Caleb Carr

Psychiatr

ČÁST I.

Percepce

Zatímco část toho, co vnímáme, přichází skrze naše smysly z předmětu před námi, další část (a může jít o větší část) vždy přichází z naší vlastní mysli.

William James, Základy psychologie

Tyto krvavé myšlenky, z

čeho se rodí?

KAPITOLA 1

Theodore je pod zemí. Když píšu tato slova, dávají mi stejně málo smyslu jako pohled na jeho rakev klesající do písčité půdy poblíž Sagamore Hillu. Miloval to místo více než kterékoli jiné na světě. Když jsem tam dnes odpoledne stál v chladném lednovém větru vanoucím od Long Island Sound, v duchu jsem si říkal: Samozřejmě to je žert. Určitě teď prudce odklopí víko, a všechny nás oslepí svým širokým úsměvem a ohluší svým pronikavým štěkavým smíchem. Pak vykřikne, že máme spoustu práce, a vyzve nás k ochraně nějakého obskurního druhu čolka před ničivým vlivem proradného průmyslového magnáta, který se chystá vybudovat páchnoucí továrnu na místě, kde ten ubohý obojživelník sídlí. Nebyl jsem jediný, kdo propadal takovým představám; všichni účastníci pohřbu očekávali něco podobného, to bylo jasně vidět v jejich tvářích. A ze zpráv bylo patrné, že většina země a velká část celého světa sdílí naše pocity. Představa, že Theodore Roosevelt by měl být mrtev, je prostě nepřijatelná.

Ve skutečnosti umíral déle, než by kdokoli z nás přiznal; vlastně už od té doby, co jeho syn Quentin padl v posledních dnech „Velké řezničiny“, jak se tu přezdívá první světové válce. Cecil Spring-Rice jednou se svou typicky britskou směsí laskavosti a sarkasmu poznamenal, že Theodorovi bylo celý život „asi šest“, a Herm Hagedorn usoudil, že potom, co byl jeho syn v létě 1918 sestřelen z nebe, „chlapec v Theodorovi zemřel“. Dnes večer jsem povečeřel s Laszlem Kreizlerem v Delmoniku a tlumočil jsem mu Hagedornovo vyjádření. Během zbývajících dvou chodů své večeře jsem pak byl nucen vyslechnout dlouhé, příznačně vášnivé vysvětlení důvodů, proč byla Quentinova smrt pro Theodora nejen prostě bolestná a tragická: cítil rovněž hlubokou vinu; vinu za to, že svou filozofii „činorodého života“ vštípil všem svým dětem tak hluboko, že se často úmyslně vydávaly vstříc nebezpečí, aby milovaného otce potěšily. Truchlení bylo pro Theodora vždy téměř nesnesitelné, to jsem dobře věděl. Kdykoli se musel vyrovnávat se smrtí někoho blízkého, zdálo se, že tu ztrátu snad nepřežije. Avšak teprve nyní, když jsem naslouchal Kreizlerovi, jsem si uvědomil, nakolik byla pro dvacátého šestého prezidenta, který občas vypadal, jako by sám sebe považoval za ztělesněnou Spravedlnost, neúnosná i morální nejistota.

Kreizler Nechtěl se pohřbu zúčastnit, ačkoli Edith Rooseveltová by ho tam ráda viděla. Vždycky cítila upřímnou náklonnost k muži, kterého nazývala „záhadou“, vynikajícímu lékaři, jehož výzkumy lidské mysli v posledních čtyřiceti letech tak hluboce vzrušily tolik lidí. Kreizler napsal Edith dopis, v němž vysvětlil, že se mu představa světa bez Theodora příliš nezamlouvá, a protože je mu už šedesát čtyři let a celý život strávil tím, že se díval přímo do tváře ohavným skutečnostem, prokáže sám sobě laskavost a nevezme smrt svého přítele na vědomí. Edith mi dnes řekla, že ji Kreizlerův dopis pohnul k slzám, neboť si uvědomila, že Theodorovo nesmírné zaujetí a nadšení pro cokoli (které popouzely tolik cyniků a někdy, jak musím v zájmu novinářské objektivity přiznat, je těžko snášeli i přátelé) dokázaly zasáhnout dokonce i muže, jehož odstup od většiny lidské společnosti připadal skoro všem ostatním nepřekonatelný.

Kolegové z Timesů chtěli, abych se s nimi zúčastnil dnešní vzpomínkové večeře, ale klidný večer v Kreizlerově společnosti mi připadal vhodnější. Naše přípitky však nepramenily ze žádné nostalgie nad společným dětstvím v New Yorku, neboť Laszlo a Theodore se ve skutečnosti seznámili až na Harvardu. Ne, Kreizler a já jsme vzpomínali na jaro roku 1896, už je to téměř čtvrt století!, a na řetězec událostí, které dodnes vypadají jako příliš bizarní, než aby se mohly odehrát, dokonce i v tomto městě. Když jsme dojídali moučník a dopíjeli madeiru (a jak patřičné bylo, že jsme pamětní večer uspořádali právě v Delmoniku, v tom starém dobrém podniku, dnes už zvolna upadajícím stejně jako my, který však kdysi býval rušnou scénou našich nejdůležitějších schůzek), už jsme se oba smáli a vrtěli hlavami, ještě dnes s pocitem úžasu nad tím, že se nám z té tvrdé zkoušky podařilo vyváznout se zdravou kůží, a, jak jsem viděl v Kreizlerově tváři a cítil ve vlastní hrudi, dodnes s bolestí nad těmi, kterým se to nepovedlo.

Neexistuje žádný jednoduchý způsob, jak tu záležitost popsat. Mohl bych říci, že se mi při zpětném pohledu zdá, jako by všechny tři naše životy, spolu se životy mnoha ostatních, nevyhnutelně a osudově směřovaly k té jediné zkušenosti, ale to bych se přiblížil k psychologickému determinismu a zpochybnil svobodnou vůli člověka. Jinými slovy, znovu bych tím otevíral filozofický hlavolam, který se tenkrát neustále proplétal těmi příšernými ději jako jediná zapamatovatelná melodie ve složité opeře. Nebo bych mohl říci, že během oněch měsíců jsme se s Rooseveltem a Kreizlerem za pomoci některých z nejlepších lidí, jaké jsem kdy poznal, pustili po stopě vraždící zrůdy a ocitli se tváří v tvář vyděšenému dítěti. To by však bylo úmyslně vágní, plné té „víceznačnosti“, která zjevně tolik fascinuje současné romanopisce a kvůli níž se v poslední době vyhýbám knihkupectvím a vyhledávám biografy. Ne, existuje jediný způsob, jak to udělat, a sice vyprávět celý příběh od té první příšerné noci a prvního zohaveného těla, nebo vlastně začít ještě dříve, v době, kdy jsme na Harvardu chodili na přednášky profesora Jamese. Ano, vytáhnout to všechno na světlo a konečně to předložit veřejnosti, to je jediné řešení.

Veřejnosti se to možná líbit nebude; ve skutečnosti nás právě obavy z reakce veřejnosti nutily skrývat naše tajemství po tolik let. Dokonce i většina Theodorových nekrologů přešla tu událost mlčením. Při líčení jeho úspěchů ve funkci prezidenta Rady komisařů policie města New York City v letech 1895 až 1897 pouze Herald, který dnes prakticky nikdo nečte, rozpačitě poznamenal: „a samozřejmě vyřešení otřesných vražd z roku 1896, které tehdy tolik vyděsily celé město.“ Theodore si však nikdy nepřisvojoval zásluhy na tomto úspěchu. Jistě, navzdory svým vlastním pochybnostem byl dostatečně velkorysý a pokrokový, aby vyšetřování svěřil člověku, který tu hádanku mohl vyřešit. A v soukromí vždycky přiznával, že tím mužem byl Kreizler.

Veřejně to mohl udělat jen stěží. Theodore věděl, že americký národ není ještě připraven mu uvěřit, nebo jen vyslechnout podrobnosti toho případu. A dnes už připraven je? Kreizler o tom pochybuje. Prozradil jsem mu, že mám v úmyslu ten příběh sepsat, dostalo se mi však pouze jednoho z těch typických sardonických uchechtnutí a prohlášení, že lidi pouze vyděsím a zhnusím, nic víc. Tato země, říkal Kreizier, se od roku 1896 ve skutečnosti příliš nezměnila, navzdory úsilí lidí jako Theodore, Jake Riis, Lincoln Steffens a dalších mužů i žen jim podobných. Jak říká Kreizier, my Američané v soukromých chvilkách stále utíkáme, stejně rychle a vyděšeně jako kdysi, před temnotou, o níž víme, že leží za dveřmi mnoha zdánlivě pokojných domácností; pryč od nočních můr, které do hlav našich dětí vtloukají lidé, o nichž jim Příroda říká, že by je měli milovat a ctít. Utíkáme se ještě rychleji a ještě ve větším počtu ke všem těm odvarům, práškům, kněžím a filozofickým hnutím, které slibují, že podobné obavy a hrůzy potlačí, a na oplátku nežádají nic než otrockou oddanost. Mohl by mít přece jen pravdu? Ale začínám se do toho zaplétat. Tak tedy od počátku!

KAPITOLA 2

Dne 3. března 1896 ve dvě hodiny ráno vytáhlo nekřesťanské bušení na dveře domu číslo 19 na Washington Square North, který patřil mé babičce, z lůžka nejprve služebnou a posléze samu starou dámu. Ležel jsem v posteli v tom už nikoli opilém, leč dosud ne zcela střízlivém stavu, jehož nepohodlí bývá obvykle tlumeno spánkem, a bylo mi jasné, že ať už je za dveřmi kdokoli, má spíše co do činění se mnou než s mou babičkou. Zabořil jsem se hlouběji do polštářů s bláhovou nadějí, že to dotyčný vzdá a odejde.

„Paní Mooreová!“ slyšel jsem volat služku. „To je strašlivý lomoz! Mám otevřít dveře?“

„V žádném případě,“ opáčila babička svým kultivovaným, trochu úsečným hlasem. „Vzbuďte mého vnuka, Harriet. Nepochybně zapomněl zaplatit nějaký dluh z hazardu.“

Když jsem zaslechl kroky mířící k mému pokoji, rozhodl jsem se, že je třeba něco podniknout. Od zrušení mého zasnoubení se slečnou Julií Prattovou z Washingtonu, k němuž došlo asi před dvěma lety, jsem bydlel u babičky a během té doby se stará dáma stávala stále skeptičtější vůči způsobu, jakým jsem trávil svůj volný čas. Opakovaně jsem jí vysvětloval, že jako policejní reportér pro New York Times jsem nucen navštěvovat některé horší čtvrti a pochybnější podniky a scházet se s méně ušlechtilými jedinci. Ona si však příliš dobře pamatovala mé mládí, než aby přijala toto, jak sám připouštím, poněkud vyumělkované vysvětlení. Mé obvyklé chování při večerním návratu domů pouze posilovalo její podezření, že mě do tančíren a k hráčským stolům v Tenderloinu každý večer přitahuje spíše stav mysli než profesionální zájem. Nyní jsem si tedy uvědomil, že je zcela nutné zapůsobit dojmem střízlivého muže s vážnými závazky. Rychle jsem přes sebe přehodil černý župan z čínského hedvábí, přihladil si nakrátko ostříhané vlasy k hlavě a důstojně otevřel dveře právě ve chvíli, kdy k nim Harriet dorazila.

„Ach, Harriet,“ prohlásil jsem klidně, s jednou rukou zasunutou pod županem. „Není důvod se znepokojovat. Pročítal jsem si právě nějaké poznámky k článku a zjistil jsem, že potřebuji nějaké další materiály z redakce. Poslíček mi je patrně právě nese.“

„Johne!“ vykřikla moje babička, zatímco Harriet zmateně přikyvovala. „To jsi ty?“

„Ne, babičko,“ opáčil jsem a vydal se dolů po schodech zakrytých tlustým perským kobercem. „To je doktor Holmes.“ Dr. H. H. Holmes byl neuvěřitelně sadistický vrah a sňatkový podvodník, který právě nyní čekal v Filadelfii na popravu oběšením. Vize, že před svou schůzkou s katem uprchne a odjede do New Yorku jen proto, aby zahubil mou babičku, představovala z nějakého záhadného důvodu jednu z jejích největších obav. Když jsem došel ke dveřím její ložnice, políbil jsem ji na tvář, což přijala bez úsměvu, ačkoli ji to potěšilo.

„Nebuď drzý, Johne. Je to tvoje nejméně přitažlivá vlastnost. A nemysli si, že mě tím svým šmajchlováním obměkčíš.“ Bušení na dveře se ozvalo znovu a nyní se k němu přidal chlapecký hlas volající mé jméno. Babička se zachmuřila. „Kdo to u všech čertů je a co u všech čertů chce?“ „To bude nejspíš ten poslíček z redakce,“ prohlásil jsem v souladu se svou smyšlenkou, ačkoliv jsem sám netušil, kdo by mohl být ten mladý muž, který podroboval naše hlavní dveře tak tvrdé zkoušce.

„Z redakce?“ opakovala babička, která mi očividně nevěřila ani slovo. „Dobrá, tak běž otevřít.“

Rychle, ale opatrně jsem sestoupil k patě schodiště, kde jsem si uvědomil, že ten hlas, volající moje jméno, sice znám, nedokážu však určit, komu patří. Nijak mě neuklidnila ani skutečnost, že šlo o chlapecký hlas, někteří z nejsurovějších zlodějů a zabijáků, na něž jsem v New Yorku v roce 1896 narazil, byli ještě kluci.

„Pane Moore!“ zahalekal mladík znovu a ke svému bušení přidal i pár vydatných kopanců. „Musím mluvit s panem Johnem Schuylerem Moorem!“

Zůstal jsem stát na černobílé mramorové podlaze vstupní haly. „Kdo je tam?“ zeptal jsem se s rukou na klice.

„To jsem já, pane! Stevie!“

Tiše jsem vydechl úlevou a odemkl masivní dřevěné dveře. Venku ve slabém světle plynové lampy, jediné v domě, kterou moje babička rozhodně odmítla nechat vyměnit za elektrickou žárovku, postával Stevie Taggert zvaný „Píšťalka“. Během prvních jedenácti let svého života býval Stevie metlou a postrachem patnácti policejních okrsků; od té doby se však napravil a nyní zastával místo řidiče a poslíčka u slovutného lékaře a psychiatra, mého dobrého přítele dr. Laszla Kreizlera. Stevie se opíral o jeden z bílých sloupů přede dveřmi, snažil se popadnout dech, a vypadal strašně vyděšeně.

„Stevie!“ vykřikl jsem, když jsem si všiml, že dlouhé rovné vlasy má zmáčené potem. „Co se stalo?“ Za ním jsem uviděl stát Kreizlerovu malou kanadskou kolesku. Černý vůz měl sklopenou střechu a byl do něj zapřažen podobně černý valach jménem Frederick. Zvíře bylo stejně jako Stevie zbrocené potem a do chladného vzduchu časného března z něj stoupala pára. „Doktor Kreizler je tu taky?“

„Doktor říká, že máte jet se mnou!“ odpověděl Stevie překotně, když konečně chytil dech. „Hned!“

„Ale kam? Jsou dvě hodiny ráno“

„Hned!“ Ve svém rozrušení očividně nebyl schopen podat žádné souvislé vysvětlení, takže jsem ho požádal, aby počkal, než se obléknu. Zatímco jsem tak činil, babička na mě skrze dveře ložnice pokřikovala, že ať už máme s tím „podivným doktorem Kreizlerem“ za lubem cokoliv, je si jistá, že to není nic počestného. Ze všech sil jsem se snažil nebrat ji na vědomí; vyběhl jsem ven, přitáhl si tvídový plášť úžeji k tělu a naskočil do vozu.

Ještě než jsem se stihl posadit, Stevie pobídl Fredericka dlouhým bičem k jízdě. Ztěžka jsem dopadl na sedadlo z kaštanové kůže a už jsem chtěl chlapce pokárat, ale opět jsem si všiml jeho vyděšeného obličeje. Raději jsem se tedy pevně držel, neboť koleska se řítila po kočičích hlavách na Washingtonově náměstí značně znepokojivou rychlostí. Když jsme přejeli na dlažbu z dlouhých širokých kvádrů na Broadwayi, natřásání a kodrcání se zmírnilo jen nepatrně. Směřovali jsme do centra, trochu k východu, do té manhattanské čtvrti, kde pracoval Laszlo Kreizler a kde se, čím hlouběji člověk do oblasti pronikal, stával lidský život lacinějším a bídnějším: na Lower East Side.

Napadlo mě, že se možná něco přihodilo Laszlovi. Rozhodně by to vysvětlovalo uspěchanou podrážděnost, s níž Stevie šlehal a pobízel Fredericka, neboť obvykle se k tomu zvířeti choval velice vlídně a laskavě. Kreizler byl první člověk, jemuž se podařilo vymámit ze Stevieho něco víc než kousnutí nebo ránu, a právě on byl rozhodně jedinou příčinou toho, proč tenhle mládenec dosud neseděl na ostrově Randalls Island v zařízení s eufemistickým názvem Chlapecký útulek. Kromě toho, že Stevie byl, jak stálo v policejní zprávě, „zloděj, kapsář, pijan, nepolepšitelný kuřák, nadháněč“ (tedy člen party falešných hráčů, který má za úkol lákat zákazníky na místo hry) „a nenapravitelně destruktivní hrozba pro společnost“, což vše stihl v době, kdy mu bylo deset let, chlapec rovněž zaútočil na jednoho z dozorců v ústavu na Randalls Islandu a vážně ho zranil. Při výslechu pak tvrdil, že se ho dozorce pokoušel napadnout. (Slovo „napadení“ znamenalo v novinářském žargonu před čtvrt stoletím téměř bez výjimky znásilnění.) Jelikož měl dotyčný dozorce manželku a děti, byla zpochybněna chlapcova pravdomluvnost a v konečném důsledku i jeho příčetnost. A právě v tu chvíli vstoupil na scénu Kreizler, jeden z nejuznávanějších expertů v soudní psychiatrii. Při projednávání Stevieho případu Kreizler mistrně vykreslil obraz chlapcova života: Stevie žil na ulici od svých tří let, kdy ho opustila matka, která dala před péčí o syna přednost závislosti na opiu a nakonec se stala milenkou čínského prodejce této drogy. Na soudce udělala Kreizlerova řeč dojem a dozorcově výpovědi příliš nedůvěřoval, nicméně se Stevieho propuštěním souhlasil, teprve když Kreizler nabídl, že vezme chlapce k sobě a zaručí se za jeho budoucí chování. Tehdy mi připadalo Kreizlerovo rozhodnutí pošetilé, ale každý musel uznat, že stačil rok, aby se ze Stevieho stal úplně jiný člověk. A stejně jako téměř všichni ostatní, kdo pro Laszla pracovali, byl svému pánu zcela oddán navzdory tomu zvláštnímu emocionálnímu odstupu, který u Kreizlera brzy vycítili všichni, kdo ho znali.

„Stevie,“ zavolal jsem přes rachocení kol na ostrých okrajích žulových kvádrů, „kde je doktor Kreizler? Stalo se mu něco?“

„Je v Institutu!“ opáčil Stevie; ve vykulených modrých očích stále seděl strach. Laszlovým působištěm byl Kreizlerův institut pro děti, jakási kombinace školy a výzkumného střediska, kterou založil v osmdesátých letech. Právě jsem se chystal zeptat, co tam v tuto hodinu pohledává, ale úlekem jsem otázku spolkl, když jsme zběsile prosvištěli dosud rušnou křižovatkou Broadwaye a Houston Street. V těchto místech, jak kdysi někdo moudře poznamenal, jste mohli vystřelit z pistole kterýmkoli směrem a nezasáhnout přitom poctivého člověka. Stevie se spokojil s tím, že rozháněl na všechny strany místní opilce, hráče faraa (karetní hry, která tehdy bývala oblíbenou metodou okrádání nic netušících obětí), narkomany omámené morfiem či opiem, prostitutky, námořníky, kteří je doprovázeli, i obyčejné tuláky. Uchylovali se do bezpečí chodníků a odtamtud za námi posílali šťavnaté nadávky.

„Takže my taky jedeme do Institutu?“ zakřičel jsem. Stevie však místo odpovědi ostře zahnul doleva na Spring Street, kde jsme zasáhli do čilých obchodů přede dvěma či třemi koncertními salony, veřejnými domy, kde si prostitutky, vydávající se za tanečnice, domlouvaly na později schůzky v laciných hotelích s nezkušenými hlupáky, většinou z venkova. Ze Spring Street vjel Stevie na Delancey Street, tu právě rozšiřovali, aby dokázala pojmout objem dopravy z nového Williamsburského mostu, s jehož stavbou se nedávno začalo, a rychle jsme se prohnali kolem několika neosvětlených divadel. Z každé boční uličky, kterou jsme míjeli, k nám ozvěnou doléhaly zoufalé, šílené zvuky ze zdejších putyk, špinavých zapadáků, kde se přes špinavé prkno sloužící jako bar prodávala po nikláku za skleničku laciná pálenka ředěná vším možným, od benzinu po kafr. Stevie ani nezpomalil, zdálo se, že míříme na samotný okraj Manhattanu.

Naposledy jsem se pokusil o komunikaci: „Nejedeme do Institutu?“

Chlapec v odpověď zavrtěl hlavou a pak znovu práskl bičem. Pokrčil jsem rameny, pevně se opřel, abych se rukama mohl přidržet okrajů kolesky, a pohroužil se do úvah o tom, co jenom Stevieho, který za svůj krátký život spatřil většinu hrůz, jež mohl New York nabídnout, dokázalo tak strašně vyděsit.

Delancey Street nás dovedla kolem zavřených stánků obchodníků s ovocem a s oděvy do jednoho z nejhorších slumů na Lower East Side. Sestával z dřevěných chatrčí a bídných nájemních domů, stojících u řeky těsně nad zákrutem Corlears Hook. Po obou stranách od nás se zde táhlo rozlehlé pochmurné moře malých přístřešků a narychlo postavených nových činžáků. Tato oblast byla dýmajícím kotlem nejrůznějších přistěhovaleckých kultur a jazyků, přičemž na jih od Delancey převládali Irové a dál na sever, poblíž Houston Street, se usadili hlavně Maďaři. V nekonečných řadách bezútěšných obydlí, mezi nimiž se tu a tam tyčil kostel některé z místních církví, vlálo i v tomto mrazivém jitru na šňůrách prádlo. Některé kusy oděvů a povlečení, zmrzlé téměř na kost, se ve větru prkenně kroutily do značně nepřirozených tvarů, ačkoli popravdě řečeno nic na takovém místě, kde se záludné duše kradmo plížily z temných vchodů do zčernalých uliček, oblečené v čemsi, co bylo sotva víc než cáry, a holýma nohama šlapaly ve zmrzlém koňském hnoji, moči a sazích pokrývajících ulice, se nedalo skutečně nazvat nepřirozeným. Nacházeli jsme se v místech, která věděla málo o zákonech, lidských či jiných; v místech, která návštěvníkům a obyvatelům poskytovala radost pouze ve chvílích, kdy se po nich mohli zdálky ohlížet s vědomím, že odsud unikli.

