážného. Ty vedly na kamenné schodiště, které doktorovi nedělalo potíže, neboť po něm mnohokrát kráčel, když chodil vyslýchat Libby Hatchovou. Zatímco se chvatně řítil dolů vpřed a vedl nás do hlubin budovy, neustále si pro sebe mumlal: „Taková hloupost. Taková hloupost!“

Jakmile doběhl do ústřední místnosti, z níž vedly dveře do okolních cel, doktor se na místě zarazil, stejně jako my ostatní, když jsme spatřili výjev, který se nám v té matně osvětlené kamenné prostoře naskytl.

O jednu stěnu byl opřený hlídač Henry. Oči měl vytřeštěné a čelist mu visela v divném úhlu od hlavy. Od ucha k uchu měl podříznuté hrdlo a několik dalších bodných ran v hrudi. Přes to všechno nekrvácel, přinejmenším už ne. Vypadalo to, jako by se každá kapka krve z jeho těla vsákla do oblečení a vytvořila pod ním a kolem něj na podlaze obrovskou tmavou kaluž.

Naproti němu, také opřený o zeď, seděl pan Picton. I on měl několik ošklivých ran v hrudi a nebezpečně vyhlížející šrám ze strany na krku; na rozdíl od Henryho však v jeho otevřených očích ještě plála jiskřička života a ústy lapal po vzduchu, ačkoli s bolestivým slabým sípáním.

Louže krve kolem něj však byla skoro stejně velká jako ta, v níž ležel mrtvý dozorce.

Zatímco my ostatní jsme na to strnule zírali, doktor vyrazil rovnou k panu Pictonovi a rychle mu prohlédl rány. „Cyre!“ zavolal. „Potřebuju z domu svou lékařskou brašnu!“ Bez jediného slova Cyrus opět zmizel nahoře na schodišti. „Detektivní seržante!“ pokračoval doktor a otočil se k Luciovi. „Vy taky, Saro, pomozte mi! Johne, Marku, budeme potřebovat obvazy, roztrhejte své košile, oba dva!“

Zatímco všichni ostatní dělali, co jim bylo řečeno, El Niňo a já jsme se pomalu přesunuli za ně. Byl to strašlivý pohled, tak strašlivý, že jsem nedokázal okamžitě pochopit, co vidím. Avšak El Niňo, který v životě viděl už mnohá brutální krveprolití, to zjevně pochopil ihned: bezmocně klesl na kolena, na chvilku svěsil hlavu a pak zvedl vytřeštěné, zoufalé oči ke stropu. Znenadání dlouze, příšerně zakvílel, a ten zvuk proťal noc jako vlčí zavytí a přiměl mě, abych si konečně uvědomil pravý význam toho, co se stalo.

„Jefe!“ úpěl domorodec a propukl v pláč. „Seňor Picton, ne! Ne!“

Projevy El Niňova žalu vedly k tomu, že pan Picton trochu pootočil hlavu, což mu muselo působit velkou bolest. Když zjistil, že doktor, Lucius a slečna Howardová ošetřují jeho rány, pokusil se navlhčit si ústa natolik, aby mohl promluvit.

„Můj Bože,“ vydechl, „na takového skrčka nadělá strašlivý rámus“

„Nesmíte mluvit, Ruperte,“ řekl pan Moore, zatímco spolu s Markem zuřivě trhali na kusy své košile. Pohled na to, jak tam jeho starý přítel leží tak těžce zraněný, pohnul naším milým novinářem téměř k slzám; zatnul však zuby a jenom dál škubal látku. „Budete v pořádku, ale jedinkrát v životě vás prosím, buďte zticha!“

Pan Picton se zdušeně zasmál a pak se prudce otřásl bolestí. „Omlouvám se, Johne,“ vydechl. „Je mi líto, že jsem vždycky moc mluvil Vím, že vás to občas uvádělo do rozpaků“

„Nemluvte jako idiot,“ řekl pan Moore a v tu chvíli mu už dělalo velké potíže potlačit slzy.

„A doktore,“ říkal pan Picton dál a vzhlédl k muži, který se zoufale snažil ovázat mu rány a zastavit krvácení. „Vždycky jste chtěl vědět, doktore Proč jsem takový Můj kontext“ Náhle se rozkašlal a po doktorově hrudi se rozstříkly kapičky krve, ale on neustával v práci. „Chtěl jsem vám to říct,“ pokračoval pan Picton. „Chystal jsem se vám to říct“

„Pane Pictone, musíte Johna poslechnout,“ nabádal ho doktor. „Je životně důležité, abyste mlčel.“

„To jsem už někde slyšel,“ vydechl pan Picton. Pak jednou či dvakrát zoufale zalapal po dechu a hruď se mu sevřela v jakési křeči; to však vzápětí pominulo, a když bolest přešla, pohled pana Pictona padl na mrtvolu dozorce Henryho. „Ležel jsem tu, díval se na něj“ Z hrdla se mu vydralo další slabé zasmání. „Ten pitomec Kolik myslíte, doktore, že existuje příběhů pravdivých i smyšlených o žalářnících, kteří se nechají svést svými zajatkyněmi?“

„Prosím, Ruperte,“ ozvala se slečna Howardová, sama blízká slzám. Přitiskla mu na rty dva zakrvácené prsty a pak se slabě pousmála. „Pokuste se ležet klidně. Vím, že je to pro vás obtížné“

Pan Picton odtáhl hlavu od jejích prstů a pak jí úsměv oplatil. „Saro, byl bych raději, kdyby se do scény mé smrti nikdo moc nevměšoval“ Pak Picton opět pohlédl na Henryho a s dalším sípavým nádechem řekl: „Počítám, že jsou stovky takových příběhů Je mírou negramotnosti toho člověka, jestli chápete To je na tom tak zajímavé“ Znovu začal kašlat krev a tentokrát mu to působilo mnohem horší bolest: popadl doktora za klopy saka, vytřeštil oči a vší silou zatáhl. „To nebyla ona,“ vydechl chraptivě; nyní se mu z úst řinula krev a máčela mu zrzavou bradku. „Řekla mu, aby mě zabil Ale ten umíněný pitomec nedokázal ani tohle udělat správně“ Pan Picton se opřel, viditelně pobledl ve tváři a dodal: „Pak ho zabila Víc než před hodinou Má před vámi náskok, doktore Musíte jít, jít“

„Ruperte, pro lásku boží, držte pusu!“ řekl pan Moore; slzy se mu nyní řinuly po tvářích proudem.

Pan Picton se na něho ještě jednou usmál a pak se pokusil rozhlédnout po nás ostatních. „Vy všichni jste Chci vám poděkovat“ Opět vzal doktora za klopu a zašeptal: „Až mě pohřbí, doktore, podívejte se na náhrobky mojí rodiny, tam je klíč“

Pak se mu hlava svezla ke straně a stříbřitá jiskra poznání mu zmizela z očí.

Doktor přiložil prsty k jeho hrdlu, vytáhl hodinky, otevřel je a podržel lesklé víčko panu Pictonovi pod zakrváceným nosem. „Ještě dýchá,“ prohlásil a vrátil se k práci. „Ale jen slabě.“

Na schodech se ozvaly kroky a znovu se objevil Cyrus s doktorovou lékařskou brašnou. Za pár vteřin ho doběhla paní Hastingsová, a když spatřila krvavý výjev před sebou, přitiskla si ruce na ústa.

„Ach, Vaše Ctihodnosti,“ vykřikla tiše a rozběhla se k doktorovi. „Vaše Ctihodnosti, ne!“

„Paní Hastingsová,“ obrátil se k ní doktor, který se pořád snažil zajistit, aby všichni dělali, co dělat mají. „Paní Hastingsová!“ opakoval a popadl ji za paži, aby upoutal její pozornost. „Nevíte, jestli má doktor Lawrence v ordinaci nějaké chirurgické nástroje? Nemůžeme pana Pictona převážet až do Saratogy, ale můžeme mu potřebnou pomoc poskytnout zde.“

Paní Hastingsová se pokusila potlačit pláč a přikývla. „Ano. Myslím, že ano Totiž, odvezli jsme k němu mého manžela, když Ach, Vaše Ctihodnosti! Tohle neunesu!“

„Poslouchejte mě,“ nakázal jí doktor. „Vezměte s sebou detektivního seržanta.“ Kývnutím ukázal na Marka, který si přes spodní košili právě opět oblékl sako. „Zavolejte doktora Lawrence a řekněte mu, ať se připraví. Pak jděte za panem Wooleym do stájí. Ať připraví vůz s nejměkčím pérováním a vystele ho vším, co sežene. Paní Hastingsová!“ Doktor sevřel paži bolestí ochromené ženy silněji. „Zvládnete to?“

„Já“ Začala přikyvovat a pokoušela se ovládnout. „Ano, doktore. Když mi detektivní seržant pomůže.“

„Pojďte, paní Hastingsová,“ vyzval ji Marcus a odváděl ji ke dveřím. „Když budeme jednat dost rychle, všechno bude v pořádku.“

Jakmile ti dva odešli, začal doktor opět obvazovat panu Pictonovi rány. „Ano. Pokud budou jednat dost rychle,“ řekl tiše hlasem, v němž nezněla velká naděje.

Při těch slovech mě poprvé napadlo, že by pan Picton mohl umřít; a spolu s hrozným smutkem té myšlenky mě zasáhlo plné vědomí faktu, kdo ho napadl a co ten útok znamená: Libby Hatchová je na svobodě a s největší pravděpodobností na cestě do New Yorku.

„Co ta žena, doktore?“ zeptal se Lucius, aniž ustal v ovazování. „Pan Picton má pravdu, získala náskok.“

„S tím se nedá nic dělat,“ odpověděl doktor rychle. „Dlužíme tomu muži příliš mnoho, musíme udělat, co je v našich silách. Je třeba si taky promluvit se šerifem Dunningem. Chci, aby bylo naprosto jasné, co se zde odehrálo, takže až po ní půjdeme tentokrát, budeme to moci udělat otevřeně.“

Byl jsem dosud jako přimrazený z pohledu na všechnu tu krev, a po vyslechnutí tohoto hovoru jsem dokázal myslet na jedinou věc: co bude s Kat, pokud se Libby vrátí do New Yorku? Už minula půlnoc, bylo by těžké, ne-li nemožné poslat zprávu Betty včas na to, aby ji stihla dopravit k Dusterům a varovat Kat před tím, co se na ni řítí. Co s ní bude? Dumal jsem nad tím s rostoucím děsem, ruce mi zledovatěly a neklidně jsem šoupal nohama. Jestli ta ženská dokázala tohle provést nebohému panu Pictonovi, nemluvě o mohutném mrtvém muži na druhé straně místnosti, co se stane, jestli

Někdo mě zatahal zezadu za košili, a jakmile jsem se obrátil, spatřil jsem El Niňa, který svůj žal zjevně odsunul stranou natolik, nakolik to dokázal: místo slz mu v očích plála zuřivost a jeho tvář poprvé za dobu, co jsem ho znal, jasně vyjadřovala, jakého násilí je v hněvu schopen. V tu chvíli jsem se nedíval na přátelského malého domorodce; díval jsem se na muže, který byl v raném věku surově odtržen od svých blízkých, prodán do otroctví a pak uprchl, aby se stal potulným žoldákem.

„Seňorito Stevie,“ zašeptal a pobídl mě ke schodišti, zatímco ostatní věnovali veškerou pozornost panu Pictonovi. Šel jsem za ním, ale s pohledem stále upřeným na doktorovy kmitající ruce.

„Seňorito Stevie,“ opakoval El Niňo, jakmile jsme se ocitli mimo doslech ostatních. „Musím jít.“

„Jít?“ zeptal jsem se, a když jsem se na něj podíval, jeho výraz ještě víc ztvrdl. „Jít kam?“

„Jefe umřít,“ řekl El Niňo věcným tónem, který však přesto prozrazoval hloubku jeho žalu. „Už jsem takové rány viděl. A přečetl jsem to seňoru doktor v očích. Pokusí se zachránit seňora Pictona, ale nepovede se mu to. A ztratí hodiny času. Moje budoucnost tady umřít s jefe. Musím jít.“ Náhle zpod večerního obleku vytáhl svůj lesklý kris. „Než se stopa té ženy ztratit. Dlužím to seňoru Pictonovi. Chtěl mi tu nabídnout život, a já pomstím ten jeho.“

„Proč mi to říkáš?“ zeptal jsem se a obrátil se k němu úplně.

„Oni mě nenechají jít,“ řekl a kývl na ostatní. „Chtít mě zadržet, a vás taky.“

„Mě?“ zeptal jsem se.

„Nemůžete čekat, až jefe umřít,“ vysvědil domorodec. „Ne, jestli chtít zachránit vaše přítelkyně a malá Ana. Musíme to udělat my, seňorito Stevie, a musíme to udělat teď. Vy znát místa, kam musíme jít. A já umím,“ pohlédl na nůž ve své ruce, „udělat to, co je třeba udělat. Ale oni to nedovolí, když se o tom dozví.“

Opět jsem se ohlédl po doktorovi; přesně jsem věděl, co má El Niňo na mysli. Kdybych třeba jen navrhl, že pojedu sám napřed a dohlédnu na Katinu bezpečnost, doktor by nikdy nesouhlasil. Od začátku mě nechal spolupracovat na případu jen proto, že jsem mu slíbil, že se nebudu zbytečně vystavovat nebezpečí, a dalo se čekat, že můj úprk do New Yorku, abych ochránil Kat, by považoval za příliš velké riziko. A možná by měl pravdu.

„Ale,“ zašeptal jsem, „jak bychom Kde“

„Není to moc těžký,“ řekl El Niňo. „Vy a já jsme lidi, co se v takových věcech vyznají.“

Pár vteřin jsem o tom uvažoval. „Budou čekat, že pojedeme vlakem,“ přemýšlel jsem nahlas. „Takže se nás pokusí zadržet na nádraží.“ „Můžeme ukrást ze stájí koně, odjet do Troy a tam nasednout na rychlík“

Domorodec mi pevně položil ruku na rameno. „Ano. Vidíte, seňorito Stevie, tuhle věc musíme udělat my dva. Víme, jak na to.“

Dvakrát či třikrát jsem se zhluboka nadechl, aby si uklidnil bušení v hrudi vyvolané myšlenkou na možnou smrt pana Pictona a na nebezpečí, v němž se Kat náhle ocitla, a pak jsem přikývl. „Dobrá,“ řekl jsem. „Jenom ještě jedna věc“

Vrátil jsem se o kousek zpátky ze schodiště a sykl na pana Moorea. Musel jsem to několikrát opakovat, než jsem upoutal jeho pozornost a on se konečně obrátil.

„Pane Moore!“ zašeptal jsem a přivolal ho máváním.

Pomalu, s pohledem stále upřeným na pana Pictona, vyšel k nám na schody. „Co se děje, Stevie?“

„Pane Moore,“ řekl jsem a úzkostně jsem přešlapoval, „já my odjíždíme. Hned.“

To ho zarazilo a jeho obličej, zmáčený slzami, se ke mně obrátil úplně. „Co tím myslíš?“

„Ona má náskok,“ odpověděl jsem. „Vy ostatní se musíte postarat o pana Pictona a vyjasnit to se šerifem. A zatím“

Pan Moore se nad tím na vteřinu zamyslel a pak se ještě jednou rychle ohlédl po panu Pictonovi. „Ale co můžete vy dva“ Když se k nám znovu otočil a sklopil zrak, náhle zahlédl El Niňův kris. V tu chvíli mu tvář potemněla, ale nikoli nesouhlasem. „Jak se tam chcete dopravit?“

„Zvládneme to,“ ujistil jsem ho. „Potřebujeme jen získat trochu času.“

S pohledem opět upřeným na svého zakrváceného přítele sáhl pan Moore do kapsy a vytáhl peněženku. „Taky budete potřebovat peníze,“ podotkl věcně.

„Vy nám pomůžete?“ zeptal jsem se a slabě se zachvěl úlevou.

Pan Moore krátce přikývl. „Kreizler mě za to ukřižuje,“ zašeptal. „Ale je to jediná cesta.“ Podal mi svazek bankovek, všechno, co měl u sebe, a pak položil jednu ruku na mou a druhou na El Niňovo rameno. „Nevykládejte mi, jak tam pojedete, to, co nevím, nemůžu prozradit. A dávejte na sebe pozor. Vyrazíme za vámi hned, jak to půjde. Jakmile“

„Já vím,“ řekl jsem. „A povězte doktorovi“ Ještě jednou jsem se podíval přes místnost na muže, který toho pro mě v životě tolik udělal a kterému jsem se nyní vzepřel. „Povězte doktorovi, že se omlouvám“

„Já vím,“ ujistil mě pan Moore. „Nedělej si starosti, a už neztrácejte čas. Prostě běžte a udělejte, co udělat musíte.“ Tvrdě, významně na mě pohlédl. „Utíkej, Stevie Píšťalko“

Pak se vrátil zpátky k ostatním, zatímco já s El Niněm jsme vyběhli po kamenných schodech, tiše, ale rychle, zkušenými pohyby lidí, kteří se dlouhá léta cvičili v umění tajného plížení.

KAPITOLA 52

Když jsme s El Niněm dorazili do stájí pana Wooleyho, zjistili jsme, že majitel je vzhůru a právě vyprovází paní Hastingsovou a Marka ve speciálně vypolstrovaném voze (položil do něj péřovou matraci), o nějž doktor žádal. Počkali jsme, až se vrátí do domu, neboť jsme usoudili, že by se nikdy neodhodlal pronajmout jedno ze svých zvířat takovému párečku, jaký jsme tvořili my. Pak jsme přeběhli ke stáji, kde jsem si s pomocí své sbírky paklíčů rychle poradil s velkým, ale jednoduchým visacím zámkem. Uvnitř jsem se hned rozhlížel po tom malém černém hřebečkovi, o němž jsem věděl, jak je silný a spolehlivý: když jsem ho našel, nakázal jsem El Niňovi, aby připravil uzdu a sedlo, zatímco já hledal v otlučeném psacím stole u dveří tužku a kus papíru. Napsal jsem vzkaz vysvětlující, kde si pan Wooley může svého koně vyzvednout, na nádraží v Troy, a pak jsem do zprávy vložil víc než dost peněz, aby se tím ta „půjčka“ pokryla.

Když jsem skončil, měl už El Niňo zvíře osedlané, a jelikož se ukázalo, že nějakou dobu pobýval ve francouzské Indočíně s bandou lupičů jezdících na koních, pomohl jsem mu zkrátit třmeny a pak ho nechal, aby usedl dopředu a chopil se uzdy, zatímco já vyskočil za něj a chytil se ho za ramena. Kolem domu pana Wooleyho jsme projeli tichým krokem a pak jsme klusem vyrazili k jihovýchodnímu konci města; na maltské silnici domorodec hřebce pobídl do cvalu a rozjeli jsme se rychlostí, která byla zároveň děsivá i uklidňující.

Od Troy nás dělilo dobře dvacet mil, ale to silné malé zvíře, přestože neslo na hřbetě dva jezdce, cestu urazilo ve velmi krátkém čase, jak jsem čekal a doufal. Méně povzbudivé už byly zprávy, které jsme obdrželi na nádraží: poslední noční osobní vlak do New Yorku jsme zmeškali a další jede až v šest ráno. Za dvacet minut však měl kolem projíždět nákladní vlak Západních železnic, a tak jsme opustili našeho spolehlivého koně a odešli jsme s domorodcem na konec nádraží, kde jsme vyčkali jeho příjezdu, a když vlak při průjezdu městem zpomalil, naskočili jsme do jednoho krytého vagonu. Tento dopravní prostředek, ačkoli nenabízel tak pohodlnou a malebnou jízdu jako osobní vlaky (náklaďáky Západní železnice jezdily směrem k jihu až do Poughkeepsie po vnitrozemských tratích, nikoli kolem řeky), se ukázal k našemu účelu mnohem vhodnější, neboť cestou stavěl jen několikrát, a přestože končil ve Weehawkenu v New Jersey, v městečku na druhém břehu Hudsonu naproti Manhattanu, jezdil odtamtud přívoz s celonočním provozem k přístavišti na Franklin Street, což bylo jen nějakých pětadvacet bloků jižně od hlavního sídla Dusterů na Hudson Street.

Nic z toho nám však příliš neulehčilo na duši. Poté, co jsme naskočili do vlaku, El Niňo dlouho jenom seděl v otevřených dveřích vagonu a hleděl na ztemnělou krajinu, která kolem nás ubíhala. Občas to vypadalo, jako by ho nenávist, kterou nyní k Libby Hatchové pociťoval, proměnila v kámen; v jiných chvílích mu obličej zjihl a on tiše plakal do dlaní nebo tloukl hlavou do dřevěné stěny vozu. Nedokázal jsem říct nic, co by ho utěšilo, ačkoli připouštím, že jsem se nesnažil moc usilovně; kromě toho, že jsem se sám málem hroutil nad tím, co se stalo panu Pictonovi, dělal jsem si příliš velké starosti o Kat, než abych dokázal přesvědčivě tvrdit, že všechno nakonec dobře dopadne. Když jsme tedy pod Poughkeepsie opět zahlédli jižní břeh Hudsonu, jenom jsem se posadil vedle domorodce, díval se ven a neúspěšně se pokoušel nepočítat, kolik krve pan Picton asi musel ztratit v těch dlouhých minutách, co ležel sám na podlaze ve sklepě soudní budovy, nebo jak rychle se Libby Hatchová mohla dostat z Ballston Spa.

Nebylo pochyb, že Libby dorazí do New Yorku dlouho před námi, jedinou otázkou zůstávalo, co bude dělat, až se tam dostane. Je nyní její hlavní starostí zbavit se veškerých stop po Aně Linaresové, vyrazit z Goo Goo Knoxe co nejvíc peněz a utéct za hranice státu, nejspíš na Západ, kde hledaní zločinci mohli zmizet v nových životech pod novými jmény, jak se často stávalo? To by byl nejlogičtější postup, ovšem nikdo nikdy neobvinil Libby Hatchovou z toho, že by se chovala logicky. Chytře a záludně, to ano, do té míry, že někdy působila až geniálně; avšak v zásadě byly její činy, jako celý její život, vražedně nesmyslné a já věděl, že pokud mám předvídat její další kroky, budu muset uvažovat jako doktor, místo abych těžil ze svých celoživotních zkušeností se zločinci, jejichž cíle byly mnohem praktičtější.

Když jsme vjeli do New Jersey a svítání začalo barvit oblohu podivně zářivým modrým odstínem, soustředil jsem se na tento úkol a přišel s jediným závěrem, který mi dával jistou naději: po tom všem, co prodělala na venkově, po tom všem, co bylo objeveno a odhaleno o jejím životě plném vražd a zkázy, Libbyina touha a dokonce potřeba udržet Anu naživu, starat se o ni, aby konečně dokázala, že je schopná řádně pečovat o dítě, spíše vzroste. Zcela jistě se pokusí odjet z města; soudil jsem však, že se bude snažit uniknout spolu s dítětem, a pokud se nebude pokoušet Aně ublížit, Kat nebude mít důvod zakročit a možná se tak dostat do přímého ohrožení života. Podle mě šlo o dobře podloženou úvahu, a držel jsem se jí tak pevně, jako se náš vlak držel cestou do Weehawkenu úpatí Palisád.

Seskočili jsme s El Niněm z vagonu, jakmile se Weehawken objevil na dohled, a pak jsme úprkem vyrazili k přívozu, stále bez jediného slova. Domorodec se choval čím dál energičtěji: už se smířil s tím, že jeho naděje na nový život u pana Pictona je ztracena, a soustředil se na pomstu, což byl očividně pojem, jemuž se v části světa, odkud pocházel, přikládala velká důležitost. Celou cestu na přívozu přes Hudson si přibrušoval šipky i nůž, připravoval si luk a míchal přísady z několika malých váčků do malé dřevěné lahvičky s jakousi lepkavou látkou. Napadlo mě, že to je nejspíš jed, který používal na hroty svých šípů, a jenom jsem hádal, že těmi přísadami vytváří mnohem jedovatější směs, než byla ta, kterou jsem ho viděl při několika příležitostech použít. Během celého procesu jeho obličej natolik potemněl rozhodností, že jsem pocítil potřebu si s ním pár věcí ujasnit.

„El Niňo,“ řekl jsem, „nikdo neví líp než já, jak se cítíš. Ale naším hlavním úkolem je zajistit, abychom dostali Anu a Kat ven živé, jasné?“ Domorodec pouze pomalu přikývl, zatímco namáčel špičky šipek do dřevěné nádobky. „A víš, co by ti ostatní, doktor, slečna Howardová a ti druzí, řekli o tom, co se má stát pak, ne? Řekli by, že jestli budeme mít příležitost, měli bychom Libby Hatchovou zadržet živou a předvést ji před soud.“

„Ona už měla soud,“ zamumlal El Niňo v odpověď. „A kvůli ten soud málem šla ven volná. Vím, že ostatní tomu věří, seňorito Stevie“ Zastrčil si poslední šipku pod kabát a podíval se mi zpříma do očí. „Ale věříte tomu i vy?“

Pouze jsem zavrtěl hlavou. „Říkám ti to, co by řekli oni. Pokud jde o mě, jakmile bude jisté, že Kat a to dítě jsou v pořádku, záleží jenom na tobě, co uděláš.“

Přikývl a zahleděl se k přístavišti na Franklin Street, které se před námi vynořilo z mlhy. „Ano. Vy a já těmhle věcem rozumět“

Nemohl jsem jednat jinak. Kdybych se byl pokusil zabránit El Niňovi v tom, o čem byl přesvědčen, že to musí udělat, jenom bych se s ním dostal do sporu; kromě toho jsem si vůbec nebyl jistý, zda jeho přístup není skutečně nejlepší. Libby Hatchová byla jako had, který se dokáže vyplazit z každé nepříjemné situace, nebo smrtelně uštknout; a já si nedokázal představit nikoho vhodnějšího k tomu, aby se s tím podivným, smrtelně jedovatým hadem vypořádal, než malého mužíka ze zámoří, který seděl vedle mě.

New York nebývá nikdy ohavnější než za rozednění a nikdy nepáchne hůř než v měsíci srpnu: obě tyto skutečnosti se projevily víc než nápadně to ráno, kdy náš přívoz se šploucháním a nárazy přistával v přístavišti na Franklin Street. Jistě, v dálce jsme viděli všechny pamětihodnosti, které budí takové nadšení ve výletnících z venkova, budovu Western Union, mrakodrapy na náměstí Printing House, věž kostela sv. Trojice, nic z toho nám však nedalo zapomenout na zápach hnijících odpadků a špinavé vody podél břehů, ani pohled na ubohé špinavé baráky za přístavištěm. Samozřejmě ani rozpoložení, v němž jsme se s mým společníkem při příjezdu nacházeli, náš dojem z města nijak nevylepšilo; po noci tak děsivé, a bezesné, jakou jsme právě prožili, by na nás nejspíš žádné město neudělalo dobrý dojem. Byl jsem vděčný pouze za to, že nám zbývalo jen velmi málo času, pokud vůbec nějaký, na propadání pocitům zmaru nad návratem do špíny a nebezpečí metropole: hned jak přívoz přistál, vyskočili jsme, abychom uběhli tu přibližně míli, která nás dělila od cíle, vůbec nás nenapadlo vzít si drožku.