Na konci Delancey Street se pach mořské i sladké vody spolu se zápachem odpadků, které lidé žijící v okolí jednoduše každý den shazovali z břehů Manhattanu, mísil ve výrazné, nezaměnitelné aroma přílivové řeky jménem East River. Za okamžik se už před námi objevila mohutná konstrukce: šikmá nájezdová rampa na rozestavěný Williamsburský most. K mému úžasu hnal Stevie koně přímo na tento nájezd pokrytý prkny; koňská kopyta a kola vozu na dřevěném podkladu rachotila ještě mnohem hlasitěji než na kamení.

Složité bludiště ocelových podpěr pod nájezdem nás vyzvedlo o několik metrů výš do nočního vzduchu. Zatímco jsem dumal nad tím, kam to proboha jedeme, neboť most nebyl zdaleka dokončen a od jeho otevření nás dosud dělily celé roky, uvědomil jsem si, že se před námi rýsuje něco, co vypadá jako zdi obrovského čínského chrámu.

Tato podivná stavba, složená z velkých žulových kvádrů a korunovaná dvěma nízkými, podsaditými strážními věžičkami s úzkými ocelovými ochozy, byla manhattanským koncovým ukotvením mostu, strukturou, která bude nakonec poutat konec jedné soustavy obrovských pletenců ocelových lan přidržujících středové pole mostu. Jistým způsobem nebyla má představa chrámu úplně mylná, neboť stejně jako Brooklynský most, jehož gotické oblouky se rýsovaly proti noční obloze na jih od nás, i tato nová cesta přes East River byla místem, kde mnoho dělníků obětovalo své životy na oltář inženýrství, které v uplynulých patnácti letech vytvořilo po celém Manhattanu architektonické zázraky sahající k nebesům. V tu chvíli jsem ovšem ještě nevěděl, že krvavá oběť učiněná na vrcholu západního pilíře Williamsburského mostu této noci je velmi odlišného druhu.

Nedaleko vchodu, z něhož se vystupovalo ke strážním věžím na vrcholku stavby, postávalo v mihotavém světle několika elektrických žárovek a přenosných luceren pár strážníků, jejichž malé mosazné odznaky hlásaly, že patří k Třináctému okrsku (jehož stanici na Delancey Street jsme před chvilkou minuli). S nimi tam byl i jeden seržant z Patnáctého, což ve mně okamžitě vyvolalo podezření, za dva roky, během nichž jsem psal pro Timesy o světě zločinu, nemluvě o celém dětství stráveném v New Yorku, jsem zjistil, že každý z policejních okrsků si svůj revír žárlivě střeží. (V padesátých letech jejich vzájemná nevraživost dokonce přerostla v otevřenou válku.) To, že Třináctý okrsek povolal někoho z Patnáctého, samo o sobě naznačovalo, že se děje něco mimořádného.

Stevie zarazil valacha vedle této skupinky v modrých zimnících, seskočil z kozlíku, vzal prudce oddechujícího koně za uzdu a odvedl ho k obrovské hromadě stavebního materiálu a nástrojů vedle cesty. Chlapec si policisty měřil s navyklou nedůvěrou. Ten seržant z Patnáctého okrsku, vysoký Ir, jehož těstovitá tvář byla nápadná pouze tím, že ji nezdobil obrovský knír příznačný pro příslušníky jeho povolání, přistoupil blíž a zadíval se na Stevieho s výhrůžným úsměvem.

„Copak to tu máme? Snad to nejni náš starej známej Stevie Taggert?“ řekl se silným irským přízvukem. „Že by pro mě nechal komisař poslat jen proto, abych ti moh dát přes hubu? Co řikáš, Stevie, ty mrňavej hajzlíku?“

Vystoupil jsem z kolesky a postavil se vedle Stevieho, který seržantovi věnoval zachmuřený pohled. „Nevšímej si ho, Stevie,“ pošeptal jsem mu tak chápavě, jak jsem dokázal. „Pitomost je nejspíš podmínkou pro koženou helmu,“ dodal jsem s narážkou na pokrývku hlavy typickou pro uniformované příslušníky policie. Chlapec se pousmál. „Ale docela bych ocenil, kdybys mi prozradil, co tu vlastně dělám.“

Stevie ukázal bradou k severní věži a potom z kapsy vytáhl pomačkanou cigaretu. „Tam nahoře. Doktor říkal, že máte jít nahoru.“

Vyrazil jsem ke dvířkům v žulové zdi, ale Stevie zůstal u koně. „Ty se mnou nepůjdeš?“

Chlapec se otřásl a odvrátil se, aby si zapálil cigaretu. „Viděl jsem to jednou. A jestli už nikdy v životě nic podobného neuvidím, budu jen rád. Počkám tu, dokud se nebudete chtít vrátit zpátky domů, pane Moore. Pokyny pana doktora.“

Když jsem se otočil zpět a zamířil ke vchodu, cítil jsem, jak moje obavy vzrůstají. Ve dveřích mě zastavila paže toho seržanta. „A copak vy ste zač, že se tu v takovou nekřesťanskou hodinu projíždíte se Steviem Píšťalkou? Tohle je místo činu, jesli ste si náhodou nevšimnul.“ Jakmile jsem tomu muži sdělil své jméno a povolání, pobaveně se zašklebil, čímž odhalil velký zlatý zub vpředu v ústech. „Ach tak, pán od tisku -a dokonce ze samotných Timesů! No, pane Moore, já sám sem právě dorazil. Naléhavá výzva, nejspíš nepřišli na nikoho jinýho, komu by mohli důvěřovat. Moje jméno je Flynn, pane, jesli si to chcete zapsat, a nepište o mně, že jsem nějakej obyčejnej pochůzkář. Řádný seržant, pane, to si pamatujte. Pojďte nahoru se mnou. A ty se chovej slušně, Stevie, nebo budeš zpátky na Randallsově ostrově, než řekneš švec.“

Stevie se obrátil zpět ke koni. „Vodprejskni, pitomče!“ zamumlal jen natolik hlasitě, aby ho seržant zaslechl.

Flynn se obrátil na podpatku s vražedným pohledem v očích, pak si ale uvědomil mou přítomnost a ovládl se. „Ten kluk je nenapravitelnej, pane Moore. Nechápu, co dělá člověk jako vy v jeho společnosti. No, nejspíš ho potřebujete jako kontakt s podsvětím. Tak nahoru, pane, a dávejte pozor, je tu tma jak v pytli!“

To byla pravda. Klopýtavě jsem vystoupal po nerovném schodišti, na jehož vrcholu jsem rozeznal siluetu dalšího policisty v kožené helmě. Ten muž, pochůzkář z Třináctého okrsku, se při našem příchodu obrátil a pak na někoho mimo dohled zavolal: „Přišel Flynn, pane! Už je tady!“

Schody ústily do malé místnosti plné koz na řezání dříví, prken, kotoučů drátu a kbelíků s nýty i jinými kovovými součástkami. Široká okna nabízela velkolepou vyhlídku do všech stran, na město za námi, na řeku i na částečně dostavěné věže mostu pod námi. Na ochoz obtáčející celou věž se vycházelo dvířky na protější straně. U nich stál detektivní seržant Patrick Connor, vousatý muž s malýma úzkýma očima, jehož jsem znal ze svých návštěv na policejním ředitelství v Mulberry Street. A vedle něj, vyhlížejíc na řeku s rukama sevřenýma za zády a pohupujíc se na chodidlech, se tyčila mnohem povědomější postava: Theodore.

„Seržante Flynne,“ řekl Roosevelt bez ohlédnutí, „obávám se, že jsme vás povolali kvůli otřesné záležitosti. Skutečně otřesné.“

Můj nepokoj vzrostl, když se k nám Theodore obrátil čelem. Na jeho zjevu nebylo nic neobvyklého: drahý, trochu švihácký kostkovaný oblek toho druhu, jaký v poslední době nosil neustále; brýle, které byly stejně jako oči za nimi trochu malé v porovnání s robustní, hranatou hlavou; velký knír pod širokým nosem. Něco na něm však přesto působilo nezvykle. Pak jsem si uvědomil, co to je: jeho zuby. Ty velké, obvykle neustále cvakající zuby nebyly vidět. Ústa měl sevřená do pevné linky a jeho výraz mohl být projevem vášnivého hněvu nebo hluboké výčitky. S Rooseveltem něco nesmírně otřáslo.

Jeho bolestný úžas se ještě zvýšil při pohledu na mě. „Co? Moore! Co tady u všech čertů děláte?“

„Také jsem rád, že vás vidím, Roosevelte,“ vypravil jsem ze sebe navzdory vlastní nervozitě a podal jsem mu ruku.

Přijal ji, ačkoli tentokrát se nepokusil vykloubit mi svým vehementním potřásáním rameno, jak bylo jeho zvykem. „Co Ach, omlouvám se, Moore. Samozřejmě mě těší, že vás vidím, moc mě to těší. Ale kdo vám pověděl?“

„Pověděl mi co? Byl jsem unesen ze svého domu Kreizlerovým chlapcem, který mě pak přivedl sem. Podle doktorových příkazů a bez jediného slůvka vysvětlení.“

„Kreizler!“ zamumlal Theodore tiše, ale naléhavě a opět se zadíval z okna se zmateným, téměř zděšeným výrazem, který se k němu vůbec nehodil. „Ano, Kreizler tu byl.“

„Byl? Chcete říct, že odjel?“

„Ještě před mým příjezdem. Nechal mi vzkaz. A lékařskou zprávu.“ Theodore uhladil list papíru, který dosud křečovitě svíral v levé ruce. „Alespoň předběžnou. Byl prvním lékařem, kterého se jim podařilo sehnat. Ačkoli to bylo zcela beznadějné“

Vzal jsem ho za rameno. „Roosevelte, o co tu jde?“

„To bych se taky rád dověděl, pane komisaři, když dovolíte,“ dodal seržant s podlézavostí, která působila až odpudivě. „Na Patnáctým okrsku se bez toho moc nevyspíme a já bych mnohem radši“

„Dobrá, dobrá,“ prohlásil Theodore, jako by si dodával síly. „Máte silné žaludky, pánové?“

Já jsem neřekl nic a Flynn hloupě zavtipkoval o spoustě otřesných věcí, které už v životě viděl, ale Theodore se tvářil zcela vážně. Ukázal na dveře vedoucí na vnější ochoz. Detektivní seržant Connor ustoupil stranou a Flynn vyšel ven jako první.

Když jsem ho následoval, navzdory zlověstnému tušení mou první myšlenkou bylo, že z ochozu je ještě úžasnější výhled než z oken věže. Za vodou ležel Williamsburg, kdysi klidné venkovské městečko, z něhož se nyní rychle stávala rušná část metropole, která měla už za pár měsíců získat oficiální název Velký New York. Na jihu se opět rýsoval Brooklynský most, směrem na jihozápad byly v dálce vidět nové mrakodrapy na náměstí Printing House Square a pod námi vířily temné vody řeky

A pak jsem to uviděl.

KAPITOLA 3

Bylo zvláštní, jak dlouho mé mysli trvalo, než pochopila, na co se vlastně dívá. Nebo možná ne; na té scéně bylo tolik špatného, podivného, tak groteskního. Jak jsem mohl sám od sebe očekávat, že to pochopím rychle?

Na ochozu leželo tělo mladé osoby. Říkám „osoby“, protože ačkoli fyzicky ta mrtvola připomínala dospívajícího chlapce, její oděv (z něhož zbývala víceméně jen tenká košilka s jedním rukávem utrženým) a nalíčení v obličeji patřily dívce. Nebo spíše ženě, a to ženě pochybné pověsti. Zápěstí mělo to nešťastné stvoření svázaná za zády a nohy ohnuté v kleku tak, aby se obličej tiskl k chladné oceli ochozu. Boty i kalhoty chyběly, jen z jednoho chodidla smutně visela ponožka. Ale to, co se s tím tělem stalo

Ve tváři nebyla žádná velká zranění či znetvoření, nalíčení a pudr zůstaly nedotčené, ale tam, kde kdysi bývaly oči, teď zely jen krvavé prázdné důlky. Z úst trčel jakýsi podivný kus masa. Přes hrdlo se táhla hluboká rána, ačkoli poblíž ní bylo jen málo krve. Hluboké řezy křižovaly celé břicho a odhalovaly změť vnitřních orgánů uvnitř. Pravá ruka byla čistě useknuta. V rozkroku zela další krvavá rána, která vysvětlovala vzezření úst oběti, genitálie byly odříznuty a nacpány do zubů. I hýždě byly uříznuty širokými, jistými tahy, které nejvíc ze všeho připomínaly porcování masa.

Za tu minutu či dvě, které mi trvalo, než jsem vstřebal všechny tyto podrobnosti, se vyhlídka kolem mě rozplynula v moře temnoty a to, co jsem původně považoval za rachot blížící se lodi, se změnilo v hučení mé vlastní krve v uších. Zalila mě vlna nevolnosti, a tak jsem se obrátil, zachytil se zábradlí ochozu a svěsil hlavu nad vodu.

„Komisaři!“ zavolal Connor a vyšel z místnosti ve věži. Theodore se však ke mně rychlým skokem dostal jako první.

„To bude dobré, Johne,“ slyšel jsem ho říkat, když mě podepřel svou nevelkou, ale překvapivě silnou boxerskou postavou. „Dýchejte zhluboka.“

Zatímco jsem se pokoušel řídit jeho příkazem, zaslechl jsem tiché, protáhlé zahvízdnutí seržanta Flynna, který stále upřeně hleděl na tělo. „No vida,“ poznamenal tónem, v němž nezněl žádný zvláštní zájem ani soucit. „Takže tě někdo konečně odkrágloval, co, Georgio řečený Gloria? Pěkně tě zřídili.“

„Vy to dítě znáte, Flynne?“ zeptal se Theodore, jakmile mě opřel o zeď strážní věžičky. Pomalu jsem se začínal uklidňovat.

„To ano, pane komisaři.“ Zdálo se, že se Flynn v příšeří usmívá. „Jenže tohle nebylo žádný dítě, jesli se dá dětství soudit podle chování. Příjmení zní Santorelli. Mohlo mu bejt tak třináct. Původně se to jmenovalo Georgio, ale co pracuje v Paresis Hallu, začalo si to říkat Gloria.“

„,To’“ ozval jsem se, zatímco jsem si manžetou kabátu stíral z čela studený pot. „Proč mu říkáte ,to’?“

Flynnův úsměv se změnil v úšklebek. „A jak byste tomu chtěl říkat, pane Moore? Rozhodně to nebyl chlap, soudě podle jeho chování, ale bůh to taky nestvořil jako ženskou. Všichni z toho spolku sou pro mě ,to’.“

Theodore pokrčil paže u boků v boxerské pozici a ruce se mu automaticky sevřely do pěstí, už Flynna odhadl. „Nemám zájem o váš filozofický rozbor situace, seržante. Bez ohledu na všechno ostatní byl ten chlapec dítětem, a to dítě bylo zavražděno.“

Flynn se uchechtl a opět mrkl na mrtvolu. „Vo tom se teda nehádám, pane!“

„Seržante!“ Theodorův hlas, který neodpovídal jeho zjevu a vždy byl trochu skřípavý a posazený příliš vysoko, teď zazněl ještě ostřeji než obvykle. Flynn se okamžitě napřímil. „Už od vás nechci slyšet ani slovo, pokud se vás na něco přímo nezeptám, pane! Je to jasné?“

Flynn přikývl, na pohrdavě zkroucených rtech se však jasně zračil cynický, trochu posměšný odpor, který většina délesloužících policistů cítila ke komisaři, jenž během pouhého jednoho roku od základů zpřevracel celé policejní ředitelství. Theodorovi to nemohlo uniknout.

„Takže,“ prohlásil Roosevelt a jeho zuby zacvakaly tím zvláštním, pro něj typickým způsobem, který vyvolával dojem, jako by každé slovo překousl, než ho vypustil z úst, „říkáte, že se ten chlapec jmenoval Georgio Santorelli a že pracoval v Paresis Hallu, to je ten podnik Biffa Ellisona na Cooper Square, správně?“

„Přesně tak, pane komisaři.“

„A kde si myslíte, že se pan Ellison nachází nyní?“

„Nyní? No, kde jinde by byl než v Hallu, pane?“

„Tak tam zajeďte. Oznamte mu, že ho zítra dopoledne čekám na Mulberry Street.“

Flynn se teď poprvé zatvářil znepokojeně. „Zítra Promiňte, pane komisaři, ale pan Ellison není zrovna člověk, co by takovýhle příkazy přijal s pochopením.“

„V tom případě ho zatkněte,“ opáčil Theodore, otočil se a zadíval se směrem k Williamsburgu.

„Zatknout ho? Pane komisaři, kdybysme zatýkali každýho majitele baru nebo veřejnýho domu, co tam má tydle mužský děvky, jenom proto, že si ňákou z nich někdo trochu podal, nebo ji třebas i zabil, tak bysme se nikdy“

„Možná byste mi rád prozradil ten pravý důvod, proč se vám tam nechce,“ řekl Theodore a za zády pomalu rozvíral a opět svíral pěsti. Došel těsně k Flynnovi a varovný pohled za skly brýlí mu upřel přímo do tváře. „Není snad pan Ellison náhodou jedním z hlavních zdrojů vašich úplatků?“

Flynnovi se rozšířily oči, dokázal se však dotčeně napřímit a předstírat uraženou hrdost. „Pane Roosevelte, já pracuju u policie už patnáct let, a myslím, že vím, jak tohle město funguje, pane. Člověk přece nemůže obtěžovat pány, jako je pan Ellison, jenom proto, že nějakej malej špinavej přistěhovaleckej póvl konečně dostal, co mu patřilo!“

To byla poslední kapka a já jsem věděl, že je to poslední kapka, což pro Roosevelta znamenalo velké štěstí, protože kdybych po něm okamžitě neskočil a nechytil ho za ruce, nejspíš by ztloukl Flynna do bezvědomí. Stálo mě však hodně úsilí, abych ty silné paže udržel. „Ne, Roosevelte, ne!“ zašeptal jsem mu do ucha. „Přesně o tohle takovým, jako je on, jde, a vy to víte! Jestli napadnete muže v uniformě, budou chtít vaši hlavu a starosta s tím nic nenadělá!“

Roosevelt ztěžka oddechoval, Flynn se už zase usmíval a detektivní seržant Connor ani pochůzkář nevypadali, že by se chystali fyzicky zasáhnout. Velmi dobře věděli, že se nacházejí v nebezpečném období mezi mocnou vlnou reformy městské správy, která zasáhla New York před rokem se závěry Lexowovy komise (v níž hrál Roosevelt důležitou úlohu) ohledně korupce v policejních složkách města New Yorku, a možná ještě větší silou téže korupce, která existovala stejně dlouho jako samy policejní jednotky a nyní tiše vyčkávala, až veřejnost ztratí o reformu zájem a vše se vrátí do starých kolejí.

„Stojíte před jednoduchým rozhodnutím, Flynne,“ prohlásil Roosevelt s důstojností, která byla u tak rozhněvaného muže obdivuhodná. „Buď budu mít ve své kanceláři Ellisona, nebo na stole váš odznak. Zítra ráno.“

Flynn se neochotně podřídil. „Jistě, pane komisaři.“ Obrátil se na podpatku a zamířil zpět dolů, přičemž si dost hlasitě mumlal cosi „o rozmazleném chlapečkovi z nóbl rodiny, co si hraje na policajta“. Po chvilce k nám dorazil jeden z policistů hlídkujících dole, aby nám oznámil, že se právě objevil koronerův vůz a může tělo odvézt. Roosevelt jim vzkázal, aby pár minut počkali, a potom poslal pryč i Connora a pochůzkáře. Zůstali jsme na ochozu sami s ostatky toho, co kdysi zjevně bývalo jedním z těch nešťastných mladých lidí, které každou sezonu vyvrhoval na břeh nekonečný oceán chudinských činžáků táhnoucí se odsud k západu. Tyto děti musely používat k obživě veškeré prostředky, jež měly k dispozici, a ty, které měl Georgio Santorelli, byly úplně základní, aby vůbec přežily, a jejich osamění bylo ještě dokonalejší, než by si dokázal představit kdokoli neobeznámený z newyorskými ghetty z roku 1896.

„Kreizler odhaduje, že chlapec byl zabit dnes v noci, před poměrně krátkou dobou,“ řekl Theodore s pohledem upřeným na list papíru, který držel v ruce. „Nějak to souvisí s teplotou těla. Vrah je tedy možná stále v okolí. Moji muži to tady kolem už pročesávají. Připsal sem pár dalších lékařských informací a pak je tu tenhle vzkaz.“

Podal mi papír, na němž bylo rozevlátým hůlkovým písmem chvatně naškrábáno: „ROOSEVELTE, DOŠLO K HROZNÝM OMYLŮM. MÁM ČAS ZÍTRA DOPOLEDNE NEBO NA OBĚD. MĚLI BYCHOM ZAČÍT, JE TU ČASOVÝ PLÁN.“ Chvilku jsem se pokoušel objevit v tom nějaký smysl.

„To jeho záhadné vyjadřování je trochu únavné,“ byl jediný závěr, k němuž se mi podařilo dospět.

Theodore se vzmohl na tiché zasmání. „To jsem si nejdřív myslel taky. Ale řekl bych, že už vím, o co jde. Došlo mi to při prohlídce těla. Máte vůbec nějakou představu o tom, kolik lidí je v New Yorku každoročně zavražděno, Moore?“

„Vlastně ani ne.“ Znovu jsem pohlédl na mrtvolu, rychle jsem však odvrátil zrak, když jsem si všiml, jak krutě je obličej přitisknut k ocelovému ochozu, spodní čelist vystrčená v groteskním, nepřirozeném úhlu -, a když jsem znovu spatřil rudočerné otvory, které kdysi byly očima. „Kdybych měl hádat, řekl bych, že to budou stovky. Možná tisíc nebo dva.“

„Já taky,“ přitakal Roosevelt. „Jenže taky bych pouze hádal. Většina těch vražd totiž projde bez povšimnutí. Jistě, policie dělá, co je v jejích silách, pokud je oběť spořádaná a bohatá. Ale chlapec, jako je tenhle, chudý přistěhovalec, který prodával vlastní tělo, stydím se to přiznat, Moore, ale nevím o jediném precedentu, při němž by se podobný případ skutečně vyšetřoval, což jste mohl pochopit i z Flynnova přístupu.“ Znovu mimoděk pokrčil paže vedle boků. „Ale mě to už unavuje. V těchto odporných čtvrtích se manželé zabíjejí navzájem, opilci a narkomani vraždí poctivé pracující občany, prostitutky jsou zabíjeny nebo páchají sebevraždy po tuctech a lidé zvenčí to sledují jen jako nechutné, ale docela zábavné představení. To samo o sobě je dost špatné. Když se však oběťmi stávají děti a obecná reakce veřejnosti se nijak zvlášť neliší od Flynnovy Proboha, mám pocit, že bojuji se svými vlastními lidmi! Vždyť tenhle rok už máme tři takové případy a z okrsků ani od detektivů jsem o tom neslyšel jediné slovo.“

„Tři?“ podivil jsem se. „Vím jenom o tom děvčeti od Drapera.“ Shang Draper vlastnil vyhlášený bordel na křižovatce Šesté Avenue a 24. ulice, kde si mohli zákazníci koupit povyražení s dětmi (většinou šlo o dívky, ale našlo se tam i pár chlapců) ve věku od devíti do čtrnácti let. V lednu objevili v jednom z tamějších táflovaných pokojů desetiletou holčičku ubitou k smrti.

„Ano, a o tomhle víte jen proto, že se Draper opozdil s placením výpalného,“ řekl Roosevelt. Válka proti korupci, kterou zahájil současný starosta, plukovník William L. Strong se svými zastánci, k nimž patřil i Roosevelt, byla sice chvályhodná, zatím se však v nejmenším nepodařilo vykořenit tu nejstarší a nejvýnosnější z policejních aktivit: vybírání výpalného od majitelů náleven, koncertních salonů, veřejných domů, opiových doupat a ostatních paláců neřesti. „Někdo ze Šestnáctého okrsku, ještě pořád nevím kdo, prozradil ten příběh tisku, aby majitele zatlačil do kouta. Ale ti druzí dva mrtví byli chlapci jako tento, nalezení na ulici, takže nemohli být využiti k vydírání zaměstnavatelů. A tak se o jejich konci nikdo nedověděl“

Jeho hlas zanikl ve šplouchání vody pod námi a pravidelných poryvech větru od řeky. „Oba zemřeli stejným způsobem?“ zeptal jsem se, pohlížeje na Theodora, který se díval na tělo.

„V podstatě ano. A k oběma se už dostaly krysy a ptáci, stejně jako k tomuhle. Nebyl to pěkný pohled.“

„Krysy a ptáci?“

„Ty oči,“ vysvětlil Roosevelt. „Detektivní seržant Connor tvrdí, že je to práce krys nebo mrchožroutů. Ale to ostatní“

O druhých dvou vraždách se v novinách nepsalo; na tom však nebylo nic divného. Jak řekl Roosevelt, vraždy, které se zdály neobjasnitelné a k nimž došlo mezi chudáky či lidmi na okraji společnosti, policie stěží zaznamenala, natož aby je vyšetřovala. Když navíc oběti patřily k části společnosti, jejíž existence se obecně popírala, naděje na objasnění se snížila z malé na nulovou. Chvilku jsem si pohrával s představou, co by moji vlastní nadřízení v Timesech asi udělali, kdybych jim navrhl vydat článek o mladém chlapci, který se živil tím, že se oblékal a líčil jako ženská prostitutka a prodával své tělo dospělým mužům (z nichž mnozí patřili k údajně úctyhodným občanům), a který byl strašlivým způsobem zavražděn v temném koutě města. Měl bych štěstí, kdyby mě po tom návrhu jenom vyhodili; nucený pobyt v Bloomingdaleském ústavu pro duševně choré by byl pravděpodobnějším výsledkem.

„S Kreizlerem jsem nemluvil už celé roky,“ pronesl Roosevelt po chvilce zamyšleně. „Ačkoli mi poslal velmi laskavý vzkaz, když“ Na chvilku se zarazil a neobratně pokračoval: „V době, která pro mě byla velmi těžká.“

Chápal jsem ho. Theodore mluvil o smrti své první ženy Alice, zemřela v roce 1884 při porodu dcery, která dostala stejné jméno. Jeho ztráta ten den byla dvojnásobně drtivá, neboť jen několik hodin po manželce zemřela rovněž jeho matka. Theodore se s tragédií vypořádal svým typickým způsobem; uzavřel smutnou, svatosvatou vzpomínku na manželku hluboko v sobě a už nikdy se o ní nezmínil.

Vytrhl se ze smutného zadumání a otočil se ke mně. „Ovšem ten dobrý doktor musel mít nějaký důvod, proč sem poslal právě vás.“

„Ať se propadnu, jestli ten důvod znám,“ opáčil jsem a bezradně pokrčil rameny.

„Ano,“ prohlásil Theodore s dalším laskavým zasmáním. „Náš přítel Kreizler je nevypočitatelný a záhadný jako Číňan. A možná jsem se podobně jako on v uplynulých měsících až příliš pohyboval mezi podivnými a hroznými věcmi, neboť se mi zdá, že začínám chápat jeho úmysl. Pochopte, Moore, s těmi předchozími vraždami jsem nemohl nic dělat, protože uvnitř oddělení nebyl žádný zájem o jejich vyšetřování. A i kdyby byl, nikdo z našich detektivů nemá dostatečný výcvik, aby v takové řezničině našel nějaký smysl. Jenže tenhle chlapec, tahle strašlivá, krvavá záležitost Spravedlnost může být slepá jen do jisté míry. Mám plán a soudím, že i Kreizler má plán, a taky soudím, že vy nás máte svést dohromady.“

„Já?“

„Proč ne? Tak jste to přece udělal na Harvardu, kde jsme se všichni sešli.“

„Ale co čekáte, že udělám?“

„Zítra mi Kreizlera přivedete do kanceláře. Pozdě dopoledne, jak stojí v jeho vzkazu. Dáme hlavy dohromady a vymyslíme, co se dá dělat. Ale buďte diskrétní, prosím, chci, aby všichni ostatní získali dojem, že to má být jenom společenské setkání starých přátel.“

„Zatraceně, Roosevelte, co má podle vás být společenské setkání starých přátel?“

On se však už ponořil do úvah o svém plánu. Mou zoufalou otázku přešel mlčením, zhluboka se nadechl a poprvé od mého příchodu na věž působil klidně a sebejistě. „Akce, Moore, odpovíme akcí!“

A pak mě pevně objal kolem ramenou; jeho elán a morální jistota se vrátily v plné síle. Pokud šlo o mou vlastní jistotu, jakoukoli jistotu, marně jsem čekal, až se dostaví. Věděl jsem pouze, že jsem zatahován do čehosi, co vymysleli dva nejzarytější, nejrozhodnější a nejzásadovější muži, jaké jsem kdy poznal, a ta myšlenka mi nepřinášela žádnou úlevu, když jsme se vraceli zpět dolů ke Kreizlerovu kočáru a zanechali tělo nešťastného Georgia Santorelliho nahoře na věži, vysoko pod mrazivým nebem, na němž se dosud neobjevil jediný náznak svítání.

KAPITOLA 4

Ráno přineslo chladný, řezavý březnový déšť. Vstal jsem časně a zjistil, že mi Harriet laskavě připravila snídani složenou ze silné kávy, topinky a ovoce (které na základě svých zkušeností s rodinou plnou alkoholiků považovala za nezbytné pro kohokoli, kdo často a nad míru holduje alkoholu). Usadil jsem se v oblíbeném proskleném výklenku své babičky, poskytujícím výhled na dosud spící růžovou zahradu v zadním dvoře, a rozhodl se prolistovat ranní vydání Timesů, než se pokusím zatelefonovat do Kreizlerova Institutu. Zatímco do měděné střechy a skleněných stěn kolem mě bušil déšť, vdechoval jsem svěží vůni těch několika rostlinek, které má babička udržovala při životě po celý rok, pročítal noviny a snažil se znovu získat kontakt se světem, jenž mi ve světle událostí předchozí noci připadal náhle znepokojivě vzdálený.

ŠPANĚLSKO JE PLNÉ HNĚVU, dozvěděl jsem se. Ničemný, zvolna se hroutící madridský režim stále hluboce znepokojovala otázka americké podpory pro nacionalistické vzbouřence na Kubě (Kongres Spojených států uvažoval o tom, že uzná jejich válečný status, čímž by se de facto postavil na jejich stranu). Tom Platt, přezdívaný „Bezstarostný šéf“, zvolna odumírající geniální mozek newyorských Republikánů, byl napaden redaktory Timesů za pokus zneužít ke svým vlastním nekalým cílům připravované rozšíření města v takzvaný Velký New York, který měl sloučit dosud samostatné obce Brooklyn, Staten Island, Queens, Bronx a Manhattan. Blížící se předvolební sjezdy republikánů i demokratů se měly oba soustředit především na otázku bimetalismu, tedy toho, zda má být americký starý dobrý zlatý standard pošpiněn připojením měny založené na stříbře. Tři sta jedenáct černých Američanů odplulo lodí do Libérie a Italové se bouřili, neboť jejich jednotky byly na hlavu poraženy habešskými domorodými kmeny na druhé straně černého kontinentu.

Tyto informace byly sice aktuální, člověka v mém rozpoložení však nedokázaly upoutat. Obrátil jsem se k lehčím věcem. V Proctorově divadle předváděli slony jezdící na bicyklu; v Hubertově aréně na 14. ulici vystupovala skupina indických fakírů; Max Alvary v roli Tristana v Hudební akademii podal skvělý výkon a Lillian Russellová byla Bohyní pravdy v Abbey’s. Eleanora Duseová v Camille nebyla „žádná Bernhardtová“ a Otis Skinner v Hamletovi sdílel její sklon plakat na jevišti příliš snadno a příliš často. V Lyceu se už čtvrtý týden hrál Vězeň ze Zendy, viděl jsem to představení dvakrát a chvilku jsem si pohrával s myšlenkou, že bych na ně večer zašel znovu. Šlo o báječný únik před starostmi obvyklého dne (nemluvě o příšerných výjevech z neobvyklé noci): hrady s vodními příkopy, bitvy s meči, přitažlivý prvek tajemství a okouzlující, omdlévající dámy

Ale už při vzpomínce na tu hru mi oči sklouzly k jiným tématům. Na Deváté ulici se muž, který kdysi v opilosti podřízl krk svému bratrovi, znovu opil a střelil po své matce; policie nemá dosud žádné stopy v případě mimořádně brutální vraždy artisty Maxe Eglaua z Ústavu pro povznesení vzdělanosti hluchoněmých; muž jménem John Mackin, který zabil svou manželku a tchyni a pak se pokusil podříznout si hrdlo, se ze svého zranění zotavil, ovšem nyní se pokouší vyhladovět k smrti. Dozorci ho přiměli začít přijímat potravu, když mu ukázali příšerný nástroj pro nucenou výživu, který by byl na něm jinak použit, aby ho udržel naživu pro popravčího

Odhodil jsem noviny stranou. Spolkl jsem poslední doušek sladké černé kávy, snědl dílek broskve dovezené z Georgie a posílil se ve svém rozhodnutí zajít ihned do předprodeje vstupenek v Lyceu. Právě jsem mířil zpět do svého pokoje, abych se oblékl, když pronikavě zařinčel telefon a moje babička v ranním salonku poplašeně a hněvivě vykřikla: „Ach, Bože!“ Na telefon takto reagovala pokaždé, nikdy však nevzala v úvahu naše návrhy, aby tedy přístroj nechala odstranit nebo alespoň ztlumit jeho zvuk.

Ve dveřích kuchyně se objevila Harriet s příjemným stárnoucím obličejem plným mydlinek z nádobí. „Telefon, pane,“ oznámila mi, utírajíc si ruce do zástěry. „Volá vás dr. Kreizler.“

Přitáhl jsem si čínský župan úžeji k tělu a zamířil k malé dřevěné krabici u kuchyně. Zvedl jsem těžké černé sluchátko, přitiskl si je k uchu a druhou ruku položil na mluvítko upevněné na aparátu. „Ano?“ řekl jsem. „To jste vy, Laszlo?“

„Takže jste už vzhůru, Moore,“ ozvalo se z druhé strany. „To je dobře.“ Mluvil tiše, ale jako vždy nesmírně energicky. V jeho slovech byla znát stopa evropského přízvuku: Kreizler do Spojených států emigroval v dětství, když jeho německý otec, bohatý vydavatel a republikánský aktivista z roku 1848, uprchl s jeho maďarskou matkou před monarchistickým pronásledováním. V newyorských společenských kruzích se tato dvojice kultivovaných, bohatých politických uprchlíků těšila značné popularitě. „V kolik s námi chce Roosevelt mluvit?“ zeptal se, jako by ho vůbec nenapadlo, že by Theodore mohl jeho návrh odmítnout.

„Před obědem!“ řekl jsem bezděky příliš hlasitě v reakci na ten tichý, slabý hlas.

„Proč u všech čertů křičíte?“ opáčil Kreizler. „Takže před obědem? Výborně. V tom případě máme čas. Četl jste noviny? Ten článek o muži jménem Wolff?“

„Ne.“

„Tak si to přečtěte, zatímco se budete oblékat.“

Zadíval jsem se na svůj župan. „Jak víte, že“

„Drží ho v Bellevue. Stejně bych ho měl vyšetřit, takže mu můžeme položit pár otázek, abychom zjistili, zda by nemohl mít něco společného s tou naší záležitostí. Pak pojedeme na Mulberry Street, na chvilku se stavíme v Institutu a dáme si oběd v Delmoniku, řekl bych, že holoubátka, nebo možná jitrničky s holouběcím masem. Ranhoferova pepřová zálivka s lanýži je vynikající.“

„Ale“

„Cyrus a já vyjedeme přímo od mého domu. Vy si budete muset vzít drožku. Vyšetření je domluveno na devět třicet. Snažte se přijít včas, Moore, buďte tak laskav. V téhle věci nesmíme ztrácet ani minutu.“

Potom zavěsil. Vrátil jsem se do výklenku, zvedl znovu Timesy a prolistoval je. Článek se nacházel na straně osm:

Henry Wolff včera večer popíjel v činžovním domě v bytě svého souseda Conrada Rudesheimera. Do místnosti vstoupila Rudesheimerova pětiletá dcerka a Wolff pronesl něco, co Rudesheimer považoval za nevhodné pro uši malého dítěte. Vznesl nějaké námitky, načež Wolff vytáhl pistoli, střelil děvčátko do hlavy a potom uprchl. Dítě na místě zemřelo a Wolff byl zadržen o několik hodin později, když se bezcílně toulal právě poblíž East River. Pomalu jsem noviny odložil, náhle zachvácen podivnou předtuchou, že události, k nimž došlo předchozí noci na mostní věži, znamenají teprve začátek.

V hale jsem se srazil se svou babičkou; stříbřité vlasy měla dokonale upravené, šedočerné šaty pečlivě upnuté a v šedivých očích, které jsem po ní zdědil, jí blýskalo. „Johne!“ zvolala překvapeně, jako by v jejím domě bydlelo ještě deset dalších mužů. „Kdo to pro všechno na světě telefonoval?“

„Doktor Kreizler, babičko,“ odpověděl jsem a vyběhl po schodech nahoru.

„Doktor Kreizler!“ zavolala za mnou. „No tohle! Na jeden den mám toho doktora Kreizlera až dost!“ Ještě když jsem se oblékal, doléhal ke mně přes zavřené dveře ložnice její hlas. „Jestli chceš něco vědět, je to velmi podivný člověk! A moc bych nespoléhala na to, že je doktor! Ten vrahoun Holmes je taky doktor!“ Ve stejném duchu promlouvala celou dobu, co jsem se myl, holil a čistil si zuby sozodontem. Tohle měla ve zvyku, a přestože mě to rozčilovalo, pro muže, který už poměrně dávno ztratil svou nepochybně jedinou naději na domácí štěstí, to bylo stále lepší než staromládenecký byt v domě plném dalších mužů, kteří se smířili s osamělým životem.

Když jsem vybíhal ze dveří, popadl jsem ještě šedý klobouk a černý deštník a potom jsem svižným krokem zamířil na Šestou avenue. Rozpršelo se teď mnohem hustěji a zvedl se i ostrý, mrazivý vítr. Jakmile jsem dorazil na Šestou, poryvy větru náhle změnily směr a začaly vířit pod kolejemi Newyorské nadzemní železniční dráhy, které lemovaly ulici z obou stran těsně u chodníků. Náraz větru mi obrátil deštník naruby, což se stalo i několika dalším lidem v tlačenici pod kolejemi; spojený účinek sílícího větru, deště a chladu proměnil tuto i v běžných dnech rušnou ulici v naprosté peklo. Zatímco jsem bojoval se svým neskladným, nyní znehodnoceným deštníkem, vyrazil jsem k přijíždějící drožce. Předběhla mě však veselá mladá dvojice, která se svůj manévr ani nepokusila zastřít a rychle do vozu naskočila. Hlasitě jsem proklel jejich potomstvo do pátého kolena a oklepal jsem jejich směrem svůj zničený deštník. Dívka úzkostně vykřikla, zatímco muž na mě nejistě pohlédl a sdělil mi, že jsem blázen. Když jsem si uvědomil, kam jedu, docela mě to pobavilo a výrazně mi to zpříjemnilo čekání v dešti na další drožku. Jakmile se kolem rohu z Washingtonova náměstí jedna vynořila, nečekal jsem ani, až zastaví, ale naskočil jsem dovnitř, zaklapl za sebou dvířka a zakřičel na řidiče, aby mě odvezl do Pavilonu pro duševně choré v Bellevue. Můj příkaz drožkáře zjevně dvakrát neuklidnil. Jeho znepokojený pohled mě opět rozesmál a v době, kdy jsme dorazili na 14. ulici, mně už ani nevadilo, že se mi mokré tvídové kalhoty nepříjemně lepí k nohám.

Se zvrhlostí typickou pro newyorské drožkáře se můj kočí, límec pršipláště měl vyhrnutý k uším a cylindr zakrytý tenkým gumovým návlekem, rozhodl, že se před odbočením na východ prodere rušnou obchodní čtvrtí podél Šesté avenue nad Čtrnáctou ulicí. Hlemýždím tempem jsme minuli většinu velkých obchodních domů, O’Neill’s, Adams & Company, Simpson-Crawford, a potom jsem zabušil pěstí na střechu vozu a ujistil toho dobrého muže, že se do Bellevue potřebuji dostat ještě dnes dopoledne. S prudkým trhnutím jsme tedy odbočili na Třiadvacátou a prorazili si cestu neřízenou a naprosto chaotickou křižovatkou v místech, kde se ulice stýkala s Pátou Avenue a s Broadwayí. Jakmile jsme minuli nízkou, rozložitou budovu Fifth Avenue Hotel, kde si Tom Platt zřídil hlavní stan a právě v tuto chvíli tam nepochybně dokončoval svůj velkolepý plán Velkého New Yorku, objeli jsme východní roh parku na Madisonově náměstí, odbočili na 26. ulici, opět změnili směr před arkádami v italském duchu na budově Madison Square Garden, a konečně znovu zamířili k východu. V tu chvíli se na obzoru objevily impozantní budovy nemocnice Bellevue, postavené z červených cihel, a za několik minut jsme už přejeli První avenue a zastavili za velkou černou sanitkou na 26. ulici, nedaleko vchodu do Pavilonu pro duševně choré. Zaplatil jsem drožkáři a vstoupil dovnitř.

Sama budova Pavilonu byla strohá, dlouhá a obdélníková. Návštěvníky i pacienty vítal malý nehostinný vestibul, z něhož se za prvními z mnoha kovových dveří táhla středem budovy široká chodba. Odtamtud se vcházelo do čtyřiadvaceti „pokojů“ (ve skutečnosti cel). Tyto cely byly rozdělené na dvě oddělení, ženské a mužské, dalším párem posunovacích dveří pobitých plechem, které stály uprostřed chodby. Pavilon se užíval jako místo k pozorování a posuzování duševního stavu zejména osob, které se dopustily násilných činů. Jakmile bylo rozhodnuto o jejich příčetnosti (či jejím nedostatku) a vyhotovily se oficiální zprávy, byli pacienti převezeni do jiných, ještě méně pohostinných institucí.

Když jsem se ocitl ve vestibulu, zaslechl jsem obvyklé zdejší výkřiky a sténání, artikulované protesty i prostý řev šílenství a zoufalství, linoucí se z cel. Zároveň jsem si povšiml Kreizlera; zvláštní, jak silně jsem si v duchu vždy spojoval jeho přítomnost s takovými zvuky. Jako obvykle měl na sobě černý oblek i plášť a stejně jako často při jiných příležitostech si při čekání pročítal hudební recenze v Timesech. Jeho černé oči, silně připomínající zorničky nějakého velkého ptáka, kmitaly nad papírem, jak rychle, trhaně přeskakoval pohledem z jednoho sloupce k druhému. Držel Timesy v pravé ruce a levou paži, oslabenou a špatně vyvinutou následkem úrazu v dětství, měl přitisknutou těsně k tělu. Levou rukou si čas od času přejel po úhledně přistřiženém kníru a malé bradce pod spodním rtem. Tmavé vlasy, které nosil příliš dlouhé bez ohledu na diktát módy, měl sčesané dozadu a vlhké, neboť byl jako obvykle bez klobouku. To všechno, spolu s prudkými pohyby hlavy, kterou pokyvoval nad novinami, jen posilovalo podobnost s hladovým nepokojným sokolem, rozhodnutým vymáčknout z toho znepokojivého světa kolem nějaké uspokojení.

Vedle Kreizlera se tyčil obrovitý Cyrus Montrose, Laszlův komorník, příležitostný řidič, schopný osobní strážce a alter ego. Stejně jako většina Kreizlerových zaměstnanců byl Cyrus bývalý pacient a já jsem z něj byl vždycky víc než jen trochu nervózní, navzdory jeho zdvořilému, dokonale kontrolovanému chování a zjevu. To ráno měl na sobě šedivé kalhoty a pečlivě zapnutý hnědý kabát a v jeho širokém černém obličeji se neobjevila nejmenší známka toho, že by vzal můj příchod na vědomí. Když jsem se však přiblížil, poklepal Kreizlera po paži a ukázal mým směrem.

„Vida, Moore,“ prohlásil Kreizler, levou rukou vytáhl z vesty hodinky na řetízku a pravou mi s úsměvem nabídl. „To je skvělé.“

„Laszlo,“ opáčil jsem a potřásl mu rukou. „Cyre,“ dodal jsem s pokývnutím, které bylo opětováno stěží náznakem.

„Vaši zaměstnavatelé mě příliš nepotěšili. Včera večer jsem zhlédl v Metropolitní opeře vynikajícího Pagliacciho s Melbou a Anconou, a v Timesech nepíšou o ničem jiném než o Alvaryho Tristanovi.“ Odmlčel se a zkoumavě se mi zadíval do tváře. „Vypadáte unaveně, Johne.“

„Skutečně nechápu, proč. Prohánět se uprostřed noci po městě v otevřeném kočáře je obvykle přece tolik osvěžující. Mohl byste mi prosím vysvětlit, co tady dělám?“

„Za okamžik.“ Kreizler se obrátil k ošetřovateli v tmavomodré uniformě a hranaté čepici, který byl pohodlně rozvalený na židli opodál. „Fullere? Můžeme jít.“

„Jistě, pane doktore,“ opáčil muž, sundal si z opasku obrovský kruh s množstvím klíčů a vydal se ke vchodu do hlavní chodby. Kreizler i já jsme ho následovali; Cyrus zůstal stát na místě jako vosková socha.

„Přečetl jste si ten článek, Moore?“ zeptal se Kreizler, jakmile ošetřovatel odemkl dveře do prvního oddělení. Zde byl křik a nářek téměř ohlušující a velmi mě znervózňoval. Chodbu bez oken jen matně osvětlovalo několik přepracovaných elektrických žárovek. Některá z malých pozorovacích okének na masivních kovových dveřích cel byla otevřená.