Prvním bodem programu bylo pochopitelně zkusit nějak odhalit, co se děje v sídle Dusterů. V takhle časnou hodinu se dalo předpokládat, že tam bude celkem mrtvo (přestože vzhledem k tomu, že všichni Dusteři byli kokainisté, se to nedalo prohlásit s jistotou, protože když už tihle lidé vůbec spí, dělají to, kdy se jim zachce), takže jsem usoudil, že nejchytřejší bude schovat se někde, odkud budeme mít výhled na to, kdo přichází a odchází. Jako nejvhodnější pozorovatelna se nabízela střecha domu na druhé straně Hudson Street: kolem nebylo mnoho rohů či podobných úkrytů, kde by se dalo za bílého dne schovat, aniž by si nás členové gangu všimli. Když jsme se propletli mezi skladišti, obchody a penziony na Hudson Street a minuli kapličku svatého Lukáše (všiml jsem si, že se ubíráme úplně stejnou cestou, jakou jsme jeli s Cyrem a detektivními seržanty ten první večer vyšetřování), dostali jsme se do samého srdce teritoria Dusterů, jakmile jsme se přiblížili k jejich sídlu, dávali jsme si dobrý pozor, abychom se drželi na západní straně Hudson Street. Oklikou jsme pak vklouzli na Horatio Street a na západní straně Hudson Street si vybrali budovu, která nám mohla poskytnout dobrý výhled na to, co se děje v tom špinavém, ale moderním zapadáku a kolem něj. Pak jsme se starou vozovou branou prosmýkli do dvora, já paklíčem otevřel zámek na zadních dveřích a za pár minut jsme se ocitli na střeše, kde jsme se rychle skrčili za nízkou zídkou nad průčelím.

Nebylo ještě ani osm hodin a jedinými známkami života u Dusterů bylo pár odcházejících nočních hostů. Ti elegantně oblečení lidé byli očividně nacpaní koksem a docela rádi by se ve špíně násilného, přízemního života gangu rochnili ještě déle: jenže mohutný Duster, který je vystrkoval ven, dával zcela jasně najevo, že „hostitele“ samotné přestalo přítelíčkování se smetánkou bavit a chtějí si odpočinout. To znamenalo dobré zprávy, neboť nám to poskytovalo trochu času, abychom vymysleli, jak propašovat Kat zprávu a zjistit, zda je Libby Hatchová skutečně uvnitř. Já sám jsem se tam pochopitelně jít vyptávat nemohl, a kdyby to zkusil El Niňo, mohla by ho Libby, pokud by byla uvnitř, zahlédnout a poznat. Zdálo se, že nejrychlejší bude, když vyrazím ke Frankiemu za Katinou kámoškou Betty: ta mohla k Dusterům proklouznout bez velkých obtíží a zjistit, jak se věci mají. El Niňo zatím zůstane na střeše, a kdyby se Libby Hatchová objevila a pokusila se o útěk, pustí se za ní, ale postaví se jí pouze, když si bude jist, že může Anu Linaresovou dostat bezpečně pryč.

Takže jsem opět seběhl na ulici a chytil první drožku, která se objevila v dohledu. Kočí právě vyrážel do práce, před chvilkou si ze stájí o několik bloků dál vyzvedl koně, a já věděl, že ho za žádné peníze nepřiměju, aby mě odvezl k Frankiemu na Worth Street. Do té čtvrti se drožkáři nevydávali, pokud neměli zájem nechat se oloupit a patrně i zabít; tudíž jsem chlápka nasměroval k nejbližšímu místu, o němž mě napadlo, že by tam mohl být ochotný jet: k „Tweedovu soudu“, který to jméno získal podle nechvalně proslulého šéfa demokratů, jenž se při stavbě té budovy zapletl do velkého korupčního skandálu. Soudní budova se nacházela jen kousek severně od radnice a pár bloků od Frankieho podniku (ačkoli vzhledem k naprosté proměně prostředí mohla být ta místa vzdálená celé míle), ale mně se podařilo načasovat výpravu přesně do doby ranní dopravní špičky: dal jsem drožkáři všechny tipy o zkratkách postranními uličkami, na jaké jsem si vzpomněl, přesto však trvalo zoufale dlouho, než jsme se dostali do centra.

Časné dopoledne nikdy nebylo nejvhodnější dobou k návštěvě zapadáku, jako byl Frankie, a ten den nepředstavoval žádnou výjimku. Jelikož bylo léto, všude po ulici okolo se válela spící děcka, nebo spíš sťatá do bezvědomí odpornou břečkou, kterou Frankie podával u baru; ti, kteří byli vzhůru, povětšinou zvraceli do škarpy a sténali jako ve smrtelných křečích. Když jsem se propletl mezi bezvládnými těly a nejrůznějšími druhy lidského odpadu až k podniku samotnému, trochu se mi ulevilo při zjištění, že v místě, kde se pořádaly závody psů a krys, vládne mrtvé ticho, vlastně uvnitř nebyla vzhůru živá duše kromě barmana, drsně vyhlížejícího kluka kolem patnácti s ošklivou jizvou na tváři, která jako by svítila i v šeru toho tmavého, špinavého pajzlu.

Zeptal jsem se ho, jestli je tam Frankie, a bylo mi řečeno, že „šéf spí v jednom ze zadních pokojů“, a při mé smůle zrovna s Betty. Řekl jsem barmanovi, že si musím s Betty nutně promluvit, ale kluk jen zavrtěl hlavou a prohlásil, že Frankie nařídil, aby je nikdo nerušil. Jelikož mi bylo jasné, že se tím nesmím nechat zastavit, začal jsem ostražitě klouzat pohledem po dětech v místnosti a snažil se odhadnout, jestli má někdo z nich u sebe obušek nebo klacek. Vzadu u jednoho stolu jsem zahlédl kluka, od pohledu nemohl být víc než desetiletý, kterému trčelo z kapsy kalhot typické kožené držadlo; a protože spal s hlavou v louži vlastních zvratků, nebál jsem se, že by mi kladl velký odpor, až si zbraň budu chtít vypůjčit. Vyrazil jsem tedy rovnou směrem k „ložnicím“ vzadu; barman mi byl v patách a začínal nadávat. K tomu spícímu klukovi s obuškem jsem se však dostal dřív, než mě barman dohnal, a asi tak za tři vteřiny doplňovala jizvu mého pronásledovatele i pěkná boule a ležel bez hnutí na podlaze. Rychlá prohlídka zadních pokojů odhalila, že Frankie a Betty ztuhli v poslední z těch špeluněk; probudil jsem dívku, vytáhl ji k baru a tam se mi povedlo najít trochu vody, aby si mohla opláchnout obličej. Jak byla zpitomělá, docela rychle se přitom vytasila s třípalcovou kudlou a jenom rychlá úvaha a ještě rychlejší reflexy zabránily tomu, abych dostal nůž mezi žebra. Jakmile zjistila, že jsem to já, zbraň zase schovala, ačkoli nálada se jí moc nevylepšila; když jsem jí však prozradil, v jaké situaci se Kat ocitla, pokusila se trochu sebrat a pak svolila, že se mnou půjde a zúčastní se našeho plánu, koneckonců jsem jí nabídl pár dolarů. Pro takovou holku je přátelství sice přátelství, ale peníze jsou peníze, a když se naskytne možnost, jak ty dvě věci spojit, no, nenašel by se nikdo, kdo by jí to měl příliš za zlé.

Krokem tak rychlým, na jaký se Betty zmohla, jsme se vrátili k Tweedovu soudu, chytili další drožku a vyrazili zpátky na Hudson Street: drožkáři jsem jako cíl cesty udal „nemocnici na Hudson Street“, aby z toho nebyl tak nervózní. Nemocnice se nacházela jen kousek od sídla Dusterů, a v době, kdy jsme k tomu malému lékařskému ústavu dojeli, Betty docela ožila za pomoci trochy koksu, který měla ve své ušmudlané kabelce. Ani jsem se nepokusil jí to vytknout nebo vymluvit, soustředil jsem se v tu chvíli jen na Kat, ale rozhodně nebylo příliš povzbudivé sledovat, jak si tak mladá holka ničí tělo tím nebezpečným bílým práškem, obzvlášť hned zrána. Pomohlo jí to však přistoupit k nadcházející návštěvě u Dusterů s trochu větší kuráží, takže ve chvíli, kdy jsem se s ní rozloučil a vyběhl zpátky na střechu, kde pořád ještě hlídkoval El Niňo, měl jsem dobrý důvod věřit, že plán vyjde.

Ta vyhlídka byla ještě posílena, když mi domorodec nahlásil, že opravdu zahlédl Libby Hatchovou: hned po mém odchodu vyběhla na kratičkou chvíli ven, aby zastavila projíždějící mlékařský vůz. Nevypadala moc nadšeně, že musí být vzhůru tak brzy a starat se o něco, co bylo zjevně potřebami malé Any, ale skutečnost, že se pak vrátila zpět dovnitř, naznačovala, že patrně prozatím nemá v plánu žádné drastické kroky. Ne že by k tomu měla důvod: dobře věděla, že doktorovi a ostatním zabere nějaký čas, než ji dostihnou, a i potom budou muset všechno nahlásit na policii a přesvědčit někoho na policejním ředitelství na Mulberry Street, aby uspořádal razii do sídla Dusterů: a to nebyla věc, do jaké by se nějaký polda nebo skupina poldů pustili bez pořádné dávky přesvědčování. Ovšem sama povědomost o tom, kde žena a dítě jsou, byla důvodem k jisté spokojenosti.

Méně povzbudivý byl fakt, že se Betty vrátila od Dusterů už za čtvrt hodiny se zmateným, zklamaným, a víc než jen trochu ustaraným obličejem. Hvízdl jsem na ni z našeho vyvýšeného stanoviště a pak jí naznačil, aby se se mnou sešla za rohem, u ústí postranní uličky. Tam mi vypověděla příběh, který byl přinejmenším podivný: Libby Hatchová prý dorazila k Dusterům těsně po třetí hodině ranní a okamžitě se zamkla s Anou Linaresovou v pokoji Goo Goo Knoxe. Kat, jak slíbila panu Mooreovi, hned vyrazila nahoru a vloudila se do Knoxova pokoje, když se Goo Gooa zeptala, jestli nemůže s miminem nějak pomoci. Jenže Libby si moc dobře pamatovala, že Kat je moje kamarádka, rozlítila se a křičela, že Kat je špeh a jejím skutečným cílem je ukrást Anu a poštvat na Libby policii. No, Goo Goo by normálně ten problém vyřešil tím, že by nechal Kat odvést k řece, zabít a hodit do vody; v tu chvíli však zakročil Ding Dong, podle mě spíš z touhy zachránit v gangu vlastní tvář než z nějaké opravdové náklonnosti ke Kat, a prohlásil, že žádnou z jeho holek nikdo neoddělá, když on k tomu nedá svolení. Knox a Ding Dong se pak pustili do pořádné rvačky, jež podle všeho báječně pobavila ty noční ptáky, které jsme viděli. Nejdřív se Kat přidávala a snažila se Ding Dongovi pomoci; asi tak po půlhodině bitky však zakročila Libby sama, s tou nepředvídatelností, jakou jsme už všichni dobře poznali (a která obvykle nevěstila nic dobrého) a řekla, že jí bude stačit, když Kat vypadne z baráku. To Kat udělala, ovšem odsunula se pouze za nejbližší roh. Podle všeho měla v úmyslu sledovat dění dál zvenčí, aby mohla oznámit tomu z našeho týmu, kdo se dostane do města jako první (nejspíš ji napadlo, že nebudeme daleko za Libby), co naše protivnice podniká, jestli odešla z budovy a zda má pořád s sebou to dítě.

Ale pak, z důvodu, který nikdo uvnitř sídla Dusterů neznal, Kat znenadání zmizela, nedlouho předtím, než jsem na scénu dorazil já s El Niněm. Betty se pokusila vypátrat, jestli někdo netuší, kam se mohla podít; dokonce se pustila do hovoru s Ding Dongem, který si ošetřoval modřiny a šrámy a oznámil jí, že neví, kam se ta „vzteklá kočka“ ztratila, ani ho to nezajímá. Katino náhlé zmizení bylo nejznepokojivější částí celé historky, neboť se sice dostala z Libbyina dosahu, ale podle všeho to vypadalo, že se Knox domákl, že číhá v okolí, a poslal některého ze svých pohůnků, aby se o ni postaral. Navíc k tomu všemu, kdyby byla Kat v bezpečí, existovalo jen pár míst, kam mohla jít, a Frankieho podnik byl na tom seznamu jako první. A tam se neobjevila. Na druhou stranu byl koneckonců srpen, a přestože horké těžké nebe hrozilo celé dopoledne pořádnou bouřkou, dosud pršet nezačalo, takže se Kat mohla skrývat v některém z městských parků nebo v tuctu jiných venkovních útočišť dostupných během teplých měsíců dětem na útěku. Jelikož u Dusterů byl prozatím klid, rozhodl jsem se tedy předpokládat, že Kat je v pořádku a někde se schovává: rychle jsem oběhl pár míst v centru, která se jako skrýše přímo nabízela, a pak se spojil s několika známými včetně Hickieho Huna, kteří ji mohli vidět nebo se dalo čekat, že na ni během dne narazí.

Než jsem Betty nechal odejít zpátky k Frankiemu, dal jsem jí telefonní číslo do doktorova domu a donutil ji slíbit, že zavolá, kdyby se Kat objevila. Pak jsem se vrátil na střechu, abych se El Niňovi svěřil se svým plánem. Věděl jsem, že bude chtít zůstat na místě a pozorovat Dustery pro případ, že by se Libby k něčemu odhodlala, a tak jsem mu rovněž napsal doktorovo telefonní číslo, ačkoli s upozorněním, že se v domě neukážu ještě nejmíň hodinu nebo dvě. Ale pro případ, že by Libby někam vyrazila, jsem ho požádal, aby ji sledoval a pořád se pokoušel hlásit. Potom, protože mě napadlo, že domorodec je nejspíš švorc, jsem mu předal polovinu hotovosti od pana Moorea a konečně vyrazil pátrat.

První a pro mě nejobtížnější částí téhle práce představovala rychlá výprava na nábřeží Hudsonu, abych zjistil, zda tam někdo ráno nezaznamenal nějakou šarvátku nebo nezahlédl ve vodě mrtvolu. Promluvil jsem s několika partami přístavních dělníků a došel až k Cunardovu přístavišti, ale nikdo nic neviděl ani neslyšel. Dokonce jsem narazil na svého starého kámoše Nosáče, který se jako obvykle motal při ranních vykládkách lodí, a i on tvrdil, že Kat nezahlédl a ani neslyšel, že by na nábřeží došlo k nějakým problémům. Tahle zpráva, stejně jako informace, kterou jsem dostal od Betty, mě sice upokojila, ale zároveň posílila mou nervozitu nad tím, kam se Kat mohla podít nebo co asi dělá. Víc než co jiného mě užírala jediná otázka: proč byla Libby Hatchová ochotná nechat Kat jít, místo aby jí zajistila stejný osud jako tomu nebohému pitomému strážnému Henrymu a možná i panu Pictonovi? Ze všech Libbyiných rozporuplných vlastností nebyla milosrdnost právě nejběžnější, zejména pokud šlo o její vlastní bezpečnost a plány. Tak proč dovolila Kat odejít?

Propracovával jsem se svou starou čtvrtí dál do centra, zastavil se v půl tuctu podniků, které se od toho Frankieho moc nelišily, ale po Kat pořád nebylo nikde ani památky. Na Hickieho jsem narazil u fultonského rybího trhu, kam si zaskočil rychle zaplavat, než na město padne bouřka. Pověděl mi, že v noci s partou našich starých společníků „udělal“ několik domů na West Side; domů se dostali až časně ráno a cestou se stavili na pár tupláků piva v jednom zapadáku na Bleecker Street. Ani on však Kat neviděl a nic se o ní nedoslechl, což vypadalo jako důvod k naději: kdyby se jí něco opravdu stalo, v našich kruzích by se to rychle rozneslo. Tak kde ta holka sakra vězí?

Další zastávka u Frankieho (ten italský kluk, kterého jsem uzemnil, nebyl naštěstí zrovna v lokále) mi konečně poskytla částečnou odpověď: když se Betty po rozloučení se mnou vrátila od Dusterů, zjistila, že na ni Kat čeká. Podle všeho na tom byla dost špatně a kvůli tomu také přestala hlídkovat kolem sídla Dusterů: postihly ji prudké bolesti v žaludku a střevech, záhadná choroba, jejíž příčinu nedokázala určit ani ona, ani Betty, natož aby ji dokázaly vyléčit. Když slyšela, že jsem zpátky ve městě, Kat se rozhodla vyrazit k doktorovu domu a počkat na mě tam, jelikož, jak prozradila Betty, dokážu sehnat lék, který při podobných obtížích dost pomáhal (tím myslela doktorovu zásobu paliativních žaludečních kapek). Betty chtěla Kat doprovodit, protože ta už tou dobou ošklivě zvracela, jenže Frankie na ni byl pořád naštvaný za to, že se ráno vytratila, a tak Kat musela vyrazit sama a touhle dobou už asi bude na Sedmnácté ulici.

Rozběhl jsem se zpátky k parku u radnice, abych chytil drožku, v duchu jsem si představoval, jak se Kat krčí na místě, kde už se jednou schovávala, v křoví lemujícím doktorův přední dvůr. Tehdy vypadala dost hrozně a po tom Bettyině podivném hlášení jsem nečekal, že až ji najdu tentokrát, bude na tom lépe: její náhlý odchod od Dusterů nejspíš znamenal opětovné odříznutí od dodávek koksu, jehož důsledky se nyní projevily. Budeme muset zopakovat léčbu, kterou jsme podstoupili posledně, ačkoli mi to vynese od doktora další kázání; jakmile se dostanu domů, budu jí však alespoň schopný pomoct.

Našel jsem ji přesně tam, kde jsem ji čekal, stočenou do klubíčka jako novorozené kotě v trávě na kraji dvora. Na sobě měla oblečení, které vždycky nosila celé léto: lehké staré šaty zdůrazňující křivky, které se na jejím mladém těle stále teprve formovaly. Spala, pevně si tiskla k břichu kabelku a rychle, povrchně dýchala. Kolem bylo pár kaluží zvratků, vlastně jenom hlenů, vzhledem k tomu, jak dlouho zvracela, a její tvář měla barvu vychladlého popela. Pod očima se jí udělaly velké, uhlově černé kruhy, a když jsem ji vzal za ruku, zjistil jsem, že její nehty začínají získávat divnou, zneklidňující barvu, jako by na ně někdo šlápl.

Dokonce i mně bylo jasné, že je na tom mnohem hůř než posledně.

Shrnul jsem jí z obličeje pár pramínků světlých vlasů a všiml si přitom, že její pleť je na dotek podivně chladná; když jsem se ji pokusil probrat, musel jsem ji dobře minutu pleskat do dlaní a volat její jméno, aby přišla k sobě. Jakmile se probrala, křečovitě se popadla za břicho a začala opět dávit, tentokrát však nevyzvrátila vůbec nic. Když jsem jí pomáhal do sedu, hlava se jí kývala a nedokázala pořádně zaostřit pohled.

„Stevie,“ vydechla a zhroutila se mi na hruď. „Ach bože, tak hrozně mě bolí břicho“

„Já vím,“ řekl jsem a pokoušel se ji zvednout, abych ji mohl odvést dovnitř. „Betty mi o tom pověděla. Jak dlouho už jsi bez koksu, Kat?“

Zavrtěla hlavou tak prudce, jak dokázala, což nebylo mnoho. „Tím to není. Mám toho prášku plnou plechovku a šňupala jsem celý dopoledne. Tohle je něco jinýho“ Jakmile vstala, bolest v břiše asi trochu polevila, a ona poprvé zvedla hlavu, aby se mi podívala do tváře. „No,“ zašeptala se slabým úsměvem, „když se potkáme, nebývám obvykle zrovna v nejlepším stavu, co?“

Oplatil jsem jí úsměv tak srdečně, jak jsem dokázal, a odhrnul jí z obličeje další vlasy. „To přejde. Jenom tě musíme dostat dovnitř a dát tě trochu dohromady.“

Sevřela mou košili pevněji a zatvářila se velice ustaraně a možná i trochu zahanbeně. „Snažila jsem se, Stevie Řekla jsem tvýmu příteli panu Mooreovi, že dohlídnu na to dítě, a fakt jsem to zkusila, ale ta bolest byla tak hrozná“

„To nevadí, Kat,“ řekl jsem a přitáhl ji k sobě blíž. „Udělalas dobře, teď ten barák hlídá někdo jiný. Někdo, komu Libby neuteče.“

„Jo, ale dokáže on utýct před ní, Stevie?“ zeptala se Kat chraptivě.

„Nebude muset,“ odpověděl jsem. „Tenhle chlápek je jiný, Kat, ten neskočí na žádné její finty.“

Kat přikývla, trochu klopýtla, když jsem ji táhl ke dveřím, a pokusila se polknout: „To musí být fakt dobrej,“ řekla s tichým pokašláváním, „protože to ti povim, Stevie, tahle ženská je prostě něco neskutečnýho“

Vytáhl jsem klíč, odemkl hlavní dveře a odvedl Kat do teplého, zatuchlého vzduchu uvnitř. Pod schodištěm se opět ohnula v pase, vyzvrátila trochu nažloutlé tekutiny a pak bolestí vykřikla. Samotný křik však vyžadoval víc sil, než měla, a když vyklouzla z mého objetí a posadila se na schod, jenom se tiše rozplakala.

„Stevie,“ vypravila ze sebe, když jsem k ní přisedl a vzal ji kolem ramen. „Vím, že bys to neměl dělat, a nechci tě dostat do maléru“

Úplně jsem zapomněl na ty žaludeční kapky. „Počkej,“ řekl jsem, opřel ji o stěnu nad schodištěm a chtěl vyrazit k doktorově ordinaci. „Vydrž chvilku, přinesu to.“

Když jsem se pokusil pohnout, cítil jsem, jak mi mačká ruku, jako by se bála, že se už nevrátím. Ohlédl jsem se a uviděl, jak jí po strašlivě bledé tváři stékají slzy. Dívala se na mě, jako by mě nikdy předtím doopravdy neviděla. „Nikdy jsem si nezasloužila, jak hezky ses ke mně choval,“ zašeptala; něco v těch slovech mě přimělo, abych se na vteřinu vrhl zpět k ní a objal ji tak pevně, jak jen jsem se odvážil, aby ji to nebolelo.

„Přestaň s tím,“ nařídil jsem jí a sám potlačoval slzy. Možná to bylo tou dlouhou probdělou nocí, nebo tou hroznou věcí, která se stala panu Pictonovi; a možná to bylo záchvěvem zděšené radosti nad tím, že ji slyším nahlas přiznávat, že mezi námi je nějaké hluboké a čisté spojení, právě ve chvíli, kdy ji týrá tak zoufalá bolest. Ať už to však způsobilo cokoli, myšlenka, že bych ji v tu chvíli mohl ztratit, byla tím nejhorším, co jsem si dokázal představit. „Budeš v pořádku,“ řekl jsem, otřel jí obličej rukávem a podíval se hluboko do těch modrých očí. „Tohle jsme už jednou prodělali, ne? A zvládneme to znovu. Ale tentokrát,“ dodal jsem s úsměvem, „tě potom posadím do toho zatraceného vlaku osobně, a ty odjedeš z tohohle města.“

Krátce kývla a sklopila oči. „Možná možná bys mohl jet dokonce se mnou, ne?“ nadhodila nesměle.

Vůbec jsem netušil, co mám na to říct, a tak jsem jenom zašeptal: „Ano. Možná.“

Kat trochu zahanbeně zašeptala: „Nikdy jsem se k němu nechtěla vrátit, Stevie. Ale nedostala jsem od tety žádnou zprávu a nevěděla jsem, co“

„Zapomeň na to,“ řekl jsem. „Teď si budeme lámat hlavu s tím, jak tě zase postavit na nohy.“

A s tím jsem vyrazil do doktorovy ordinace pro velkou láhev žaludečních kapek, které jsem pak Kat podával po štědrých dávkách. Ani trochu si nestěžovala na odpornou chuť, protože si pamatovala, jak jí to posledně ulevilo od křečí; zdálo se však, že se jí polyká stále hůř, a bylo docela těžké do ní tekutinu vpravit. Jakmile se to podařilo, vypadalo to, že tinktura rychle zabrala; ulevilo se jí natolik, že dokázala vstát, chytit mě kolem krku a začít stoupat do schodů. Účinek se však ukázal jako dočasný: vyšplhali jsme se teprve do druhého patra, když se opět předklonila a vykřikla bolestí, tentokrát tak, že jsem se bál s ní dál hýbat. Stáli jsme právě přede dveřmi doktorovy ložnice a já usoudil, že nejlepší bude vzít ji dovnitř a uložit ji do té velké sloupkové postele s nebesy.

„Ne,“ vykřikla Kat, když jsem ji napůl nesl do ložnice. „Ne, Stevie, to nemůžu! Tohle je jeho postel, stáhne tě z kůže!“

„Kat,“ odpověděl jsem, když jsem ji ukládal na jemný tmavomodrý přehoz, „kolikrát se musíš ohledně toho člověka splést, než to pochopíš? On takový není.“ Když zabořila hlavu do doktorovy obrovské hromady měkkých polštářů z husího peří, rozhlédl jsem se kolem po něčem, čím bych ji mohl přikrýt. Nakonec jsem si všiml pokrývky ze stříbrného a zeleného čínského saténu, která byla složená na pohovce pod oknem. „To je ono,“ řekl jsem a přikryl ji až po bradu. „Musíš se akorát zahřát a nechat ten lék, aby dělal svou práci.“

Přes všechnu bolest dokázala Kat povytáhnout pokrývku natolik, aby si mohla jemným saténem přejet po tváři. „Má pěkné věci,“ zamumlala. „Pravý satén, hřeje, a přece zůstává chladivý Jak je to možné, Stevie?“

Klekl jsem si vedle postele a s úsměvem se dotkl jejího čela. „Nevím. Číňani na to mají svoje triky.“ Opět se otřásla bolestí a já zvedl láhev s kapkami. „Nechceš si dát ještě trošku?“

„Dobře,“ řekla, ale ačkoli se snažila, co mohla, dokázala stěží spolknout půl lžičky, a nakonec se přestala o to pokoušet. Svíjela se s rukama na břiše a opět vykřikla; pak začala vší silou skřípat zuby.

Pomalu mi docházelo, že tohle asi nepůjde vyléčit žaludečními kapkami; takže jsem řekl Kat, aby vydržela, vyrazil do doktorovy pracovny a otevřel jeho adresář. V něm jsem našel číslo doktora Osborna, dobrosrdečného doktorova kolegy, který bydlel opodál a často nám dobře posloužil, když byl někdo v domě zraněný nebo nemocný. Vyřítil jsem se k telefonu u kuchyně, vytočil centrálu a požádal o spojení; služebná u doktora Osborna mi však řekla, že odešel na vizitu do Nemocnice svatého Lukáše a vrátit se má teprve za pár hodin. Požádal jsem tu ženu, aby mu řekla, ať zavolá, hned jak se vrátí, a pak jsem vyběhl zpátky do ložnice. Hluboce jsem vydechl úlevou, když jsem uviděl, že Katiny bolestivé křeče pro tu chvíli pominuly. Opět jsem přiklekl k posteli a vzal jsem její chladnou levou ruku do svých.