„Ano,“ ujistil jsem ho po chvilce váhavě. „Četl jsem ho. A pochopil jsem možnou spojitost, k čemu ale potřebujete mě?“

Než stihl Kreizler odpovědět, v okénku prvních dveří napravo se náhle objevila ženská tvář. Vlasy měla sice svázané, ale rozcuchané, a v jejím ztrhaném širokém obličeji se zračilo vášnivé rozhořčení. Ten výraz se však změnil ve chvíli, kdy zjistila totožnost návštěvníka. „Doktor Kreizler,“ vydechla chraptivě.

To vyvolalo okamžitou řetězovou reakci: Kreizlerovo jméno letělo po chodbě od cely k cele, od pacienta k pacientovi, skrze zdi a kovové dveře uzavírající ženské oddělení od oddílu vyhrazeného mužům. Tohle jsem už viděl několikrát předtím, v různých institucích, ale nikdy mě to nepřestalo překvapovat: ta slova působila jako chladná voda na rozpáleném uhlí; pohltila praskavý žár a zanechala jen dýmající sykot, což znamenalo možná krátkodobé, nicméně účinné utlumení zuřícího požáru.

Příčina tohoto pozoruhodného jevu byla prostá. Kreizler byl mezi pacienty, stejně jako mezi všemi zločinci, lékaři a právníky v New Yorku, znám jako člověk, jehož svědectví mělo u soudu při šetření ohledně příčetnosti větší váhu než svědectví jakéhokoli jiného soudobého psychiatra a mohlo rozhodnout, zda dotyčný skončí ve vězení, v o něco méně drastických podmínkách ústavu pro choromyslné nebo zpátky na ulici. Ve chvíli, kdy byla odhalena jeho přítomnost v instituci typu Pavilonu, proto obvyklé zvuky šílenství vystřídaly téměř přízračné pokusy o souvislou komunikaci ze strany většiny zadržených. Jen nezasvěcení nebo beznadějně zoufalí pokračovali ve svém běsnění; to náhlé utlumení všeobecného hluku však přesto nebylo vůbec uklidňující. Vlastně to drásalo nervy ještě hůře, neboť člověk věděl, že tento pokus o řád a pořádek je nucený a že se úzkostné zvuky zase vrátí, stejně jako žhavé uhlíky, které po dočasném uhašení studenou sprchou znovu vyšlehnou plamenem.

Kreizlerova reakce na chování pacientů nebyla o nic méně znepokojivá, neboť člověk mohl pouze hádat, jaké zkušenosti z jeho života a práce v něm rozvinuly schopnost procházet takovým místem a sledovat takovéto projevy zoufalství (prokládané umírněnými, ale přesto vášnivými prosbami: „Doktore Kreizlere, musím s vámi mluvit! Doktore Kreizlere, prosím, já nejsem jako ti ostatní!“) a nedat přitom najevo strach, odpor či zoufalství. Když odměřeným krokem procházel dlouhou chodbou, jeho oči pod svraštělým obočím kmitaly rychle ze strany na stranu, od cely k cele, s výrazem soucitného pokárání: jako by ti lidé byli neposlušné děti. Ani s jedním z pacientů nepromluvil, ale jeho odmítnutí nebylo kruté; právě naopak, neboť promluvit s jedním by pouze znamenalo posílit naděje toho nešťastníka, možná neodůvodněně, a rozdrtit naděje všech ostatních. Všichni zdejší pacienti, kteří už předtím pobývali v blázincích či vězeních nebo zůstávali na pozorování v Bellevue delší dobu, tento Kreizlerův zvyk znali a své prosby vyjadřovali očima, neboť dobře věděli, že je doktor vezme na vědomí pouze pohledem.

Prošli jsme posuvnými dveřmi do mužského oddělení a následovali ošetřovatele Fullera k poslední cele vlevo. Postavil se ke straně a otevřel malé pozorovací okénko v těžkých opancéřovaných dveřích. „Wolffe!“ zavolal. „Máte návštěvu. Úřední, tak se chovejte slušně.“

Kreizler se postavil k okénku a já se mu zadíval přes rameno. Muž uvnitř úzké cely s holými stěnami seděl na hrubé pryčně, pod níž ležel otlučený ocelový nočník. Jediné malé okno kryté silnými mřížemi stínily husté výhonky břečťanu. Na podlaze vedle muže, který si držel hlavu v dlaních, se nacházel kovový džbán s vodou a podnos s kouskem chleba a miskou, v níž zasychaly zbytky ovesné kaše. Pacient měl na sobě pouze nátělník a vlněné kalhoty bez pásku či šlí (prevence proti pokusům o sebevraždu). Kotníky i zápěstí mu poutaly těžké okovy. Když par vteřin poté, co na něj Fuller zavolal, zvedl hlavu, spatřili jsme zarudlé oči, které mi připomínaly některá z mých nejhorších ranních probuzení, a vrásčitý kníratý obličej s výrazem rezignované lhostejnosti.

„Pane Wolffe,“ oslovil ho Kreizler a pozorně se na muže zadíval, „jste střízlivý?“

„Kdo by nebyl?“ opáčil muž pomalu, nezřetelným hlasem. „Po noci na tomhle místě?“

Kreizler zasunul kovový kryt na okénku a obrátil se k Fullerovi. „Dostal nějaké léky?“

Fuller rozpačitě pokrčil rameny. „Když ho přivedli, zuřil, doktore Kreizlere. Přednostovi se zdálo, že to není jenom z opilosti, a tak mu dali velkou injekci chloralu.“

Kreizler si podrážděně povzdechl. Chloralhydrát byl metlou jeho existence. Tato hořká, bezbarvá, mírně žíravá sloučenina zpomalovala srdeční rytmus a pacienta uklidňovala, nebo, což byl způsob, jakým se používala v mnoha nočních podnicích, ho přivedla do téměř komatózního stavu, čímž se z něj stával snadný terč loupeže či únosu. Větší část lékařské komunity nicméně tvrdila, že chloral není návykový (s čímž Kreizler hluboce nesouhlasil) a vzhledem k tomu, že jedna dávka stála pětadvacet centů, šlo o levnou a pohodlnou alternativu hrubé síly při pokusech dostat pacienta do okovů nebo do kožené svěrací kazajky. Používalo se ho štědře, zejména na duševně choré nebo prostě násilnické vězně, ale během pětadvaceti let od jeho zavedení se tato látka rozšířila i mezi veřejností. Člověk si teď mohl v každé lékárně běžně koupit nejen chloral, ale rovněž morfium, opium, cannabis či jakoukoli jinou podobnou látku. Obrovské množství lidí si zničilo život, když bezhlavě podlehli schopnosti chloralu „zbavit člověka starostí a smutků a navodit zdravý spánek“ (podle inzerátu jednoho z výrobců). Smrt předávkováním se stala zcela běžnou, stále více a více sebevražd bylo spojováno se zneužíváním chloralu, tehdejší lékaři však přesto lehkovážně trvali na jeho bezpečnosti a užitečnosti.

„Kolik gránů?“ zeptal se Kreizler, jehož podrážděnost teď nahradila rezignace, neboť dobře věděl, že podání léku není ani Fullerovým dílem, ani jeho chybou.

„Začali dvaceti,“ připustil ošetřovatel provinile. „Říkal jsem jim to, pane, říkal jsem jim, že ho máte přijít vyšetřit a že se budete zlobit, ale No, víte, jak to je, pane.“

„Ano,“ opáčil Kreizler tiše, „já vím.“ Věděli jsme to všichni tři, když se přednosta Pavilonu dověděl o Kreizlerově plánované návštěvě a pravděpodobných námitkách, téměř určitě dávku chloralu zdvojnásobil a účinně tak snížil Wolffovu schopnost aktivně se účastnit toho typu vyšetření, které bylo pro Kreizlera typické: zahrnovalo množství zvídavých otázek a v ideálním případě se mělo provádět v době, kdy pacient nebyl pod vlivem žádných drog či alkoholu. Tak se ke Kreizlerovi chovala většina jeho kolegů, zejména těch, kteří patřili ke starší generaci.

„Dobrá,“ prohlásil Laszlo poté, co problém chvíli zvažoval. „S tím nic nenaděláme. Jsme tady, Moore, a tlačí nás čas.“ Okamžitě jsem si vzpomněl na tu záhadnou poznámku o „časovém plánu“ v Kreizlerově vzkazu pro Roosevelta minulou noc, ale neřekl jsem nic, neboť tou dobou už odjišťoval těžké dveře a rázně je otvíral. „Pane Wolffe,“ začal rázně, „musíme si promluvit.“

Další hodinu jsem sledoval, jak Kreizler vyšetřuje toho nesoustředěného, dezorientovaného muže, který se tak pevně, jak mu to jen chloralhydrát dovolil, držel teorie, že jestliže skutečně ustřelil malé Louise Rudesheimerové kus hlavy svou pistolí, a my jsme ho ujistili, že to udělal, pak musí být šílený a měl by být samozřejmě poslán do ústavu pro choromyslné (nebo přinejhorším do věznice pro duševně choré zločince v Mattewanu) spíše než do vězení nebo na šibenici. Kreizler si jeho postoje dobře všiml, zatím se však zdržel jakékoli debaty o případu samotném. Místo toho položil celou řadu zdánlivě nesouvislých otázek ohledně Wolffovy minulosti, jeho rodiny, přátel a dětství. Ty otázky byly hluboce osobní a za jakýchkoli normálních okolností by působily nepatřičně až urážlivě. Skutečnost, že Wolff reagoval na Kreizlerovy dotazy méně agresivně než většina lidí, se dala nepochybně přičítat účinkům drogy. Nepřítomnost projevů hněvu však doprovázela rovněž nepřesnost a neurčitost odpovědí a zdálo se, že vyšetření spěje k předčasnému konci.

Ale ani Wolffova chemicky navozená povolnost nevydržela, když se ho Kreizler konečně začal vyptávat na Louisu Rudesheimerovou. Měl Wolff vůči tomu děvčátku nějaké sexuální pocity? zeptal se Laszlo s přímočarostí, jaká v rozhovorech na podobná témata nebývá příliš obvyklá. Pociťoval podobné city vůči jiným dětem v domě nebo v okolí? Má Wolff přítelkyni? Navštěvuje veřejné domy? Cítí sexuální přitažlivost k malým chlapcům? Proč na to děvče použil pistoli, a nikoli nůž? Wolffa zprvu ty otázky mátly a obracel se na ošetřovatele Fullera s dotazy, zda musí odpovídat. Fuller mu dal s poněkud zlomyslným uspokojením najevo, že musí, a Wolff se podrobil. Ale zhruba po další půlhodině výslechu se nejistě vyškrabal na nohy, začal chřestit svými pouty a zapřísahat se, že ho nikdo nepřinutí, aby se účastnil tak obscénního rozhovoru. Útočně prohlásil, že to by raději čelil katu, načež Kreizler vstal a zadíval se mu přímo do očí.

„Obávám se, že ve státě New York už šibenici téměř vytlačilo elektrické křeslo, pane Wolffe,“ prohlásil klidně. „Ačkoli se na základě vašich odpovědí obávám, že se o tom budete moci přesvědčit sám. Bůh vám buď milostiv, pane.“

Když Kreizler zamířil ke dveřím, Fuller je rychle otevřel. Cestou ven jsem se po Wolffovi naposledy ohlédl. Nyní se netvářil dotčeně, nýbrž velice vystrašeně. Byl však příliš slabý, než aby byl schopen dělat něco víc než na protest chabě mumlat, že je skutečně nepříčetný. Pak se opět svalil na pryčnu.

Zatímco Fuller zamykal dveře Wolffovy cely, já s Kreizlerem jsme se vraceli zpět hlavní chodbou Pavilonu. Znovu se začaly ozývat tiché prosby pacientů, brzy jsme jim však unikli. Jakmile jsme se vrátili do vestibulu, výkřiky a steny za námi opětovně nabraly na síle.

„Myslím, že ho můžeme vyloučit, Moore,“ řekl tiše a unaveně Kreizler, zatímco si natahoval rukavice, které mu podal Cyrus. „Ačkoli byl pod vlivem léků, Wolff se projevil v plné kráse, má rozhodně sklony k násilí a nenávidí děti. A je to alkoholik. Ale v žádném případě není šílený ani si nemyslím, že by měl něco společného s naším případem.“

„Aha,“ podotkl jsem a hned se chopil příležitosti. „Když už o tom mluvíme“

„Oni by si samozřejmě přáli, aby byl šílený,“ pokračoval Laszlo zamyšleně, jako by mě vůbec neslyšel. „Zdejší doktoři, novináři, soudci, všichni by si rádi mysleli, že jenom šílenec by střelil do hlavy pětiletou holčičku. Působí to jisté potíže, když jsme nuceni připustit, že naše společnost může stvořit příčetné muže, kteří se dopouštějí takových činů.“ Opět si povzdechl a vzal si od Cyra zpátky svůj deštník. „Ano, řekl bych, že tohle si vyžádá jeden nebo dva dlouhé dny u soudu“

Když jsme vyšli z Pavilonu, ukryl jsem se pod Kreizlerův deštník a pak jsme spolu nastoupili do kolesky, která měla nyní střechu nataženou. Věděl jsem, co přijde: monolog, který pro Kreizlera znamenal jakousi katarzi, opětné ustavení některých jeho základních profesionálních zásad, jež mu mělo ulevit od obrovské odpovědnosti za to, že pomáhá poslat člověka na smrt. Kreizler byl přesvědčeným odpůrcem trestu smrti i v případě krutých vrahů, jako byl Wolff. Nepřipustil však, aby tento odpor ovlivnil jeho úsudek či jeho definici pravé nepříčetnosti, která byla ve srovnání s názorem mnoha jeho kolegů relativně úzce vymezená. Jakmile Cyrus naskočil na kozlík a vůz vyjel od Bellevue, Kreizler se rozhovořil o tématech, která jsem ho slyšel probírat již mnohokrát: že široká definice šílenství sice působí na společnost jako celek uklidňujícím dojmem, vědě o duševním zdraví však nepřináší zhola nic a pouze snižuje naději, že se skutečně duševně chorým lidem dostane léčby a péče, jakou potřebují. Byl to vášnivý, naléhavý projev, jako by Kreizler zatlačoval představu Wolffa na elektrickém křesle stále dál a dál od sebe, a čím déle mluvil, tím jasněji jsem si uvědomoval, že nemám nejmenší naději získat jakoukoliv informaci o tom, co se to k čertu děje a proč jsem do toho byl zatažen, ať už je to cokoli.

Trochu zklamaně jsem se rozhlédl po domech, které jsme míjeli, a nakonec jsem pohledem spočinul na Cyrovi, neboť mě na okamžik napadlo, že když ten člověk musí podobným věcem naslouchat častěji než kdokoli jiný, mohl bych od něj získat nějaký náznak soucitu. Dělal jsem si marné naděje. Než začal pracovat pro Laszla, měl Cyrus stejně jako Stevie Taggert tvrdý život a nyní byl mému příteli bezmezně oddán. Jako dítě Cyrus na vlastní oči viděl, jak jeho rodiče roztrhal rozzuřený dav doslova na kusy během divokých newyorských nepokojů kvůli odvodům do armády v roce 1863. Tehdy zběsilé skupinky bílých mužů a žen, z nichž mnozí byli čerství přistěhovalci, vyjadřovaly svou neochotu bojovat za Unii a za osvobození otroků tím, že se vrhali na jakékoli černochy, které se jim podařilo chytit, včetně malých dětí. Čtvrtili je, pálili zaživa, obalovali v dehtu a používali na ně další a další středověké mučící metody ze Starého světa, na něž si dokázali vzpomenout. Po smrti rodičů si Cyra vzal k sobě jeho strýc, který se živil kuplířstvím, a když se ukázalo, že chlapec je nadaný hudebník s nádherným basbarytonem, udělali z něj „profesora“, pianistu v bordelu, který nabízel mladé černé dívky bohatým bílým mužům. Tragédie z mládí však zvýšila jeho citlivost vůči častým rasistickým urážkám některých zákazníků. Jedné noci v roce 1887 narazil na policistu přebírajícího své výpalné v naturáliích, což v jeho pojetí zahrnovalo surové pohlavkování a nadávky do „negerských kurev“. Cyrus klidně odešel do kuchyně, sebral tam velký řeznický nůž a s jeho pomocí odeslal policistu do toho speciálního pekla vyhrazeného pro padlé členy newyorského policejního sboru.

Na scénu opět vstoupil Kreizler. Na základě teorie, kterou nazýval „explozivní asociací“, odhalil soudci tohoto případu motivy Cyrova jednání: během těch několika minut, v nichž spáchal vraždu, vysvětloval Laszlo, se Cyrus v duchu vrátil do noci, kdy zahynuli jeho rodiče, a hluboká studna hněvu, která v něm od té doby zůstávala otevřená, náhle přetekla a v obrovské vlně zasáhla toho surového policistu. Cyrus není nepříčetný, tvrdil Laszlo, pouze reagoval na situaci jediným způsobem, kterého byl vzhledem ke své minulosti schopen. Na soudce udělal Kreizlerův výklad dojem, ale s ohledem na nálady veřejnosti mohl jen stěží Cyra propustit. Navrhli pro něj internaci v Newyorském městském ústavu pro duševně choré na ostrově Blackwells Island, Kreizler však prohlásil, že zaměstnání v jeho Institutu tomuto člověku pomůže více. Soudce byl rád, že dostal možnost zbavit se ožehavého případu, a tak souhlasil. Záležitost nicméně nijak neprospěla Kreizlerově veřejné a profesionální prestiži, neboť jen posílila jeho pověst výstředního a nespolečenského učence, a průměrný návštěvník Kreizlerova domu rozhodně netoužil zůstat s Cyrem o samotě v kuchyni. Laszlovi to však zajistilo naprostou oddanost toho muže.

Hustý liják trochu polevil, když jsme klusem ujížděli po Bowery, jediné velké ulici v New Yorku, na níž se podle mého nejlepšího vědomí nikdy nenacházel žádný kostel. Míhaly se kolem nás nálevny, koncertní salony a laciné hotýlky, a když jsme míjeli Cooper Square, zahlédl jsem velký elektrický vývěsní štít a okna zakrytá žaluziemi, podnik Biffa Ellisona zvaný Paresis Hall, kde Georgio Santorelli provozoval své ubohé řemeslo. Pokračovali jsme dál pustinou laciných činžáků, kde déšť dokázal pouze nepatrně utlumit činorodý ruch na chodnících. Teprve když jsme odbočili na Bleecker Street a blížili se k policejnímu ředitelství, Kreizler suše poznamenal: „Viděl jste to tělo.“

„Viděl?“ opáčil jsem trochu podrážděně, ačkoli se mi ulevilo, že se konečně dostáváme k tématu. „Pořád ho vidím, kdykoli třeba jen na minutu zavřu oči. Proč jste proboha vůbec nechal vzbouřit celý náš dům a dovlekl mě tam? Dobře víte, že o takové věci nemůžu v žádném případě psát. Jediným výsledkem toho podniku bylo, že rozrušil mou babičku, což nepovažuji za příliš velký úspěch.“

„Omlouvám se, Johne. Ale musel jste vidět, s čím budeme mít co do činění.“

„Já nebudu mít co do činění s ničím!“ namítl jsem znovu. „Jsem jenom reportér, a to reportér s hrůzným příběhem, který nemůže napsat.“

„Jste k sobě nespravedlivý, Moore,“ opáčil Kreizler. „Ve skutečnosti jste přímo encyklopedií důležitých a obecně nepřístupných informací, ačkoli si to možná ani neuvědomujete.“

Zvýšil jsem hlas: „Laszlo, co u všech čertů“

Opět jsem se však nikam nedostal. Jakmile jsme zabočili na Mulberry Street, uslyšel jsem hlasy a po chvilce jsem uviděl, jak se k našemu kočáru řítí Link Steffens a Jake Riis.

KAPITOLA 5

„Čím blíže ke kostelu, tím blíže k Bohu.“ To bylo heslo, jímž jeden vtipálek z jistého newyorského gangu odůvodňoval rozhodnutí umístit středisko svých zločinných operací pouhých pár bloků od policejního ředitelství. Ten výrok se však dal vztáhnout prakticky na každou z tuctů podobných postav, neboť severní konec Mulberry Street (ředitelství se nacházelo v čísle 300), kde ulice navazovala na Bleecker Street, ležel v samém srdci neprostupné džungle chudinských činžáků, bordelů, koncertních salonů a hráčských doupat. Skupina dívek z jistého vykřičeného domu v Bleecker Street, situovaného přímo naproti ředitelství, se ve svém volném čase ráda bavila tím, že z oken za zelenými okenicemi pozorovala divadelním kukátkem dění na ředitelství a pak na procházející policisty hlasitě vykřikovala své komentáře. Celé to místo obklopovala jakási téměř karnevalová atmosféra. Nebo bych měl raději říci, že to byl cirkus, a to brutální římský cirkus, neboť několikrát za den bylo možné spatřit, jak jsou do této omšelé, hotelu podobné budovy, která tvořila mozek newyorského policejního sboru, vláčeny zkrvavené oběti násilných trestných činů či zranění pachatelé, a na chodníku zůstávaly lepkavé, krvavé důkazy toho, jak pochmurnou činností se lidé v onom domě zabývají.

Přímo naproti, v čísle 303, se nacházelo neoficiální hlavní sídlo policejních reportérů: obyčejná veranda, na níž jsme já i moji kolegové strávili hodně času v očekávání nějaké informace či zprávičky. Nebylo proto nijak překvapivé, že Riis a Steffens můj příjezd očekávali. Riisovo úzkostlivé chování a potěšený úšklebek na Steffensově hezkém štíhlém obličeji naznačovaly, že se zřejmě přihodilo něco mimořádně šťavnatého.

„Ale, ale!“ prohlásil Steffens, a když obratně vyskočil na stupačku Kreizlerova kočáru, zvedl svůj deštník vysoko do vzduchu. „Tajemní hosté přijíždějí společně! Dobré ráno, doktore Kreizlere. Rád vás zase vidím, pane!“

„Steffensi,“ pozdravil Kreizler s pokývnutím, které nebylo úplně přátelské.

Riis přisupěl chvíli po Steffensovi, neboť mohutný, rozložitý Dán se pružností nemohl mnohem mladšímu Steffensovi rovnat. „Doktore,“ oslovil ho a Kreizler ho vzal na vědomí pouze kývnutím. Riise neměl rád vůbec; ani Dánova průkopnická práce odhalující zlo a bídu života v chudinských činžácích, který zachytil zejména ve svém souboru esejů a fotografií s názvem Jak žije druhá polovina, nemohla vyvážit fakt, že šlo o úzkoprsého a poněkud bigotního moralistu, alespoň podle Kreizlerova názoru. A musím připustit, že já sám jsem Laszlovy pocity často sdílel. „Moore,“ pokračoval Riis, „Roosevelt nás právě vyhodil ze své kanceláře s tvrzením, že očekává vás dva kvůli nějaké naléhavé poradě. Tak se mi zdá, že se tady hraje moc podivná hra!“

„Neposlouchejte ho,“ skočil mu se smíchem do řeči Steffens. „Mluví z něho uražená pýcha. Vypadá to, že došlo k další vraždě, která se kvůli osobním názorům našeho přítele Riise nikdy nedostane na stránky Evening Sun, a obávám se, že jsme si z něho všichni nestydatě utahovali.“

„Steffensi, proboha, jestli toho nenecháte“ Riis sevřel svou masitou skandinávskou ruku v pěst a začal s ní mávat Steffensovým směrem, zatímco se s těžkým oddechováním pokoušel udržet krok se stále jedoucím vozem. Jakmile Cyrus před vchodem ředitelství zadržel koně, Steffens seskočil.