Otočila ke mně hlavu a usmála se. „Slyšela jsem tě zdola. Snažil ses mi sehnat doktora“

„Za chvilku přijde,“ odpověděl jsem s přikývnutím. Pak jsem tiše zažertoval: „Myslíš, že to tak dlouho vydržíš?“

Kat přikývla. „Vydržím to ještě mnohem dýl, Stevie Taggerte,“ zašeptala, pořád s úsměvem. „Uvidíš.“ Kat se rozhlédla kolem sebe a najednou se zhluboka nadechla. „Nikdy ke mně nikdo nevolal doktora. A rozhodně jsem nikdy neměla žádnou saténovou přikrývku. Je tak příjemná“ Pak jí úsměv zmizel z tváře a já se na okamžik vyděsil, že se bolest vrací; v jejím obličeji se však objevila zvědavost. „Stevie, na jednu věc jsem se tě nikdy nezeptala“

„Na co, Kat?“

„Jak to přijde? Chci říct, proč se o mě pořád tak staráš?“

Chytil jsem ji za ruku pevněji. „Teď nemluvíš jako ta holka s velkými plány, kterou znám,“ opáčil jsem. „Copak bych mohl čekat, že mě někdy vezmeš do svých služeb, když si tě teď nebudu trochu předcházet?“

Zvedla pravou ruku a slabě mě pleskla po paži. „Mluvím vážně,“ řekla. „Proč, Stevie?“

„Zeptej se doktora Kreizlera, až přijde. Ten má na všechno vysvětlení.“

„Já se ptám tebe. Proč?“

Jenom jsem zavrtěl hlavou, pokrčil rameny a pak sklopil pohled k její ruce. „Protože. Protože mi na tobě záleží, to je všechno.“

„Možná,“ vydechla, „možná mě taky trochu miluješ, co?“

Zase jsem pokrčil rameny. „Jo. Možná taky.“

Vzhlédl jsem, když mi zlehka sáhla prstem na tvář. „Hmmm,“ řekla, předstírala zamračení a pak roztáhla ústa do úsměvu, „ono tě nezabije, když to přiznáš, víš“ Pak se otočila k oknu a v modrých očích se odrazilo šedavé světlo oblohy plné mraků. „Takže Stevie Taggert mě možná miluje,“ zašeptala tónem, který jako by byl plný ohromení. „Co ty o tom víš?“

V tu chvíli nad městem konečně poprvé zahřmělo a okenní tabulky zadrnčely v rámech. Zdálo se však, že to Kat neslyší; s těmi posledními slovy se propadla do spánku, což jsem považoval za znamení, že paliativum konečně zabralo. Stále jsem držel její ruku ve svých tak pevně, abych cítil, jak jí v zápěstí pulzuje krev, položil jsem hlavu na saténovou přikrývku a čekal, až doktor Osborne zavolá

Nevzbudil mě však telefon, nýbrž jemný, ale pevný dotek doktora Kreizlera, který se mi pokoušel rozevřít prsty obemykající Katinu mrtvou ruku.

KAPITOLA 53

Kdybych neměl mysl zamlženou vším tím, co jsem ke Kat a ohledně Kat cítil, možná bych byl schopen uvědomit si, co jí doopravdy je, včas na to, abych jí dokázal pomoci: tahle myšlenka mě aspoň od té doby nikdy nepřestala pronásledovat. Správně jsem předpokládal, že Libby nechala Kat uniknout od Dusterů až příliš lehce, příliš milosrdně. Když kolem poledne dorazil doktor s ostatními, Kat už byla mrtvá, a ještě předtím, než mě vzbudili, Lucius, v němž Katin příšerný vzhled vzbudil podezření, nabral vzorek z kaluže zvratků, která po ní zůstala pod schody. O výsledku se nedalo pochybovat: ten koks, který Kat šňupala od chvíle, kdy časně ráno odešla od Dusterů, byl smíchaný s arzenikem. Samozřejmě jsme dobře věděli, kdo tu směs vyrobil, a kdy a jak také nepředstavovalo žádnou záhadu: zatímco do sebe Goo Goo Knox a Ding Dong mydlili a Kat se je pokoušela zastavit, Libby popadla Katinu kabelku a nasypala jí do plechovky s drogou jed; najisto počítala s tím, že Kat nepostřehne velmi malý rozdíl v barvě mezi těmi dvěma prášky.

Stále otupělý nedostatkem spánku a šoky posledních čtyřiadvaceti hodin jsem jenom seděl na kraji doktorovy postele, zatímco mi tohle všechno říkali, díval se na Katinu podivně klidnou tvář a čekal na dvojici mužů z městské márnice, kteří měli přijít pro její tělo. Ostatní, kromě Marka, který se rovnou z nádraží vydal na policejní ředitelství na Mulberry Street, aby svým šéfům vysvětlil, že se ve městě pohybuje nebezpečná uprchlice, tiše přecházeli po domě a rozprávěli mezi sebou o tom, co je třeba udělat dál; dobře věděli, že nemá smysl mi nic vykládat, dokud se nevynořím z té hrozné mlhy, v níž jsem se topil.

To se nestalo, dokud jsem nezaslechl, jak před domem zastavuje márniční dodávka. Když ti dva muži, kteří v ní seděli, vstoupili do domu, začalo mi poprvé docházet, že odnesou Kat pryč a že tu tvář, třeba mrtvou, která přede mnou ležela, už nikdy nespatřím. Věděl jsem, že tomu nelze nijak zabránit; ve svém zmateném stavu jsem však cítil, že nejvíc ze všeho potřebuju rozloučení, o něž mě Libby Hatchová připravila. Horečně jsem se rozhlížel po pokoji, až mi zrak padl na Katinu odřenou starou kabelku. Popadl jsem ji a jen se modlil, aby v ní bylo těch pár věcí, na nichž jí skutečně záleželo, peněženka jejího mrtvého otce, obrázek její mrtvé matky a jízdenka do Kalifornie. Děkoval jsem Bohu, když jsem je tam objevil. Řekl jsem doktorovi, že nemůžeme dovolit, aby město zahrabalo Kat na chudinském hřbitově bez těchto věcí, ale on mi řekl, ať si nedělám starosti, že jí vypraví slušný pohřeb na hřbitově Kalvárie v Queensu.

Zvuk slova ‚pohřeb’ roztrhal zbytky toho podivného oparu, v němž jsem se vznášel už od probuzení, a v krku se mi začal dělat knedlík. Vyběhl jsem ven k márničnímu vozu, v dešti, který konečně začal padat, zastavil jsem ty dva zřízence, kteří právě nakládali Katinu mrtvolu, a odhrnul prostěradlo, které ji zakrývalo. Naposledy jsem se dotkl její chladné tváře, naklonil se k ní a zašeptal do mrtvého ucha: „Ne možná, Kat, miloval jsem tě. Miluju tě“

Pak jsem pomalu vrátil prostěradlo na místo a ustoupil stranou, aby zřízenci mohli dokončit svou práci. Jak jsem se díval za vozem odjíždějícím od domu, chladná krutá skutečnost mě zalila strašlivou vlnou, tak silnou, že když jsem se otočil a uviděl ve dveřích stát slečnu Howardovou, která se na mě dívala pohledem vyjadřujícím, že ví, jak moc pro mě Kat znamenala a co prožívám, nedokázal jsem se ovládnout, rozběhl se k ní, zabořil obličej do jejích šatů a dopřál si alespoň pár minut pláče.

„Zkusila to, Stevie,“ zašeptala slečna Howardová a objala mě kolem ramen. „Nakonec se o to hrozně moc snažila.“

„Nemohla vyhrát,“ zamumlal jsem uslzeně.

„Ta hra nebyla poctivá,“ odpověděla slečna Howardová. „Od samého začátku byla v nevýhodě“

Přikývl jsem, popotáhl a spolkl tolik svého žalu, kolik jsem mohl. „Já vím,“ řekl jsem.

Doktor počkal, dokud dodávka nezmizela z dohledu, a pak se přes dvůr vrátil k nám. „Život jí nedal mnoho příležitostí,“ podotkl tiše, postavil se vedle nás a zadíval se otevřenými dveřmi ven. „Ale o naději ji nakonec nepřipravil život. Kdyby dostala šanci, mohla uniknout všemu, co tady poznala, Stevie.“ Položil mi ruku na hlavu. „Na tohle musíš v příštích dnech myslet především.“

Opět jsem přikývl, otřel si obličej a pokusil se dát trochu dohromady; pak mi do hlavy pronikla myšlenka, kterou jsem ve všem tom zmatku kolem Katiny smrti odsunul stranou. „Co pan Picton?“ zeptal jsem se. „Je?“

„Mrtvý,“ odpověděl doktor otevřeně, ale šetrně. „Zemřel tam, kde jsme ho našli. Ztratil příliš mnoho krve.“

Najednou jsem měl pocit, jako by se mi propadala země pod nohama. „Ach bože,“ zasténal jsem; pak jsem se svezl podél stěny na podlahu, položil si čelo do dlaně a opět se tiše rozplakal. „Proč? K čemu je sakra tohle všechno?“

Doktor přidřepl ke mně. „Stevie,“ řekl; i on měl černé oči zarudlé bolestí, „vyrostl jsi ve světě, kde se lidé vzájemně přepadali kvůli penězům, zabíjeli z rozmaru či v zuřivosti, znásilňovali, aby ukojili chtíč, ve světě, kde zločin zdánlivě dával nějaký strašlivý smysl. A činy této ženy ti připadají naprosto odlišné. Ale nejsou. Všechno je to důsledek vnímání. Muž znásilňuje, protože nezná jiný způsob, jak ukojit naléhavou, strašlivou potřebu. Libby zabíjí, protože nezná jiný způsob, jak dosáhnout cílů, které jsou pro ni stejně životně důležité jako vzduch, který dýchá, a zakořenily v její mysli v době, kdy byla ještě příliš mladá, než aby chápala, co se děje. Ona, stejně jako ten násilník, se mýlí, hrozně se mýlí, a naším úkolem, mým, tvým, Sařiným, nás všech, je pochopit vjemy, které ji vedou k tak pomýleným činům, abychom tak získali nějakou naději, že se nám podaří uchránit jiné lidi před tím, aby byli podobně zotročeni.“ Doktor se dotkl mého kolene a pohlédl mi do očí s výrazem, který odhaloval všechnu bolest, jakou pociťoval, když jeho milovaná Mary Palmerová zemřela jen pár kroků od místa, kde jsem seděl. „Kvůli těmto pokřiveným vjemům a tomu zotročení jsi ztratil někoho, na kom ti nesmírně záleželo. Dokážeš nyní pokračovat? Nemáme moc času, a jestli chceš zůstat stranou toho, co zbývá udělat“

Přerušily ho dva zvuky: zarachocení hromu na obloze nad námi a vzápětí zazvonění telefonu z kuchyně. Nevěděl jsem přesně proč, ale z nějakého důvodu mi ta kombinace zvuků připomněla El Niňa, který venku stále pracoval, a fakt, že se ještě neozval. S touto úvahou jsem přestal pro tu chvíli plakat a vyškrabal se na nohy.

„Měl bych to radši zvednout,“ řekl jsem a vyrazil ke kuchyni. „To by mohl být El Niňo, nechal jsem ho na hlídce u Dusterů.“

„Stevie.“ Zastavil jsem se, a když jsem se ohlédl, zjistil jsem, že mě doktor pořád sleduje, soucitně, ale bedlivě. „Jestli nemůžeš pokračovat, nikdo ti to nebude mít za zlé. Ale jestli se rozhodneš pracovat dál, pak si pamatuj, co je naším úkolem.“

Pouze jsem přikývl, prošel kolem kuchyně, zvedl sluchátko telefonu a přitáhl si mluvítko k ústům. „Jo?“ ozval jsem se.

„Seňorito Stevie?“ Byl to skutečně El Niňo a dosud zněl rázně a rozhodně. „Máte zprávy o svá přítelkyně?“

Povzdechl jsem si a zadržel další slzy. „Ta ženská ji dostala,“ řekl jsem. „Je mrtvá. Pan Picton také.“

El Niňo cosi tiše zamumlal jazykem, který jsem nepoznával: nebyla to ani angličtina, ani španělština, takže šlo nejspíš o jeho rodný jazyk. „Dobrá,“ pokračoval po chvilce mlčení, „potřeba spravedlnosti roste. Je mi to líto, seňorito Stevie.“

„Kde jsi?“ zeptal jsem se.

„Ve stájích naproti domu té ženy. Vrátila se tam s malá Ana. El Niňo zaplatit tomu člověku, aby dovolil zavolat.“

„A Dusteři?“

„Jsou všude kolem na ulici.“

„Tak nic nezkoušej,“ doporučil jsem mu. „Jestli některé z nich vidíš, znamená to, že je tam spousta dalších, které nevidíš. Drž se raději stranou.“

„Ano. Ale jestli dostat příležitost, ona zemře, ano?“

Ohlédl jsem se za sebe do kuchyně, kam mezitím přišel doktor se slečnou Howardovou. Při hovoru mě pozorovali a nejspíš dobře věděli, s kým hovořím.

„Nevím, jestli je to správné,“ řekl jsem a podíval se na doktora.

„Ale seňorito Stevie, vaše přítelkyně je mrtvá“

„Já vím,“ odpověděl jsem. „Ale možná je to složitější, než jsme mysleli. Potřebujeme pochopit, proč to dělá.“

Domorodec se nad tím na chvilku zamyslel a povzdechl si, než odpověděl: „Něco vám povím, seňorito Stevie, v džunglích, co já vidět při svých cestách, jsou vesničané, co žijí poblíž doupat a lovišť tygrů. Někteří tygři zabíjet lidi, jiní ne. Nikdo neví proč. Ale všichni vědí, že tygři lidojedi muset zemřít, protože jak jednou okusit lidskou krev, nikdy jim chutnat nepřestane.“ Neměl jsem tušení, jak mu mám odpovědět: napůl jsem byl přesvědčen, že to, co říká, je sice hrozné, ale dává to velmi dobrý smysl. „Seňorito Stevie? Jste tam ještě?“

„Jsem tady.“

„Vy se mnou jít lovit tygra, nebo ho chcete ‚pochopit’?“

Opět jsem pohlédl na doktora a i ve svém žalu jsem věděl, co musím udělat. „Nemůžu,“ řekl jsem a odvrátil se, aby mě doktor a slečna Howardová neslyšeli. „Nemůžu do toho jít s tebou. Ale ty dělej, co uznáš za vhodné. A už sem nevolej, pokusili by se tě zastavit.“

Nastala další pauza; potom El Niňo řekl: „Ano. Tak je to nejlepší. Není na nás rozhodovat, jak to udělat, jen bohové a osud rozhodnou, kdo z nás se k ní dostat jako první. Rozumím ti, příteli.“

„Jo,“ zašeptal jsem. „A já rozumím tobě.“

„Doufám, že se ještě uvidíme. A jestli ne, pamatuj, že pořád nosím šaty, které jsi mi dal. A při tom vidím tvou tvář a cítím tvé přátelství. Jsem na to pyšný.“

Ta slova mě zase málem rozplakala. „Musím jít,“ řekl jsem a položil sluchátko do vidlice dřív, než El Niňo stihl povědět cokoli dalšího.

„Ten domorodec?“ otázal se doktor.

Přikývl jsem a zašel za nimi do kuchyně. Je na Bethune Street. Vrátila se tam s Anou. „Jenomže čtvrť je prolezlá Dustery.“

„Chápu.“ Doktor začal přecházet kolem kuchyňského stolu. „Vrátila se do domu pouze pro svoje věci? Nebo aby se v bezpečí své tajné skrýše zbavila břemene Any Linaresové?“ Doktor o tom chvilku uvažoval a pak zabušil pěstí o stolu. „V každém případě už nemáme čas, krize propukne dnes v noci. Jestli bude mít Marcus úspěch, můžeme k proniknutí do domu použít plné síly newyorské policie. Pokud ale ne“

„Ale i kdyby uspěl,“ přidala se slečna Howardová, „můžeme si být jistí, že Libby dítěti neublíží, než se tam dostaneme? Nebo zatímco se budeme pokoušet vniknout dovnitř?“

„Nemůžeme si být jistí ničím,“ odpověděl doktor. „Ale musíme se pokusit udělat, co se dá. Proto bych navrhoval, Saro, abyste zavolala seňoru Linaresovou. Upozorněte ji, že nyní je třeba přistoupit k činům, a výsledky nejspíš jejího manžela nepotěší. Raději by měla vyhledat bezpečí jinde než ve svém vlastním domově.“ Slečna Howardová přikývla na souhlas a vyrazila k telefonu právě ve chvíli, kdy do kuchyně vstoupil Cyrus a položil mi na rameno pevnou, konejšivou dlaň. „Ach, Cyre,“ pokračoval doktor. „Myslím, že by nám přišla vhod kapka vaší vynikající kávy, v nejbližší době spánek nedoženeme a budeme potřebovat jasné hlavy.“

„Ano, pane,“ odpověděl Cyrus. Pak se sklonil ke mně. „Ale možná je dost času, aby sis trochu odpočinul ty, Stevie. Potřebuješ to.“

Jenom jsem zavrtěl hlavou. „Nechci spát,“ řekl jsem, neboť jsem si okamžitě vzpomněl, co se stalo, když jsem usnul naposled. „Ale to kafe udělej radši silné.“

„Jako vždycky,“ opáčil Cyrus. „Oh, a doktore, detektivní seržant mě požádal, abych vám vyřídil, že šel na ředitelství pomoct bratrovi. Říká, že ho znepokojuje, jak dlouho to trvá.“

„Mě taky,“ odpověděl doktor a pohlédl na hodinky. „Na první pohled by se zdálo, že je to docela prostá záležitost. Jako tolik věcí v tomto případě“

Protože jsem se dosud necítil připravený přidat se k debatě o našem dalším postupu, odloudal jsem se nahoru, kde jsem v salonu narazil na pana Moorea. Obrátil si jedno z doktorových křesel k oknu otevřenému dokořán, takže se mu naskýtal dokonalý výhled na bouři, která dosud bičovala město. Zhroutil jsem se na sofa opodál a spolu s ním chvíli mlčky pozoroval větrem zmítané stromy ve Stuyvesant Parku.

„Děsná bouřka,“ zamumlal jsem, a když jsem otočil hlavu, zjistil jsem, že panu Mooreovi se v obličeji zračí stejný smutek a zmatek, jaké užíraly mou vlastní duši.

„Děsné léto“ odvětil. „Ale v tomhle zatraceném městě je počasí vždycky bláznivé“ Na pár vteřin se ke mně obrátil. „Je mi to opravdu líto, Stevie.“

„Jo,“ řekl jsem. „Mně taky. Myslím to s panem Pictonem“

Pan Moore přikývl, zhluboka vydechl a zavrtěl hlavou. „Takže teď se od nás čeká, že tu ženskou chytíme. Chytíme a budeme ji studovat. To není zrovna to, do čeho bych měl velkou chuť.“

„Ne,“ připojil jsem se.

Zvedl prst, jako by kázal té běsnící obloze. „Rupert,“ řekl, „nikdy nevěřil, že by se člověk mohl od zabijáků něco dovědět, když už jsou pod zámkem. Tvrdil, že je to jako pokoušet se studovat zvyky divokých zvířat pozorováním doby krmení v menažerii. On by byl první, kdo by si přál, abychom tu mrchu zabili, jestli dostaneme šanci.“

„Možná k tomu dojde,“ řekl jsem a pokrčil rameny. „El Niňo je pořád ještě někde tam venku. A ten se nezarazí, aby se jí zeptal, proč dělá to, co dělá. Jediné, co si přeje, je možnost vystřelit ve chvíli, kdy Libby nebude držet v náruči to nemluvně.“

„Doufám, že se mu ta příležitost naskytne,“ odpověděl pan Moore suše. „Nebo že se naskytne mně.“

Znovu jsem se na něho podíval. „Vážně věříte, že byste ji dokázal zabít?“

„A ty?“ odpověděl otázkou a sáhl po cigaretě.

Pokrčil jsem rameny. „Přemýšlel jsem o tom. Když už má umřít, je celkem jedno, jestli za tím budu já, nebo nějaký elektrikář ze Sing Singu. Ale nevím. Nikoho to zpátky k životu nepřivede.“

Pan Moore syčivě vydechl proud dýmu. „Víš,“ řekl s výrazem, který byl pořád smutný, ale zároveň podrážděný, „tuhle frázi jsem vždycky nenáviděl.“

Pár dalších minut jsme seděli mlčky a jen sebou občas trhli, když hlasitě zaduněl hrom nebo oblohu proťal blesk mířící zdánlivě přímo do srdce města. Pak za námi přišli ostatní tři; Cyrus přinesl kávový servis a odložil ho na pojízdný servírovací stolek. Doktor dokázal odhadnout, v jakém rozpoložení se s panem Moorem nacházíme, natolik dobře, aby nezačal okamžitě hovořit o dalších plánech; další zhruba půlhodinu jsme tedy pouze popíjeli kávu a pozorovali bouřku, dokud u obrubníku nezastavila drožka, z níž vyskočili detektivní seržanti. Očividně se cestou prudce dohadovali a pokračovali v tom i po příchodu do domu: zdálo se, že na ředitelství nepochodili moc dobře.

„Je to zbabělost,“ rozhorlil se Marcus poté, co si mě vzal na chvilku stranou, aby mi sdělil, jak ho mrzí, co se stalo Kat. „Naprostá zbabělost! Jistě, vystaví povolení k prohlídce, ale pokud zatčení té ženy znamená, že by se museli postavit Dusterům, nemají zájem.“

„Pokoušel jsem se svému bratrovi připomenout,“ řekl Lucius a nalil si šálek kávy, „to, co se stalo posledně, když se policejní ředitelství dostalo do otevřeného střetu s gangem Hudson Dusters. Trapně vysoký počet policistů tehdy skončil v nemocnici. Děcka na West Side ještě dneska škádlí pochůzkáře žertovnými popěvky o tom fiasku.“

„A nezapomínejme, kdo sídlo Dusterů často navštěvuje,“ přidala se slečna Howardová. „Hodně lidí s vlivnými známostmi si tam rádo zaskočí, aby si dopřáli trochu kokainu a romanticky se rozplývali nad gangsterským životem. Ti pitomci.“

„Nic z toho neomlouvá zbabělost,“ trval Marcus na svém a sám si nalil trochu Cyrovy čerstvé kávy. „Zatraceně, mluvíme tady o jediné žene, která je vražedkyně, prokristapána. A policie se do toho nechce plést z obavy, že se znemožní?“

„Policie se do toho nechce plést,“ řekl doktor, „protože dosud nebyl zabit nikdo, koho by považovali za nějak důležitého. Víte stejně dobře jako já, Marku, že tohle pravidlo platilo v tomto městě vždycky zcela neotřesitelně, až na krátké období, kdy byl policejním prezidentem Roosevelt, ovšem žádná z jeho reforem se doopravdy neudržela.“

„Tak co budeme dělat?“ zeptal se Lucius a rozhlédl se kolem.

Věděl jsem, co si myslím já, a věděl jsem, že pan Moore a Marcus to patrně vidí stejně: pokud se o to nepostará nikdo jiný, je na nás, abychom tam vyrazili sami, pronikli do toho pekelného domu na Bethune Street a udělali, co je udělat třeba. Nikdo z nás tří se však nechystal pronést tenhle názor nahlas, dokud byl v místnosti doktor, neboť jsme věděli, jak moc si přeje, abychom Libby Hatchovou dostali živou.

Proto nás doktorova další úvaha poněkud zaskočila: „Námořnictvo,“ řekl tiše a jeho černé oči se rozzářily.

„Cože?“ zeptal se pan Moore nechápavě.

„Námořnictvo,“ opakoval doktor důrazně a obrátil se k Markovi. „Detektivní seržante, víme, že Hudson Dusters s oblibou vyhledávají střety s newyorskou policií. Jak by se podle vás stavěli ke konfliktu s námořnictvem Spojených států?“

„Kreizlere,“ ozval se pan Moore, „vám očividně přeskočilo“

Marcus si pana Moorea nevšímal a začal pomalu přikyvovat. „Podle mého odhadu by vycouvali, mariňáci jsou docela pověstní rváči. A mají za sebou autoritu federální vlády, nejen města, takže do věci by se nepletly místní politické vztahy a vzájemná řevnivost.“

Doktor si zaťal poťukávat klouby pravé ruky o rty. „Ano,“ řekl tiše. Pak dostal zjevně další nápad. „Přístav společnosti White Star leží na Bethune Street jenom kousek od domu Libby Hatchové, nemýlím se?“

„Ano, je tam,“ odpověděla slečna Howardová trochu užasle. „Proč, doktore?“

Doktor zahlédl z Markovy kapsy vykukovat ranní vydání Timesů, vstal a chopil se ho. Rychle listoval stránkami a hledal patrně nějakou drobnou, ale důležitou informaci. „Žádné lodi společnosti White Star momentálně v přístavu nekotví,“ prohlásil nakonec a spokojeně přikývl. „Takže by tam mohl nechat přistát loď a my bychom se mohli k domu přiblížit zezadu, a aspoň trochu tím Dustery překvapit.“

„Kdo by mohl nechat přistát loď?“ téměř zakřičel pan Moore. „Laszlo, co sakra“ Když mu to náhle došlo, úžasem otevřel ústa dokořán. „To ne. To ne, Kreizlere, to je šílené, to nemůžete, ne Roosevelt!“

„Ale ano,“ odpověděl doktor a s úsměvem vzhlédl od novin. „Roosevelt.“

Pan Moore se vyhrabal na nohy. „Vy chcete do toho případu zaplést Theodora? Jakmile zjistí, co se děje, rozpoutá tu svou zatracenou válku se Španělskem rovnou v tomhle městě!“

„A právě proto,“ odpověděl doktor, „se nesmí dovědět podrobnosti. Jméno a původ Any Linaresové ho nemusí zajímat. Skutečnost, že se pokoušíme vyřešit sérii vražd a únosů a nemůžeme přimět ke spolupráci newyorskou policii, bude víc než stačit, aby vzbudila Theodorův zájem.“

„Ale,“ namítla slečna Howardová, která stejně jako pan Moore a doktor znala pana Roosevelta většinu svého života, „co může Theodore vůbec udělat? Je sice náměstkem ministra námořnictva, to ano, ale“

„A zrovna teď se chová, jako by celá flotila byla jeho osobním vlastnictvím,“ odpověděl doktor a zvedl obálku. „Během naší nepřítomnosti jsem od něho dostal dopis. Vypadá to, že ministr Long má být celý srpen na dovolené a Theodore podniká smělé kroky. Po Washingtonu je známý jako ‚letní ministr’, na což je neúměrně, a pro něj typicky, pyšný. Jsem si jistý, že v brooklynských loděnicích válečného námořnictva najde jednu nebo dvě vhodné lodi s posádkou, anebo možná někde ještě blíž. To znamená víc než dost námořníků, aby posloužili našemu účelu. A bude stačit pouze Rooseveltův příkaz.“

Pan Moore se zlehka pleskal do tváří, aby si tu myšlenku trochu srovnal v hlavě. „Aby bylo jasno: navrhujete, že má Roosevelt nařídit námořnictvu Spojených států napadnout Greenwich Village a zaútočit na Hudson Dusters?“

Doktor se slabě pousmál. „Víceméně ano.“

Do věci se rychle vložil Marcus. „Možná to zní bláznivě, Johne,“ řekl, očividně tou představou nadšený, „ale v oficiálních zprávách to takhle uvedené pochopitelně nebude. Pokud dojde k nějakým násilnostem, bude to vypadat jako typická pranice mezi námořníky a gangstery. A zatímco to bude probíhat, my můžeme vykonat to, co je třeba.“

Doktor si zastrčil dopis od pana Roosevelta do náprsní kapsy a vyrazil ke schodům. „Zavolám mu do Washingtonu rovnou,“ řekl, když sbíhal dolů ke kuchyni. „Nesmíme ztrácet čas, ta ženská už touhle dobou určitě plánuje útěk z města.“

Dům jako by najednou ožil závanem vzrušení, vyvolaným, jak jsem dobře věděl, pouhou možností, že by se do případu zapojil, třeba jen nepřímo, pan Roosevelt. Bývalý policejní prezident na lidi takhle působil: mezi všemi doktorovými přáteli nebyl nikdo, kdo by víc miloval život, akci, a zejména pořádný boj, ať už šlo o box, politiku nebo o válku. Ale byl to taky laskavý člověk, stejně laskavý jako ostatní, kteří docházeli do doktorova domu v letech, kdy jsem tam pobýval; a najednou jsem zjistil, že dokonce i já, navzdory svému smutku, čerpám velké povzbuzení z naděje, že by nám mohl pomoci polapit Libby Hatchovou. Jistě, byl to šílený nápad, v tom měl pan Moore pravdu; jenže téměř každý podnik, do něhož se pan Roosevelt pustil, vypadal zpočátku bláznivě, a většina z nich se nejenže projevila jako důležitá, ale navíc skončila úspěchem. Takže zatímco jsme čekali, až se doktor vrátí ze spíže od telefonu, začali jsme rozebírat podrobnosti plánu se zájmem hraničícím s nadšením, nadšením, které bylo po všem, co jsme prodělali, velmi překvapivé.