„Ale no tak, Jakeu, žádné výhrůžky!“ řekl smířlivě. „Vždyť je to jen legrace!“

„O čem to vy dva mluvíte?“ zeptal jsem se, zatímco Kreizler, který celému výjevu nevěnoval sebemenší pozornost, vystupoval z kočáru.

„Netvařte se jako neviňátko,“ odpověděl Steffens. „Viděl jste to tělo a doktor Kreizler také, tolik aspoň víme. Ovšem, protože tady Jake bohužel odmítá vzít na vědomí existenci chlapeckých prostitutů i domů, v nichž pracují, nemůže o té věci nic napsat!“

Riis se znovu naježil a jeho široký obličej zrudl zlostí. „Steffensi, já vás naučím“

„A protože vaši vydavatelé by takovou temnou věc nikdy neotiskli, Johne,“ pokračoval Steffens, „obávám se, že už zbývá jenom Post. Co vy na to, doktore Kreizlere? Neposkytnete podrobné informace jedinému listu ve městě, který je může otisknout?“

Kreizlerovy rty se zvedly v nepatrném úsměvu, který nebyl ani vlídný, ani pobavený, ale trošku pohrdavý. „Jedinému, Steffensi? A co World nebo Journal?“

„Ach, jistě, měl jsem být přesnější, jedinému serióznímu listu ve městě, který je může otisknout.“

Kreizler pouze přejel pohledem nahoru a dolů po Steffensově vysoké, šlachovité postavě. „Serióznímu listu,“ opakoval jízlivě a zamířil po schodech nahoru.

„Říkejte si, co chcete, doktore,“ zavolal za ním Steffens stále s úsměvem, „ale od nás se vám dostane slušnějšího zacházení než od takových vydavatelů, jako je Hearst nebo Pulitzer!“ Kreizler na tu poznámku nezareagoval. „Zjistili jsme, že jste dnes ráno jel toho zabijáka vyšetřit,“ naléhal Steffens. „Můžete se vyjádřit aspoň k tomu?“

Kreizler se u dveří zarazil a obrátil se zpět k novinářům. „Muž jehož jsem vyšetřoval, je skutečně zabiják. S tím mladým Santorellim však nemá vůbec nic společného.“

„Skutečně? V tom případě myslím, že byste to měl dát vědět detektivnímu seržantu Connorovi. Celé dopoledne nám vykládal, že potom, co Wolff zastřelil tu holčičku, zatoužil po krvi a vyrazil hledat další oběť.“

„Cože?“ V Kreizlerově tváři se objevilo nefalšované znepokojení. „Ne, ne, to nesmí Je životně důležité, aby tohle nedělal!“

Laszlo vrazil dovnitř právě ve chvíli, kdy se Steffens nadechoval k dalšímu pokusu přimět ho k řeči. Když mu jeho oběť unikla, můj kolega z novin Evening Post si opřel volnou ruku o bok a jeho úsměv se zachvěl jen nepatrně. „Víte, Johne, tímhle postojem doktor mnoho příznivců nezíská.“

„To ani není jeho záměrem,“ odsekl jsem a chystal se rovněž zamířit nahoru, Steffens mě však popadl za paži.

„A vy nám nic povědět nemůžete, Johne? Rooseveltovi není podobné, aby držel Jakea a mě stranou od policejních věcí, vždyť my jsme víc členy Rady komisařů než ti staří hlupáci, co tam s ním sedí.“

To byla pravda: Roosevelt se s Riisem i Steffensem často radil o otázkách taktiky a strategie. Mohl jsem však pouze pokrčit rameny. „Kdybych něco věděl, řekl bych vám to, Linku. Mně ale taky neprozradili vůbec nic.“

„Ale co to tělo, Moore?“ ozval se Riis. „Slyšeli jsme strašlivé zvěsti, nepochybně jsou falešné, ne?“

Když se mi opět vybavila mrtvola na mostě, povzdechl jsem si. „Ať jste slyšeli jakékoli zvěsti, chlapci, skutečnost je daleko hrůznější.“ S tím jsem se obrátil a vyšel po schodech nahoru.

Než jsem za sebou zavřel dveře, Riis se Steffensem už byli zase v sobě: Steffens přítele sarkasticky popichoval a Riis se ho rozhněvaně pokoušel umlčet. Ale Link měl pravdu, ačkoli ji vyjadřoval poněkud škodolibě: Riisovo umíněné přesvědčení, že homosexuální prostituce neexistuje, znamenalo, že další z největších novin ve městě o té brutální vraždě pravdivě nenapíšou. A taková zpráva by znamenala daleko víc, kdyby přišla od Riise než od Steffense, neboť zatímco většina Linkovy důležité práce jako představitele Progresivního hnutí ležela dosud v budoucnosti, Riis byl již dlouho uznávanou autoritou. Právě jeho vášnivé tirády vedly ke zbourání Mulberry Bend (jádra nejhoršího a nejvykřičenějšího newyorského slumu zvaného Five Points) a ke zlikvidování dalších odporných hnízd zkaženosti a neřesti. Jake si však realitu Santorelliho vraždy nedokázal plně připustit; navzdory všem hrůzám, jichž byl svědkem, nebyl schopen přijmout okolnosti takového zločinu. Když jsem procházel velkými zelenými dveřmi ředitelství, přemýšlel jsem, stejně jako už tisíckrát při pracovních poradách v Timesech, jak dlouho ještě budou zástupci tisku, nemluvě o politicích a veřejnosti, zastávat názor, že pokud se zlo úmyslně nevezme na vědomí, znamená to, že neexistuje.

U výtahové šachty jsem zahlédl Kreizlera zabraného do vzrušeného rozhovoru s Connorem, detektivem, který byl minulou noc na místě činu. Právě jsem se chystal k nim připojit, když mě někdo chytil za ruku a já zjistil, že se dívám na jeden z příjemnějších obrázků, které se na ředitelství nabízely, na svou starou přítelkyni Saru Howardovou.

„Do toho se raději nepleť, Johne,“ řekla rozvážným tónem, který byl typický pro spoustu jejích prohlášení, a odváděla mě směrem ke schodišti. „Connor právě dostává od tvého přítele přísné pokárání, které si plně zaslouží. Kromě toho tě policejní prezident očekává nahoře, bez doktora Kreizlera.“

„Saro!“ zvolal jsem vesele. „Rád tě vidím. Právě jsem strávil celou noc a dopoledne ve společnosti šílenců, takže potřebuji slyšet nějaký rozumný hlas.“

Sařin vkus v odívání směřoval k prostým modelům v odstínech zelené, které jí ladily s očima; šaty, které měla na sobě ten den, měly jen malý honzík a nepatrné množství spodniček a lichotily její vysoké, atletické postavě. Ve tváři nebyla ani tak krásná, jako spíše půvabně obyčejná; nepokojná hra očí a úst a rychlé střídání pobavení a smutku, které se jí zrcadlily v obličeji, však vedly k tomu, že od ní člověk často nedokázal odtrhnout zrak. Začátkem sedmdesátých let, když jsem dospíval, se její rodina přistěhovala do čtvrti Gramercy Park do domu hned vedle nás a já jsem měl příležitost sledovat, jak své rané dětství tráví tím, že tu důstojnou čtvrť mění ve své soukromé hřiště. Čas ji příliš nezměnil, kromě toho, že se k její výbušnosti přidaly i záchvaty zamyšlenosti a občasného smutku. Po zrušení svého zasnoubení s Julií Prattovou jsem se jednou večer víc než jen trochu opil, dospěl k závěru, že ženy uznávané ve společnosti za vyhlášené krásky jsou ve skutečnosti démoni, a požádal jsem Saru, aby si mě vzala. Její odpověď spočívala v tom, že mě odvezla drožkou k řece Hudson a hodila mě do ní.

„V téhle budově dneska moc rozumných hlasů neuslyšíš,“ řekla nyní, když jsme spolu stoupali po schodech. „Teddy, chci říct prezident, není zvláštní nazývat ho takhle, Johne?“ To skutečně bylo, ale na ředitelství vládla rada čtyř komisařů, které Roosevelt předsedal, takže se od ostatních tří odlišoval titulem „prezident“. Jen málokdo z nás by tehdy uhodl, že v nepříliš vzdálené budoucnosti získá stejný titul, označující však mnohem významnější funkci. „No, dostal se do jednoho z těch svých záchvatů aktivity kvůli Santorelliho vraždě. Od rána se tady netrhnou dveře“

V tu chvíli zahřměl na chodbě v prvním poschodí Theodorův hlas: „A nesnažte se do toho zaplétat svoje kamarádíčky z Tammany Hall, Kelly! Tammany je obludný demokratický výtvor, zatímco tohle je reformní republikánská správa, tím vaším patolízalstvím jste si tu nevysloužil žádné úlevy. Radím vám, abyste spolupracoval!“ Jedinou odpovědí bylo dvojí zasmání na schodech, a ty zvuky se blížily k nám. Za okamžik jsme už se Sarou stáli tváří v tvář švihácky oblečené, kolínskou polité a mimořádně mohutné postavě Biffa Ellisona i jeho menšímu, elegantnějšímu a méně voňavému šéfovi ve zločinu, Paulu Kellymu.

Dny, kdy byly záležitosti podsvětí na Dolním Manhattanu rozděleny mezi tucty nezávisle pracujících pouličních gangů, už byly v roce 1896 víceméně pryč a veškeré nelegální podniky převzaly a sjednotily větší gangsterské skupiny, které byly stejně nebezpečné, ale ve svém přístupu mnohem profesionálnější. Eastmani, pojmenovaní po svém pozoruhodném šéfovi, Monku Eastmanovi, ovládali celé teritorium východně od Bowery mezi 14. ulicí a Chatham Square; oblast jižně od 13. ulice a západně od Broadwaye na West Side řídili Hudson Dusters, oblíbenci četných newyorských intelektuálů a umělců (zejména proto, že s nimi sdíleli zdánlivě neukojitelnou zálibu v kokainu); čtvrti za 14. ulicí na této straně města zase patřily Gopherům Malleta Murphyho, skupině podivných sklepních bytostí irského původu, jejichž evoluci by těžko vysvětloval i sám pan Darwin; a mezi těmito skutečnými armádami, přímo v oku zločineckého hurikánu a jen několik bloků od policejního ředitelství, sídlil Paul Kelly a jeho Five Pointers, kteří neomezeně vládli mezi Broadwayí a Bovery a od 14. ulice až k radnici.

Kellyho gang si dal jméno po nejdrsnější newyorské čtvrti v naději, že tak bude vyvolávat strach, neboť ve skutečnosti byl tento spolek ve svém počínání mnohem méně surový a anarchistický než klasické bandy z Five Pointu v předchozích generacích (Whyos, Plug Uglies, Dead Rabbits a další), jejichž zbytky se stále ploužily po svém starém působišti jako násilnické, nespokojené přízraky. Kelly sám byl živoucím důkazem této proměny stylu: jeho elegantní zjev doplňoval i zdvořilý, vybraný hovor a dokonalé chování. Velmi dobře se rovněž vyznal v umění a politice, v tom prvním tíhl jeho vkus k moderně a v tom druhém k socialismu. Ale Kelly rovněž znal své zákazníky a tančírna New Brighton, hlavní stan Five Pointers na Great Jones Street, se rozhodně nedala popsat výrazem vkusná. Dohlížel na ni osobitý obr známý pod jménem „Zabiják“ Jack McManus a tančírna byla zařízena přeplácanou a křiklavou směsí zrcadel, křišťálových lustrů, mosazných zábradlí a spoře oděných „tanečnic“, zkrátka palác nevkusu, jemuž se nevyrovnalo žádné podobné zařízení dokonce ani v Tenderloinu, jenž byl před Kellyho vzestupem nezpochybnitelným centrem newyorského zločineckého luxusu.

James T. „Biff“ Ellison na druhou stranu představoval tradičnější typ newyorského gangstera. Svou kariéru začal v roli mimořádně surového vyhazovače a reputaci si získal, když ztloukl a zkopal téměř k smrti jednoho policejního důstojníka. Ačkoli se snažil dosáhnout uhlazenosti svého šéfa, na Ellisonovi, nevzdělaném, sexuálně zpustlém a zničeném drogami, to úsilí působilo jenom okázale. Kelly měl nebezpečné pacholky, jejichž činy byly nechvalně proslulé, a dokonce odvážné. Nikdo jiný než Ellison by si však netroufl založit Paresis Hall, jedno z pouhých tří nebo čtyř podobných zařízení v celém New Yorku, která otevřeně, ba dokonce vyzývavě, sloužila právě té části společnosti, jejíž samu existenci Jake Riis tak vehementně popíral.

„Podívejme se,“ řekl Kelly přátelsky, a když přišel blíž, jehlice v kravatě se mu zaleskla, „není to pan Moore z Timesů, spolu s jednou z těch půvabných nových dam z policejního ředitelství?“ Kelly sklonil svou hezkou, irskou, ostře řezanou tvář nad Sařinu ruku. „Pozvání na ředitelství je v těchto dnech rozhodně mnohem příjemnější událostí.“ Vrhl na Saru zkušený, sebejistý úsměv, což však nemohlo zakrýt skutečnost, že atmosféra na schodišti náhle ztěžkla náznakem hrozby.

„Pane Kelly,“ opáčila Sara se strohým pokývnutím, ačkoli já jsem postřehl, že je trochu nervózní. „Škoda že se váš vkus ve volbě společníků nevyrovná vašemu šarmu.“

Kelly se zasmál, ale Ellison, který se už tak nade mnou i nad Sarou hrozivě tyčil, se napřímil ještě víc, masitý obličej mu zrudl hněvem a roztěkané oči potemněly. „Bejt váma, dával bych si bacha na jazyk, slečinko, ze ředitelství je to do Gramercy Parku dlouhá cesta. Samotnýmu děvčeti se na ní může přihodit spousta nepěknejch věcí.“

„Vy jste opravdu králík, co Ellisone?“ ozval jsem se, ačkoli mě ten chlap mohl bez námahy přerazit na dvě půlky, kdyby se mu zachtělo. „Copak se stalo? Nestačí vám snad zastrašovat malé kluky, a tak si začínáte vyskakovat na ženy?“

Ellisonův obličej teď získal ostře šarlatovou barvu. „Co si to dovoluješ, ty mizernej pisálku? Jasně, Gloria dělala potíže, věčně samý potíže, ale za to bych ji nevoddělal, a zabiju každýho, kdo si troufne rozhlašovat, že“

„Ale no tak, Biffe.“ Kellyho tón byl vlídný, zněla v něm však chladná autorita, která dokázala Ellisona umlčet. „K tomu přece není žádný důvod.“ Pak se obrátil ke mně: „Biff neměl s vraždou toho chlapce nic společného, Moore. A byl bych rád, kdyby s tím nebylo spojováno ani moje jméno.“

„Nejvyšší čas, že vás to napadlo, Kelly,“ odpověděl jsem. „Viděl jsem mrtvolu, a něco takového by bylo Biffovi podobné.“ Ve skutečnosti ani Biff nikdy nespáchal něco tak příšerného, ale neměl jsem důvod jim to prozrazovat. „Byl to jenom kluk.“

Kelly se zasmál a postoupil o pár schodů níže. „Ano, kluk, který hrál nebezpečnou hru. Ale jděte, Moore, takoví kluci přece v tomhle městě umírají každý den, tak proč najednou ten rozruch? Měl snad někde nějakého tajného příbuzného? Že by to snad byl nepřiznaný parchant nějakého Morgana nebo Fricka?“

„Vy se domníváte, že to by byl jediný důvod k vyšetřování takového případu?“ ohradila se Sara trochu dotčeně, nepracovala ještě na ředitelství příliš dlouho.

„Mé drahé děvče,“ opáčil Kelly, „já i pan Moore víme, že to je jediný důvod. Ale jak chcete, můžeme tvrdit, že se Roosevelt najednou zastává spodiny!“ Kelly pokračoval po schodech dolů a Ellison se protáhl kolem mě, aby ho mohl následovat. O kousek níž se zarazili a Kelly se naposledy obrátil. Nyní jeho tón poprvé odpovídal jeho povolání. „Ale varuji vás, Moore, nepřeji si, aby s tím bylo jakkoli spojováno moje jméno.“

„Nedělejte si starosti, Kelly. Moji vydavatelé ten příběh nikdy neotisknou.“

Pousmál se. „To je od nich velmi rozumné. Ve světě se nyní dějí tak závažné věci, Moore, tak proč plýtvat energií na maličkosti?“

S tím odešli a mně se Sarou chvilku trvalo, než jsme se vzpamatovali. Kelly sice mohl být novým typem ganstera, nicméně stále to byl gangster a to setkání nás dost rozrušilo.

„Představ si,“ začala Sara přemýšlivě, když jsme se opět vydali do schodů, „že moje přítelkyně Emily Cortová si jednou večer vyrazila do pochybných podniků právě za tím účelem, aby se seznámila s Paulem Kellym, a že shledala, že je to nanejvýš okouzlující muž. Ovšem Emily byla vždycky lehkomyslná hloupá husa.“ Vzala mě za paži. „Mimochodem, proč jsi panu Ellisonovi řekl, že je králík? Mně připomíná spíš gorilu.“

„V jazyce gangů znamená králík bezohledného surovce, osobu, s níž není lehké pořízení.“

„Aha. Musím si to zapsat. Ráda bych, aby moje znalosti kriminálních živlů byly co nejobšírnější.“

Tomu jsem se musel zasmát. „Saro, při tom, kolik nejrůznějších profesí je v dnešní době otevřeno ženám, proč jsi trvala zrovna na téhle? Se svou hlavou ses mohla věnovat vědě, medicíně, nebo dokonce“

„To ty taky, Johne,“ opáčila ostře. „Akorát se ti náhodou nechtělo. A shodou okolností mně taky ne. Upřímně řečeno, občas mluvíš jako naprostý pitomec. Víš velice dobře, co chci.“ Věděli to všichni Sařini přátelé, chtěla se stát první policistkou ve městě.

„Ale Saro, podařilo se ti nějak se tomu cíli přiblížit? Koneckonců, děláš tu jenom sekretářku.“

Usmála se a v tom úsměvu se skrýval jen náznak předchozího napětí a úsečnosti. „Ano, Johne, ale aspoň jsem v budově, ne? Před deseti lety by i tohle bylo nemožné.“

Pokrčil jsem rameny s vědomím, že nemá smysl se s ní přít, a pak jsem se rozhlédl po chodbě v prvním patře ve snaze objevit nějakou známou tvář. Detektivové a vyšetřovatelé, kteří vycházeli z okolních místností, mi však byli zcela neznámí. „U všech hromů a blesků,“ zamumlal jsem tiše, „dneska tady nepoznávám vůbec nikoho.“

„Ano, a pořád se to zhoršuje. Minulý měsíc jsme ztratili další tucet lidí. Radši od policie odejdou, než aby čelili tomu vyšetřování.“

„Ale Theodore přece nemůže sestavit celý útvar z mlíčňáků.“ Tak se ve zdejším žargonu říkalo novým nezkušeným policistům.

„To tvrdí všichni. Jenže jestli si má vybrat mezi zkorumpovaností a nezkušeností, víš předem, jak se rozhodne.“ Sara mě rázně postrčila. „Ale přestaň tu lelkovat, Johne, chtěl tě vidět hned.“ Propletli jsme se mezi uniformovanými strážníky v kožených helmách a detektivy v civilu až na konec chodby. „A později,“ dodala Sara, „mi musíš přesně vysvětlit, proč se podobné případy obvykle nevyšetřují.“ Pak energicky zaklepala na dveře Theodorovy pracovny, otevřela je a postrkovala mě, dokud jsem nebyl uvnitř. „Pan Moore, komisaři,“ zavolala, zavřela dveře a ponechala mě osudu.

Jako vášnivý čtenář a spisovatel měl Theodore zálibu v masivních psacích stolech a jeho pracovně na ředitelství jeden takový přímo vévodil. Kolem něj se nepohodlně tísnilo několik křesel. Na bílé krbové římse stály vysoké hodiny a na malém bočním stolku ležel naleštěný mosazný telefon; kromě toho však byly jedinými předměty v místnosti stohy papírů a knih, některé odložené na podlaze a sahající téměř ke stropu. Žaluzie na oknech vedoucích na Mulberry Street byly napůl stažené, a Theodore ve velmi konzervativním šedém obleku určeném do práce postával před jedním z nich.

„Johne, to je výborné, že jste přišel,“ prohlásil, oběhl stůl a pohmoždil mi ruku svým drtivým sevřením. „Kreizler je dole?“ „Ano. Chtěl jste se mnou mluvit o samotě?“

Theodore začal přecházet po místnosti ve vzrušeném očekávání, které bylo sice vážné, ale zároveň radostné. „Jakou má náladu? Co myslíte, jak bude reagovat? Je to takový výbušný člověk, chtěl bych mít jistotu, že k němu budu přistupovat tím správným způsobem.“

Pokrčil jsem rameny. „Řekl bych, že se chová jako obvykle. Byli jsme spolu v Bellevue navštívit toho Wolffa, co zastřelil to děvčátko, a pak měl zatraceně špatnou náladu. Cestou do města se z toho ale dostal, na úkor mých ušních bubínků. Nicméně, Roosevelte, jelikož nemám nejmenší tušení, co po něm vlastně chcete“

V tu chvíli se ozvalo další lehké rychlé zaklepání, znovu se objevila Sara a za ní vstoupil Kreizier: očividně spolu hovořili, a ačkoli v pracovně umlkli, postřehl jsem, že se na ni Kreizier dívá se zájmem. V tu chvíli mi to ovšem nepřišlo nijak zvlášť pozoruhodné, neboť tak reagovala většina lidí, když zjistili, že je na ředitelství zaměstnána žena.

Theodore k nim ihned přiskočil. „Kreizlere!“ zahlaholil. „Rád vás zase vidím, doktore, opravdu rád!“

„Roosevelte,“ opáčil Kreizier s nefalšovaně potěšeným úsměvem. „Dlouho jsme se nesešli.“

„Až příliš dlouho! Posadíme se a promluvíme si, nebo mám nechat vyklidit kancelář, abychom si mohli dát odvetný zápas?“

Šlo o narážku na jejich první setkání na Harvardu, jehož součástí bylo boxerské utkání, a jakmile byly ledy prolomeny a my se všichni se smíchem usadili ke stolu, v myšlenkách jsem se bezděky zatoulal zpět do té doby.