Když se doktor vrátil zpátky nahoru, nebyl sice na vrcholu vzrušení, ale vypadal přinejmenším velice spokojeně. „Udělá to. Chce, abychom počkali tady, požádá někoho z loděnic, aby nás informoval, která loď bude k dispozici a kdy. Ale slibuje akci dnes večer.“

Pan Moore opět nevěřícně zasténal, avšak i on se přitom trochu usmíval. „Bůh nám pomoz“

A tak nastaly další dlouhé hodiny čekání. Během prvních několika z nich naše vzrušené očekávání přerostlo, povzbuzované dalšími várkami Cyrovy kávy, v podivnou nadějeplnou nervozitu; jak však odpoledne ubíhalo, ty pocity začaly opadat, zejména proto, že telefon i zvonek zůstávaly nápadně tiché. Pan Roosevelt nepatřil k lidem, kteří by marnili čas; a fakt, že jsme nedostali zprávy od žádného z jeho podřízených, ať už z brooklynských loděnic, nebo odjinud, se zdál téměř nepochopitelný. Déšť nepolevoval a jeho pravidelný rytmus nakonec napomohl tomu, aby nás všechny ovládlo vyčerpání: naše dychtivost nic neměnila na skutečnosti, že od sobotního večera nikdo z nás nespal víc než hodinu. Jeden po druhém jsme se začali trousit do ložnic, abychom si zdřímli, a jeden po druhém jsme se z toho trhaného spánku budili, abychom vyslechli smutnou zprávu, že se dosud neozval nikdo z Washingtonu ani z Brooklynu.

Nakonec, těsně před pátou hodinou, se doktor vrátil dolů, aby opět zavolal panu Rooseveltovi; když se vrátil tentokrát, jeho nálada byla na hony vzdálená té dřívější. S přítelem sice nemluvil, ale z debaty s Rooseveltovým tajemníkem získal silný dojem, že Roosevelt v kanceláři je a nechává se před doktorem zapírat. Nikomu z nás to nedávalo smysl: pan Roosevelt nebyl člověk, který by se vyhýbal přímým střetům, zejména ne s někým, koho měl rád a vážil si ho. Kdyby zjistil, že nemůže splnit slib, který doktorovi dal, rozhodně by zatelefonoval, aby mu to oznámil. „Jak to tedy vysvětlit? Že by nějak odhalil španělský aspekt případu Libby Hatchové a rozhodl se podniknout vlastní kroky?“

Takové otázky rozhodně nemohly oživit naše ochabující nadšení; v sedm hodin jsme všichni polehávali po doktorově salonu a podřimovali. Déšť konečně zeslábl a já ležel natažený na koberci u jednoho z otevřených francouzských oken, nechával si chladit obličej mírným vánkem, který bouřka přinesla do města, a ukolébával se tak do prvního vydatného odpočinku, jehož se mi za celý den dostalo. Spal jsem však lehce, vytrhávaný ze sna každým zvukem zvenčí; a ten zvuk, který ke mně odtamtud dolehl asi tak v půl osmé, byl natolik známý a přece tak nečekaný, že jsem skutečně nedokázal rozeznat, zda spím, či bdím.

Zaslechl jsem pronikavý, vysoký hlas pana Roosevelta.

„Počkejte tady!“ říkal a pak jsem zaslechl klapnutí dvířek u kočáru. „Chci, abyste nás odvezl do loděnic, jakmile si promluvíme s ostatními!“

„Ano, pane!“ ozvala se strohá, vojácká odpověď, což mě přimělo, abych se překulil na bok a vyhlédl ven.

A tam jsem opravdu spatřil náměstka ministra námořnictva, oblečeného v nejlepším černém plátně, jak míří ke dveřím spolu se starším mužem v námořnické uniformě.

„Dobrý bože,“ zamumlal jsem a promnul si oči, abych se ujistil, že mě nešálí zrak. „Dobrý bože,“ opakoval jsem tak hlasitě, že to vytrhlo ze spánku i ostatní. Nedokázal jsem potlačit úsměv, vyskočil jsem a začal třást se všemi rameny, která mi přišla pod ruku. „Je tady! Doktore! Slečno Howardová! Je tu pan Roosevelt! Přijel sem. Dobrý bože!“

Při té novině začali vyskakovat i ostatní a tvářili se stejně zmateně a nechápavě jako já předtím, až do chvíle, kdy zaslechli, jak se otvírají hlavní dveře.

„Doktore!“ ozvalo se zdola zahalekání. „Moore? Kde u všech hromů vězíte?“ Na schodišti zaduněly těžké kroky a halas pokračoval. „A kde je ta úžasná Sara Howardová, moje bývalá sekretářka?“

Pár dalších těžkých kroků a vzápětí se ze stínů nad schodištěm začala nořit nezaměnitelná postava: jako v nějaké obrácené verzi slavné Kočky Šklíby pana Lewise Carrolla se nejprve objevil úsměv pana Roosevelta, jen bílé zuby odrážející se od okolní temnoty. Pak jsme spatřili malá mžourající očka za kulatými kovovými brýlemi, a nakonec i hranatou hlavu, široký knír a mohutný soudkovitý hrudník, který si pan Roosevelt vypracoval v jeden z nejmohutnějších na světě poté, co v dětství překonal strašlivé astma.

„Vida!“ vykřikl, když postupoval chodbou následován mnohem klidnějším, a velmi moudře vyhlížejícím, důstojníkem námořnictva. „To se mi líbí! Zločin a neřest venku bují a vy se tady povalujete, jako by nebylo třeba podniknout akci!“ Jakmile vstoupil do salonu, zapřel si ruce v bok, stále s úsměvem od ucha k uchu; pak namířil na doktora jednu ze svých mohutných tlap. „Kreizlere! Rád vás vidím, doktore, opravdu rád!“

„Dobrý den, Roosevelte,“ odpověděl doktor s úsměvem. „Soudím, že jsem měl uhodnout, že si takovou příležitost nenecháte ujít.“

„U všech čertů,“ ozval se pan Moore, „my všichni jsme to měli uhodnout.“

Pan Roosevelt obcházel místnost, se všemi si tiskl ruku a nechal se vřele obejmout od slečny Howardové. Zdálo se mi, že ho obzvlášť potěšilo, že tu našel bratry Isaacsonovy a že jsou stále u policie, neboť do detektivního oddělení je přivedl právě on jako součást svých snah rozbít irskou kliku řízenou demokratickou stranou, která na Mulberry Street vládla. Když se konečně dostal ke mně, byl jsem už tak nadšený jeho přítomností a novou nadějí, kterou jako by s sebou přinášel, že jsem nervózně poskakoval z nohy na nohu. Přesto se mi však ve tváři muselo odrážet něco z ranního smutku, neboť úsměv pana Roosevelta trochu zeslábl, když se sklonil, aby mi potřásl rukou a podíval se mi do očí.

„No, malý Stevie,“ řekl s nepředstíraným soucitem, „slyšel jsem, že to pro tebe bylo hodně těžké. Ale věř mi, chlapče“ Položil mi na rameno jednu ze svých pevných rukou. „Přijeli jsme sem, abychom zajistili, že bude spravedlnosti učiněno zadost!“

KAPITOLA 54

Zatímco Isaacsonové probírali své lupičské náčiní a zbraně a dávali stranou to, o čem se domnívali, že bychom to pro svůj konečný útok na dům číslo 39 v Bethune Street mohli potřebovat, my ostatní jsme se rychle rozběhli převléknout do vhodných oděvů: v přítomnosti pana Roosevelta mohl člověk jen málokdy zůstat v klidu a nikdy si nemohl dovolit marnit čas. Jakmile jsme se opět shromáždili v salonu, bývalý policejní prezident si vyšetřil chvilku, aby nás představil svému společníkovi.

„Poručík William W. Kimball z námořnictva Spojených států,“ ohlásil pyšně, skoro jako by důstojník byl jedním z jeho dětí, a ne mužem očividně o pár let starším než on. Vlastně o hodně let: když jsem si s ním potřásal rukou, v duchu jsem se podivil, proč ve svém věku (jak se ukázalo, blížil se padesátce) má pořád tak poměrně nízkou hodnost. Teprve později mi někdo vysvětlil, že jeho situace nebyla neobvyklá: jelikož se námořnictvo od občanské války nedostalo do žádné pořádné akce, služební postup se velice zpomalil. „Poručík Kimball přednáší na Akademii válečného námořnictva,“ pokračoval pan Roosevelt, „a když dojde na válečné plánování, nikdo se mu nevyrovná.“

„Copak, Roosevelte,“ posmíval se pan Moore, „vy plánujete nějakou válku?“

Pan Roosevelt zvedl prst. „No tak, Moore, mě nenachytáte na žádnou z těch svých reportérských otázek. Námořnictvo pořád vyvíjí rezervní plány pro případ, že by došlo ke konfliktu s jakoukoli světovou mocností.“

„Nemyslel jsem, že to, co chceme dnes večer podniknout, vyžaduje nějaké strategické plánování,“ podotkl doktor a zvídavě si přitom poručíka Kimballa prohlížel. „Nicméně jste samozřejmě vítán, poručíku.“

„Děkuji vám, doktore,“ odpověděl poručík vstřícně; přestože na něm byla znát jistá chvástavost typická pro příslušníky námořnictva (a honosil se i mohutným knírem), z hlasu se dalo poznat, že je daleko chytřejší než obvyklí zástupci našich námořních vojenských složek. „Avšak důvodem, proč mě pan Roosevelt požádal, abych ho doprovodil, není plánování válečné strategie. Mám ještě několik dalších odborností, o nichž soudil, že by se mohly hodit.“

„Přesně tak,“ potvrdil pan Roosevelt a poplácal poručíka po rameni. „Tady Kimball je muž, který předběhl svou dobu. Od většiny našich důstojníků neslyším nic jiného než bitevní lodi, bitevní lodi, ale Kimball se soustředil na vyvíjení zbraní, které zasáhnou do průběhu námořních bojů v příštím století, ne v tom minulém. Torpéda! Ponorky! Povídám vám, ten francouzský spisovatel Verne nesahá tady našemu poručíkovi ani po kotníky.“

Ta poznámka mě zaujala, neboť doktor mi často dával ke čtení knihy pana Verna a vyprávění toho Francouze o životě pod mořem, výpravách na Měsíc a mocných nových zbraní mě často okrádala o spánek dlouho do noci a vedla mě k úvahám o tom, k jakému novému světu to asi směřujeme. „Je to pravda, poručíku?“ zeptal jsem se tak uctivě, jak jsem jen dokázal. „Budeme skutečně bojovat pod hladinou jako kapitán Nemo?“

Poručík se usmál a trochu mi pocuchal vlasy. „Ach ano, pane Taggerte, ale obávám se, že bez Nemových elektrických pušek. Aspoň nějaký čas. Hlavní zbraní ponorek budou torpéda a spolu s torpédovými čluny se stanou nejhoršími nepřáteli všech lodí.“

„Torpédové čluny?“ opakoval jsem. „To je co?“

„To je,“ odpověděl pan Roosevelt, „důvod, proč je zde poručík Kimball se mnou, Stevie. Jde o malé, lehce vyzbrojené čluny schopné dosahovat pozoruhodných rychlostí. Před pár týdny jsem jel na jednom z Oyster Bay do Newportu a musím vám všem říct, že to bylo náramné! Jako jet na plnokrevném koni, čerstvém, rychlém, schopném zaútočit bez varování a pak zmizet.“ Obrátil se k doktorovi. „Napadlo mě, že přesně tohle dneska v noci potřebujete, Kreizlere.“

Doktor se nad tím zamyslel. „Ano, ano. Schopnost rychle přijet a velkou rychlostí zmizet by byla velmi užitečná. A kde se tyto čluny právě nacházejí?“

„Několik jich máme ve válečných loděnicích,“ odpověděl poručík Kimball. „Potřebují poměrně malou posádku, ale lze naložit víc mužů, pokud budeme mít pocit, že je to třeba.“

„Jestli se chystáme proti Dusterům, v množství je síla,“ podotkl pan Moore. „Tahle ‚torpéda’ asi nejsou schopná zasáhnout pár bloků do vnitrozemí, co, poručíku?“

„Bohužel nikoli, pane Moore,“ odpověděl poručík Kimball s úsměvem. „Jakmile se ocitneme na pevnině, můžeme spoléhat pouze sami na sebe.“

„Ano,“ přitakal pan Moore s pramalým nadšením. „Toho jsem se bál.“

„Odvahu, Johne,“ povzbuzoval ho pan Roosevelt a bušil svého starého přítele po zádech stejně jako předtím poručíka Kimballa. Nezdálo se, že by to počínání pana Moorea nějak povzbudilo. „Vždyť můžeme postavit dobře šedesát námořníků proti těm“

„Teddy,“ přerušil ho pan Moore oslovením z dětství, o němž se všeobecně vědělo, že je pan Roosevelt nesnáší. „Čeká nás pekelný večer, a jestli do mě začnete bušit už teď, až to všechno skončí, neudržím se na nohou.“

„Pcha. Těmi řečmi mě neoklamete. Dobře znám vaše pravé schopnosti, Moore, viděl jsem vás v akci při našem posledním společném dobrodružství.“ Pan Roosevelt přešel k Saře a srdečně vzal její ruce do svých. „A vy, Saro, ty šaty jsou sice jednoduché, ale vsadil bych se, že je v nich dost místa na jistý proslulý kolt s perleťovou rukojetí.“

„A spoustu nábojů,“ doplnila slečna Howardová s přikývnutím. „Takže ať nikoho z vás ani nenapadne vystavovat se nebezpečí ve snaze mě ochraňovat.“

„Jako bychom to nevěděli,“ ozval se Lucius a potřásl hlavou.

„Ah, moji makabejští!“ zvolal pan Roosevelt vzletně a přešel k Isaacsonovým. „Kimballe, nikdy nepotkáte dva muže, v nichž by se odvaha snoubila s inteligencí lépe než tady u detektivních seržantů. Kdybychom jen měli v oddělení námořní kontrašpionáže šest či sedm jim podobných, vsadím se, že, ah.“ Pan Roosevelt si uvědomil, že málem prozradil příliš mnoho o své práci ve Washingtonu, usmál se a zvedl ruku. „Ale to odbíhám od našeho momentálního problému. Cyre!“ pokračoval a přistoupil k mému velkému příteli. „Co vy, budete se spoléhat jen na ty svoje pěsti, nebo si s sebou vezmete něco důkladnějšího?“

„Pěsti mi stačí, pane,“ ujistil ho Cyrus s úsměvem. „Dlužím některým z těch Dusterů pěkných pár pohlavků.“

„Však jim je dáte, o tom ani na chvilku nepochybujte. Víte, my dva si spolu rozhodně musíme jednoho dne dopřát pár kol v ringu!“ Pan Roosevelt zaujal boxerský postoj a předvedl směrem k Cyrovi pár výpadů. „To by byla dobrá zábava, co říkáte?“

„Jsem vám k dispozici, pane,“ odvětil Cyrus a stále s úsměvem se mírně uklonil.

„Báječné,“ prohlásil pan Roosevelt. „To je prima. Takže se zvedejte, v loděnicích nás očekávají. Posádky byly upozorněny a jsou v pohotovosti. Všichni připravení? Výborně! Dole čeká kočár, do něhož se vejde většina z nás, doktore, ostatní by možná mohli použít váš.“

„Obávám se, že bude třeba sehnat drožky,“ odpověděl doktor, „neboť jsme dosud neměli čas vyzvednout naše koně z nájemních stájí.“

„No dobrá, kdo tedy pojede se mnou a s poručíkem?“ zeptal se pan Roosevelt. „Co ty, Stevie? Chtěl bys slyšet pár dalších příběhů o zázračných zbraních, které má poručík Kimball v úmyslu vypustit do světa?“

Rychle a dychtivě jsem pohlédl na doktora, který přikývl, neboť na mně nejspíš poznal, jak moc bych chtěl jet s tím námořníkem a proč. Debata o zbraních a ničení mě nevzrušovala nějakým chlapeckým způsobem, ale promlouvala k temné, hluboko usazené touze, kterou rozdmýchala Katina smrt a která celý den vzrůstala: k naději, že možná budeme konečně schopni zaútočit na Libby Hatchovou způsobem, na jaký nebude připravena ani ona.

„Ano, pane,“ řekl jsem panu Rooseveltovi. „Moc rád.“

„Dobře! Kimballe, pro tuto operaci jmenuji mladého Taggerta vaším pobočníkem. Nepodceňujte ho, pár příslušníků policejního sboru v tomto městě podobnou chybu udělalo a někteří z nich dodnes nemohou pořádně chodit.“ Když se pan Roosevelt otočil k doktorovi, zvážněl. „Doufám, že vy s námi pojedete také, doktore,“ řekl a pak pohlédl na slečnu Howardovou. „A vy, Saro, rovněž, neboť přiznávám, že bych se rád dověděl víc o té ďábelské ženě, kterou honíme.“

Zatímco se husté šedé vrstvy bouřkových mračen, která ten den visela nad městem, rozbíjely na jednotlivé černé bloky trčící směle proti měsícem osvětlené obloze, všichni jsme vyšli z domu na roh Druhé avenue, následováni velkým landauerem pan Roosevelta. Vůz měl střechu nataženou proti dešti, a jakmile jsme zajistili dvě drožky pro pana Moorea, detektivní seržanty a Cyra, my ostatní jsme nasedli s panem Rooseveltem a poručíkem Kimballem do landaueru a zanedlouho se už v prostorném voze pod plátěnou stříškou rozproudil hovor. Doktor, slečna Howardová a pan Roosevelt rozprávěli o Libby Hatchové a celém případu tichými hlasy, s ohledem na moje city, což jsem hluboce oceňoval. Pokud jde o přátelského poručíka Kimballa, zdálo se, že je tak pevně rozhodnutý mě bavit, až mě napadlo, zda mu pan Roosevelt, který očividně věděl alespoň v hrubých rysech, co jsem ten den prožil, náhodou nedal za úkol trochu mi zvednout náladu. Pokud to tak bylo, zhostil se poručík své úlohy obdivuhodně. Od popisu těch neuvěřitelných věcí, o nichž očekával, že se v nejbližších deseti či dvaceti letech na mořích odehrají, přešel k vyprávění o cizích zemích, v nichž sloužil, a o podivných lidech, s nimiž se tam setkal: tyto příběhy samy o sobě mě samozřejmě rozveselit nemohly a také se jim to nepodařilo, přinejmenším však odvedly mou pozornost od ponurých myšlenek, které stále hrozily zaplavit mou duši.

Po Brooklynském mostě jsme se dostali na druhý břeh dolního toku East River, pak jsme ostře odbočili doleva a ujížděli po nábřeží, dokud jsme nedorazili k zátoce Wallabout Bay a vstupu do obrovského bludiště suchých doků, přístavních hrází, jeřábů, kolejí, arzenálů, sléváren a nejrůznějších dílen, které dohromady tvořily brooklynské loděnice válečného námořnictva. To místo už víceméně patřilo k newyorským pamětihodnostem, neboť vzniklo na počátku století a místní lidé je znali stejně dobře jako všechny ostatní části přístavu; z nějakého důvodu mi však ten večer připadaly loděnice úplně jiné. Zpočátku jsem si říkal, že to možná dělá pouze moje nálada nebo fakt, že jsem tam přijel v doprovodu muže, který byl momentálně nejdůležitějším představitelem námořnictva v zemi, ale brzy jsem si uvědomil, že ani jedno z těch vysvětlení není správné.

Působila to ta světla, všude se svítilo a pod zářícími lucernami tvrdě pracovaly desítky mužů. A to všechno skoro v deset hodin v pondělí večer. Když jsem si všiml těch mužů, všiml jsem si rovněž, na čem pracují: ve všech možných koutech toho prostoru byly vyzbrojené válečné lodi, některé napůl dostavěné, jiné již téměř připravené k vyplutí, ale všechny velké a impozantní.

„Tady se opravdu hodně staví, pane Roosevelte,“ podotkl jsem při pohledu na kováře a nýtovače, kteří na sebe pokřikovali a házeli si černou nocí doruda rozžhavené kusy oceli.

„Ano,“ přitakal pan Roosevelt a rozhlédl se kolem sebe jako dítě u vánočního stromku. „Odtud jsme přede dvěma lety vypravili bitevní loď Maine a od té doby ještě pár dalších. A na nových se pracuje!“

Koutkem oka jsem postřehl významný pohled, který si doktor vyměnil se slečnou Howardovou: tichá připomínka toho, jak je důležité, aby pan Roosevelt nezjistil, čí nemluvně se pokoušíme zachraňovat nebo proč jsme museli postupovat tak, jak jsme postupovali. Nezvěstná dcera vysokého španělského úředníka; tentýž úředník bije svou ženu a očividně ho nezajímá, zda své dítě ještě někdy uvidí; lži o celém případu, které vypouštěl do světa španělský konzulát; náhle mi připadalo, že všechny tyto věci lze velmi snadno spojit s činorodým ruchem panujícím ve válečných loděnicích, a to způsobem, který naznačoval ještě větší potíže než ty, které jsme v poslední době zažili my.

Torpédové čluny, o nichž hovořili pan Roosevelt a poručík Kimball, kotvily podél betonové přístavní hráze na druhém konci loděnic, a byla jich tam pěkná sbírka. Čluny sice nebyly o moc větší než běžné parní jachty, a parníčky, které se obvykle proháněly po přístavu, ale měly mnohem silnější motory vyžadující dva nebo dokonce tři lodní komíny; zároveň měly mnohem štíhlejší trupy než soukromá a obchodní plavidla, a když člověk viděl jejich elegantní projektilový tvar, zdálo se neuvěřitelné, že jsou pobité ocelí. Ne že by na nich bylo pancéřování mnoho, jak říkal pan Roosevelt, tyto čluny vyměnily bezpečnost za rychlost, a pokud bylo třeba, mohly plout rychlostí i vyšší než třicet mil za hodinu. K obsluze každého z nich stačila posádka pětadvaceti či třiceti mužů a na různých místech na palubě měly rozmístěné vražedné zbraně, podle nichž získaly jméno: torpéda, čtrnáct stop dlouhé válce naplněné stlačeným vzduchem, které měly ve špičce umístěné silné rozbušky s trhavinou. Uvolněním vzduchu se torpéda odpalovala z držáků na lodích a letěla vodou stovky metrů, což poskytlo těm hbitým malým člunkům, které je vozily, dost času na únik co nejdál od místa následné exploze. Celkem vzato šlo o velmi důmyslný vynález, tvořící nápadný protiklad k obrovským bitevním lodím s mohutnými děly, které se stavěly na druhém konci loděnic. Rozhodně by bylo zajímavé vidět, pomyslel jsem si, zda stejné rychlé útočné čluny, na jaké jsme se měli tu noc nalodit, budou jednoho dne schopny potápět válečné lodi jiných zemí.

Spolu s posádkami torpédových člunů na přístavní hrázi čekala další asi dvacítka námořníků, kteří vypadali, jako by byli pro úkol, který nás čekal, speciálně vybráni. Ve staré čtvrti jsem svého času viděl dost rvavých mariňáků a býval jsem svědkem toho, jak se nejedna hospoda či tančírna proměnily v kůlničku na dříví, když partu námořníků natáhla nějaká prohnaná „tanečnice“ nebo skořápkář s lehkou rukou; žádná taková skupinka, jakou jsem tenkrát viděl, se však nevyrovnala chlapcům, kteří na nás ten večer čekali v loděnicích. Svalnatí, zjizvení muži, očividně natěšení na pořádnou drsnou pranici, měli co dělat, aby ovládli své nadšení natolik, že se postavili do pozoru, když z landaueru vystoupil poručík Kimball s panem Rooseveltem. Poručík Kimball prohodil pár slov s veliteli tří torpédových člunů, kteří pak svolali své posádky na hráz k těm rváčům. Když poručík Kimball předstoupil před shromážděnou jednotku, která, jak jsem musel přiznat, skutečně vypadala, že se vyrovná dokonce i Dusterům, nařídil pohov a pak začal přecházet sem a tam po hrázi, zatímco jim vysvětloval večerní akci.

„Pánové!“ zvolal silným hlasem, který vůbec neprozrazoval, že je mu už skoro padesát a že se obvykle zabývá pouze strategickým plánováním. „Jsem si jist, že většina z vás ví, že je naprosto nemožné plavit se slanou vodou ve službách strýčka Sama třicet, deset nebo třeba jenom pět let a nenasáknout přitom přesvědčením, že Spojené státy americké jsou tou nejlepší a nejvznešenější věcí, jaká kdy vznikla, a že musí být na špičce, ve všem!“ Tady muži propukli v nadšený hlahol, k němuž se pan Roosevelt ze srdce připojil. My ostatní jsme se drželi zpátky s pocitem, že není na místě, abychom se toho také účastnili, ačkoli já jsem měl sto chutí. „Ale,“ pokračoval poručík, „mám podezření, že rovněž víte, že Spojené státy nemohou být na čele, pokud jim v tom budou bránit nepřátelé. Nepřátelé zvenčí, kteří s trochou štěstí již brzy pocítí sílu mohutných lodí, které se zde kolem nás budují, a nepřátelé uvnitř, kteří musí pocítit naši sílu dnes v noci!“ To mariňáky opět rozpálilo a poručík Kimball musel vynaložit velké úsilí, aby se zase uklidnili. „Žádám vás nyní, abyste věnovali pozornost váženému náměstkovi ministra námořnictva, panu Theodoru Rooseveltovi.“

Když pan Roosevelt předstoupil před námořníky, přimhouřil oči a důkladně si je změřil. „Pánové,“ řekl tím svým úsečným, strohým způsobem, „některým z vás může úkol, který nás dnes čeká, připadat zvláštní. Proč, můžete se ptát sami sebe, byste právě vy měli prosazovat zákony naší velké země na její vlastní půdě?“ Pan Roosevelt sevřel ruku v pěst a začal si s ní tlouci do druhé dlaně, zatímco dál překřikoval rámus výroby kolem: „Odpověď, pánové, je prostá, protože lidé, jimž bylo svěřeno bezpečí veřejnosti a prosazování spravedlnosti v této části naší země, neplní svou povinnost! A koho Spojené státy povolávají vždy, když se jejich občané, kdekoli na světě, ocitnou v ohrožení a nikdo jiný je nechce nebo nedokáže ochránit?“

Jednohlasně, což bylo velmi překvapivé (vzhledem k těm mužům) a velmi vzrušující (vzhledem k situaci) námořníci zařvali: „Námořnictvo Spojených států, pane!“ Ten randál nás, co jsme stáli za panem Rooseveltem, málem porazil, ale on se jen usmál a mávl pěstí do vzduchu.

„Přesně tak!“ zakřičel. „Očekávám, že budete bojovat čestně, pánové, ale očekávám, že budete bojovat tvrdě. Děkuji vám všem!“ Pak pan Roosevelt ustoupil stranou, aby mohl opět promluvit poručík Kimball.

„Důstojníci si vezmou boční zbraně, poddůstojníci a námořníci budou mít, obušky. Použití síly je povoleno, pokud se střetnete z odporem! Toto je vojenská policejní akce, pánové, věřím, že se budete podle toho chovat. A nyní, nástup na palubu.“

S dalším mocným pokřikem, tentokrát vyjadřujícím pouze vzrušení a chuť do akce, muži vyrazili k torpédovým člunům a naskákali do nich, zatímco strojníci začali vypouštět z parních motorů s hlasitým sykotem páru. Poručík Kimball odvedl naši skupinku na velitelský člun, kde jsme se usadili hned za kormidelnou. Přes sílící skřípot parních pístů zazněly pokyny k vyplutí a pak, zdálo se, že velmi náhle, lodní vrtule rozvířily vodu v zátoce a my vyrazili směrem k řece rychlostí, kterou jsem na vodě ještě nikdy nezažil a která mě přiměla trochu zavrávorat. Když se nám do tváří a těl opřel vítr silněji, neboť čluny ještě zrychlily, pan Roosevelt mě vzal jednou ze svých silných paží kolem ramen, abych udržel rovnováhu. Usmál jsem se na něho a pak se ohlédl na další dva čluny za námi.