Ačkoli jsem Theodora znal dlouhá léta předtím, než v roce 1876 nastoupil na Harvard, nikdy jsme si nebyli zvlášť blízcí. Kromě toho, že měl chatrné zdraví, to byl hloubavý a celkově slušně vychovaný chlapec se zálibou v knihách, zatímco já i můj mladší bratr jsme strávili dětství péčí o to, aby na ulicích naší čtvrti Gramercy Park vládla co největší anarchie. Rodiče našich přátel obvykle mně i bratrovi přezdívali „ti výtržníci“ a často hovořili o tom, jaká je to tragédie, že se v jedné rodině sešly hned dvě černé ovce. Ve skutečnosti nebylo v tom, co jsme prováděli, nic opravdu špatného nebo zlovolného; horší bylo, že jsme to prováděli obvykle ve společnosti kluků, jejichž domovem byly postranní uličky a vchody ve čtvrti u plynárny na východ od nás. Ti rozhodně nepatřili mezi vhodné kamarády v našem konzervativním sousedství, kde třídní příslušnost znamenala hodně a nikdo z dospělých neměl trpělivost s dětmi, které se rozhodly myslet samy za sebe. Pár let, které jsem strávil v internátní přípravce, mé sklony nijak neutlumilo; ve skutečnosti v době, kdy jsem dosáhl sedmnácti let, vzrostlo znepokojení nad mým chováním natolik, že mě na Harvard málem nepřijali, což byl osud, s jakým bych se s lehkým srdcem smířil. Hluboké kapsy mého otce však zasáhly v můj předpokládaný prospěch, a tak jsem byl odeslán do té dusivé malé vísky jménem Cambridge, kde se mnou za rok či dva univerzitního života neudělali vůbec nic, co by mě činilo vstřícnějším vůči takovému mladému vědci, jakým byl Theodore, když tam také dorazil.

Ale na podzim roku 1877, během mého posledního a Theodorova druhého ročníku na Harvardu, se to začalo měnit. Pod dvojitým břemenem, které pro něj znamenal složitý milostný vztah a těžce nemocný otec, se Theodore začal z poněkud úzkoprsého mladíka měnit v mnohem tolerantnějšího a přístupnějšího mladého muže. Samozřejmě se z něho nikdy nestal žádný světák, nicméně jsme jeden v druhém objevili jisté filozofické dimenze, které nám umožnily strávit mnohý příjemný večer rozhovorem u dobré láhve. Brzy jsme už spolu podnikali výlety do bostonské společnosti, vysoké i nízké, a na tomto základě začalo vznikat pevné přátelství.

Mezitím jiný můj přítel z dětství, Laszlo Kreizler, který předtím absolvoval mimořádně rychlé studium na Kolumbijské lékařské koleji, odešel ze svého zaměstnání mladšího asistenta v Ústavu pro duševně choré na Blackwells Islandu a nastoupil do nového postgraduálního kurzu, který na Harvardu zahájil dr. William James. Tento družný, společenský profesor, který se měl v budoucnosti proslavit jako filozof, nedávno založil první americkou psychiatrickou laboratoř v několika nevelkých místnostech v Lawrence Hall. Vyučoval rovněž srovnávací anatomii pro pregraduální studenty a v podzimním semestru roku 1877, když jsem se doslechl, že James je zajímavý profesor, který se chová vstřícně, když dojde na známky, jsem se do jeho kurzu zapsal. Při první přednášce jsem zjistil, že sedím vedle Theodora, v němž přetrvával z raného dětství zájem o veškeré divoké živočichy. Ačkoli Roosevelt občas s Jamesem zabředl do vášnivých diskusí o nějakém drobném detailu zvířecího chování, stejně jako my ostatní si rychle oblíbil toho dosud mladého profesora, který měl ve zvyku usedat na podlahu, jakmile se mu zdálo, že pozornost studentů polevuje, a prohlašoval, že vyučování je „oboustranný proces“.

Kreizlerův vztah k Jamesovi byl složitější. Ačkoli měl Jamesovu práci ve velké úctě a jako člověka si ho velmi oblíbil (nebylo možné nemít ho rád), Laszlo nebyl nicméně schopen přijmout Jamesovu slavnou teorii svobodné vůle, která byla úhelným kamenem filozofie našeho učitele. James sám býval plačtivý, churavý chlapec a jako mladý muž více než jednou uvažoval o sebevraždě. Zvítězil však nad těmito sklony po přečtení děl francouzského filozofa Renouviera, který hlásal, že člověk může silou své vůle překonat všechna psychická (a mnohá fyzická) onemocnění. „Mým prvním aktem svobodné vůle bude věřit ve svobodnou vůli!“ bylo Jamesovým prvotním válečným pokřikem a v roce 1877 tento postoj v jeho uvažování stále převládal. Tato filozofie se však musela nutně střetnout s Kreizlerovou rodící se vírou v to, co nazýval „kontextem“: s teorií, že činy každého člověka jsou do značné míry ovládány jeho ranými zkušenostmi a že chování žádného člověka nelze analyzovat nebo ovlivnit bez znalosti těchto zkušeností. V laboratořích v Lawrence Hall, které byly plné přístrojů určených k testování zvířecích nervových systémů a lidských reakcí, se James a Kreizler přeli o tom, jak se utvářejí vzorce lidských životů a zda si kdokoli z nás může sám zvolit, jaký způsob života povede v dospělosti. Tato střetnuti se postupně stávala vášnivějšími, nemluvě o tom, že byla předmětem mnoha univerzitních klepů, až do chvíle, kdy spolu někdy začátkem druhého semestru v přednáškové síni debatovali o otázce: Je svobodná vůle psychologickým fenoménem?

Přítomna byla většina studentů, a přestože Kreizler diskutoval dobře, publikum bylo předem rozhodnuto jeho názory zavrhnout. Navíc měl James mnohem rozvinutější smysl pro humor než tenkrát Kreizler a chlapci z Harvardu hlasitě oceňovali nesčetné vtipy svého profesora na Kreizlerův účet. Na druhou stranu Laszlovy odkazy na „temné“ filozofy, jako například na Němce Schopenhauera, spolu s tím, že vycházel z evolucionistických teorií Charlese Darwina a Herberta Spencera, když vysvětloval, že cílem duševního stejně jako fyzického vývoje člověka je přežití, vyvolaly mnoho výkřiků nesouhlasu a rozhořčení od mladších studentů. Přiznávám, ze sám jsem váhal mezi věrností k příteli, jehož názory mě vždy znervózňovaly, a nadšením pro muže, jehož filozofie se zdála nabízet neomezené možnosti pro budoucnost nejen mou vlastní, ale každého člověka. Theodore, který Kreizlera dosud neznal a který podobně jako James v dětství překonal mnoho vážných chorob pouze pomocí toho, co považoval za čistou sílu vůle, takové problémy neměl: nadšeně podpořil Jamesovo konečné a nevyhnutelné vítězství.

Po diskusi jsem s Kreizlerem večeřel v taverně na druhém břehu řeky Charles, kterou navštěvovalo mnoho studentů z Harvardu. Byli jsme zrovna uprostřed jídla, když vstoupil Theodore se skupinkou přátel, a jakmile mě spatřil s Kreizlerem, požádal mě, zda bych je nepředstavil. Pronesl několik dobrosrdečných, avšak pichlavých poznámek o Laszlových „záhadných, ba mystických prohlášeních ohledně lidské psýchy“ a podotkl, že je to patrně důsledkem jeho evropského původu; překročil však míru, když zavtipkoval o „cikánské krvi“, neboť Laszlova matka byla Maďarka a on to vzal jako nesmírnou urážku. Kreizler ho vyzval na souboj cti, Theodore výzvu s potěšením přijal a navrhl boxerské utkání. Věděl jsem, že Laszlo by dal přednost fleretům, se svou oslabenou levou paží měl v ringu malou naději na úspěch, avšak přijal návrh v souladu se soubojovým kodexem, který dával Theodorovi jako vyzývanému právo na volbu zbraně.

Na Rooseveltovu obhajobu musím říct, že když se oba muži svlékli do půl těla v tělocvičně Hemenway (do níž jsme se v tu pozdní hodinu dostali za pomoci svazku klíčů, který jsem již dříve vyhrál na tamějším hlídači v partii pokru) a Theodore uviděl Kreizlerovu paži, nabídl mu, že mohou zvolit jiné zbraně, Kreizler však byl umíněný a hrdý, a přestože byl toho dne podruhé předem odsouzen k porážce, bojoval mnohem lépe, než kdokoli čekal. Jeho odvaha udělala dojem na všechny přítomné a získala mu Rooseveltův upřímný obdiv. Když jsme se vrátili do taverny, pili jsme spolu až do časného rána, a přestože se Theodore s Laszlem nikdy nestali důvěrnými přáteli, vytvořilo se mezi nimi velice zvláštní pouto, které Rooseveltovu mysl otevřelo, byť jenom nepatrně, Kreizlerovým teoriím a názorům.

Právě ta otevřenost z velké části způsobila, že jsme se nyní shromáždili v Theodorově kanceláři, a jakmile jsme se rozhovořili o starých časech v Cambridgi, naše momentální starosti ustoupily do pozadí. Brzy se rozhovor stočil i k méně vzdálené minulosti; Roosevelt se s nepředstíraným zájmem vyptával na Kreizlerovu práci jak s dětmi v jeho Institutu, tak s duševně chorými zločinci, a Laszlo se zmínil, že sledoval Theodorovu kariéru i jeho vzestup z místa člena zákonodárného shromáždění v Albany do závažné funkce Komisaře pro kontrolu jmenování a povyšování ve státní službě ve Washingtonu. Šlo o příjemný rozhovor mezi starými přáteli, kteří se dlouho neviděli, a já jsem většinou pouze seděl, naslouchal a vychutnával změnu atmosféry ve srovnání s předchozí nocí a ránem.

Konverzace se však nakonec nevyhnutelně obrátila k Santorelliho vraždě a místnost postupně zaplavil smutek a zlověstná předtucha, která rozehnala příjemné vzpomínky stejně krutě, jako ta neznámá bestie rozsekala chlapce na mostní věži.

KAPITOLA 6

„Dostal jsem vaši zprávu, Kreizlere,“ prohlásil Roosevelt a zvedl ze svého stolu jakýsi dokument. „A také koronerovu. Jistě vás nepřekvapí, že jsme od něho nezískali žádné další informace.“

Kreizler znechuceně, ale bez překvapení přikývl. „Koronerem může být jmenován kdejaký řezník nebo potulný mastičkář, Roosevelte. Je to skoro tak snadné jako stát se přednostou v ústavu pro choromyslné.“

„To bohužel ano. Nicméně se mi zdá, že z vaší zprávy vyplývá“

„Neuvedl jsem v ní všechno, co jsem objevil,“ přerušil ho Kreizler opatrně. „Vlastně v ní chybí několik nejdůležitějších bodů.“

„Ech?“ Theodore překvapeně vzhlédl a skřipec, který v kanceláři téměř neodkládal, mu sklouzl z nosu. „Jak prosím?“

„Na ředitelství vidí takové zprávy mnoho očí, komisaři.“ Kreizler se snažil hovořit diplomaticky, což v jeho případě znamenalo vynaložit skutečně značné úsilí. „Nechtěl jsem riskovat, aby se jisté detaily dostaly na veřejnost. Alespoň zatím ne.“

Theodore se zarazil; soustředěně přimhouřil oči. „Psal jste,“ řekl nakonec tiše, „o hrozných omylech.“

Kreizler vstal, přešel k oknu a nepatrně poodhrnul žaluzii. „Nejdříve mi musíte slíbit, Roosevelte, že se osoby, jako je“ když zmínil hodnost, zaznělo mu v hlase nezastírané znechucení „detektivní seržant Connor, z těchto věcí nic nedozvědí. Ten člověk celé dopoledne sděloval tisku falešné informace, což by nás mohlo snadno stát další lidské životy.“

Theodorovo obvykle svraštělé obočí se nyní hrozivě zvlnilo. „U Joviše! Jestli je to pravda, doktore, tak si toho muže“

Kreizler ho gestem ruky umlčel. „Jenom mi to slibte, Roosevelte.“

„Máte moje slovo. Ale prozraďte mi aspoň, co Connor říkal.“

„U několika reportérů vzbudil dojem,“ odpověděl Kreizler a začal přecházet po pracovně, „že za Santorelliho vraždu je odpovědný ten Wolff.“

„Vy si to nemyslíte?“

„Vylučuji to. Wolffovo myšlení a jednání je na to příliš nepromyšlené a nesystematické. I když nemá žádné emocionální zábrany a neovládá své sklony k násilí.“

„Považoval byste ho za“ Rooseveltovi dělal odborný jazyk zjevně potíže. „Za psychopata?“ Kreizler povytáhl obočí. „Měl jsem v ruce některé z vašich posledních spisů,“ připustil Theodore trochu rozpačitě. „Ačkoli nedokážu posoudit, nakolik jsem jim porozuměl.“

Kreizler se slabým nevyzpytatelným úsměvem přikývl. „Ptáte se, zda je Wolff psychopat. Nepochybně má jisté vrozené psychopatické rysy. Ale nazvat ho psychopatem Pokud jste četl byť jen část dostupné literatury, Roosevelte, jistě víte, že to závisí na tom, čí názory přijímáme.“

Roosevelt chápavě přikývl a promnul si bradu. Tehdy jsem to nevěděl, ale v následujících týdnech jsem měl spoustu příležitostí zjistit, že jedním z největších kamenů sváru mezi Kreizlerem a mnohými z jeho kolegů, spor, jenž zuřil především na stránkách renomovaného Amerického journalu o nepříčetnosti, čtvrtletníku vydávaného celonárodní organizací přednostů ústavů pro choromyslné, je otázka, jak lze poznat skutečného vraždícího šílence. Muže a ženy, jejichž brutální násilné činy prozrazovaly podivné vzorce morálního myšlení, ale jejichž intelektuální schopnosti se považovaly za normální, německý psycholog Emil Kraepelin nedávno zahrnul do poměrně široké kategorie „psychopatických osobností“. Tato klasifikace byla v oboru obecně přijímána; otázkou zůstávalo, zda jsou takoví psychopati skutečně duševně nemocní. Mnozí lékaři odpovídali kladně, a ačkoli dosud nedokázali přesně určit povahu a příčiny choroby, považovali to pouze za otázku času. Kreizler na druhou stranu věřil, že jsou psychopatické osobnosti utvářeny extrémními podmínkami a zážitky během vývoje osobnosti v dětství a vrozená patologie zde nehraje roli. Posuzujeme-li chování takových pacientů v kontextu, lze je pochopit, a dokonce předvídat (na rozdíl odchování skutečných bláznů). To byla zjevně také diagnóza, k níž dospěl v případě Henryho Wolffa.

„Takže vaše vyjádření bude znít, že je odpovědný za své činy a může být souzen?“ zeptal se Roosevelt.

„Ano.“ Kreizlerova tvář nápadně potemněla, zvolna sepjal ruce a zahleděl se na ně. „Navíc, což je důležitější, jsem přesvědčen, že než začne jeho proces, získáme důkaz, že Wolff nemá se Santorelliho případem nic společného. Chmurný důkaz.“

Už jsem nedokázal dál mlčet. „A tím bude co?“ ozval jsem se.

Kreizler svěsil paže podél těla a vrátil se k oknu. „Obávám se, že další mrtví. Zejména pokud bude Santorelliho případ v tisku spojován s Wolffem.“ Kreizler nyní mluvil roztržitě jako by pro sebe. „Rozzuří ho, že ho někdo takovým způsobem připravuje o jeho zásluhy“

„Koho to rozzuří?“

Ale Laszlo jako by mě neslyšel. „Vzpomíná si někdo z vás,“ pokračoval stejně odtažitým tónem dál, „na zajímavý případ starý asi tři roky, v němž šlo o zavražděné děti? Roosevelte, vy jste byl tehdy právě v největším víru svých washingtonských bojů, takže jste o tom zřejmě neslyšel. A vy, Moore, jste se tenkrát tuším zrovna zapletl do lítého souboje s Washington Postem, který žádal Rooseveltovu hlavu.“

„Nemluvte mi o Postu,“ povzdychl jsem si znechuceně. „Post byl namočený až po uši v každé aféře se zkorumpovanými vládními pověřenci“

„Ano, ano,“ přerušil mě Kreizler a zvedl svou zakrnělou levou paži, aby mě zarazil. „Nikdo nepochybuje, že vy jste hájil čestné stanovisko. A navíc jste se zachoval loajálně, ačkoli podpora vašich nadřízených byla poněkud vlažnější.“

„Nakonec přišli k rozumu,“ prohlásil jsem poněkud samolibě. „Moje místo v novinách mi to bohužel nezachránilo,“ dodal jsem o něco sklesleji.

„Ale no tak. Nemáte si co vyčítat, Moore. Chtěl jsem však říct, že asi před třemi roky byla vodárna nad rozlehlým chudinským sídlištěm na Suffolk Street, kousek na sever od Delancey, zasažena bleskem. Vodárna byla nejvyšší stavbou v širokém okolí, takže šlo o naprosto pochopitelnou, byť poněkud neobvyklou událost. Avšak když obyvatelé budovy spolu s požárníky vystoupali na střechu, někteří v tom začali spatřovat prst boží, neboť na střeše objevili dvě dětské mrtvolky. Šlo o bratra a sestru. Měli podříznutá hrdla. Náhodou jsem tu rodinu znal, šlo o rakouské Židy. Ty děti byly velmi krásné, s jemnými rysy a obrovskýma hnědýma očima, a také velice divoké a vzpurné. Dělaly rodině ostudu. Kradly, lhaly, napadaly ostatní děti, byly nezvládnutelné. Zkrátka, málokdo ve čtvrti projevil nad jejich skonem lítost. V době objevení už byla těla v pokročilém stadiu rozkladu. Chlapcova hlava spadla z kryté plošiny, na níž těla původně ležela, do vody v nádrži a prakticky se rozpadala. Hlava dívky zůstala v poněkud lepším stavu, neboť byla suchá, ale veškeré stopy, které se snad daly nalézt, zničil další neschopný koroner. Nikdy jsem neviděl nic jiného než oficiální zprávy, objevil jsem v nich však jeden zajímavý detail.“ Levou rukou si ukázal na obličej. „Ty mrtvoly neměly oči.“

Mimoděk jsem se otřásl, neboť jsem si vzpomněl nejen na malého Santorelliho, ale i na ty další dvě oběti, o nichž mi minulou noc pověděl Roosevelt. Při pohledu na něj jsem zjistil, že došel ke stejnému závěru: nepohnul ani svalem, ale oči se mu rozšířily překvapením a zlou předtuchou. Oba jsme se usilovně snažili ten pocit potlačit. Roosevelt prohlásil: „To přece není nic neobvyklého, zejména pokud tam ta těla ležela delší dobu. A jestliže měly oběti podříznutá hrdla, bylo tam nejspíš hodně krve, která mohla přilákat mrchožrouty.“

„Možná,“ přikývl uvážlivě Kreizler a nepřestával přitom přecházet po místnosti. „Jenže vodárna měla uzavřenou kupoli, přesně za tím účelem, aby se dovnitř nedostali hlodavci a jiná havěť.“

„Chápu.“ Theodore se zamyslel. „Objevila se ta fakta v novinách?“

„Ano,“ opáčil Kreizler. „Myslím, že se o tom psalo ve Worldu.“

„Jenomže,“ namítl jsem, „neexistuje žádná vodárna ani jiná budova, do níž by určitá zvířata nedokázala proniknout. Například krysy.“

„To je pravda, Johne,“ přitakal Kreizler. „A vzhledem k nedostatku dalších údajů jsem byl nucen toto vysvětlení přijmout. Zůstávalo pro mne sice znepokojivou záhadou, proč by třeba i vybíravé newyorské krysy, když narazily na dvě mrtvá těla, s takovou důkladností sežraly jenom oči, nicméně na jiné vysvětlení jsem nepřipadl a snažil jsem se nebrat to v potaz. Až do včerejšího večera.“ Kreizler začal opět přecházet po místnosti. „Jakmile jsem uviděl, v jakém stavu je Santorelliho tělo, prozkoumal jsem oční důlky v lebce. Při světle baterky jsem k tomu měl stěží ideální podmínky, našel jsem však to, co jsem hledal. Na lícní kosti i na nadočnicovém oblouku se nacházela řada úzkých rýh a na větším křídle kosti klínové, na hraně očních důlků, bylo několik drobných zářezů. Zranění odpovídala ranám způsobeným ostřím a špičkou nože; podle mého názoru šlo o nůž toho typu, který obvykle používají lovci. Jsem téměř přesvědčen, že kdybychom exhumovali těla těch dvou obětí z roku 1893, a já mám v úmyslu o exhumaci požádat, objevili bychom totéž. Jinými slovy, pánové, ty oči vydloubl člověk.“

Pocit znepokojení ve mně vzrůstal a pokusil jsem se o chabou námitku. „Ale seržant Connor říkal“

„Moore,“ přerušil mě Kreizler rázně, „pokud máme v tomto rozhovoru pokračovat, musíme zapomenout na názory lidí, jako je seržant Connor.“

Roosevelt se na židli zavrtěl; viděl jsem mu na obličeji, že se nyní cítí nucen informovat Kreizlera naprosto o všech okolnostech případu. „Musím vám sdělit, doktore,“ začal a oběma rukama sevřel opěrky své židle, „že během tří posledních měsíců došlo k dalším dvěma vraždám, které by rovněž mohly odpovídat té metodě, kterou popisujete.“

Laszlo se na místě zastavil. „Cože?“ zeptal se naléhavě, ale klidně. „Kde? Kde se ta těla našla?“

„To přesně nevím,“ opáčil Theodore.

„A šlo rovněž o homosexuální prostituty?“

„Domnívám se, že ano.“

„Vy se domníváte? Záznamy, Roosevelte! Musíte mít přece záznamy! Copak nikoho v tomto oddělení nenapadlo, že by ty činy mohly souviset? Ani vás ne?“

Dali jsme poslat pro záznamy. Z nich jsme se dověděli, že těla dvou dalších chlapců, kteří byli opravdu také prostituti, byla nalezena podle odhadu koronerů jen několik hodin po smrti. Jak mi Roosevelt sdělil už minulou noc, mrtvoly nebyly natolik zohavené jako mladý Santorelli; zdálo se však, že jde o rozdíl spíše v množství ran než ve způsobu, jakým byly provedeny, neboť podobnosti mezi případy bily do očí. První chlapec, dvanáctiletý přistěhovalec z Afriky známý pouze pod přezdívkou „Millie“, byl připoután k zádi přívozní lodi na Ellis Islandu; druhého z nich, desetiletého Aarona Mortona, našli zavěšeného za nohy z Brooklynského mostu. Oba mrtví byli podle policejních zpráv téměř nazí, oba měli podříznuté hrdlo, na obou tělech se našla řada dalších ran, a v obou případech chyběly oči. Když Laszlo zprávy dočetl, ten poslední fakt si několikrát tiše pro sebe zopakoval, pohroužen v myšlenkách.

„Myslím, že chápu, co máte na mysli, doktore,“ podotkl Theodore; nikdy se mu nelíbilo, když získal pocit, že zaostává v nějaké intelektuální debatě, ani v takové, která se týkala oboru pro něj zcela cizího. „Před třemi lety spáchal nějaký vrah podobně příšerný čin. Psalo se o tom v novinách. A nyní se objevil jiný muž, jehož ty zprávy inspirovaly, aby tak brutální čin napodobil.“ Nad svou úvahou se samolibě usmál. „Souhlasíte, doktore? Už se přece stalo, že články v některých našich listech vedly k podobným důsledkům.“

Kreizler však neřekl nic, pouze si poklepával ukazováčkem na rty s výrazem, který jasně naznačoval, že celý případ je ještě složitější, než si sám myslel.

Hledal jsem nějaké jiné vysvětlení. „Ale co to ostatní?“ zeptal jsem se. „Ty, chybějící orgány a odříznuté maso na No, prostě ta další zranění. V předchozích případech se přece nic podobného nevyskytlo.“

„Ne,“ opáčil Kreizler po chvilce. „Ale domnívám se, že ty odlišnosti mají své vysvětlení, ačkoli to nás právě teď nemusí zvlášť zajímat. Klíčem, pojítkem, hlavním bodem jsou ty oči. Na to bych vsadil všechno“ Nedopověděl a opět se zamyslel.

„Dobrá,“ rozhodil jsem bezradně rukama. „Takže před třemi lety někdo zabil ty dvě děti a nyní máme na krku vraždícího šílence, který ho imituje a jemuž se také líbí mrzačit mrtvá těla. A co s tím proboha můžeme dělat?“

„Téměř nic z toho, co jste právě řekl, Johne,“ prohlásil Kreizler suše, „není správné. Zdaleka si nejsem jist, že jde o šílence. Rovněž se nedomnívám, že se mu to, co dělá, líbí, přinejmenším ne v tom smyslu, který máte na mysli. Ale především, a obávám se, že v tom zklamu i vás, Roosevelte, jsem si téměř stoprocentně jistý, že to není imitátor, ale jeden a týž člověk.“

Nyní to tedy přišlo, prohlášení, jehož jsme se s Rooseveltem obávali. Pracoval jsem jako policejní reportér už poměrně dlouho, od doby, co mě stáhli z té washingtonské záležitosti v důsledku mé již zmíněné obrany Roosevelta během jeho bitvy s patronátním systémem ve státní správě. Psal jsem dokonce i o několika proslulých případech vražd z ciziny. Věděl jsem tedy, že vrazi jako ten, jehož Kreizler právě popsal, existují; nijak mi to však neusnadnilo přijmout skutečnost, že se podobný člověk volně pohybuje po městě. A pro Roosevelta, který byl sice rozený bojovník, o zločineckém chování však věděl jen málo, bylo přijetí podobné představy ještě obtížnější.

„Ale tři roky!“ zhrozil se Theodore. „Kreizlere, kdyby takový člověk skutečně existoval, přece by nemohl unikat spravedlnosti tak dlouho!“

„Je snadné unikat, když vás nikdo nepronásleduje,“ namítl Kreizler, „A i kdyby se policie o ty případy zajímala, byla by bezmocná. Nikdy by totiž nedokázali pochopit, co takového vraha motivuje.“

„A vy to dokážete?“ V Rooseveltových slovech se ozvala naděje.

„Ne úplně. Mám v ruce prvních pár kousků té skládačky, a musíme najít zbytek. Neboť pouze když skutečně pochopíme, co ho pohání, budeme mít nějakou naději na vyřešení toho případu.“

„Co ale vůbec může člověka vést k takovým činům?“ zeptal se Roosevelt nechápavě a trochu rozpačitě. „Koneckonců, ten malý Santorelli neměl žádné peníze. Prošetřujeme jeho rodinu, vypadá to však, že všichni byli celou noc doma. Pokud se nedostal do osobního sporu s někým cizím, tak potom“

„Pochybuji, že by zde šlo o nějaký spor,“ řekl Laszlo. „Je docela možné, že do včerejšího večera ten chlapec svého vraha nikdy neviděl.“

„Naznačujete, že ten člověk zabíjí děti, které ani nezná?“

„Možné to je. Pro něho nejsou důležité oběti jako takové, ale to, co představují.“

„A to je co?“ zeptal jsem se.

„To právě musíme zjistit.“

Roosevelt opatrně zkoumal situaci: „Máte pro tuto teorii nějaké důkazy?“

„Nikoli takové důkazy, jaké máte na mysli. Mám za sebou pouze dlouhá léta strávená studiem podobných lidí. A intuici, která z mých zkušeností vyplývá.“

„Ale“ Když Roosevelt vstal od stolu, aby teď začal sám přecházet po pracovně, Kreizler se trochu uvolnil; nejhorší část práce měl za sebou. Theodore udeřil sevřenou pěstí do dlaně druhé ruky. „Poslyšte, Kreizlere, je pravda, že jsem stejně jako my všichni tady vyrostl v privilegovaném prostředí. Od chvíle, kdy jsem přijal tuto práci, jsem se však snažil poznat podsvětí tohoto města a viděl jsem hodně otřesných věcí. Nikdo mi nemusí vykládat, že mravní zkaženost a nelidskost získala v New Yorku rozměry jinde ve světě nevídané. Ale jaká nepojmenovatelná hrůza, dokonce i zde, by mohla člověka dohnat k něčemu takovému?“

„Nehledejte,“ začal Kreizler rozvážně ve snaze vyjádřit se co nejjasněji příčiny v tomto městě. „Ani v nedávných situacích, ani v nedávných událostech. Bytost, kterou hledáte, byla stvořena už dávno. Možná těsně po narození, zcela určitě v dětství. A nemuselo k tomu nutně dojít zde.“

Theodore nebyl chvíli mocen slova; ve tváři se mu zřetelně zračily protichůdné pocity. Ten rozhovor ho hluboce znepokojil, stejně jako ho podobné debaty zneklidňovaly od chvíle, co se s Kreizlerem seznámil. Věděl však dobře, že k tomuto bodu dospějeme; začínal jsem chápat, že to věděl, a dokonce s tím již počítal, když mě žádal, abych k němu Laszla přivedl. Neboť v jeho chování se rovněž zračilo jisté uspokojení plynoucí z vědomí, že to, co by pro každého detektiva v jeho oddělení bylo děsivým neprozkoumaným oceánem, je pro zkušeného Kreizlera známou vodou plnou zmapovaných proudů a vírů. Laszlovy teorie rozhodně nabízely řešení záhady, o níž byl Theodore přesvědčen, že je neřešitelná, a nabízely tak spravedlnost oběti (nyní se ukazovalo, že zřejmě více než jedné), jejíž smrt by nikdo jiný nikdy nevyšetřoval. Nic z toho ovšem nevysvětlovalo, proč jsem tam byl i já.

„Johne,“ řekl náhle Theodore, aniž na mě pohlédl. „Byl tady Kelly a Ellison.“

„Já vím. Potkali jsme je se Sarou na schodišti.“

„Cože?“ Theodore si posunul skřipec na nose. „Dělali nějaké potíže? Kelly je hotový ďábel, zvláště když dojde na ženy.“

„Rozhodně bych to nenazval příjemným setkáním,“ odpověděl jsem, „ale Sara se držela skvěle.“

Theodore s úlevou vydechl. „Díky bohu. Ačkoli musím přiznat, že občas sám váhám, zda to byla moudrá volba.“ Narážel na své rozhodnutí přijmout Saru na ředitelství. Ona a ještě další sekretářka byly první dvě ženy, které kdy pracovaly v policejních složkách města New York. Roosevelt si za jejich přijetí vysloužil spoustu popichování a kritiky, v tisku i mimo něj, jemu se však již dlouho nezamlouval způsob, jakým se v Americe přistupovalo k ženám, a byl pevně rozhodnutý dát těm dvěma šanci.

„Kelly,“ pokračoval Theodore, „vyhrožoval, že vyvolá v přistěhovaleckých komunitách velké nepokoje, jestliže se pokusím dávat s tím zločinem do souvislosti Ellisona nebo jeho samotného. Prohlásil, že dokáže vyvolat obrovský rozruch, pokud začne rozkřikovat, že policie nečinně přihlíží tomu, jak jsou beztrestně vražděny ubohé děti přistěhovalců.“

Kreizler přikývl. „Nebylo by to nijak zvlášť obtížné. Hlavně proto, že je to v zásadě pravda.“ Roosevelt se na Kreizlera chvilku vyčítavě díval, pak ale ustoupil, neboť věděl, že to tvrzení nedokáže vyvrátit. „Povězte mi, Moore,“ pokračoval Kreizler, „jaký je váš názor na Ellisona? Existuje nějaká možnost, že by v tom byl zapletený?“

„Biff?“ Pohodlně jsem se opřel, natáhl nohy před sebe a zadumal se nad tou otázkou. „Bezpochyby je to jeden z nejhorších mizerů v tomto městě. Většina gangsterů, kteří vládnou zdejšímu podsvětí, v sobě má nějakou jiskřičku lidskosti, ačkoli dobře skrytou. Dokonce i Monk Eastman si chová svoje kočky a ptáky. Ale Biff, pokud mohu soudit, jeho se nedotkne nic. Krutost je vlastně jeho jedinou zábavou, jedinou věcí, která mu skýtá nějaké potěšení. A kdybych neviděl to tělo, kdyby šlo pouze o nějakou hypotetickou otázku ohledně mrtvého chlapce, který pracoval v Paresis Hallu, neváhal bych ho označit jako podezřelého. Motiv? Určitě by jich pár měl, nejspíš snahu udržet mezi ostatními hochy kázeň a přimět je, aby mu platili, co mu náleží. Ale je tady jeden problém, způsob, jakým to bylo provedeno. Biff dává přednost italské dýce, jestli víte, co chci říct. Zabíjí tiše a čistě a po spoustě lidí, o nichž se předpokládá, že jim zkrátil život, se nikdy nenašla sebemenší stopa. Předvádí se v oblékání, ale ne v práci. Takže ačkoli bych rád tvrdil opak, nemyslím si, že by měl v tomhle prsty. Prostě to není jeho styl.“

Když jsem vzhlédl, zjistil jsem, že se na mě Laszlo velmi zmateně a zamyšleně dívá. „Johne, tohle je ta nejinteligentnější věc, jakou jsem od vás kdy slyšel,“ prohlásil nakonec. „A vůbec nechápu, proč se divíte, že jsme vás do toho zatáhli.“ Obrátil se k Theodorovi. „Roosevelte, chtěl bych Moorea jako svého asistenta. Jeho znalosti zločineckého prostředí v tomto městě a míst, kde ke kriminální činnosti dochází, budou neocenitelné.“

„Asistent?“ opakoval jsem zmateně. Ti dva si mě však už zase nevšímali. Theodorovy vyceněné zuby a přimhouřené oči prozrazovaly, že ho Kreizlerova poznámka potěšila a plně se s ní ztotožňuje.

„Takže se chcete vyšetřování účastnit,“ řekl. „Doufal jsem, že budete mít zájem.“

„Účastnit se vyšetřování?“ opakoval jsem znovu, naprosto ohromený. „Roosevelte, copak jste ztratil ten svůj zatracený holandský rozum? Psychiatr? Psycholog? Už jste si znepřátelil každého výše postaveného policistu na oddělení a nejméně polovinu Rady komisařů. V hráčských doupatech po celém městě se uzavírají sázky na to, že vás do Dne nezávislosti vyhodí! Jestli vyjde najevo, že jste přizval k vyšetřování někoho jako je Kreizler To už by bylo přijatelnější najmout si afrického šamana!“

Laszlo se zasmál. „Řekl bych, že za něco podobného mě většina našich ctihodných občanů považuje. Moore má pravdu, Roosevelte. Ten projekt by se musel udržet v naprosté tajnosti.“

Roosevelt přikývl. „Já tu situaci chápu, pánové, to mi věřte. Bude to tajné.“

„A pak je tu,“ pokračoval Kreizler v dalším nejistém pokusu o diplomacii, „otázka podmínek“

„Máte-li na mysli plat,“ pravil Roosevelt, „vzhledem k tomu, že budete působit v roli poradce, dostanete přirozeně“

„Obávám se, že jsem nemluvil o platu. Ani o roli poradce. Proboha, Roosevelte, vždyť vaši detektivové nebyli s to ani pochopit to vodítko ohledně odstraněných očí, tři vraždy za tři měsíce, a jejich nejdůležitější společný rys je přičítán krysám! Kdo může říct, jaké další chyby napáchali? A pokud jde o spojitost s případy, k nimž došlo před třemi lety, pokud nějaká existuje, obávám se, že my všichni zemřeme sešlostí věkem dříve, než k ní tihle detektivové dospějí, ať s ,poradci’, nebo bez nich. Ne, nemůžeme s nimi spolupracovat. To, co mám na mysli, je spíše, paralelní činnost.“

Vždy pragmatický Roosevelt byl ochoten naslouchat. „Pokračujte,“ vyzval ho.

„Dejte mi dva nebo tři mladé detektivy, kteří se vyznají v moderních metodách a uznávají je, muže, kteří nemají žádný zájem na starých poradcích uvnitř policie a nikdy nebyli loajální Byrnesovi.“ (Thomas Byrnes byl nesmírně uctívaný zakladatel a bývalý ředitel Detektivního oddělení, temný muž, který si za léta svého působení nashromáždil velký majetek a který odešel do důchodu nikoli náhodou zrovna v době, kdy byl do rady jmenován Roosevelt.) „Zřídíme si kancelář mimo ředitelství, ačkoli ne příliš daleko. Určete někoho, komu můžete důvěřovat, jako spojku, opět někoho nového a mladého. Poskytněte nám veškeré informace, ktoré můžete, aniž byste celou operaci odhalil.“ Laszlo se na židli opřel a vyčkával, dobře si vědom faktu, že jeho návrh porušuje veškerá pravidla a nemá žádný precedens. „Když nám dáte tohle všechno, věřím, že bychom mohli mít naději na úspěch.“

Roosevelt se opřel o stůl, mírně se pohupoval na židli a přitom se na Kreizlera díval. „Kdyby se na to přišlo, stálo by mě to místo,“ prohlásil s lehkostí, která zdaleka neodpovídala vážnosti toho výroku. „Nejsem si jist, zda si plně uvědomujete, doktore, nakolik vaše práce děsí a rozhořčuje právě ty lidi, kteří v tomto městě vládnou, ať politicky, nebo ekonomicky. Mooreova poznámka o africkém šamanovi nebyla žádným žertem.“

„Ujišťuji vás, že jsem to nebral jako žert. Ale pokud si upřímně přejete zastavit to, co se děje,“ promluvil Kreizler smrtelně vážně, „potom musíte souhlasit.“

Stále jsem se nedokázal vzpamatovat z toho, co slyším, a usoudil jsem, že v tuto chvíli Roosevelt jistě celý ten podnik zavrhne. Místo toho se opět udeřil pěstí do otevřené dlaně. „U Joviše, doktore, vím o dvojici detektivů, kteří by se pro tento úkol skvěle hodili. Ale prozraďte mi jedno, kde chcete začít?“

„Za odpověď na tuto otázku,“ opáčil Kreizler a ukázal na mě, „musím poděkovat tady Mooreovi. Na ten nápad mě přivedlo něco, co mi kdysi poslal on.“

„Něco, co jsem vám poslal já?“ Samolibé uspokojení na chvíli zahnalo i obavy z toho nebezpečného plánu.

Laszlo přistoupil k oknu a zvedl žaluzii, aby mohl vyhlédnout ven. „Snad si vzpomínáte, Johne, že jste před pár lety pobýval v Londýně právě v době, kdy tam řádil Jack Rozparovač.“

„Samozřejmě si vzpomínám,“ opáčil jsem nevrle. Nepatřilo to k mým právě úspěšným dovoleným, tři měsíce strávené v Londýně v roce 1888, právě když jakási krvežíznivá stvůra přepadávala prostitutky v East Endu a zanechávala za sebou své oběti prakticky vykuchané.

„Tehdy jsem vás žádal o informace a o zprávy z místního tisku. Vy jste mi velice laskavě vyhověl a přiložil jste rovněž prohlášení, která k případům učinil Forbes Winslow mladší.“

Pomalu jsem se rozpomínal. Forbes Winslow, jehož otec stejného jména byl vyhlášeným britským psychiatrem a Kreizlera na počátku jeho dráhy hodně ovlivnil, se stal na základě úspěchů svého otce v osmdesátých letech přednostou v ústavu pro duševně choré. Podle mého nejhlubšího přesvědčení byl mladší Winslow namyšlený pitomec, v době řádění Jacka Rozparovače se však již těšil takovému věhlasu, že se dokázal vetřít k vyšetřování; dokonce měl tu drzost tvrdit, že právě jeho účast vedla k ukončení těch vražd (které v době, kdy toto píši, zůstávají stále nevyřešené).

„Netvrďte mi, že vám Winslow ukázal cestu,“ prohlásil jsem ohromeně.

„Pouze neúmyslně. V jednom ze svých absurdních pojednání o Rozparovači rozebíral jednoho z podezřelých a prohlašoval, že kdyby měl stvořit ,imaginárné muže’, to je jeho výraz, imaginární muž, odpovídajícího faktům, která jsou o vrahovi známa, nemohl by přijít na nikoho, kdo by vyhovoval lépe než dotyčný podezřelý. Samozřejmě se ukázalo, že ten podezřelý je naprosto nevinný. Ale ten výraz mi utkvěl v hlavě.“ Kreizler se obrátil zpět k nám. „O osobě, kterou hledáme, nevíme zhola nic a není pravděpodobné, že bychom kdy našli svědky, kteří vědí více než my. Nepřímých důkazů bude přinejlepším jen hrstka, koneckonců ten člověk to provádí už celá léta a měl víc než dost času dovést svou techniku k dokonalosti. To, co musíme udělat, jediná věc, kterou můžeme udělat, je sestavit imaginární portrét typu člověka, který by mohl spáchat takové činy. Kdybychom takový portrét měli, význam těch několika málo důkazů, které se nám podařilo shromáždit, by se dramaticky znásobil. Kupka sena, v níž se skrývá naše jehla, by se změnila spíše řekněme v hrst slámy, jestli chcete.“

„Děkuji, nechci,“ opáčil jsem. Moje nervozita vzrůstala. Tohle byl přesně ten druh úvah, které Roosevelta musely rozpálit, a Kreizler to věděl. Akce, plány, tažení, kampaně, bylo skoro nespravedlivé žádat od Theodora rozumné rozhodnutí, když byl vystaven takovému útoku na své emoce. Vstal jsem a rozhodil ruce v gestu, o němž jsem doufal, že působí rázně. „Poslouchejte, vy dva,“ začal jsem, ale Laszlo se pouze dotkl mé paže, vrhl po mně jeden ze svých proslulých pohledů, tak autoritativních, až to bylo protivné, a řekl: „Posaďte se na chvíli, Moore.“

Navzdory svým výhradám jsem nemohl udělat nic jiného, než se podřídit. „Existuje ještě jedna věc, kterou byste oba měli vědět. Opakuji že za podmínek, které předkládám, bychom mohli mít naději na úspěch, rozhodně nebudeme mít nic víc. Ten, koho hledáme, má za sebou léta praxe. Uvědomte si, že těla v té vodárně byla nalezena jen mimořádně šťastnou náhodou. Nevíme o něm nic, nevíme ani, zda je ,on’. Případy žen zabíjejících svoje i cizí děti, drasticky extrémní případy puerperální mánie, nebo, jak se dnes říká, poporodní deprese, nejsou neobvyklé. Máme pouze jediný důvod k optimismu.“

Theodore zbystřil. „Toho mladého Santorelliho?“ zeptal se. Očividně se učil rychle.

Kreizler přikývl. „Přesněji řečeno Santorelliho tělo. Jeho umístění a také místa, kde byly nalezeny další dva mrtví. Ten zabiják mohl oběti skrývat donekonečna, jenom bůh ví, kolik dětí zabil v posledních třech letech. Nyní však chce, abychom o jeho činnosti věděli, je to trochu podobné dopisům, které psal Rozparovač mezi vraždami různým významným londýnským představitelům, Moore. Nějaká hluboko zasutá, slabá, ale dosud živá část jeho mysli začíná být tím vražděním unavená. A ta tři těla znamenají stejně nepochybně, jako by to bylo napsáno slovy, prosbu, abychom ho dopadli. A abychom ho dopadli rychle, neboť časový plán, podle něhož zabíjí, je, jak se obávám, neúprosný. I ten plán však musíme nejprve rozluštit.“

„Vy tedy věříte, že to můžete udělat rychle, doktore?“ zeptal se Theodore. „Takové vyšetřování, jaké jste mi popsal, se přece nemůže táhnout donekonečna. Musíme mít nějaké výsledky!“

Kreizler pokrčil rameny, jako by se ho Rooseveltův naléhavý tón nijak nedotkl. „Sdělil jsem vám svůj názor. Máme reálnou šanci, nic víc a nic míň.“ Kreizler se rukou opřel o Theodorův stůl. „Takže, Roosevelte?“

Pokud se zdá podivné, že jsem nevznesl už žádné další námitky, mohu říci jen toto: Kreizlerovo vysvětlení, že ho k současným úvahám přivedl dokument, který jsem mu před lety zaslal, spolu se vzpomínkami na naše společná léta na Harvardu a Theodorovým vzrůstajícím nadšením pro tento plán, mě náhle vedlo k pochopení, že to, co se v té kanceláři odehrávalo, je jen částečně důsledkem smrti Georgia Santorelliho. Hlavní příčiny se táhly hluboko do minulosti, do našeho dětství a následných životních cest, ať už sdílených, nebo samostatných. Jen málokdy jsem tak hluboce pocítil pravdu Kreizlerova přesvědčení, že odpovědi, které člověk dává na základní životní otázky, nejsou nikdy zcela spontánní; vyplývají z dlouhých let zkušeností a zážitků, ze vzorců chování, které si člověk v životě buduje a které ho nakonec zcela ovládnou. Mohl Theodore, jehož zásada odpovídat na každou výzvu ráznou akcí mu pomohla překonat fyzické choroby v dětství a těžké politické i osobní zkoušky v dospělosti, skutečně svobodně odmítnout Kreizlerovu nabídku? A pokud by ji přijal, mohl bych já svobodně říci ne těmto dvěma přátelům, s nimiž jsem sdílel mnohá dobrodružství a kteří mi nyní říkali, že moje nepříliš úctyhodné aktivity a znalosti, tak často odmítané jako zhola zbytečné téměř všemi lidmi, jež jsem znal, mohou být klíčové při pátrání po brutálním vrahovi? Profesor James by řekl, že ano, každá lidská bytost má kdykoli možnost přijmout či odmítnout cokoli; a možná je to objektivně i pravda. Ale jak rád tvrdil Kreizler (a profesor James to nakonec nedokázal přesvědčivě vyvrátit), nemůžete objektivizovat to, co je subjektivní, nemůžete zobecňovat to, co je zvláštní a specifické. O tom, co by udělal jiný člověk, jakýkoli člověk, by se dalo spekulovat; Theodore a já jsme však byli právě nyní a právě zde.

A tak se v tom ponurém březnovém dopoledni z Kreizlera a ze mě stali detektivové a všichni tři jsme věděli, že to tak musí být. Ta jistota byla založena, jak říkám, na důkladné vzájemné znalosti našich charakterů a minulosti; v New Yorku však byl v tomto klíčovém okamžiku ještě jeden člověk, který správně uhodl směr našich úvah a jejich závěr, ačkoli nám nikdy nebyl ani představen. Pouze ve zpětném pohledu mohu říci, že tato osoba pečlivě sledovala naše počínání toho dopoledne a že právě ve chvíli, kdy jsme s Kreizlerem odjížděli z policejního ředitelství, nám doručila víceznačný, avšak velice znepokojivý vzkaz.