Nevím, zda jsem někdy dokázal věrně popsat pocit, který mě v tu chvíli zachvátil, ačkoli jsem se o to mnohokrát pokoušel. Pohled na ty dva čluny za námi spolu s hřmotem silných motorů našeho vlastního plavidla mi neuvěřitelně zvedl náladu: všechny emoce předešlé noci a dne, nemluvě o těch tvrdých a často děsivých týdnech, které jim předcházely, se náhle v mých ústech proměnily v hlasitý pokřik, k němuž se pan Roosevelt okamžitě přidal. Když jsem se otočil zpět dopředu, spatřil jsem před sebou Brooklynský most, který jsme přejeli sotva před půlhodinou a k němuž jsme se nyní řítili rychlostí, jež mi připadala téměř neskutečná. Pohled na most zespodu byl tak zvláštní, že připomínal sen, zejména přitom, jak rychle jsme se pod ním prohnali; měli jsme však jet ještě rychleji. Když jsme minuli nejoblíbenější koupaliště Hickieho Huna, fultonský rybí trh, a zamířili k dolnímu konci Manhattanu a Battery Parku, dal velitel našeho člunu signál, aby byly motory spuštěny na plný výkon, takže v době, kdy se na dohled objevila Socha svobody, to vypadalo, že jsme k jejímu ostrovu dorazili v pouhých vteřinách.

Když jsem se rozhlédl po ostatních, poznal jsem, že i na ně udělala rychlost a manévrovací schopnost té vojenské lodi, na níž jsme se plavili, obrovský dojem: doktor, pan Moore i Isaacsonové neustále zaplavovali poručíka Kimballa dotazy, které byly občas špatně slyšet přes stále sílící rachot motorů. Pokud jde o mě, já žádné otázky neměl, pouze mnou stále silněji zmítaly pocity stejně neodolatelné jako ta plovoucí zbraň, na níž jsme cestovali. Když jsme vypluli k severu do vod Hudsonu a já na nábřeží uviděl všechna ta místa, kam jsem tak často chodil se svými tesknými myšlenkami ohledně Kat, uvolnil jsem ty pocity a dovolil, aby se slzy smutku, zuřivosti a rozhodnosti smísily s těmi, které mi do očí vháněly prudké poryvy větru, jenž nám nyní bičoval tváře ještě zuřivěji.

„Teď jsme tě dostali, Libby Hatchová,“ zašeptal jsem si pro sebe skrze zaťaté zuby. „Dostali jsme tě. Dostali jsme tě!“

KAPITOLA 55

Přesně jak doktor očekával, gigantická patrová budova přístavu společnosti White Star nám poskytla takový úkryt, jaký bychom u obyčejné otevřené přístavní hráze neměli. Když torpédové čluny dorazily k Desáté ulici, velitel našeho plavidla dal malé flotile příkaz trochu zpomalit a pak jsme již tiše klouzali směrem k pobřeží podél dlouhého zeleného mola a zanedlouho upoutali čluny ke sloupkům poblíž žebříků vedoucích z vody ke vchodu do budovy. Asi polovinu posádek jsme nechali na palubách na hlídce (ale vzali jsme s sebou všechny ostatní muže, kteří byli na ten úkol vyčleněni), vyškrábali jsme se po příčkách zrádně kluzkých žebříků a prošli do přízemí přístaviště: tam se nacházel prostor určený k vykládání zavazadel, obvykle blázinec plný šíleného ruchu. Tu noc však zel přístav takovou prázdnotou, až to působilo skoro strašidelně, a můj pocit, že vítězství je na dosah, se poprvé smísil se zdravou dávkou obav. Těch pár hlídačů a úředníků společnosti White Star, kteří se tam nacházeli, bylo očividně na náš příjezd upozorněno, neboť ochotně spolupracovali s panem Rooseveltem (který v New York City nepotřeboval kromě své tváře žádný průkaz totožnosti a brzy tomu tak mělo být v celých Spojených státech i po celém světě) a provedli nás k hlavním dveřím bez jediné otázky.

Cestou z budovy se ke mně připojil doktor. „Vzhledem k událostem celého dne,“ řekl tiše, „jsem ještě nezačal probírat téma tvého náhlého odjezdu z Ballston Spa, Stevie. A neudělám to ani teď. Jenom tě prosím: drž se pořád vedle někoho většího a lépe vyzbrojeného, než jsi sám. Ne že bych pochyboval o tvé schopnosti se bránit, ale tahle žena“

„Mně to vykládat nemusíte,“ odpověděl jsem, abych uklidnil jak jeho, tak sebe, když jsme vycházeli z přístavu do tmy na nábřeží. „Rozhodně nemám v plánu vyrazit proti ní sám. Ačkoli bych to udělal rád.“

Doktor se natáhl a rychle mě objal. „Já vím. Ale je to neuvěřitelně vynalézavé stvoření. Vlastně i s těmito posilami jenom doufám, že jsme dostatečně připravení.“

Po břehu se potloukalo několik partiček přístavních dělníků, ale ti očividně soudili, že by nebylo moudré zaplést se s padesáti či šedesáti ozbrojenými mariňáky, kteří vypadali tak rozhodně jako naši muži. Rozhodli jsme se, že těch pět bloků mezi přístavem a Bethune Street urazíme po West Street, vedoucí podél řeky, neboť jsme předpokládali, že z této strany nebudou Dusteři nikoho čekat a přinejmenším se dostaneme do blízkosti Libbyina domu, aniž by si nás všimli. Neurazili jsme však ani dva bloky, když se na vnitrozemské straně té široké ulice začaly objevovat temné, záhadné stíny. Nejdřív přicházely ve dvojicích, ale ty se rychle měnily ve skupinky po zvyku prašivých pouličních psů, kteří se sdružují, kdykoli objeví možný zdroj potravy. Nevypadali, že by měli tušení, proč jsme přišli, neboť zanedlouho k nám začaly doléhat obvyklé připitomnělé narážky a výzvy: poznal jsem, že jsou to obyčejní členové gangu, kteří si značkují své území jako psi, aby dali jiným zvířatům na vědomí, že je obsazené, ale zároveň jsem věděl, že vzhledem k cíli naší cesty se mohou rychle proměnit v něco mnohem horšího.

V době, kdy jsme dorazili k Jedenácté ulici, se počet mužů na druhé straně ulice rozrostl na patnáct a osmělili se natolik, aby naším směrem házeli kameny a láhve. Pan Roosevelt a poručík Kimball nehodlali takové chování strpět a dali to pěkně rychle najevo: jakmile dopadl první z kamenů, pan Roosevelt vyštěkl: „Kimballe!“

Poručík se místo odpovědi obrátil k jednomu ze svých důstojníků: „Korvetní kapitáne Simmonsi! Vezměte si deset mužů, pane, a postarejte se o ta individua!“

No, já jsem rozhodně nechtěl říkat těm chlápkům od maríny, jak mají dělat svou práci, ale měl jsem dojem, že jde možná o chybný tah, jelikož Dusteři takovou reakci nejspíš nečekali a mohlo je to upozornit na fakt, že asi nesledují pouze partu námořníků na dovolence, kteří si vyrazili do města za karbanem a děvkami. Přesto mě docela uspokojovalo pozorovat, jak jeden z velitelů těch torpédových člunů se svými muži vyráží bleskovou rychlostí po oblázkovém dláždění West Street, s pistolí i obušky v pohotovosti, a rozrážejí zmatené Dustery, plné kokainu, s takovou rozhodností, že to, co následovalo, se nedalo ani považovat za skutečnou bitku. Jeden nebo dva členové gangu dostali pořádně přes hlavu a pár dalších do žaludku; ti ostatní, vyděšení pohledem na poručíkovu pistoli, jednoduše utekli. Já však naneštěstí až moc dobře věděl, že utíkají zpátky na Hudson Street pro posily a zbraně, a aby dali Goo Goo Knoxovi a Ding Dongovi na vědomí, co se děje.

„Teď to začne,“ zašeptal jsem si pro sebe nervózně, když jsme přecházeli z West Street na Bethune a námořníci, kteří rozprášili tu první partu Dusterů, se k nám opět připojili. Najednou, když už jsme navázali kontakt, mi ten půldruhý blok domů dělící nás od obydlí Libby Hatchové připadal strašlivě dlouhý, a když jsem postřehl, že slečna Howardová a Lucius vytahují své revolvery, přesunul jsem se za ně. Cyrus mezitím zastrčil pravou ruku do kapsy a navlékl si na ni svůj oblíbený mosazný boxer: oba jsme věděli, že se schyluje k něčemu ošklivému.

Z průchodů a uliček na severní straně Bethune Street jsme viděli vyběhnout pár dalších temných postav, jiné se vynořily také ze staveniště nových Bellových telefonních laboratoří na naší straně ulice. Námořníci, kteří nás doprovázeli, považovali tohle poplašené utíkání nejspíš za známku, že se Dusteři už stáhli a k žádným potížím nedojde; my, civilisté, jsme však tu partu znali bohužel lépe. Jako většina gangů se i Dusteři neradi pouštěli do soubojů, v nichž by neměli převahu jak v počtu, tak ve zbraních, a bylo celkem jasné, že se pouze přeskupují, nejspíš na nějaké stanoviště na Washington Street. Nepochyboval jsem, že toto sbírání sil proběhne za doprovodu mohutného šňupání kokainu, což znamenalo, že až se s gangem střetneme, budou všichni tak nabuzení, že by se klidně postavili celému námořnictvu Spojených států, nejen té hrstce mužů, která nyní vnikla na jejich území.

Několik dlouhých minut však Bethune Street před námi zůstala prázdná a tichá, což mě zaskočilo; a moje nervozita nepatrně polevila, když jsem si dopřál myšlenku, že jsem možná jenom zbytečně moc vyplašený.

Samozřejmě to nebyla pravda.

Těsně předtím, než jsme dorazili ke křižovatce s Washington Street, nám začali přehrazovat cestu: bylo tam víc Dusterů, snad šedesát nebo sedmdesát, než jsem kdy v životě viděl pohromadě na jednom místě. Ding Dong přivedl taky většinu svých dětských jednotek a tihle mladí výtržníci předváděli stejná gesta, jakými nám vyhrožovali, když jsme k domu Libby Hatchové dorazili poprvé: pleskali si do dlaní velkými kusy dřeva, leštili si mosazné boxery a tvářili se, jako že se mají co držet, aby po nás rovnou neskočili. Všem členům gangu navíc zářily oči jako výkladní skříně McCreeryho obchoďáku ve čtvrtek večer, což jasně dokazovalo správnost mého odhadu, že se před střetem s námi pořádně nažhaví.

V čele toho velmi nebezpečně vyhlížejícího davu stáli Goo Goo Knox a Ding Dong, kteří se zřejmě po ranní hádce už usmířili, nebo spíš odložili vzájemné rozmíšky, aby si mohli užít lepší rvačku. Jako obvykle měl Ding Dong v obličeji ten svůj idiotský úšklebek, který k mému nekonečnému úžasu připadal Kat tolik okouzlující. Na druhou stranu Knox, ačkoli výraz v jeho tváři a topůrko sekery v jeho ruce naznačovaly, že je ochotný vrhnout se do bitky, měl podle všeho mnohem lepší představu o tom, proti čemu stojí. To se dalo pochopit: jako vůdce Hudson Dusters mnohokrát zkřížil panu Rooseveltovi cestu v dobách, kdy byl policejním prezidentem, a věděl, že když se tu ukázal ten zavalitý nóbl chlápek s brejličkami a chová se, jako by se chtěl prát, dá se počítat s tím, že neblufuje.

Knox byl trochu děsivá postavička s divokýma očima a svalnatými pažemi, ale s pletí tak bílou, že připomínal ducha. Za to částečně mohl jeho původ, z větší části však fakt, že téměř nikdy nevycházel na denní světlo: než se stal jedním ze zakladatelů gangu Hudson Dusters, byl členem Gopherů, další nebezpečné a nepředvídatelné partičky násilnických Irčanů, která ovládala čtvrť Hell’s Kitchen. Svou přezdívku, znamenající ‚syslové’ získali Gopheři kvůli tomu, že celé dny trávili v tmavých sklepeních, kde popíjeli, smilnili a dělali všechno ostatní, co považovali za ‚skutečný život’. Vylézali ven pouze v noci, aby vylupovali vlaková překladiště na West Side, vyhledávali střety s jinými gangy nebo si užívali svého nejoblíbenějšího sportu: tloukli policajty do bezvědomí a kradli jim uniformy, které pak nosili svým holkám jako trofeje. Poldové se nového gangu tolik báli částečně i proto, že tolik Dusterů patřilo původně ke Gopherům: kromě loupení na vlakových překladištích si Dusteři uchovali rovněž zálibu Gopherů v napadání uniformovaných mužů. Netušil jsem, zda ta záliba zahrnuje i uniformu námořnictva Spojených států; z výrazu na Knoxově tváři ten večer jsem však mohl uhodnout, že skoro jistě ano.

„Pane Roosevelte,“ protáhl Goo Goo, když jsme se ke gangu přiblížili. „Doslechnul sem se, že si ve Washingtonu hrajete s lodičkama. Copa vás teda přivádí na území Dusterů?“

„Když jsem se naposledy díval, Knoxi,“ odpověděl pan Roosevelt, „čtvrť West Side v New Yorku pořád ještě patřila ke Spojeným státům. Toto jsou příslušníci námořnictva Spojených států, kteří asistují detektivním seržantům,“ ukázal silným prstem na Isaacsony, „v plnění jejich povinnosti.“

„A vo jakou povinnost má jako jít?“ zajímal se Knox, ačkoli bylo očividné, že odpověď zná.

„Do toho vám nic není,“ řekl pan Roosevelt. „Vy a vaši poskoci byste měli raději uhnout stranou.“

„Myslim, že to nechápete,“ odsekl Knox, s úsměvem pohlédl na své hochy a pak si odfrkl a přejel si jazykem po horní dásni. To bylo jasné znamení, že v sobě má spoustu koksu: když tuhle drogu člověk šňupe, často mu po ní znecitliví horní dáseň, takže pořád cítí nutkání ověřovat si, zda má ještě všechny části svého těla pohromadě. „Jak sem povidal,“ pokračoval, „todlecto je území Dusterů, jiný gangy sem nechoděj, poldové sem nechoděj, nikdo sem nechodí, dyž nechce dostat napráskáno.“

„Vážně?“ opáčil pan Roosevelt.

„Jo,“ potvrdil Knox a sebejistě přikývl. „Vážně.“

„No,“ řekl pan Roosevelt s pohledem upřeným na Knoxe, „obávám se, že z tohoto pravidla existuje jedna výjimka, kterou jste přehlédl.“

„Fakt? A to by mělo bejt co, ty zatracenej“

Při těch posledních slovech se Knox rozmáchl a pokusil se pana Roosevelta napadnout svým topůrkem: ošklivá chyba. S rychlostí, která u muže tak velkého a zavalitého vždycky překvapovala, vytrhl pan Roosevelt Knoxovi topůrko z ruky a všichni Dusteři vytřeštili oči. Dalším rychlým pohybem udeřil Goo Gooa prudce ze strany do hlavy. „To je federální vláda Spojených států,“ zahřměl pan Roosevelt, když se Knox zhroutil na kolena a skučel jako raněné zvíře.

Ostatní Dusteři postoupili o pár kroků vpřed, jako by chtěli zaútočit, ale byli pořád příliš zaskočení, než aby se odhodlali k činu. Přesto jsem poznal, že jim to dlouho nevydrží: zatahal jsem doktora za rukáv, kývl směrem k řece a pokusil se mu naznačit, že vím, že ostré střetnutí je na spadnutí, a zatímco bude zuřit rvačka, měli bychom se pokusit vycouvat na West Street a dostat se k domu Libby Hatchové odjinud. Pochopil to, a jakmile námořníci sevřeli své řady v očekávání útoku, naše skupinka se začala pomalu prodírat dozadu, až na Cyra, který se upřeně díval do očí Ding Dongovi a nechystal se nikam jít.

Vteřinu za vteřinou atmosféra houstla; potom se Knox, kterému tekla z čela krev, vzchopil, vzhlédl ke svým pohůnkům a zařval: „No tak? Na co sakra čekáte?“

A pak to propuklo. Jako řvoucí pevná zeď vyrazili Dusteři vpřed a mariňáci se zachovali podobně. Obě strany se promísily tak rychle, že už od samého začátku bylo zhola nemožné, aby některá strana použila pistolí. Dalo se poznat, že půjde o souboj pěstí a holí, který se nejspíš rozšíří na celý blok: museli jsme se rychle vytratit.

„Utíkejte!“ pobídl jsem panu Moorea, který přikývl a společně s detektivními seržanty vyrazil k západu. Slečna Howardová s doktorem však otáleli a čekali na Cyra.

„Cyre!“ křičel doktor, zatímco slečna Howardová kryla našeho velkého přítele svým koltem. „Pojďte ihned s námi!“

Ale Cyrus už nebyl schopen vnímat žádné příkazy; jakmile rvačka vypukla, natáhl se po Ding Dongovi, popadl ho za košili a pak ho doslova zvedl ze země a odhodil ho dobře dva metry za řadu našich námořníků, kde se nemohl dočkat žádné pomoci od svých přítelíčků. Při dopadu na zem Ding Dong upustil svůj klacek a Cyrus ho rychle odkopl. Pak vytáhl Ding Donga na nohy a řekl: „Žádné hole, žádné nože, žádné pistole, a já taky nejsem žádná čtrnáctiletá holka. Teď uvidíme, co dovedeš.“

S těmi slovy začal do Dustera bušit, a ten se jenom kryl a marně se pokoušel také zaútočit.

Doktor se s povzdechem obrátil ke slečně Howardové. „Budeme ho tu muset nechat, Saro, potřebuje si vyřídit účty. On si nějak poradí, ale my musíme jít.“

Slečna Howardová neochotně přikývla a obrátila se, přes rameno však stále sledovala Cyra, a udělala dobře, neboť zrovna když jsme se otočili k odchodu, podařilo se dvěma Dusterům utrhnout z chumlu opodál na ulici a rozběhli se Ding Dongovi na pomoc. Oba měli kovové tyče zabalené v pytlovině a Cyrus k nim stál zády: opět se zdálo, že se gangu podaří dostat ho ze zálohy.

Slečna Howardová se však hbitě obrátila zpátky k pranici, zvedla svůj kolt, oběma rukama ho přidržela a dvakrát vypálila. Ozvěny výstřelů se hlasitě odrazily od budov a dláždění. Když se kouř z palby rozptýlil, oba Dusteři s kovovými tyčemi leželi na zemi a každý z nich se držel za roztříštěné koleno. Slečna Howardová se usmála, a jakmile se ujistila, že Cyrus si teď s Ding Dongem dělá víceméně, co chce, vyrazila za námi.

Když si všimla mého užaslého pohledu, řekla pouze: „Povídala jsem ti, Stevie, že člověka nic nenaučí slušnému chování rychleji než kulka v koleni.“ Pak mě postrčila k West Street.

Výkřiky zuřivosti a bolesti z té pranice se nyní šířily celou čtvrtí; když naše šestice zahnula za roh do Bank Street, začalo to vypadat, jako by se na Bethune rozpoutalo pravé peklo. Dokonce i přístavní dělníci z nábřeží se tomu místu vyhýbali obloukem a tamější obyvatelé se zabarikádovali ve svých domovech: když jsme procházeli ke Greenwich Street, slyšeli jsme, jak na dveřích zapadají závory. Výsledný efekt bitky však byl příznivý, neboť jakmile jsme opět zabočili k severu a přiblížili se k Bethune Street, nespatřili jsme jediného Dustera: všichni se běželi připojit k „zábavě“. To nám uvolnilo cestu k domu Libby Hatchové od východu a za několik dalších vteřin jsme tam dorazili.

„Pochybuji,“ řekl doktor zadýchaně, „že nám nějak pomůže, když budeme klepat. Detektivní seržanti?“

Marcus rychle zaklesl páčidlo za dveře těsně vedle kliky. S Luciem se ho oba chopili a přichystali se vložit do páčení veškerou svou váhu a sílu. „Až zatáhneme,“ řekl Marcus, který se tou dobou potil stejně jako jeho bratr, „vy ostatní zkuste do dveří strčit. Saro, kolt byste asi měla mít v pohotovosti.“ Jakmile slečna Howardová ustoupila stranou, aby žádosti vyhověla, doktor, pan Moore i já jsme se nahrnuli ke dveřím a zaujali pozice co nejblíž u nich. „Připraveni?“ zeptal se Marcus a my všichni zabručeli kladné odpovědi. „Tak dobrá, jedna, dvě“

Když vykřikl „tři“, zatáhli s Luciem za páčidlo a my ostatní jsme zatlačili. Rám starých dveří začal praskat téměř okamžitě a pár dalších ran a trhnutí jejich pravou část zcela zničilo. Marcus kopnutím dveře vyrazil a všichni jsme se spěšně rozestoupili na obě strany, aby slečna Howardová mohla namířit svou zbraň na

Nic. V malé předsíni jsme neobjevili žádné známky života a schody u pravé zdi vedly nahoru do temnoty, která jevila podobný nedostatek lidské přítomnosti. Slečna Howardová vstoupila jako první, stále s koltem namířeným do tmy, a my ostatní jsme ji následovali, sice vyděšení, ale zároveň s propukajícím pocitem nesmírného zklamání.

„To ne,“ zašeptal doktor. „Nemohla nám zase uklouznout“

Po centimetrech jsme postupovali do hloubi domu; Lucius vytáhl vlastní revolver a vystoupil po několika schodech. Byl by šel dál, následován panem Moorem a Markem, když vtom jsme zaslechli ze salonu prásknutí dveří. Ze své poslední návštěvy jsem si pamatoval, že tam jsou jenom jedny.

„Dveře do sklepa,“ zašeptal jsem a tři muži na schodišti se vrátili dolů. Na Markovo počítání jsme všichni vrazili do salonu, vedeni slečnou Howardovou a Luciem.

V pokoji však byla příliš velká tma, abychom zpočátku viděli cokoli jiného než obrysy nejbližších kusů nábytku a vchod do spojovací chodby ke kuchyni vzadu. Tím děsivěji působil hlas, který k nám znenadání dolehl ze stínů:

„Na tom už nesejde,“ řekla Libby Hatchová velmi tiše. „Našli jste si cestu do domu, ale to, co hledáte, nenajdete nikdy.“

Lucius otevřel ústa, asi aby jí oznámil, že je zatčena, ale doktor se dotkl jeho paže a promluvil klidným tónem: „Poslouchejte mě, Elspeth Franklinová. Nemusíte čelit smrti“

Ale Libby Hatchová si jen odplivla a zaklela: „K čertu s vámi všemi!“

Pak jsme zaznamenali náhlý pohyb v průchodu ke kuchyni. Byl to jen kratičký záblesk následovaný, k našemu vzrůstajícímu zmatku a rozčilení, zvukem nohou stoupajících kamsi nahoru.

„Schody?“ řekl doktor. „Musí tu být zadní schodiště!“

„Já ho teda rozhodně neviděl,“ řekl jsem.

„Třeba si nechala udělat tajnou chodbu se schody,“ napadlo Marka, „když tu Bates předělával sklep.“

„A to chodbu, do níž bude přístup patrně stejně nesnadný jako do úkrytu v podzemí,“ přitakal doktor a rozčileně přikývl. „Tak tedy rychle, Marku, vy, Lucius a Moore půjdete dolů. Udělejte, co bude ve vašich silách, abyste do té tajné místnosti pronikli. Saro, vy a Stevie pojďte se mnou.“

Zatímco zvenčí k nám pořád doléhaly zvuky bitky, všichni jsme se rozprchli do určených směrů, muži vyrazili po schodech do sklepa a já se slečnou Howardovou jsme zamířili za doktorem po schodech nahoru, přes první patro do druhého. Tam jsme narazili na ocelový žebřík vedoucí k odklápěcím dvířkům ve stropě. Slečna Howardová se rozběhla nahoru jako první, odjistila dvířka a pak se rychle pokusila vyskočit na střechu.

Měli jsme vědět, že honit tak mazaného nepřítele, jako byla Libby Hatchová, takhle otevřeně, není dobrý nápad. Jelikož jsem šel poslední, neviděl jsem přesně, co se odehrálo potom, ale doktor mi to později vyprávěl. Jakmile prostrčila hlavu dvířky, dostala slečna Howardová takovou ránu pažbou pistole, že upustila svůj kolt (který spadl zpět dolů na podlahu u paty žebříku) a okamžitě upadla do bezvědomí. S překvapivou silou, nepochybně ještě zvýšenou její zoufalou situací, vytáhla naše protivnice tělo slečny Howardové průlezem k sobě, položila je na střechu pokrytou dehtem a pak namířila vlastní zbraň na doktora.

„Vy byste měl vědět ze všech lidí nejlíp, že nebudu váhat to použít, doktore Kreizlere,“ slyšel jsem ji říkat. „A teď polezte nahoru, hodně pomalu.“

Zatímco doktor stoupal po žebříku, využil jsem vteřiny, kdy na mě Libby neviděla; sehnul jsem se, popadl zbraň slečny Howardové, nacpal si ji za kalhoty a zakryl podolkem košile, takže to vypadalo, jako bych byl pořád neozbrojen. Pak jsem si pospíšil zpátky na žebřík v naději, že si Libby bude myslet, že jsem na podobný trik neměl dost času.

Zabralo to. Jakmile byl doktor na střeše, uviděl jsem, jak se Libbyiny zlaté oči, v tu chvíli vytřeštěné a pološílené, upírají otvorem ve střeše na mě. „Ty taky, kluku,“ vyzvala mě a očividně ji ani nenapadlo, že bych mohl být nyní ozbrojený. „Pojď sem.“

Poslechl jsem její příkaz a snažil se přitom pohybovat pomalu a plynule, aby mi kolt nevypadl. Když jsem proklouzl průlezem, Libby dvířka ve střeše zabouchla, a zatímco mířila pistolí střídavě na doktora a na mě, volnou rukou odtáhla tělo slečny Howardové přímo na ně, takže nyní by bylo velmi obtížné otevřít je zespodu, kdyby se o to někdo pokoušel. Pak se Libby narovnala; neustále pohybovala hlavní od doktora ke mně, jak se pokoušela rozhodnout, co má dělat, a vypadala nevyrovnaněji a šíleněji než kdykoli předtím.

„Který z nich, který z nich,“ mumlala si. Pak popadla doktora za paži a přitiskla mu pistoli k hlavě. „Zvedněte ruce do vzduchu. Ty taky, kluku, a pak se ani nehni, jestli chceš, aby doktorův skvělý mozek zůstal v jednom kuse.“

Podíval jsem se na slečnu Howardovou a zjistil, že ačkoli je pořád v bezvědomí, dýchá pravidelně. Potom jsem zvedl ruce k ramenům: kdybych je vytáhl výš, byl by vidět kolt, který jsem měl zastrčený v kalhotách. Jakmile Libby uvěřila, že doktor i já budeme dělat to, co nám říká, zdálo se, že se trochu uvolnila: volnou rukou si nejprve upravila vlasy a pak oděv, všiml jsem si, že má na sobě opět ty červené šaty s černou krajkou, v nichž jsem ji viděl poprvé. V tu chvíli její pološílený výraz vystřídalo něco, co téměř připomínalo lítost.

„Proč?“ zeptala se s pohledem upřeným na doktora.

„Řekl bych, že odpověď je nasnadě,“ odpověděl, pořád s rukama nad hlavou.

Než Libby stihla odpovědět, dolehla k nám z ulice mimořádně hlasitá vlna rámusu a křiku a ona se obrátila po zvuku. „Slyšíte to?“ zeptala se. „To je vaše chyba, vás všech! Nic z toho se nemuselo stát!“

„V případě, že bychom vás nechali dál vraždit děti?“ zeptal se doktor.

„Vraždit?“ ohradila se Libby, jako by ji to obvinění bolestně zasáhlo. „Já jsem jim vždycky jen pomáhala, snažila jsem se jim pomoct!“

Doktor na ni úkosem pohlédl. „Věřím, že to jistým způsobem myslíte vážně, Elspeth Franklinová,“ řekl tiše.

Krátce přikývla a zlaté oči se jí zalily slzami; pak náhle rozzuřeně dupla nohou. „Když tomu věříte, tak proč mě tak pronásledujete?“

„Poslouchejte mě, Elspeth,“ pokračoval doktor. „Když se vzdáte, možná se najde způsob, jak vám pomoci“

Libbyin hlas zněl nyní chladně a zle: „Ovšem, na elektrické křeslo, vy prolhaný mizero.“

„Ne,“ naléhal doktor, pořád klidně. „Mohu vám pomoci. Mohu úřady přimět, aby pochopily, proč jste ty věci udělala“

„Ale já nic neudělala!“ zaječela Libby plná obnoveného zoufalství. „Copak to nechápete?“ Odmlčela se a pozorně se zadívala doktorovi do tváře. „Ne, ne, ovšem, že to nechápete. Jste muž. Copak by nějaký muž mohl pochopit, jaký jsem měla život, proč jsem se musela rozhodovat tak, jak jsem se rozhodovala? Copak si myslíte, že jsem něco z toho chtěla? Nebyla moje vina, že se to stalo!“

Usoudil jsem, že existuje jediný způsob, jak zajistit, aby se mi podařilo sáhnout po koltu, ještě víc tu ženskou rozčílit a vykolejit. Takže ačkoli jsem věděl, že by s tím doktor nesouhlasil, začal jsem ji popichovat: „Vážně? A co to děcko, co jste ho zahrabala se svým čoklem? Čí byla tohle chyba?“

„Ty buď zticha,“ zasyčela a otočila se ke mně. „Ty nejsi ani chlap, jenom kluk. Jediné, čemu rozumíš, jsou tvoje zatracené potřeby, to, co chceš ty! Nějaká ženská se nejspíš málem udřela, aby tě vychovala, a jak jsi jí to oplatil, kromě toho, žes jí naplival do tváře? Neposlušností, fňukáním“ Libby sevřela pistoli pevněji a upřela na mě žhavý pohled zlatavých očí. „Chceš něco vědět o tom klukovi v hrobě, co? Já se o něj neprosila, nechtěla jsem ho. Měla jsem nápadníka, řádného chlapce z rodiny, která měla ve světě postavení, takového, jakého jsem mohla přivést domů ukázat matce, aby viděla, že dokážu, že dokážu“ Libby se začala zajíkat a sklopila pohled k dehtové střeše. „Udělal by pro mě všechno. A já udělala všechno pro něho, jenže pak na to přišli jeho příbuzní a nechtěli“ Rychle zase zvedla pohled. „A ve mně zůstalo to jeho prolhané špinavé semeno. Nebylo to špatné, zabránit ostudě! Vždyť co by z toho mohlo být jiného než parchant, další věc, kterou jsem udělala špatně? Takže jsem se zachovala správně, ale ani jsem to nemohla nikomu říct!“

Protože jsem viděl, že můj plán má žádaný účinek, naléhal jsem dál: „A když jste zastřelila Matthewa a Thomase a postřelila Claru? To jste taky nechtěla udělat? Prostě vám prst sklouzl na spoušť nebo vás prosili, abyste je zabila“

Doktor na mě nyní hleděl zmateně a poplašeně. „Stevie, co to“

Nevšímal jsem si ho. „Tak co tohle?“ pokračoval jsem hrubě. „Tehdy jste taky udělala správnou věc?“

Libby nyní ztěžka oddechovala a zakřičela: „Bylo to pro ně lepší. Copak si myslíte, že jsem je chtěla zabít? Bylo pro ně lepší skoncovat s tímhle světem“

„Jo!“ odsekl jsem hlasitě. „Lepší proto, abyste mohla sebrat jejich prachy a zdrhnout se svým milencem pastorem!“

„Buď zticha! Zatracený děcka, copak žádný z vás nedokáže být nikdy zticha?“ Libby ztěžka polkla a bez valného úspěchu se pokusila trochu ovládnout. „Vidíš, kam to vede. Varovala jsem tě a teď ti to musím předvést!“

Znenadání se na mě podívala tak, jak se asi dívala na všechny ty děti, které zabila, těsně předtím, než k tomu došlo. Rychle zvedla pistoli a udeřila s ní doktora do hlavy, takže se zhroutil na zem, stále při vědomí, ale silně krvácející z rány nad spánkem. Přestože to byl brutální čin, poskytl mi potřebný čas: když Libby vytáhla doktora za límec zase na nohy a otočila se, zjistila, že v obou rukou svírám kolt slečny Howardové a mířím přímo na ni.

„Dobrá,“ řekl jsem s bušícím srdcem. „Jestli chcete začít zabíjet lidi, jen do toho. Ale slibuju vám, že vy budete na řadě hned jako druhá.“

KAPITOLA 56

Dívala se na mě se stejným výrazem, který se jí objevil ve tváři poté, co pan Picton odhalil, že víme o hrobě za stodolou na farmě jejích rodičů: s překvapením a zděšením. Opět jsem měl dojem, že v takové situaci se v životě neocitla příliš často; a věděl jsem, že ji to může vést k nepředvídatelným činům. Jenže já měl v rukávu také trochu vlastní nepředvídatelnosti a rozhodl jsem se jí plně využít.

Libbyiny oči těkaly strachem a hněvem; nejdřív pevně sevřela rty a pak je pootevřela, aby mohla skrze zuby procedit: „Zabiju ho! Přísahám, že ho zabiju!“

„Kývl jsem na ni. Já vím,“ odpověděl jsem. „Otázka je, jestli chcete jít pod kytky taky.“

„Copak mám na výběr?“ vykřikla. „Zatraceně, jsi stejný jako všichni ostatní, nedáváš mi jinou možnost.“

„Dám vám jinou možnost,“ řekl jsem. „Nechte doktora odejít sem ke mně a pak utečte. Nebudeme vás pronásledovat.“

Doktor, který po ráně do hlavy pořád trochu vrávoral, se zatvářil stejně nechápavě jako Libby Hatchová. „Stevie, co to říkáš?“

Opět jsem jeho dotaz přešel bez povšimnutí. „Tak co?“ řekl jsem s pohledem upřeným na Libby.

Chvilku tu myšlenku přemílala v hlavě a zdálo se, že je v pokušení. Pak mi nečekaně pomohl hlas pana Roosevelta, který znenadání zahřměl na ulici pod námi:

„Ustupují! Poručíku Kimballe! Vyšlete některé ze svých mužů, chci Knoxe zadržet!“

Povolil jsem si drobné pousmání. „Slyšela jste to?“ zeptal jsem se a kývl k přednímu okraji střechy. „Váš kámoš Goo Goo bere roha. Tak co bude? Uděláte to chytře a vypadnete s ním?“

„Jak mám vědět, že mě nebudete sledovat?“ zeptala se Libby.

Další část mého představení musela být nejlepší: zhluboka jsem se nadechl, podíval se jí do očí a řekl: „Můžete si vzít tuhle zbraň. Je jediná, kterou máme.“

Doktor nebyl tak omámený, aby mu to nedošlo. „Ne!“ zvolal. „Stevie, nedělej“

Ale Libby ho přerušila: „Tak mi ji sem pošli.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Nejdřív ho pusťte. Nechte ho o dva kroky ustoupit. Pak to udělám.“

„Stevie,“ naléhal doktor. „Nemůžeš věřit“

Zmlkl, když mu Libby přirazila hlaveň své pistole k hlavě. „Ach ano, tak je to, co, doktore? Libby se nedá věřit, nemůžete věřit té ženské. Poruší slovo. Střelí vás do zad. Koneckonců zabila vlastní děti, ne? A všechny ty ostatní taky. Copak je možné věřit někomu, kdo byl schopny spáchat něco takového? Tak mi dovolte, abych vám pověděla, doktore Kreizlere“ Odsunula hlaveň pistole kousek od jeho hlavy a zavrávorala, jako by ji to celé opravdu začínalo zmáhat. „Dovolte, abych vám řekla,“ opakovala tišším a jakoby odtažitějším hlasem, „že jsem pro ty děti dělala všechno. Svoje vlastní jsem v bolestech porodila. O ty ostatní jsem se starala dlouhé, nekonečné hodiny beze spánku. Krmila je, myla, přebalovala a k čemu? K čemu, doktore? Nikdy nepřestaly brečet. Nikdy nepřestaly být nemocné. Nikdy nepřestaly něco potřebovat.“ Libby se volnou rukou popadla za vlasy a do tváře i hlasu jí pronikl skutečně zoufalý hněv a žal. „Pořád něco chtěly, pořád něco potřebovaly. Nikdy to nepřestalo. Dělala jsem všechno, co jsem mohla, všechno, ale nikdy to nepřestalo! Mělo to být dost! Nic víc jsem udělat nemohla, mělo to stačit! Ale nikdy to nestačilo Nikdy. A tak, copak to nechápete? Bylo jim líp potom, co“ Náhle sklopila oči a zamumlala: „Pak už nepotřebovaly nic“ Libby se otřásla, zvedla hlavu a v očích se jí opět objevil lesk prohnané vražedkyně. „Dobrá, kluku. On o dva kroky ustoupí a ty mi tu zbraň pošleš po zemi.“

Přikývl jsem. „Domluveno.“

Doktor se mě pokusil ještě jednou zarazit. „Stevie, nedělej to“

„Běžte, doktore.“ Libby se málem zachichotala svým nejděsivějším hlasem. „Udělejte dva kroky stranou“

Když doktor uposlechl, Libby mu pořád mířila přímo na hlavu. Jakmile ustoupil do vzdálenosti, kterou jsem považoval za bezpečnou, sklonil jsem se a položil revolver slečny Howardové na dehtovou střechu.

„Stevie,“ zkusil to doktor znovu, ale já k němu pouze vzhlédl s nadějí, že si přečte vysvětlení z mých očí. Vteřinu či dvě mu to trvalo, ale nakonec pochopil. Pak zavřel ústa a jenom přikývl.

„Dobrá,“ řekla Libby. „Pošli to sem.“

Udělal jsem, co mi řekla. Kolt se jí zarazil přímo u nohou a ona se pro něj rychle sehnula. Pak se opět napřímila, ale neobrátila se k útěku ani nesklonila vlastní zbraň.

„Po pravdě řečeno, doktore,“ řekla s jedním ze svých nejprohnanějších, nejkoketnějších úsměvů, „jste měl naprostou pravdu.“ Její pistole hlasitě cvakla, když natáhla kohoutek. „Vůbec nemám v úmyslu nechat kohokoli z vás“

Nikdy tu větu nedokončila. Noční vzduch proťal tichý syčivý zvuk a já skočil k doktorovi po nohách a strhl ho dolů na střechu. Vyšel výstřel, ale střela s hlasitým zaduněním zasáhla jenom kovovou trubku komína na vedlejším domě. Pak jsme s doktorem oba zvedli hlavy.

Libbyin úsměv už zmizel, ale oči měla pořád otevřené a dosud svírala kouřící revolver. Ze strany jí z hrdla trčela delší část malé primitivní šipky a já věděl, že ačkoli se pořád drží na nohou, nejspíš je už mrtvá: strychnin ji mohl zabít dřív, než jí stihly ochabnout svaly na nohou. Za několik dalších vteřin se konečně zhroutila, nejprve na kolena a po chvilce na bok.

Doktor i já jsme se k ní okamžitě rozběhli a já jí vypáčil z prstů zbraň. Doktor jí mezitím zvedl hlavu, prohlédl jí oči a pak se na krku pokoušel nahmatat pulz. Patrně něco ucítil, neboť začal volat: „Elspeth? Elspeth Franklinová?“

S posledním výdechem se Libby podařilo zašeptat: „Pořád něco potřebovaly.“ Pak zemřela a doktor naposledy zavřel ty zlatavé oči.

Nevím, jak dlouho jsme se tam krčili a dívali se na ni, ale z omámení nás vytrhl teprve hlasitý zvuk, jak někdo zespodu zabušil na odklápěcí dvířka ve střeše.

„Saro?“ Zdola k nám dolehl hlas pana Moorea. „Stevie, Kreizlere, co se tam sakra děje? Nestalo se vám něco?“

Dvířka i tělo slečny Howardové slabě nadskočily, jak se pan Moore pokoušel dostat na střechu, a po tom otřesu začala slečna Howardová přicházet k sobě. Nejdřív slabě zasténala a pak otevřela oči, překulila se na bok a s tichým zaúpěním sklouzla na střechu.

„Saro,“ obrátil se k ní doktor naléhavě. Rychle položil mrtvolu Libby Hatchové a rozběhl se ke slečně Howardové právě ve chvíli, kdy pan Moore vyskočil z otvoru ve střeše.

„Dobrý bože,“ řekl, jakmile se kolem sebe rozhlédl. „Co se tady u všech čertů stalo?“

Doktor neodpověděl, ale vytáhl z kapsy čistý kapesník a zvedl si ramena slečny Howardové na koleno. Pak začal otírat a prohlížet ránu na hlavě; brzy se přesvědčil, že nejde o vážné zranění. Jemným třením a popleskáváním do tváří ji nakonec přiměl, aby na něho zaostřila pohled.

„Doktore,“ vydechla. Zmámeně se rozhlédla kolem a pokusila se zvednout. „Co se stalo Kde“

Doktor ji přidržel. „Nehýbejte se, Saro,“ řekl s úsměvem a shrnul jí vlasy z tváře, zatímco já s panem Moorem jsme k nim přistoupili blíž. „Skončilo to. Alespoň tahle část.“ Pak ji natočil tak, aby nemusela moc hýbat hlavou, a přece viděla mrtvolu Libby Hatchové.

„Je mrtvá?“ zeptala se slečna Howardová; a přestože byla pořád trochu zmatená, zaslechl jsem v jejím hlase slabý stín smutku.

„Ano,“ odpověděl doktor jemně, neboť nejspíš pochopil, jak to slečna Howardová prožívá.

Ještě pár vteřin se na tělo dívala a pak vydala zvuk, který připomínal kombinaci zalapání po dechu a osamělého hlubokého vzlyku. Otočila se zpátky k nám a já na její tváři zahlédl slzu. „Omlouvám se,“ zašeptala a otřela si tu slzu tak rychle, jak jen dokázala. „Vím, že bych neměla“

Doktor ji uklidnil konejšivým zabručením a opět jí začal jemně třít tváře. „Neomlouvejte se. Někdo by asi měl v této chvíli uronit slzu.“ Odmlčel se a pak se ohlédl po Libby Hatchové. „Ale přiznávám, že já sám to nedokážu. Nemůžu“

Slečna Howardová se najednou zatvářila zmateně. „Ale,“ řekla a pokusila se zvednout do sedu, „kdo?“

„To bych taky rád věděl,“ přidal se pan Moore a podíval se na doktora i na mě.

„Prohlídněte si její krk,“ doporučil jsem mu.

Pan Moore ostražitě přešel po střeše blíž, jako by Libby mohla pořád ještě vyskočit a vrhnout se na něho, pečlivě prohlédl mrtvolu a přikývl. „Ach Takže to byl přece jenom ten domorodec.“ Zvedl kolt slečny Howardové a rozhlédl se po okolních střechách. „Ale kde je?“

„Nevím,“ odpověděl jsem a pokrčil rameny. „Touhle dobou už asi pěkně daleko a pořád se vzdaluje. Aspoň doufám.“

„No, radši bychom tu šipku měli sebrat,“ opáčil pan Moore, opatrně sáhl dolů a vytáhl šíp z Libbyina krku. „Tohle bych Rooseveltovi vysvětlovat nechtěl,“ dodal a odhodil zbraň přes okraj střechy na zadní dvorek. „Jsem si jistý, že to zranění samo dokonale zmate každého pitomého koronera, kterého by si policie mohla najmout.“ Když se k nám rychlým krokem vrátil, tázavě, ale souhlasně se na mě podíval. „Vy dva jste to tak naplánovali, Stevie?“

„Neřekl bych, že jsme to přesně plánovali,“ odpověděl jsem.

Doktor ke mně vzhlédl s úsměvem vyjadřujícím zároveň nejistotu a hrdost. „Tvoje hráčské instinkty se zdají neomylné, Stevie.“

„Nebyl to hazard,“ řekl jsem. „Ne když jste ho znali tak jako já.“

Slečna Howardová, které se už v hlavě jasnilo, se dotkla doktorova trochu zakrváceného spánku. „Jste zraněný,“ poznamenala.

„To taky díky našemu mladému příteli,“ opáčil doktor a kývl směrem ke mně. „Ale není to nic vážného, myslím, že šlo o součást Stevieho plánu.“

„Tak počkat,“ ohradil jsem se rychle. „Já přece nemohl vědět, že vás doopravdy praští“

Doktor mě umlčel gestem ruky. „Stálo to zato, a bylo to odpovídající potrestání za to, že jsem kdy pochyboval o tvém úsudku v podobných věcech.“ Pak jeho černé oči zvážněly. „Myslím to upřímně, Stevie. Odvedl jsi vynikající práci.“

Jako by chtěl tu poznámku zdůraznit, pan Moore mě podrbal na hlavě a slečna Howardová se na mě usmála, což byl ovšem přesně ten typ pozornosti, z něhož mi naskakovala husí kůže. Naštěstí mě rychle napadlo změnit téma.

„A co Ana?“ zeptal jsem se pana Moorea.

Z jeho obličeje se vytratilo veškeré pobavení. „Ach bože,“ řekl hlasem, v němž zaznělo něco dost podobného strachu. „Malá Ana.“ Pohlédl na doktora a slečnu Howardovou. „Dokážete vy dva sejít dolů?“

Slečna Howardová začala vstávat. „Myslím, že ano,“ řekla, když se konečně narovnala. „Proč, Johne? Co je tam?“

Pan Moore stále s naprosto nečitelným výrazem jenom zavrtěl hlavou. „Mohl bych vám to říct,“ prohlásil. „Ale nikdy byste tomu nevěřili.“

KAPITOLA 57

V době, kdy jsme dorazili zpět do přízemí, se situace na ulici zjevně dost uklidnila a z nadšeného pokřiku našich námořníků se dalo usoudit, že ze střetu skutečně vyšli vítězně. Když jsme procházeli kolem hlavních dveří, vstoupil dovnitř Marcus a potvrdil, že Dusteři skutečně uprchlí ze scény, což i jeho, jak se zdálo, značně povzbudilo. Musel jsem jim všem zkazit radost upozorněním, že jestli se Dusteři momentálně vytratili, nejspíš to znamená, že se zase vrátí: a to brzy, ve větším počtu (patrně povolají další posily) a lépe vyzbrojení, což znamenalo s pistolemi.

„Proč si to myslíš, Stevie?“ zeptal se pan Moore, zatímco vykukoval dveřmi ven a rozhlížel se po okolí. „Ti mariňáci jim dali pěkně za vyučenou, pochybuju, že by spěchali pro přídavek.“

„Musejí to udělat,“ vysvětlil jsem. „Porazili jsme je přímo uprostřed jejich vlastního území. Kdyby to tak nechali, přišli by o teritorium, protože by se sem vrhly všechny okolní gangy. Je to známka slabosti, jakou si nemůžou dovolit.“

„Stevieho logika je opět bezchybná,“ řekl doktor. „Nezapomínejme, že tento svět zná mnohem lépe než my ostatní. Marku, navrhuji, abyste vyhledal Roosevelta. Povězte mu, ať zapomene na zatýkání Knoxe nebo kohokoli jiného a jenom pošle pár mužů na střechu pro mrtvolu Libby Hatchové. Pak se vrátíme ke člunům.“

Marcus přikývl na souhlas a obrátil se k panu Mooreovi. „Vezmete je dolů, Johne?“ Pan Moore odpověděl jen kývnutím a pak se Marcus obrátil ke mně. „Přivedla mě na to ta zahrada, Stevie. Vzpomínáš, jak neudržovaně působila? A že ty nástroje ve sklepě vypadaly, jako by je dlouho nikdo nepoužíval?“

Trochu nechápavě jsem se zamračil. „A co?“

„No,“ řekl detektivní seržant, než se vydal zpátky na ulici, „mělo to svůj důvod.“

Ještě zmatenější tou poslední poznámkou jsme s doktorem a slečnou Howardovou prošli za panem Moorem dvířky do suterénu a pak po schodišti do té nevětrané jeskyně dole.

Ta holá elektrická žárovka byla rozsvícená a dokonale odhalovala to, co jsem viděl při své první tajné návštěvě: jinými slovy, nikde nebyly žádné násilím vypáčené tajné dveře, což překvapilo nejen mě, ale i doktora a slečnu Howardovou.

„Moore,“ ozval se doktor, „myslel jsem, že jste chtěl naznačit“

Pan Moore zvedl ruku. „Zase jsme to zavřeli, abyste si mohli vychutnat plný účinek,“ vysvětlil a prošel kolem polic se zavařeninami ke sbírce starého rezavého zahradního náčiní. „Udělali jsme, co jsme mohli, abychom s tou věcí hnuli násilím,“ řekl a ukázal na police. „A vlastně jsi s tím tenkrát mohl pohnout, Stevie, kdyby sis k tomu vybral jako páčidlo něco jiného než tu starou motyku.“

„Jak to myslíte?“ zeptal jsem se s naprostým nepochopením.

Pan Moore ukázal na dva největší nástroje, lopatu a železné hrábě, které stály vedle sebe. „Otevřít,“ řekl s prstem namířeným na lopatu, „a zavřít,“ dodal s poukazem na hrábě.

„Moore, nemáme čas na žádné hry,“ řekl doktor. „O čem to k čertu mluvíte?“

Místo odpovědi pan Moore jen zvedl prst a vzal za násadu lopaty. Nástroj se nezvedl ze svého místa, ale otočil se na jednom bodě v podlaze, k níž byl, jak se zdálo, připevněn. Když pan Moore na násadu zatlačil, ejhle, stěna s policemi se pohnula jakoby sama od sebe: odsunula se od cihlové dělící zdi u kotle a odhalila otvor o rozměrech asi tak metr na metr, vedoucí kamennou podlahou dolů do země pod budovou.

„Panebože,“ zašeptala slečna Howardová a přistoupila blíž. Doktor a já jsme se vydali za ní, úžasem neschopni slova.

„Vchod je jen tak velký, aby jím prošel průměrně vysoký dospělý člověk,“ řekl pan Moore a zvedl jednu z přenosných svítilen bratrů Isaacsonových, která ležela opodál. „Stejně jako celá chodba.“

„Chodba?“ opakoval doktor.

„Pojďte,“ vyzval nás pan Moore a sestoupil o pár příček po kovovém žebříku, který byl připevněný na stěně hluboké šachty vedoucí od otvoru dolů. „Ukážu vám to.“

S těmi slovy zmizel pod zemí, zatímco my ostatní jsme po sobě nervózně pokukovali.

„Jak to přijde, že se mi tam dolů dvakrát nechce?“ zeptal jsem se tiše.

„Hodně jsi toho prodělal, Stevie,“ odpověděla slečna Howardová a položila mi dlaň na paži. „A to, co čeká tam dole, nemusí být moc příjemné.“

„Všichni bychom naprosto chápali, kdybys chtěl počkat tady,“ přitakal doktor.

Zavrtěl jsem hlavou. „Tím to není. Chci to vidět, ale“ Pokusil jsem se setřást nervozitu a vyrazil po žebříku dolů. „Ach, k čertu,“ řekl jsem, „o kolik se to všechno může ještě zhoršit?“

Opatrně jsem tápal za světlem baterky pana Moorea, která se zastavila o necelých pět metrů níže. „Počkej chvilku, Stevie, než slezeš dolů,“ zavolal na mě, „ať můžu ustoupit do boční chodby. Všichni budete muset udělat totéž.“

„Boční chodba?“ opakoval jsem.

„Uvidíš ji, až se sem dostaneš.“

A to se také stalo. Na dně šachty, jejíž stěny byly z hrubého betonu, se otvíral průchod do úzkého bočního tunelu. Chodba byla dost vysoká, aby jí mohl projít přikrčený člověk, takže nebylo třeba lézt po čtyřech. Pan Moore mě tam nasměroval, když jsem slezl dolů, a pak podobně navedl slečnu Howardovou a doktora. Potom obrátil svítilnu směrem, kde se podle mého odhadu nacházel zadní dvůr, a odhalil tak, že průchod, který byl rovněž betonový, měří asi dalších dvanáct metrů. Páchlo to tam vlhkem, ale zdaleka ne tak zatuchle, jak jsme čekali.

„Opravdu cítím vzduch?“ zeptala se slečna Howardová, olízla si prst a přidržela ho před sebou.

„Na druhém konci se to změní skoro v průvan,“ řekl pan Moore s tváří přízračně osvětlenou září baterky.

„Ale odkud ten vánek jde?“ zeptal se doktor.

„To je součást překvapení, Laszlo,“ odpověděl pan Moore a vyrazil průchodem ke slabému světlu zářícímu na opačném konci. Volnou ruku si dal před ústa. „Lucie? Jste tam ještě?“

„Ano, Johne,“ odpověděl Lucius šeptem. „Ale mluvte tiše, zatraceně!“

Šlapali jsme dál, přikrčení jako horníci v dole, a mě přitom napadla nepříjemná myšlenka: „Neslyším žádný dětský pláč,“ řekl jsem nevesele.

„Ne,“ odpověděl pan Moore stejně tajemným hlasem, jakým mluvil na střeše. „To je pravda.“

Za dalších pár vteřin jsme dospěli na konec chodby, kde se nacházela malá dřevěná dvířka. Byla pootevřená a tou skulinou prosvítalo světlo, které jsme viděli už z druhého konce. Zdálo se, že dveře vedou do další místnosti, a když jsme se chystali vejít, nervy mi hrály hůř než kdy předtím. V hlavě se mi míhaly obrázky mučíren ze starých hradů: žebříky, železné panny, rozžhavená železa, špína a krysy, kdo ví, co Libby Hatchová používala, aby ukáznila neposlušné děti, které unášela? Začínal jsem si říkat, že jsem měl možná využít příležitosti a počkat nahoře, ale opět jsem svou nerozhodnost silou vůle potlačil.

„Dobrá,“ obrátil se k nám pan Moore. „Všichni připraveni?“ Nikdo neřekl, že ano, ale nikdo to také nepopřel a pan Moore to pochopil jako signál k dalšímu kroku. „Tak pojďte za mnou.“

Rozrazil dvířka dokořán a my vstoupili dovnitř.

První, čeho jste si tam všimli, bylo světlo: jasné světlo, nevydávané holými elektrickými žárovkami, ale velmi půvabnými malými lampičkami postavenými na dvou dřevěných nočních stolcích a malém prádelníku natřeném jemnou světlerůžovou barvou. Stěny pokrývaly pestré tapety s usměvavými zvířecími mláďaty na bílém pozadí. Světlo lampiček se od tapet odráželo a působilo ještě pronikavěji, zejména po příchodu z šeré chodby. Jak říkal pan Moore, proudění vzduchu, které jsme cítili v průchodu, se po vstupu do místnosti proměnilo téměř ve vánek, který byl velmi osvěžující: pan Moore nám prozradil, že jeho zdrojem jsou elektrické větráky v malých ventilačních průduších vedoucích na dvůr a přivádějících odtamtud vzduch. U stěny naproti prádelníku stála půvabná kolébka s bílými krajkovými nebesy. Do třetí stěny byl zasazen okenní rám včetně skla a za ním kdosi talentovaný vymaloval tichý venkovský výjev připomínající zvlněná návrší a pastviny v okrese Saratoga. Na podlaze ležel ručně tkaný kobereček, v jednom rohu se nacházelo pěkné houpací křeslo a všude kolem se kupily hory hraček, od drahé hrací skříňky po plyšová zvířátka a barevné kostky.

Po pravdě řečeno, kdyby to bylo nad zemí, šlo by o prvotřídní dětský pokoj.

„Panebože,“ zašeptal jsem, příliš ohromený, než abych se vzmohl na cokoli jiného. Můj úžas ještě vzrostl, když jsem se podíval na houpací křeslo v rohu.

Seděl v něm detektivní seržant Lucius, mírně se pohupoval a v náručí držel spokojenou Anu Linaresovou.

Při pohledu na tři užaslé tváře se detektivní seržant trochu začervenal. „Musel jsem ji přebalit, aby přestala plakat,“ vysvětlil rozpačitě. „Ale povedlo se mi to, mám spoustu zkušeností s dětmi své sestry.“

„To je vidět,“ řekl doktor, přistoupil blíž a položil Aně prst na tvářičku. „Zvládl jste to výborně, detektivní seržante. Má poklona.“

Já a slečna Howardová jsme také popošli k nim. „Takže je v pořádku?“ zeptala se slečna Howardová.

„No, rozhodně je podvyživená,“ odpověděl Lucius. „A trochu ji bolí bříško. Ale to se nejspíš dalo čekat.“ V jeho očích náhle blýskl zájem. „A co paní Hatchová?“

„Ten domorodec ji dostal,“ oznámil pan Moore. „Námořníci právě odnášejí její tělo. A tady podle našeho odborníka na gangy,“, ukázal na mě, „bychom se všichni měli pohnout, než se Dusteři vrátí odhodlaní způsobit ještě větší potíže.“

„Ano,“ odpověděl nervózně Lucius a opatrně se s nemluvnětem v rukou postavil. „To by bylo určitě rozumné. Saro, mohla byste“

Slečna Howardová nevypadala, že by se chystala dítě převzít; místo toho se trochu zlomyslně usmála. „Vám to jde moc dobře, Lucie. A já utržila ošklivou ránu do hlavy a mám strach, že bych cestou ven mohla ztratit rovnováhu.“

„Vadilo by vám ji nést, detektivní seržante?“ zeptal se doktor, který mezitím procházel celou místnost a vypadal, jako by si chtěl ten nečekaný obraz vrýt před odchodem do paměti.

„Kdepak,“ odpověděl Lucius a pohoupal miminko v náručí. Pak po nás střelil varovným pohledem. „Jenom o tom nechci v následujících letech slyšet žádné žertíky.“ O pár kroků postoupil, zarazil se vedle doktora a spolu s ním se rozhlédl kolem. „Tohle je trochu šok, že?“

Doktor jen pokrčil rameny. „Opravdu? Nevím“

„Co tím myslíte, Laszlo?“ zeptal se pan Moore, zvedl malé plyšové zvířátko a přejel si s ním po tváři. „Vzhledem k tomu, s kým jsme měli tu čest, bych čekal něco víc, strohého. A to je mírně řečeno.“

„To byla jenom jedna její stránka,“ podotkla slečna Howardová a sklouzla prstem po těch veselých zvířátkách na tapetě.

„Přesně tak, Saro,“ potvrdil doktor tiše.

„No,“ ozval jsem se ke svému vlastnímu překvapení, „jedna věc je rozhodně jistá.“

„Stevie?“ obrátil se ke mně doktor.

Pokrčil jsem rameny. „Konečně získala trochu soukromí. Musela se kvůli tomu sice prokopat na půl cesty do Číny, ale“

Doktor přikývl. „To je pravda.“ Pohlédl na Anu Linaresovou. „A přesto, ani tady, ukrytá před světem, nedokázala, nedokázala“ Doktor nedopověděl a jen se zadíval do obrovských kulatých očí děťátka, které byly skoro stejně černé jako ty jeho. „Ty,“ řekl, jako by zapomněl svou poslední myšlenku, a pošimral Anu na bradičce, takže se na něho usmála tím širokým bezzubým úsměvem, který jsme tak dobře znali z fotografie získané od její matky. „Nebylo právě lehké vás objevit, seňorito Linaresová. Ale díkybohu jste v bezpečí. Díkybohu“

„No,“ vložil se do toho pan Moore, „nezůstane v bezpečí moc dlouho, jestli odtud rychle nevypadneme. Takže se naposledy rozhlédněte, Kreizlere, něco mi říká, že se na území Dusterů hned tak nevrátíme.“

S těmi slovy jsme se vydali zpátky do průchodu; jen doktor se pár vteřin zdržel, aby si uložil do paměti ten podivný úkryt, který se stal posedlostí Libby Hatchové a který byl nyní, po její smrti, posledním přetrvávajícím pozůstatkem práce její popletené mysli.

Zpátky nahoře jsme zjistili, že do domu přišel s Markem i pan Roosevelt a poručík Kimball. Ostatní námořníci se shromáždili venku u schodů a pár z nich neslo skládací nosítka, pro něž se museli vrátit do člunu. K nosítkům bylo připoutáno tělo Libby Hatchové, zakryté prostěradlem. Jejich rozjařenost začínaly rychle střídat obavy: několik námořníků podle všeho zahlédlo pár Dusterů, kteří se chovali, jako by se gang chystal k novému útoku. A tak jsme rychle vyběhli na chodník, kde námořníci utvořili pevný kruh kolem Lucia, který pořád nesl nemluvně, a kolem mužů s nosítky. Potom jsme svižným tempem vyrazili k řece.

Cestou jsem se připojil k Cyrovi. Měl trochu pomuchlané oblečení, ale jinak působil zdravě, svěže, a velmi spokojeně. „Není moc lidí, co by po střetu s Ding Dongem vypadali tak zdravě jako ty, Cyre,“ řekl jsem s úsměvem.

Pokrčil rameny, ale ani on nedokázal potlačit úsměv. „To proto, že se jim nepodařilo přimět ho, aby se jim postavil v rovném boji,“ odpověděl.

„Takže hádám správně, že jsi vyhrál?“

Cyrus se otočil ke staveništi Bellových laboratoří, které jsme nyní měli po levici, a odpověděl: „Můžeš to posoudit sám.“

Kývl směrem k velké hromadě cihel: o ně byl opřený Ding Dong s obličejem plným šrámů a ruce i nohy mu trčely do stran v hodně divných úhlech.

„Ježíši,“ hvízdl jsem. „Žije?“

„Ale jo, žije,“ odpověděl Cyrus. „Ačkoli ráno si možná bude přát, aby byl radši mrtvý.“ Po těch slovech jsem zasmušile přikývl s jakýmsi hlubokým pocitem zadostiučinění; a zatímco jsme kráčeli dál k řece, Cyrus po mně vrhl významný pohled. „Ty víš, že jsem si vždycky myslel, že s tou holkou jsou jen problémy, Stevie,“ řekl. „Nebudu to teď popírat. Ale nakonec se k tobě, k nám i k tomu dítěti zachovala správně, takže jsem se asi spletl.“

Doufal jsem, že z mého pohledu vyčte, jak moc mu jsem vděčný. „Nespletl ses,“ řekl jsem. „Byly s ní potíže. Ale měla v sobě i něco jiného.“

Cyrus přikývl. „To je pravda“

Obecná nálada v naší malé armádě se výrazně zlepšila, jakmile jsme překročili West Street a rychle postupovali po nábřeží k jihu. Čím víc se blížil mohutný černý obrys přístavu White Star, tím víc se mrak úzkosti, který nás zahaloval, zvedal; teprve pan Roosevelt však dal oficiální signál, že si můžeme vydechnout.

„Dobrá, doktore!“ zahřměl, když jsme minuli Perry Street. „Vypadá to, že jsme dosáhli vítězství.“

„Konečný úsudek si udělám, jakmile bezpečně vyplujeme,“ odpověděl doktor opatrně a stále se rozhlížel po okolních ulicích. „Ale předběžné výsledky vypadají skutečně povzbudivě.“

Pan Roosevelt se otřásl smíchy. „Bože, Kreizlere, jestli jsem se někdy v životě setkal s někým, kdo by měl větší sklony dívat se na všechno z té horší stránky, tak si na to opravdu nevzpomínám! Pravda, toho pekelného bídáka Knoxe jsme sice nedostali pod zámek, ale uštědřili jsme mu lekci, na jakou ten mizera hned tak nezapomene, a naše muže to stálo jen pár škrábanců! Tak si to užijte, doktore, vychutnejte si vítězství!“

„Na naší straně nejsou žádná větší zranění než modřiny?“ ujišťoval se doktor, který stále nebyl připravený k oslavám.

„Pravda, dva muži mají zlomenou ruku,“ připustil pan Roosevelt. „A dalšímu to vyneslo přeraženou čelist. Ale to vám povídám, viníci si to odskákali daleko hůř. Takže nebudu trpět žádnou vaši melancholii, příteli, to ani náhodou! Musíte se naučit vychutnávat si své triumfy!“

Nad tím se doktor usmál, ačkoli bych řekl, že spíš pobavením nad nepolepšitelným postojem svého starého přítele než upřímnou radostí nad tím, co se právě odehrálo v čísle 39 na Bethune Street. Ovšem, byl rád, že jsme zachránili malou Anu, o tom jsem nepochyboval; jenomže odpovědi na otázku, proč byly všechny ty hrůzy, které jsme zažili, vůbec nezbytné, ležely nyní navždy nedobytné na nosítkách, které nesli dva námořníci vedle detektivního seržanta Lucia. Protože mu nyní zákon bránil použít operační sál ve svém Institutu, doktor nemohl ani provést pitvu mozku Libby Hatchové, aby zjistil, jestli je v nějakém smyslu nenormální; ale i kdyby toto omezení neplatilo, detektivní seržanti mohli jen těžko předložit svým nadřízeným tělo s rozpitvanou hlavou. Kromě Libbyiny smrti to byly právě tyto úvahy, které doktorovi bránily považovat naše dobrodružství za „vítězství“, stejně jako Katina smrt způsobila, že moje vlastní vzpomínka na tuhle záležitost zůstane navždy hořkosladká.

Bez dalších potíží jsme se dostali k torpédovým člunům a naložili mrtvolu Libby Hatchové na nejbližší z nich. Isaacsonové měli v úmyslu odjet s tím člunem k policejnímu přístavišti u Battery, aby mohli konečně uzavřít případ, který se policii vlastně vůbec nechtělo otvírat. Slečna Howardová zatím odveze Anu Linaresovou na hlavním člunu společně s námi ostatními; nejdřív zpátky do brooklynské loděnice a odtamtud do doktorova domu. Z bezpečí domova pak zavolá seňoře, která už od odpoledne čeká na další zprávy na francouzském konzulátě, kam se ukryla před manželem.

Slečna Howardová se mezitím z rány do hlavy dokonale vzpamatovala, bez obtíží nastoupila na palubu torpédového člunu a čekala, až jí Lucius po žebříku přinese Anu dolů; nikoli neočekávaně však do toho vstoupil pan Roosevelt.

„Vraťte se na svůj člun, detektivní seržante,“ vyzval Lucia, když mu bral dítě z náručí. „S takovými malými uzlíčky mám zkušeností víc než dost a můžete mi věřit, že tu holčičku dostanu v pořádku na palubu!“ S Anou v ohybu jedné paže pak pan Roosevelt hbitě sešplhal po dlouhém žebříku z přístavní hráze na náš člun. Navzdory svému břemeni se pohyboval mnohem jistěji, než by to šlo komukoli z nás; a já si při tom pohledu vzpomněl, že má pět vlastních dětí, které nepochybně mnohokrát přenášel v podobných, byť ne úplně stejných situacích.

Když pan Roosevelt předával nemluvně na palubě slečně Howardové, poprvé pohlédl do drobného obličeje děvčátka. „Podívejme se,“ řekl zjihlým tónem, který měl na hony daleko k jeho obvyklé bujarosti, „to je ale zvláštní tvářička. Jen si všimněte jejích očí, doktore.“

„Ano,“ řekl doktor, který právě seskočil ze žebříku na palubu. „Viděl jsem je, Roosevelte. Krásné dítě.“

Pan Roosevelt přejel malé Aně jedním silným prstem po tváři a pak se jen tak mimochodem zeptal: „Čí je?“

Pan Moore, slečna Howardová, doktor, Cyrus i já jsme ztuhli, ale naštěstí se pan Roosevelt příliš soustředil na Anu, než aby to postřehl.

„Čí?“ opakoval doktor hladce, když motory našeho člunu naskočily a posádka začala odrážet od přístavní hráze. „Záleží na tom, Roosevelte?“

„Jestli na tom záleží?“ opáčil pan Roosevelt a pokrčil rameny. „To nevím, ale po tom, co všechno jsme podnikli, bych se s jejími rodiči rád setkal.“ Zeširoka se usmál, když mu Ana sáhla po prstu. „A pověděl jim, jaké měli štěstí, když si vás najali.“

„Její rodiče,“ řekla slečna Howardová duchapřítomně, „jsou pracovníci konzulátu. Francouzského konzulátu. Naneštěstí se chystají odjet domů okamžitě, jakmile získají dítě zpět. Což je pochopitelné.“

„Ach ano.“ Pan Roosevelt přikývl a na okamžik zvážněl. „To je skutečně pochopitelné, docela pochopitelné. Ale doufám, že je upozorníte, Saro, že podobné události jsou pro náš národ stěží typické.“

„Samozřejmě,“ přitakala slečna Howardová.

Pan Roosevelt si opět začal s úsměvem prohlížet Anu. „Tak Francouzka? Škoda že její rodiče nejsou Španělé. Tahle maličká vypadá trochu španělsky. Mohlo by být užitečné předvést těm mizerům, jak se podobné problémy řeší ve svobodné zemi!“

„Hmmm,“ zabručel pan Moore nonšalantně. „Nepochybně ano.“

„Ale jak říkáte, doktore,“ pokračoval pan Roosevelt, „vlastně nesejde na tom, kdo jsou její rodiče. Je to dítě, a teď je v bezpečí.“ Při těch slovech se Ana opět chopila prstu pana Roosevelta a on se na ni usmál ještě nadšeněji. „Víte,“ řekl tiše, „myslím, že dětská ručička je ta nejkrásnější věc na světě.“

KAPITOLA 58

Jakmile jsme se všichni vrátili na Sedmnáctou ulici, Lucius objevil v doktorově ordinaci dětskou láhev s dudlíkem (používal ji, což působilo trochu ironicky, když radil ženám, které měly problémy s odstavováním svých dětí), a začal míchat směs, o níž soudil, že by mohla Aně Linaresové pomoci překonat tu přetrvávající slabou koliku, která ji každých pár minut připravila o její obvyklý šťastný úsměv a hravý smích. V láhvi se ocitlo mléko, med a ta trocha žaludečních kapek, která zbyla po mých pokusech uzdravit Kat, a když tím detektivní seržant dítě nakrmil, zdálo se, že se mu rychle vrátila zdravá barva a životní elán. Bylo to jako závan svěžího vzduchu, spokojený, dokonce šťastný symbol nového života mezi lidmi, kteří celé dny a noci prožívali jen násilí a zabíjení. Anina přítomnost na nás zapůsobila natolik, že jsme ji všichni na střídačku chovali, krmili a nechávali si léčit duše magií, jaká je vlastní jen dětem, spolu s dívenčinou ničím nezkalenou radostí ze života i naším vlastním vědomím, že jsme ji zachránili z blízkého střetnutí se smrtí.

Kolem jedné hodiny ráno se pan Roosevelt a poručík Kimball rozloučili a vrátili se zpátky do Washingtonu k plánování války se Španělskem, o níž věřili a doufali, že je na spadnutí. Dodnes netuším, zda někdo někdy prozradil bývalému policejnímu prezidentovi, jak silně mohla být ta noční záležitost, kdyby to dopadlo jen o trochu jinak, spojena s propuknutím té války; něco mi však říká, že on a doktor spolu o tom určitě hovořili, než pan Roosevelt letos zemřel. Ale nejdůležitější, tehdy i nyní, je, že nám pan Roosevelt přispěchal na pomoc, aniž věděl něco víc než to, že jeho přátelé a nevinné dítě jsou v nesnázích. O to víc jsem toho muže miloval a vážil si ho, a když nyní vzpomínám, jak odjížděl v landaueru na nádraží Grand Central a na rozloučenou po nás všech vrhal ten svůj široký úsměv, který bude jednou tolik těšit politické karikaturisty, divím se, jak je možné, že tak málo lidí má jeho sílu: zvláštní schopnost chovat se něžně a laskavě k malému dítěti a na druhou stranu rozbíjet lebky mizerům jako Hudson Dusters. Nad tou otázkou si pořád lámu hlavu.

Kolem půl druhé se detektivní seržanti vrátili ze stanice Prvního okrsku na New Street, kam bylo po přistání u policejního přístaviště převezeno tělo Libby Hatchové. Z Prvního pošlou mrtvolu do márnice, což mi trochu zkazilo náladu: nechtěl jsem, aby se vražedkyně ocitla třeba jen ve stejné budově jako Kat, přestože byly obě mrtvé. Ovšem nedalo se s tím nic dělat, neboť Libby musela být podrobena pitvě. (Jak jsme se dověděli později, závěry této procedury byly „neprůkazné“, přesně jak pan Moore předpokládal.) Pokud jde o El Niňa, napůl jsem čekal, že tu noc zatelefonuje, jen aby se ujistil, zda všechno dopadlo dobře; pak jsem si však uvědomil, že pro něho už je vše uzavřené. Jeho jefe byl pomstěn a malá Ana se vrátí k matce; v New Yorku ho nečekalo nic než problémy se zákonem, a když jsem se nad tím dostatečně zamyslel, uvědomil jsem si, že na jeho místě bych se raději rychle snažil bezpečně zmizet z města, a možná i ze země, a nezdržoval se riskováním kontaktu s námi.

Pokud jde o slečnu Howardovou, ta podle plánu zavolala na francouzský konzulát, hned jak jsme se vrátili do doktorova domu, aby sdělila seňoře Linaresové, že je vše v pořádku a jakmile získá policejní ochranu, přinese jí Anu zpět. Všichni jsme věděli, že k tomu úkolu bude nutné přizvat detektivní seržanty a že by při té příležitosti měli být raději ozbrojení: nedalo se odhadnout, jaké nové sluhy si seňor Linares najal, když El Niňo přešel na naši stranu, a zda podobně jako dřív domorodec náhodou nesledují doktorův dům. Jak se však ukázalo, taková opatrnost nebyla nutná: slečna Howardová, Marcus a Lucius dopravili dítě zpět k matce bez sebemenších problémů. Když se vrátili, pověděli nám, že se seňora právě rozhodovala, zda by se měla vrátit ke své rodině ve Španělsku, nebo se vydat na Západ, do těch oblastí Spojených států, kam se lidé uchylovali, když chtěli začít znovu, a kde, jak jsem kdysi doufal, mohla i Kat nalézt nový život. Obrovská a nesdělitelná radost, jaká seňoru zachvátila, když opět uviděla Anu, jak nám vyprávěla slečna Howardová a Isaacsonové, však odsunula podobné rozhodování pro tu chvíli do pozadí a dopřála našim třem společníkům, aby si vychutnali opojný pocit, že vše, co jsme prodělali, stálo opravdu za to.

To mohla být i pravda, pro ně. Pana Moorea a mě však měly už navždy trápit otázky, zda bylo správné, že jsme lidi, na nichž nám hluboce záleželo, zapletli do případu, který je nakonec stál život. Na takové otázky se dá málokdy odpovědět lehce a člověk je nikdy nedokáže úplně zahnat: když tu nyní sedím a píšu tato slova, nemohu říct, že bych byl k utišení těch pochybností blíže než ve tři hodiny to ráno, kdy jsme se konečně rozešli a já seděl hodinu na okenním rámu, plakal, kouřil a všude na hvězdnaté obloze viděl Katiny oči.

Samozřejmě bylo třeba absolvovat pohřby a po prostém obřadu za Kat na hřbitově Kalvárie ve středu odpoledne, byl jsem vděčný všem členům našeho týmu, že přišli, jsme ve čtvrtek časně ráno nasedli na vlak zpátky do Ballston Spa, abychom tam mohli sledovat, jak je pan Picton ukládán do země na tom samém hřbitově na Ballston Avenue, který jsme před pouhými šesti týdny znesvětili. K tomu, abychom přišli na poslední rozloučení s tím nervózním mužíkem s věčně zapálenou dýmkou, který odmítl nechat případ vražd na charltonské cestě usnout a který nám svou smrtí poskytl oprávněný důvod k otevřenému pronásledování Libby Hatchové v New Yorku, nás samozřejmě vedl smutek, náklonnost a úcta. Na sever nás však přivedla rovněž zvědavost: zvědavost ohledně toho, co znamenala poslední slova pana Pictona o tom, že „klíč“ je na hřbitově.

Když jsme tedy stáli kolem otevřeného hrobu, do něhož spouštěli jeho rakev, všichni jsme se nenápadně rozhlíželi po náhrobcích ostatních členů jeho rodiny a trochu nás šokovalo zjištění, že všichni lidé tam pohřbení, nejen rodiče pana Pictona, ale také jeho mladší bratr a sestra, zemřeli přesně ve stejný den. Proto se doktor začal po obřadu opatrně vyptávat paní Hastingsové, a ta mu řekla, že ano, celá rodina pana Pictona skutečně zahynula během jediné noci, když v tom velkém domě na High Street došlo k úniku plynu a všichni se otrávili ve spánku. Pan Picton byl tenkrát pryč, neboť už studoval práva; a přestože se paní Hastingsová nezarazila nad tím, jak je možné, že v tolika pokojích domu Pictonových unikl plyn zároveň, podotkla, že právě po této tragédii se pan Picton rozhodl věnovat se kariéře žalobce. To doktorovi, který věděl, stejně jako nejspíš i paní Hastingsová, že pravděpodobnost několika současných úniků plynu je téměř zanedbatelná, úplně stačilo. Někdo je všechny úmyslně otrávil a skutečnost, že když se to stalo, byly všechny dveře v domě zamčené a zajištěné, naznačovala, že to musel být někdo z Pictonových.

Jinak však doktorovi i všem ostatním nezbývalo než spekulovat. Došlo snad u matky pana Pictona k nějakému prudkému záchvatu sklíčenosti, v němž připravila o život svého manžela, potomky i sebe samotnou pomocí plynu, což u chorobně melancholických žen nebyla podle doktora až tak úplně neobvyklá praxe? Tušil pan Picton pravdu a způsobilo snad toto tušení nejen to, že po zbytek svých dnů pociťoval nekonečnou úzkost, ale pohánělo ho také tolik let k tomu, aby usvědčil Libby Hatchovou? To se nikdy nedozvíme. Ale už jen ta možnost, spojená se samotným faktem pohřbu, způsobila, že jsme na zpáteční cestě do New Yorku byli velice zamlklí.

V bezprostředně následujících dnech se život na Sedmnácté ulici přízračně uklidnil, případ jsme uzavřeli, ale návrat k běžné každodenní rutině nebyl možný, neboť i kdybychom byli psychicky schopní vrátit se tak rychle k normálu, ještě pořád jsme museli čekat na výsledky soudního šetření v doktorově Institutu. V pátek ráno Isaacsonové, kteří odkládali své svědectví, dokud se nevrátíme zpátky do města, konečně předstoupili v uzavřeném slyšení před soud a přednesli svá zjištění. To samé odpoledne byl předvolán reverend Bancroft, aby oznámil svůj názor na uspořádání Institutu, na schopnosti jeho zaměstnanců a na to, zda je takový ústav obecně dobrý nápad. Soud s rozhodnutím otálel až do pondělka a nepřeháním, když řeknu, že ty dva dny patřily k nejdelším v mém životě. Ve městě zavládlo odporné vlhko působící, že na kůži všech zdejších obyvatel vyrážel těžký pot, jehož se člověk nikdy nemohl úplně zbavit, a doháněl lidi k zuřivosti. Ani v pondělí se počasí nezlepšilo: v deset ráno už teploměr ukazoval přes třicet stupňů, a když jsme ve dvě hodiny s Cyrem a doktorem nasedali do kolesky a chystali se odjet k Tweedovu soudu, nebyl jsem si jistý, zda Frederick, který v těch týdnech, co byl ustájený, trochu zlenivěl, nebo kdokoli z nás tu cestu vůbec zvládne.

Dokázali jsme to však, v každém smyslu toho slova. Nejenže nás soudce Samuel Welles překvapil prohlášením, že v záležitostech Institutu nebyly shledány žádné nesrovnalosti a případ Paulieho McPhersona byl „očividně smutnou výjimkou“, ale pak ohromil všechny přítomné tím, že místní potentáty, kteří celé šetření podnítili, přísně pokáral. Metody doktora Kreizlera jsou možná neortodoxní, řekl soudce Welles, a některým lidem se nemusejí zamlouvat; vlastně si sám není jistý, zda se mu to zamlouvá. Výsledky však nelze popírat a holým faktem je, že za celá léta svého působení ztratil doktor jedno jediné dítě, které navíc, jak nade vší pochybnost prokázalo vyšetřování detektivních seržantů, o sebevraždě přinejmenším uvažovalo ještě předtím, než do Institutu přišlo, a které si nástroj „zločinu“ přineslo s sebou zvenčí. Soudce Welles pak připomněl doktorovým kritikům, že newyorské soudy mají na starosti důležitější věci než se zabývat nepodloženými obviněními, a prohlásil celou věc za uzavřenou.

Věděli jsme, že Welles je nepředvídatelný, ale dosud žádný veřejný činitel nepodpořil doktorovu práci takto otevřeným prohlášením a už to stačilo, aby si člověk začal myslet, že na světě přece jenom existuje nějaká spravedlnost. Pan Moore využil té šťastné příležitosti k tomu, aby po slyšení zamluvil soukromý salonek v restauraci pana Delmonika (v tom podniku jsme já a Cyrus mohli jíst pouze v soukromých jídelnách) a během následujícího hodování do sebe dospělí nacpali víc druhů francouzských jídel s prapodivnými jmény, než bych po všech těch letech dokázal vyjmenovat. Pokud jde o mě, vystačil jsem si s biftekem a hranolky a pan Delmonico mi dokonce poskytl i láhev zázvorové limonády (ačkoli mám podezření, že pro ni musel poslat některého ze svých chlapců do nejbližšího hokynářství). Ale přestože si nevzpomínám, co všichni jedli, velmi dobře si pamatuji, že to pro nás byl výjimečný večer: nedocházelo k žádnému zabíjení a únosům a hovor se netočil kolem žádné velké záhady. Vlastně se o zločinech skoro nemluvilo, přišel čas, abychom si vychutnali vzájemnou společnost a uvědomili si, že hrůzné události nejsou tím jediným, co nás spojuje.

Jelikož zbytek dne proběhl tak dobře, měli jsme patrně tušit, že na nás v závěru bude čekat nějaké nepříjemné či aspoň znepokojivé překvapení. Doktor po večeři v Delmoniku pozval všechny do svého domu, a jakmile jsme tam dorazili, zjistili jsme, že u obrubníku před domem stojí velmi pěkný čtyřkolový uzavřený kočár. Dva muži sedící na kozlíku se k němu však příliš nehodili: měli na sobě hrubé námořnické kazajky, které naznačovaly, že jsou jako doma v těch horších oblastech na pobřeží; a jejich temně hnědá pleť, úzké převislé kníry a velké tmavé oči prozrazovaly, že pocházejí z Indie nebo z jejího okolí. Já jel v drožce s detektivním seržantem Luciem, jehož tvář, vždycky radostná a růžová po vydatném jídle a spoustě červeného vína u pana Delmonika, náhle při spatření vozu a těch mužů prudce zvážněla, ba dokonce trochu pobledla.

„Co to?“ zašeptal. „Ach ne.“

„Ach ne?“ opakoval jsem a pohlédl na kočár a pak zpět na detektivního seržanta. „Proč ‚ach ne’? Co jsou zač?“

Lucius se zhluboka nadechl a řekl: „Vypadají jako lascarové.“

„Lascarové?“ opakoval jsem se vzrůstajícím neklidem: dokonce i já jsem věděl, kdo jsou lascarové, ostřílení námořníci a piráti, jejichž domovskými vodami byl Indický oceán a Jihočínské moře. „Co sakra dělají tady?“

„Chceš hádat?“ zeptal se detektivní seržant. „Lascarové se velmi často pohybují v manilském přístavu.“

„Ah,“ vydechl jsem a opět se podíval na ty dva chlápky na kozlíku. Pak jsem se zabořil hlouběji do sedadla. „Do háje“

Když naše drožka zastavila, ostatní už vystoupili z druhé najaté drožky a doktorovy kolesky a shromáždili se u dvířek kočáru. Uvnitř se dlouho nic nehýbalo; teprve po chvíli zazněla otázka.

„Doktor Kreizler?“ otázal se hluboký hlas se silným španělským přízvukem.

Doktor postoupil dopředu. „Já jsem doktor Laszlo Kreizler. Mohu vám nějak pomoci?“

Dvířka kočáru se konečně otevřela a ven vystoupil velmi tmavý hezký muž průměrné výšky i váhy, s vlasy pečlivě uhlazenými pomádou. Jeho oděv vypadal jako jeden z nejlepších, které se dají za peníze koupit, a měl formální střih, typický pro diplomaty. V ruce svíral vycházkovou hůl s velkou stříbrnou hlavicí.

„Jsem seňor Narciso Linares. Tuším, že jste o mně už slyšel.“

Doktor pouze přikývl s nepatrným pousmáním, neboť stejně jako my ostatní už předtím uhodl, kdo to přijel na návštěvu. „Dobrý večer, seňore.“

Seňor Linares mávl hůlkou směrem k domu. „Je tu někde místo, kde bychom si mohli promluvit? Jde o velice naléhavou záležitost.“

„Prosím,“ řekl doktor a ukázal k hlavním dveřím. Seňor k nim zamířil a doktor ho následoval, když jsme však my ostatní chtěli učinit totéž, ti dva námořníci seskočili z kozlíku, zahradili nám cestu brankou do zahrady, založili si ruce na hrudi a zatvářili se, že jsou připravení se prát.

Doktor se ohlédl se šokovaným výrazem zpátky. „Seňore,“ řekl velmi stroze, „co má tohle chování znamenat? Ti lidé jsou v tomto domě nájemníky a hosty.“

Seňor nad tím chvíli přemýšlel a pak jen pokývl a řekl: „Dobrá.“ Vzápětí vyštěkl na námořníky pár slov ve španělštině a lascarové se neochotně vrátili ke kočáru. Potom jsme konečně mohli všichni vstoupit; Cyrus však pro jistotu celou dobu oba chlápky na chodníku bedlivě sledoval.

Doktor odvedl seňora Linarese nahoru do salonu a nabídl mu něco k pití. Když návštěvník požádal o sklenku brandy, pan Moore mu ji připravil, zatímco my ostatní jsme se rozsadili po místnosti. Cyrus se postavil k jednomu z oken, otevřel je a pořád pozoroval lascary.

„Doktore Kreizlere,“ řekl seňor Linares s mírným úžasem, když zjistil, že máme všichni v úmyslu zůstat v salonu. „To, o čem s vámi chci hovořit, je soukromé povahy, a rozhodně to není určeno pro uši služebnictva.“

„Není zde žádné služebnictvo,“ odvětil doktor. „Toto jsou moji kolegové.“

Seňor pohlédl na Cyra. „Ten černoch taky?“

Doktor se velice snažil nedat najevo své podráždění a pouze prohlásil: „Máte-li něco na srdci, seňore, musíte o tom hovořit v této společnosti. Jinak se můžeme rovnou rozloučit.“

Seňor Linares pokrčil rameny a odložil sklenici. „Půjdu tedy rovnou k věci. Mám důvod se domnívat, doktore, že znáte místo pobytu mé ženy a dítěte.“

„Skutečně?“

„Ano. Je-li tomu tak, důrazně vám doporučuji, abyste mi tuto informaci sdělil, pokud nechcete vyvolat diplomatický incident.“

Doktor místo odpovědi sáhl po pouzdru na cigarety. „Vždycky jsem se domníval, že diplomaté jsou taktní lidé,“ řekl. „Patrně jsem byl špatně informován.“

„Čas na taktní chování dávno minul,“ odpověděl seňor Linares podrážděně. „Vím, že před nějakou dobou se moje manželka obrátila na tuto ženu.“ Mávl holí přibližně směrem ke slečně Howardové. „Od té doby se můj život proměnil v nekončící řadu nepříjemností. Varuji vás, pane, hrozbu oficiálního protestu myslím nanejvýš vážně.“

Poté, co si zapálil cigaretu, se doktor na seňora Linarese chvíli díval a pak se na židli pohodlně opřel. „Nemyslíte.“

Seňor Linares se zatvářil, jako by dostal políček. „Vy mě nazýváte lhářem?“ zvolal a vyskočil z křesla.

„Prosím, pane,“ odpověděl doktor, mávl cigaretou a neprojevil nejmenší znepokojení. „Ušetřte mě své románské pýchy, nebo jak tomu lidé jako vy říkají? Machismo? Zde s tím jen marníte čas, o tom vás mohu ujistit.“

„Doktore Kreizlere,“ odpověděl seňor, „rozhodně nepatřím k lidem, kteří by strpěli takové“

„Seňore Linaresi,“ přerušil ho doktor, „prosím, posaďte se. Dovoluji si prohlásit, že kdybyste měl skutečně v úmyslu zaplést do této věci váš konzulát nebo vaši vládu, byl byste to dávno udělal. A rozhodně byste nepřijel do mého domu ve společnosti takových individuí, jako jsou ti dva venku,“ zlehka mávl rukou k oknu, „jejichž přítomnost vám měla nepochybně hrozbou fyzického násilí pomoci získat informaci, kterou žádáte. Naštěstí, pro mě, nikoli pro vás, jsem se domů nevrátil sám. Můžeme tedy upustit od debaty o diplomatických incidentech?“

Seňor se na pár vteřin zarazil, ale pak usedl, a dokonce se vzmohl na slabý neochotný úsměv. „Ano. Už jsem slyšel, že jste chytrý člověk.“

Doktorův výraz náhle ztvrdl. „A já jsem slyšel, že vy, pane, jste člověk, jemuž nepřijde zatěžko vztáhnout ruku na ženu nebo na kohokoli jiného, kdo je menší a slabší než vy. A že jste byl ochoten, ba dokonce jste se ze všech sil snažil zatajit únos vlastního dítěte. Takže mi možná můžete prozradit, seňore, proč sem nyní přicházíte, jako byste byl guvernérem nějaké odlehlé španělské kolonie, a snažíte se mě pohrůžkami přimět, abych vám sdělil informaci, kterou neznám?“

Seňor prudce vzhlédl. „Vy tedy nevíte, co se stalo s mou ženou a dcerou?“

„Kdybych to věděl, pane, stěží bych vám to prozradil. Máte však moje slovo, že to nevím.“ Což byla pravda: seňora Linaresová opustila o víkendu New York, ale s cílem své cesty se slečně Howardové nesvěřila. Měla v úmyslu jí napsat, jakmile se někde usadí.

Zdálo se mi, že seňor Linares přijal doktorovo prohlášení s lehčím srdcem, než se dalo od člověka v jeho postavení čekat. Pouze se opřel o svou hůl a řekl: „Chápu. Jak se zdá, přišel jsem tedy zbytečně.“ Pak vzhlédl k panu Mooreovi, skoro jako by se cítil dotčený, že ještě nedostal další sklenku brandy.

Když mu pan Moore naléval, neodpustil si otázku: „Bylo to jen proto, že je to děvče? Ve vaší zemi na nich moc nezáleží, že, na ženských potomcích?“

Seňor zavrtěl hlavou. „Vy, Američané, jste takoví provinční moralisté. Copak si skutečně myslíte, že bych se choval tak, jak jsem se choval, aniž bych k tomu měl vážný důvod?“

„Jaké důvody,“ ozvala se slečna Howardová tiše, ale se zjevným pohrdáním, „mohou být dostatečně ‚vážné’, aby vás přiměly Anu opustit?“

Seňor Linares se rozhlédl kolem po našich obličejích, jedním douškem vypil druhou sklenici a pak začal pomalu přikyvovat. „Předpokládám, že vzhledem k vašemu dosti naivnímu způsobu uvažování musejí mé motivy působit děsivě.“

„Nejsme si jistí tím, jaké vaše motivy vlastně jsou,“ nadhodil Marcus.

„Pokoušeli jsme se to odhalit už od začátku,“ dodal Lucius. „Neúspěšně.“

Seňor Linares stále přikyvoval, zatímco mu pan Moore naléval další brandy, a pak řekl: „Chápu vaše obtíže. Vy, stejně jako většina vašich krajanů, věříte tomu, co se píše ve vašich novinách. Že španělská říše je upadající sbírka arogantních militaristů, kteří po ničem netouží víc než dokázat svou mužnost jakékoli zemi, která je urazí. No“ Trochu upil brandy. „Částečně je to pravda, ale pouze částečně.“ Seňor ukázal na doktorovo stříbrné pouzdro na cigarety a zeptal se: „Mohu?“ Doktor, nyní jeho slovy velmi zaujatý, přikývl. Seňor si zapálil, potáhl a se spokojeným výrazem vypustil oblak dýmu. „Velmi jemné,“ poznamenal. „Ruský tabák?“

Doktor opět přikývl. „Gruzínský. Smíchaný s virginským.“

Seňor znovu potáhl z cigarety. „Ano. Opravdu vynikající Povězte mi, doktore, slyšel jste někdy o mém bratranci, generálu Arseniu Linaresovi?“ Doktor zavrtěl hlavou. „Velí našim jednotkám v Santiagu de Cuba. Nebo o admirálu Pascualu Cervera y Topete, veliteli našich námořních sil v Cádizu?“ Doktor zase odpověděl záporně. „Ani jsem to nečekal. Ale znáte, vy všichni znáte, „řezníka“ generála Weylera a válečnickou kliku monarchistů a vojenských důstojníků, která obklopuje královnu regentku To jsou muži, jejichž výroky citují vaše noviny. Pánové Hearst a Pulitzer by své plátky neprodali, kdyby v nich dali zaznít hlasu rozumu.“

„Rozumu?“ opakoval doktor nechápavě.

Seňor na něho tvrdě, zpříma pohlédl. „Copak si opravdu myslíte, doktore, že jsme všichni tak slepí, abychom neviděli skutečnost, která nás obklopuje? Ano, na Kubě, ve Španělsku, a dokonce i na Filipínách, v domově mého dětství, je mnoho Španělů přesvědčených, že se vaše země pletla do našich záležitostí a urazila naše vůdce tak, že to nelze dále snášet. A mají pravdu. Přejí si však řešit celý problém válkou, přejí si to skoro stejně silně jako mnozí Američané. V naší zemi jsou však i tací, kteří vědí, jaký by byl nevyhnutelný výsledek této války. Ti muži, o nichž jsem se zmínil, k nim patří. A já rovněž.“

„Nemohl byste nám ten výsledek prozradit?“ zeptal se pan Moore.

Seňor Linares na něho pohlédl a suše se zasmál. „Tahle země je jako mladík, který překotně dospěl a dosud si neuvědomuje svou vlastní sílu. Kdyby Španělsko vstoupilo do války s vaší zemí, seňore, důsledky by byly pro naši říši katastrofální. Ztratili bychom to málo, co na této polokouli ještě vlastníme, a patrně i mnohem víc. Takové argumenty však neplatí na ty, kdo si přejí hájit naši hrdost se zbraní v ruce. Neposlouchají varování zkušených vojáků, jako je můj bratranec či admirál Cervera, kteří vědí, jak velké jsou naše slabiny. Neposlouchají ani pouhé konzulární tajemníky, kteří na vlastní oči viděli obrovské lodě budované v Brooklynu, Newportu a Virginii.“ Seňor Linares se zahleděl do své skleničky a vypadal náhle sklesle a zatrpkle. „Neposlouchají.“

Doktorovi se v tváři mihlo překvapení. „Chcete říct,“ zeptal se tiše, „že jste se úmyslně pokusil utajit únos své dcery, aby politickým extremistům ve vaší zemi nezavdal další záminku k hájení nutnosti vyhlásit Spojeným státům válku?“

Seňor bez nejmenší známky studu odpověděl: „Co byste udělal vy, doktore? Španělská říše je nemocná, umírá na svou vlastní pýchu, která využívá každé příležitosti, aby se projevila. Já to vím. Ale zároveň jsem byl vychován jako součást té říše. Má rodina jí slouží již tři století. Musím udělat vše, co je v mých silách, abych oddálil konečný zánik.“

„Včetně toho, že riskujete smrt své dcery?“ zeptala se slečna Howardová.

Seňor Linares na ni nepohlédl, když odpovídal: „Španělsko potřebuje syny, ne dcery. Je třeba zvážit náklady a zisky, jak říkáte vy Američané.“

„Takže,“ pokračoval Marcus místo něho, „se nyní jen snažíte zajistit, aby se někde neobjevily. Chcete si být jist, že ta věc je ukončená.“

Seňor pokrčil rameny. „Rád bych zažádal o zrušení svého manželství, pokud se ke mně žena nevrátí. Ožením se znovu. Jak říkám, Španělsko potřebuje syny.“

Doktor náhle vstal a s očima sálajícíma hněvem prohlásil: „Řekl jsem vám, že nevím nic o tom, kde se zdržuje vaše rodina, seňore Linaresi. Taková je pravda. A nyní vás musím požádat, abyste odešel z mého domu.“

Seňor nevypadal, že by ho ten poměrně hrubý příkaz nějak překvapil: vstal, opřel se o hůl, uklonil se a vyšel do chodby.

„Seňore,“ zavolala za ním slečna Howardová. Muž se zastavil nad schodištěm a ještě se ohlédl. „Když někdo přikládá větší důležitost své zemi než vlastnímu dítěti, a když jeho země nejen toleruje, ale i podporuje takové rozhodnutí, povězte mi, nebyla ta země již zničena?“

„Obávám se,“ odpověděl seňor Linares tiše, „že odpověď na tu otázku se v následujících měsících dozvíme všichni.“

Rychlým, téměř lehkým krokem vyšel seňor z domu ke svému kočáru, zatímco my ostatní mlčky seděli a dumali nad tímto posledním kouskem skládačky v případě Libby Hatchové, který právě zapadl na místo.

KAPITOLA 59

Samozřejmě, válka mezi Spojenými státy a Španělskem propukla jen několik měsíců po večeru, kdy jsme seděli v doktorově salonu se seňorem Linaresem; a navzdory tomu, čemu se od té doby mnoho lidí rozhodlo věřit, to, co seňor nazýval španělskou „arogancí“, bylo za krveprolití odpovědné stejnou měrou jako pobízení a štvaní těch Američanů, jimž se představa války zamlouvala. Předpověď seňora Linarese ohledně výsledku se ukázala stejně přesnou jako jeho soudy o příčinách konfliktu: španělské impérium bylo víceméně rozdrceno a Spojeným státům připadla celá řada nových území včetně Filipín. Nemyslím, že by někdo tenkrát přesně věděl, dokonce i ve Washingtonu, o tom, co na sebe nakládáme, když přejímáme vládu nad těmito místy. Jak tehdy napsal žurnalista pan Finley P. Dunne, před válkou většina Američanů ani netušila, zda jsou Filipíny „ostrovy, nebo konzervárenský produkt“. Pokud se mě týče, jakmile jsem se dověděl, že jsme novými majiteli ostrovů, napadlo mě jen jediné, a byla to vlastně otázka. Podařilo se El Niňovi vrátit se do vlasti, než jsme ji napadli, a vstoupil do domorodé armády, která velmi rychle začala bojovat proti naší zemi za nezávislost? Nikdy jsem se to nedověděl, ale podobné by mu to bylo.

Jakmile detektivní seržanti ukončili vyšetřování v doktorově Institutu, vrátili se ke svým obvyklým povinnostem v řadách policie, ale jejich pozice zůstala stejně vratká jako dřív. Během let vznikala jedna komise vyšetřující korupci v policejních složkách za druhou, vlastně to občas vypadá, jako by pořád existovala nějaká komise prošetřující řečenou korupci, a Marcus a Lucius svědčili před nimi všemi ve snaze zajistit, aby se vyčistilo alespoň detektivní oddělení. Jediným výsledkem tohoto úsilí však bylo, že se ještě více odcizili svým „kolegům“, a jsem si jist, že nebýt vynikajících schopností, které prokázali v tolika případech, dávno by skončili na dlažbě. Přes to všechno si však práci udrželi, dál se dohadovali, experimentovali a ze všech sil se pokoušeli uplatňovat kriminalistické metody pro rozvoj policejní práce; a mnoho zlodějů, vrahů, násilníků a teroristů mělo důvod si přát, aby se irská klika těch „židáků“ definitivně zbavila už před mnoha lety.

Slečna Howardová provozovala svou detektivní kancelář i po případu Hatchová; vlastně ji vede dodnes, ačkoli své služby rozšířila tak, aby jejích schopností mohli využívat muži i ženy. Během času se stala v detektivním světě téměř legendou, na což je velice hrdá, ačkoli by to nikdy nepřiznala. A navzdory svým neustálým výrokům o nedostatcích mužů si našla čas zaplést se s několika z nich; není však na mně, abych psal o těchto zkušenostech. Mohu pouze říct, že zůstává tou nejpodivuhodnější ženou, jakou jsem kdy poznal, a neustále je schopna hlubokého přátelství, aniž by ztratila nezávislost, jaké mnohé příslušnice jejího pohlaví nemohou dosáhnout o nic lépe dnes, než se to dařilo Libby Hatchové před dvaadvaceti lety. Soudím, že tato situace přetrvává, jak slečna Howardová vždy prohlašovala, kvůli všem těm pitomostem, které jsou ženám v dětství a mládí vtloukány do hlavy, a možná by bylo řešením, kdyby víc žen nosilo zbraně. Nevím. Slečna Howardová v následujících letech rozhodně postřelila pěknou řádku dalších chlápků a jenom jí to pomohlo, aby zůstala sama sebou.

Mé přátelství s Cyrem vždy bylo jedním z úhelných kamenů mého života. Nedlouho potom, co jsme uzavřeli případ Libby Hatchové, se oženil, a jeho manželka, Merle Spotswoodová, přišla bydlet k nám, čímž skončilo naše dlouhé hledání slušné kuchařky. Byla a dosud je jednou z nejlepších, jaké se kdy narodily, kromě toho, že je stejně laskavá, dobrá a silná jako její manžel. Stále jsem bydlel v doktorově domě, když se narodily jejich tři děti, a přestože proměnily horní patro domu v hlučné dětské hřiště (děti se nastěhovaly do pokoje, který kdysi patříval Mary Palmerové), mně to nevadilo. Doktora to občas dohánělo trochu k šílenství, ale děti si vždycky dávaly záležet, aby chodily po špičkách, když míjely dveře jeho pracovny, a jejich přítomnost v domě zlepšovala náladu všem. Sedmnáctá ulice byla v těch letech šťastným místem a mně se víc než jen trochu stýskalo, když přišel čas, abych se přestěhoval do zadní místnosti ve svém obchodě a začal žít samostatně.

Pokud se týče doktora, jakmile bylo jeho jméno očištěno, vrhl se zpět do práce v Institutu jako člověk, kterému byly odpírány životně důležité potřeby. Netvrdím, že se na jaře a v létě toho roku 1897 nevynořily otázky, které s ním zůstaly navždy, to rozhodně ano. Některé z nich musely zůstat bez odpovědi a časem vybledly: Co dohnalo Paulieho McPhersona k sebevraždě? Co se doopravdy odehrálo v rodině pana Pictona? Kolik dětí, o nichž jsme se nikdy nedověděli, Libby Hatchová ještě zabila? Některé však byly osobnější a nedalo se na ně nikdy zapomenout. Po pravdě řečeno se zdá, že doktora chvílemi trápí dodnes, když vysedává pozdě v noci v salonu a přemýšlí nad složitostí života. Nedá se říct, že mu ty otázky nasadil do hlavy přímo Clarence Darrow, neboť doktor se vždycky užíral pochybnostmi; avšak obratný způsob, jakým pan Darrow ty pochybnosti během procesu s Libby Hatchovou vyjádřil, vytáhl na světlo to, co by jinak mohlo zůstat jen neurčitými myšlenkami. Především otázka, proč se doktor vždycky tolik snažil, a dělá to dodnes, nalézt vysvětlení pro hrůzné události, na něž ve své profesionální kariéře narazil, je pro něj těžká a obtížně se s ní vyrovnává. Narážka pana Darrowa, že možná v hloubi duše používá svou práci, aby utišil pochybnosti o sobě samém, ho očividně zasáhla hluboko; a když doktor sledoval, jak se jeho tehdejší protivník stále více proslavuje v soudních síních po celé Americe, myslím, že ho ta možnost pronásledovala tím úporněji. Nikdy mu to však nebránilo v práci, v dalším úsilí, a tato schopnost, pracovat navzdory pochybnostem, jaké cítí každá myslící lidská bytost, je, alespoň podle mě, jediná věc, která odlišuje smysluplný život od života prázdného a neužitečného.

A pak je tu pan Moore. Mohu si dovolit psát tato poslední slova, neboť mám poprvé od chvíle, co jsem svůj obchod otevřel, pomocníka: poté, co si pan Moore přečetl zbytek mého rukopisu, jako správný sportovec uznal svou prohru, ačkoli si neodpustil prohlášení, že přestože mé vyprávění má jistého ducha, je „zoufale poznamenáno politováníhodným nedostatkem stylu“. To aspoň tvrdí on. Nicméně právě teď stojí za pultem, oblečený v zástěře, prodává cigára kolemjdoucím švihákům a myslím, že si vychutnává příležitost popichovat ty lidi způsobem, jaký si může dovolit pouze prodavač: mého starého přítele nikdy nic netěšilo víc než příležitost plivnout do tváře společenské smetánky, z níž pochází.

Návrat do Timesů po případu Libby Hatchové pro něho nebyl snadný: byl by rád zaznamenal naše nedávné podnikání na stránkách toho listu, ale dobře věděl, že jeho vydavatelé by se té věci nedotkli ani velice dlouhou tyčí. Utěšil se tedy tím, že převzal sledování procesu následujícího po „záhadě bezhlavého těla“, a kojil se nadějí, že se mu podaří vplést něco z toho, co jsme odhalili při pronásledování Libby Hatchové, do tohoto druhého případu domácí vraždy, ačkoli měl předem tušit, jak to dopadne. Oběť zločinu, rozčtvrcený pan Guldensuppe, byl brzy zapomenut téměř všemi, zatímco jeho bývalá milenka, paní Nacková, a její poslední milenec a partner ve zločinu, Martin Thorn, se stali aktéry obrovského veřejného melodramatu. V očích tisku, veřejnosti i státního návladního se z paní Nackové rychle stala dáma v nesnázích: předstírala, že ji svedl a ke zločinu přiměl Thorn, ačkoli ve skutečnosti mu pomohla vraždu naplánovat a osobně pomáhala se čtvrcením mrtvoly. A navíc poté, co paní Nacková poskytla státu vše, co potřeboval, aby poslal toho nešťastného hlupáka Thorna na elektrické křeslo v Sing Singu, se jí podařilo přesvědčit státního návladního, aby v jejím případě požádal soudce o nejlehčí možný trest, kterého se jí také dostalo: vyfasovala patnáct let v Auburnu, odkud mohla při dobrém chování odejít už po devíti, jak se také stalo.

Když přišel den, kdy měl Thorn usednout na elektrické křeslo, pan Moore odjel do Sing Singu rozhodnutý získat od odsouzence nějaké prohlášení v tom smyslu, že společnost stále dovoluje, aby ženám procházely děsivé zločiny, jen proto, že je příliš znepokojivé vůbec pomyslet, že by jich byly schopny. Zaskočil Thorna, když ho odváděli do komory smrti, a zeptal se ho, co si myslí o lehkém trestu paní Nackové.

„Já nevím,“ odpověděl Thorn, poražený a rezignovaný. „A už mě to ani moc nezajímá.“

Tak skončila křížová výprava pana Moorea, jež měla vynést na světlo některé z pravd, které jsme se dověděli od Libby Hatchové. „Surovec“ Thorn a „pomýlená, ale napravená“ paní Nacková (jak je označil státní návladní) byli koneckonců vlastně úplně obyčejní lidé, zatímco „zrůdy“, které celé město původně ze zločinu obviňovalo, vykradači hrobů, šílení anatomové, krvelační kanibalové a podobně, byly jen přízraky, vymyšlené, aby přinesly slávu policistům, prodaly noviny a strašily neposlušné děti. Přesně podle přesvědčení pana Moorea skutečné příšery chodily, stejně jako nyní, bez povšimnutí po ulicích a vykonávaly svou podivnou a zoufalou práci s horečnatým úsilím, které však průměrnému občanu nepřipadalo jako nic horšího než běžná snaha přežít běžný den.

Pokud jde o mě samotného, dopadl jsem lépe, než by se vzhledem k počátku mého života dalo čekat, to je jisté. Většina mých starých kamarádů a parťáků skončila ve vězení nebo umřela na ulici, a ačkoli je těžké litovat Ding Donga, Goo Gooa Knoxe a jim podobné, připadá mi smutné, že někdo tak dobrosrdečný jako Hickie Hun musel strávit většinu svého dospělého života procházkami po vězeňském dvoře v Sing Singu. Můj vlastní život se víceméně omezoval na tenhle obchod; a přestože mi tabák vynesl slušné peníze, také mi přivodil, jako příklad toho, co doktor nazývá „bolestně tragickou ironií“, tenhle protivný kašel, který mi bude s největší pravděpodobností užírat plíce, až z nich nezbyde vůbec nic. Občas mám pocit, že si doktor klade za vinu, že se mu nikdy nepodařilo přimět mě, abych přestal kouřit; na nikotinu jsem však byl závislý už dlouho předtím, než jsem se s ním vůbec seznámil, a přestože byl vždycky vstřícný a trpělivý, některé věci z mého raného života se nedaly vymazat ani jeho laskavostí a moudrostí. Samozřejmě ho z toho neviním, mou lásku k němu to nijak neumenšuje a jenom mě mrzí, že mu moje fyzické problémy dávají jen další důvod k pochybnostem o sobě samotném; opět si však říkám, že právě tyto pochybnosti a schopnost usilovat jim navzdory o lepší život pro náš většinou dost nešťastný živočišný druh jsou tím, co z něho dělá tak výjimečného člověka.

V mém životě se tu a tam mihly nějaké ženy, ale žádná mě nenaplnila takovými sny, jaké jsem kdysi sdílel s Kat v doktorově kuchyni. Soudím, že to všechno umřelo s ní; a jestli vám připadá podivné, že k tomu u mě došlo v tak mladém věku, mohu pouze říct, že mě někdy napadá, že my, co jsme vyrostli na ulici, jsme dělali všechno příliš brzy, příliš brzy a příliš rychle. Jednou týdně jezdím podzemkou na hřbitov Kalvárie a nosím na Katin hrob květiny a občas, poslední dobou čím dál častěji, se přistihnu, že tam sedím a povídám si s ní hodně podobně jako to ráno, kdy jsem do ní nalil skoro celou lahvičku žaludečních kapek. Ať už je kdekoli, hádám, že ví, že se k ní nejspíš dost brzy připojím; a ačkoli se mi nelíbí myšlenka, že bych tu měl nechat své přátele a hlavně doktora, zvláštním způsobem mě hřeje představa, že ji nakonec opět najdu, dospělou, zbavenou vší touhy po kokainu a přepychovém životě. Možná bychom spolu nakonec mohli prožít nějaký klidný, příjemný život, takový, jaký za svého krátkého pobytu na tomto světě nikdy nepoznala. Dost lidí to asi bude považovat za směšný sen, ale kdybyste pocházeli z takového světa jako Kat a já, dívali byste se na to jinak.

KONEC