„Kreizlere,“ ozval jsem se a znechuceně nakrčil nos, když se vedle mě usazoval v kočáře, „tady něco velmi silně“

Zarazil jsem se, když jsem si všiml, že se Laszlovy černé oči upírají na podlahu do tmavého rohu kočáru. Sledoval jsem jeho pohled a spatřil zmuchlaný bílý hadr posetý nesčetnými skvrnami. Váhavě jsem do něj dloubl špičkou deštníku.

„Nezaměnitelná směs pachů,“ zamumlal Kreizler. „Lidská krev a exkrementy, pokud se nemýlím.“

Když jsem si uvědomil, že má pravdu, zasténal jsem a levou rukou se chytil za nos. „Takhle si nejspíš nějaký zdejší kluk představuje povedený žert,“ podotkl jsem a zvedl ten cár špičkou deštníku. „Kočáry jsou stejně jako cylindry výborným terčem.“ Jakmile jsem vyhodil hadr z oka zůstal ležet na podlaze kočáru. Opět jsem znechuceně zasténal a neúspěšně se pokusil nabodnout ho na špičku deštníku. Při tom pokusu se zmuchlaný papír rozvinul a mně se podařilo přečíst kus textu.

„No,“ zabručel jsem zmateně, „tohle vypadá jako něco z vašeho oboru, Kreizlere. ,Vztah hygieny a životosprávy k utváření dětského neurálního’“

Kreizler mi nečekaně prudce vytrhl deštník z ruky, rázně na něj ten papír nabodl a vzápětí vyhodil oba předměty z okna.

„U všech čertů, Kreizlere!“ Vyskočil jsem z vozu, sebral deštník, stáhl z něj pohoršlivý útržek papíru a znovu nasedl. „Upozorňuji vás, že ten deštník nebyl vůbec levný!“

Poté, co jsem pohlédl na Kreizlera, zazdálo se mi, že jsem v jeho tváři spatřil stín skutečného znepokojení; vynaložil však velké úsilí, aby to zamaskoval, a když promluvil, zněl jeho hlas lhostejně a úmyslně lehce. „Omlouvám se, Moore. Náhodou však autora toho textu znám. Je stejně špatný spisovatel jako myslitel. A nyní není čas na žádné rozptylování, máme spoustu práce.“ Naklonil se kupředu, zavolal na Cyra, a jakmile se pod střechou kočáru vynořila hlava toho mohutného muže, nařídil mu: „Do Institutu a pak na oběd. A jeďte rychle, pokud to půjde, Cyre, potřebovali bychom tady uvnitř trochu víc čerstvého vzduchu.“

V tu chvíli mi bylo jasné, že nám ten špinavý cár nenechalo v kočáře žádné dítě: podle krátké pasáže, kterou jsem stihl přečíst, a vzhledem ke Kreizlerově reakci byla monografie, z níž byl list vytržen, téměř určitě jedním z Laszlových vlastních spisů. Jelikož jsem usoudil, že jde o čin některého z Kreizlerových nesčetných kritiků, ať už přímo z policejního ředitelství, nebo z širší veřejnosti, nijak jsem nad tím nehloubal. V následujících týdnech se však ukázala děsivá důležitost toho incidentu v plné nahotě.

KAPITOLA 7

Zoufale jsme potřebovali sehnat své jednotky dohromady a začít s vyšetřováním a veškerá zdržení, k nimž došlo, jakkoli krátká, nás rozčilovala. Když se Theodore dověděl, že Kreizlerova návštěva na ředitelství vyvolala mezi reportéry i policisty vlnu spekulací a dohadů, uvědomil si, že bylo chybou uspořádat naše setkání tam. Poslal nám tedy vzkaz, že potřebuje vyčkat pár dní, než se situace uklidní. Kreizler a já jsme toho času využili k tomu, abychom dali do pořádku věci týkající se našich „civilních“ zaměstnání. Já jsem musel přesvědčit své nadřízené v novinách, aby mi poskytli volno, což mi poněkud usnadnil vhodně načasovaný telefonát od Roosevelta, v němž jim sdělil, že mě potřebuje pro důležitou policejní práci. Nicméně z výškové budovy listu Times, tyčící se na křižovatce 32. ulice a Broadwaye, jsem byl propuštěn, teprve když jsem slíbil, že pokud vyšetřování skončí příběhem vhodným pro tisk, nedám ho žádným jiným novinám či časopisu bez ohledu na to, kolik peněz mi budou nabízet. Ujistil jsem své zakyslé šéfy, že by je ten námět stejně nezajímal, a pak jsem vyrazil po Broadwayi pryč typickým newyorským březnovým dopolednem: v jedenáct hodin byly dva stupně pod nulou a ulicemi se proháněl vítr o rychlosti padesát mil za hodinu. Měl jsem s Kreizlerem domluvenou schůzku v Institutu a rozhodl se jít pěšky, hlavně z pocitu hluboké úlevy nad tím, že se po jistou, nijak přesně určenou dobu nebudu muset svým šéfům z ničeho zodpovídat. Jenže nefalšované newyorské chladno, toho typu, při němž mrzne v ulicích i koňská moč, nakonec zmrazí i tu nejlepší náladu. Před hotelem Fifth Avenue jsem se nakonec rozhodl vzít si drožku. Zahlédl jsem přitom, jak z kočáru vystupuje Tom Platt a mizí uvnitř hotelu. Jeho prkenné, nepřirozené pohyby vyvolávaly v přihlížejících pochyby o tom, zda je slavný „bezstarostný šéf“ zdejších Republikánů stále ještě živý.

Kreizlerovo volno, napadlo mě při jízdě, nebude tak snadná záležitost jako ta moje. Ty dva tucty dětí pobývajících v Institutu závisely na jeho přítomnosti a radách, neboť k němu přišly z domovů (či ulic), kde byly obvykle ignorovány, pravidelně okřikovány nebo i brutálně bity. Zpočátku jsem si nedokázal ani představit, jak se chce věnovat dalšímu zaměstnání, byť dočasnému, neboť potřeba jeho pevné ruky v Institutu byla obrovská; on mne však ujistil, že má v úmyslu trávit i během toho pátrání ve svém Institutu dvě dopoledne a jeden večer v týdnu, v té době bude nechávat vyšetřování v mých rukou. Takovou odpovědnost jsem vůbec neočekával a samotného mě zaskočilo, že mě ta představa docela těší, místo aby ve mně vyvolávala úzkost.

Krátce poté, co moje drožka projela Chatham Square a zabočila na Východní Broadway, jsem vystoupil před čísly 185-187, kde sídlil Kreizlerův Institut. Jakmile jsem vkročil na chodník, zahlédl jsem u obrubníku stát i Laszlovu kolesku a zvedl jsem hlavu k oknům napůl v očekávání, že ho spatřím vyhlížet ven. Nikoho jsem však neviděl.

Tyto třípatrové budovy z červených cihel a s černými rámy na oknech i dveřích zakoupil Kreizler za vlastní peníze v roce 1885 a nechal je uvnitř propojit tak, aby vytvořily jediný celek. Běžný provoz Institutu financoval z poplatků, které účtoval svým movitějším klientům, a z nezanedbatelného příjmu plynoucího z práce soudního znalce. Pokoje dětí byly umístěny v posledním patře, ve druhém se nacházely školní třídy a herny. V prvním poschodí měl Kreizler ordinace a vyšetřovny, včetně psychologické laboratoře, v níž testoval u dětí schopnost vnímání, reakce, sdružováni představ, paměť a jiné psychické funkce, které tolik fascinovaly tehdejší psychiatrickou obec. Přízemí bylo vyhrazeno pro dosti hrozivě působící operační sál, kde občas prováděl pitvy, především mozku. Moje drožka zastavila u černého kovového schodiště vedoucího k hlavnímu vchodu v čísle 185. U dveří se tyčil Cyrus Montrose. Na hlavě měl buřinku, jeho rozměrnou postavu halil ještě rozměrnější zimník a od nosu mu v chladném vzduchu stoupala pára.

„Dobré odpoledne, Cyre,“ řekl jsem s chabým pokusem o úsměv v marné naději, že moje slova nezní tak hloupě, jako jsem se cítil pokaždé, když jsem se střetl s jeho chladným pronikavým pohledem. „Je doktor Kreizler uvnitř?“

„Stojí tu jeho vůz, pane Moore,“ opáčil Cyrus poměrně vlídným tónem, který ve mně přesto vyvolal pocit, že jsem jeden z největších idiotů v celém městě. Křečovitě jsem se však usmíval dál.

„Předpokládám, že jste slyšel, že doktor a já teď budeme nějakou dobu pracovat společně, ne?“

Cyrus přikývl a ve tváři se mu objevil úsměv, který bych téměř mohl považovat za ironický. „To jsem slyšel, pane.“

„Dobrá!“ Popotáhl jsem si kabát a přihladil vestu. „Myslím, že bych ho měl jít raději vyhledat. Na shledanou, Cyre!“

Nedočkal jsem se od něj odpovědi a ani jsem si žádnou nezasloužil, neexistoval důvod, proč bychom se měli oba chovat jako pitomci.

Malý vestibul Institutu, bíle vymalovaný a táflovaný tmavohnědým dřevem, byl jako obvykle plný otců, matek a dětí. Všichni se tísnili na dvou dlouhých nízkých lavicích a čekali na Kreizlera. Koncem zimy a počátkem jara vedl Kreizler téměř každé dopoledne pohovory, při nichž určoval, které děti mají být na podzim přijaty do Institutu. Mezi žadateli byli příslušníci nejbohatších rodin i chudí přistěhovalci a dělníci z venkova, všichni však měli společnou jednu věc: nezvládnutelné, neposlušné nebo problémové dítě, jehož chování bylo určitým způsobem extrémní či nevysvětlitelné. Samozřejmě šlo o vážnou věc; to však nic neměnilo na skutečnosti, že v takovém dopoledni Institut trochu připomínal zoologickou zahradu. Když jste procházeli chodbou, dalo se čekat, že vám budou šlapat po nohou, plivat na vás, proklínat vás a jinak vás terorizovat zejména ty děti, jejichž jedinou duševní chorobou byla příšerná rozmazlenost a jejichž rodiče si mohli a měli výlet do Kreizlerovy ordinace klidně ušetřit.

Když jsem se dostal ke dveřím ordinace, střetl jsem se pohledem s jedním takovým potenciálním potížistou, tlustým malým chlapcem se zlomyslnýma očkama. Přede dveřmi přecházela tmavovlasá vrásčitá žena kolem padesátky, zahalená v rozměrném šálu a mumlající si cosi jazykem, který ze všeho nejvíc připomínal maďarštinu. Abych mohl zaklepat na dveře, musel jsem se vyhnout jak jí, tak kopajícím nohám tlustého chlapce, a jakmile se mi to konečně podařilo a zaslechl jsem Kreizlerovo: „Vstupte!“ vešel jsem dovnitř sledován ustaraným pohledem té ženy.

Po celkem fádním vestibulu byla Laszlova ordinace prvním místem které jeho potenciální pacienti (vždycky o nich mluvil jako o svých „studentech“) při příchodu do Kreizlerova Institutu viděli. Dával si proto pozor, aby zařízení nepůsobilo hrozivým či zastrašujícím dojmem. Na zdech visely obrázky zvířat, které sice odrážely Laszlův dobrý vkus, zároveň však děti bavily a uklidňovaly, stejně jako hračky, míčky, jednoduché stavební kostky, panenky a cínoví vojáčci, které Laszlo ve skutečnosti využíval při provádění předběžných testů hbitosti rychlosti reakcí a citové vyspělosti. Nacházelo se tu jen minimum lékařských nástrojů; většina jich byla uložena v přilehlé vyšetřovně. Právě tam Kreizler prováděl, pokud ho daný případ zaujal, první série fyzických vyšetření. Tyto testy sloužily ke zjišťování, zda mají pacientovy obtíže sekundární příčiny (tedy nějaký tělesný problém, který působí na náladu a chování) nebo jde o primární postižení, mentální či emocionální poruchy. Pokud Kreizler u dítěte neodhalil žádné sekundární obtíže a usoudil, že by mohl v tomto případě pomoci (jinými slovy nenašel známky nevyléčitelné choroby či poškození mozku), dítě bylo přijato: nastoupilo do Institutu a domů chodilo jen na prázdniny, a to pouze v případě, že Kreizler považoval takový kontakt za bezpečný. Laszlo souhlasil s mnohými teoriemi svého přítele a kolegy dr. Adolfa Meyera a často citoval jedno z Meyerových hesel: „Degenerativní procesy u dětí se rozvíjejí především vlivem podobně defektního domácího prostředí.“ Nejdůležitějším cílem Institutu tedy bylo poskytnout narušeným dětem nové prostředí a nový kontext; kromě toho hrál Institut klíčovou roli v Laszlově usilovné snaze odhalit, zda se to, čemu říkal „prvotní kadlub“ lidské psýchy, dá přetvořit a osud, k němuž náhoda zrození každého z nás odsuzuje, může být změněn.

Kreizler seděl u svého poměrně zdobného sekretáře a při světle elegantní stolní lampy z matného zeleného a zlatého skla, která pocházela od Tiffanyho, cosi psal. Zatímco jsem čekal, až mi věnuje pozornost, jsem přistoupil k malé knihovničce vedle sekretáře a vytáhl z ní jeden ze svých oblíbených svazků: Život a smrt šíleného zloděje a vraha Samuela Greena. Laszlo tento případ z roku 1822 často citoval rodičům svých „studentů“, neboť neslavně proslulý Green byl, Kreizlerovyrm slovy, „výtvorem biče“. V dětství ho často surově tloukli a po svém dopadení otevřeně přiznal, že jeho zločiny proti společnosti byly druhem pomsty. Mou oblibu té knihy umocňoval její frontispis, který zobrazoval „Konec šílence Greena“ na bostonské šibenici. Vždycky se mi líbil Greenův vytřeštěný pohled na tom obrázku a právě jsem si ho pobaveně prohlížel, když mi Kreizler, aniž se odvrátil od stolu, podal několik listů papíru se slovy: „Podívejte se na tohle, Moore. Náš první úspěch, sice malý, ale přece úspěch.“

Poté, co jsem odložil knihu a listiny převzal, zjistil jsem, že jde o několik formulářů a propouštěcích listů, které se očividně týkaly hřbitova a dvou určitých hrobů; byla k tomu přiložena zpráva týkající se exhumace těl a téměř nečitelný dokument podepsaný jistým Abrahamem Zweigem.

Z četby mě vyrušil nezaměnitelný pocit, že mě někdo sleduje. Když jsem se ohlédl, spatřil jsem asi dvanáctileté děvčátko s hezkou kulatou tvářičkou, na níž se zračil poněkud vystrašený a trochu utrápený výraz. Dívenka zvedla knihu, kterou jsem si předtím prohlížel, a nyní těkala pohledem z frontispisu na mě a zase zpátky, zatímco si zapínala horní knoflíčky na jednoduchých, ale čistých šatech. Přečetla si krátký popisek, který rytinu vysvětloval, a patrně dospěla k nějakým nepříjemným závěrům. Zatvářila se vylekaně, odtáhla se ode mě co nejdál a zadívala se na Kreizlera.

Laszlo se k ní otočil. „Aha, Bertha. Už jsi připravená k odchodu?“

Děvče nejistě ukázalo na knihu, a když roztřeseným hláskem promluvilo, otočilo prst ke mně. „To znamená, že jsem taky šílená, doktore Kreizlere? A tenhle člověk mě odvede na nějaké takové místo?“

„Cože?“ opáčil Kreizler, zaklapl knihu a vyčítavě na mě pohlédl. „Šílená? To je hloupost. Mám pro tebe jenom dobré zprávy.“ Laszlo s ní mluvil jako s dospělou, přímo a k věci, promlouval však tónem, který měl vyhrazený pro děti: trpělivým, vlídným, občas shovívavým. „Pěkně pojď sem ke mně.“ Dívenka k němu přistoupila a Kreizler si ji posadil na koleno. „Jsi velmi zdravá, velmi inteligentní mladá dáma.“ Bertha zrudla a pak se tiše, šťastně zasmála. „Tvoje potíže způsobuje řada malých výrůstků, které se ti dělají v nose a v uších. Těm výrůstkům na rozdíl od tebe prospívá skutečnost, že je váš dům tak zatraceně studený.“ Při těch posledních slovech jí zaťukal na čelo. „Pošleme tě k panu doktorovi, s kterým se dobře znám a který ty výrůstky odstraní. Udělá to, zatímco budeš moc příjemně spát, takže nic neucítíš. A pokud jde o tohoto pána“, postavil Berthu zpátky na zem, „to je můj přítel pan Moore. Hezky ho pozdrav.“

Děvče vyseklo malé pukrle, ale neřeklo nic. Na oplátku jsem se uklonil. „Těší mě, že tě poznávám, Bertho.“

Jenom se zasmála a Laszlo káravě mlaskl. „Dost toho chichotání. Přiveď mi sem maminku a všechno domluvíme.“

Dívka se rozběhla ke dveřím a Kreizler vzrušeně poklepal na papíry v mé ruce. „Rychlá práce, co, Moore? Dorazily ani ne před hodinou.“

„Kdo dorazil?“ zeptal jsem se zmateně. „O co jde?“

„Zweigovy děti, přece,“ opáčil klidně. „Ty z té vodárny, nechal jsem si přivézt jejich ostatky a už je mám dole.“

Ta představa mi přišla natolik hrůzná a v takovém rozporu s ostatním děním v Institutu toho dne, že jsem se bezděčně otřásl. Než jsem se však stihl otázat, proč takovou věc udělal, děvčátko Bertha přivedlo do ordinace svou matku, tu ženu v šálu. Vyměnila si s Kreizlerem několik slov v maďarštině, ale jeho znalost toho jazyka byla omezená (jeho německý otec nechtěl, aby se děti učily jazyk své matky) a konverzace brzy přešla do angličtiny.

„Paní Rajková, musíte mě poslechnout!“ říkal Laszlo rozčileně.

„Ale doktore,“ namítala ta žena a rozpačitě si mnula ruce, „víte, ona je někdy v pořádku, a najednou jako by vám do ní vjel sám ďábel a není s ní k vydržení.“

„Paní Rajková, nevím, kolika různými způsoby vám to ještě mohu vysvětlit,“ ozval se Kreizler znovu, zatímco z kapsičky u vesty vytahoval stříbrné hodinky. „Nebo kolika jazyky. Otoky, které se jí dělají v těchto místech, se občas zmenšují, rozumíte?“ Při řeči si ukazoval na vlastní ucho, nos a krk. „V takových chvílích ji nic nebolí a nejenže slyší a mluví, ale rovněž bez obtíží dýchá. Je bystrá a všechno vnímá. Většinu času však zbytnělé tkáně v hltanu a v zadní části nosní dutiny, tedy v krku a v nose, zakrývají Eustachovy trubice spojené s ušima, takže děvče téměř vůbec neslyší. Skutečnost, že váš byt je plný ledových průvanů, daný stav ještě zhoršuje.“ Kreizler položil děvčátku ruce na ramena, a to se opět šťastně usmálo. „Stručně řečeno, nedělá to schválně, aby tím týrala vás nebo svého učitele. Už chápete?“ Naklonil se blíže k matčinu obličeji a svýma dravčíma očima se na ni pozorně zadíval. „Ne. Očividně nechápete. V tom případě prosím, abyste přijala můj odborný názor: s její myslí ani s její duší není nic v nepořádku. Odveďte ji ke Svatému Lukášovi. Doktor Osborne provádí takové zákroky celkem pravidelně a myslím, že bych ho dokázal přesvědčit, aby snížil poplatek. Do podzimu,“ pohladil holčičku po vlasech, a ta k němu vděčně vzhlédla, „bude Bertha už zase v pořádku a ve škole se jí bude báječně dařit. Je to tak, mladá dámo?“

Děvče se opět jen tiše zasmálo. Matka zkusila další „ale“, Kreizler ji však vzal za paži a odvedl ji chodbou k hlavním dveřím. „Opravdu, paní Rajková, to už stačilo. Skutečnost, že něčemu nerozumíte, ještě neznamená, že to neexistuje. Odveďte ji k doktoru Osbornovi! Mám v plánu s ním o tom promluvit, a pokud zjistím, že jste mě neposlechla, velmi se rozzlobím.“ Zavřel za nimi dveře, obrátil se zpět do vestibulu a v tom okamžiku ho obklopil zbytek čekajících. Kreizler na ně zavolal, že nyní prohlídky na chvíli přeruší, vrátil se zpět do ordinace a zabouchl dveře.

„Když lidi přesvědčujete,“ zamumlal, jakmile se vrátil k sekretáři a začal na něm urovnávat listiny, „že by se měli lépe starat o duševní zdraví svých dětí, spočívá největší problém v tom, že čím dál víc z nich věří, že každá malá obtíž znamená nějakou závažnou chorobu. No, co naděláme“ Zavřel sekretář, zamkl ho a pak se otočil ke mně. „Takže Moore, teď půjdeme dolů. Rooseveltovi muži by tu už měli být. Požádal jsem Cyra, aby je zavedl rovnou do pitevny dveřmi v přízemí.“

„Vy s nimi chcete vést pohovor tam?“ zeptal jsem se, když jsme procházeli vyšetřovnou, abychom čekajícím rodinám unikli zadními dveřmi, vedoucími do dvora Institutu.

„Po pravdě řečeno s nimi nebudu vést pohovor vůbec,“ opáčil Kreizler, když jsme vyšli do chladného vzduchu. „To nechám na Zweigových dětech. Já pouze posoudím výsledky. A pamatujte, Moore, ani slovo o tom, co děláme, dokud si nebudu jist, že jsou ti muži přijatelní.“

Začalo mírně sněžit a několik Kreizlerových malých pacientů, oblečených v jednoduché šedé a modré uniformě Institutu, jejímž účelem bylo zamezit neshodám mezi dětmi kvůli rozdílnému ekonomickému zázemí, vyšlo do dvora a hrálo si mezi vločkami. Jakmile děti zahlédly Kreizlera, rozběhly se k němu a vesele, ačkoli velice uctivě ho zdravily. Laszlo se usmál a položil jim pár otázek o jejich učitelích a školní práci. Několik odvážnějších studentů proneslo pár upřímných poznámek o vzhledu a tělesném pachu jistých vyučujících a Laszlo je za to pokáral, avšak nikoli přísně. Když jsme se odvrátili a vstoupili vchodem v přízemí do budovy, rozlehly se za námi opět veselé výkřiky a mě napadlo, že nedávno bylo mnoho z těch dětí na ulicích a jen pár malých krůčků od osudu Georgia Santorelliho. Začínal jsem věci kolem sebe stále častěji hodnotit ve vztahu k tomu případu.

Tmavou vlhkou chodbou jsme došli až do pitevního sálu, velmi dlouhé místnosti, kterou udržoval v teple a v suchu plynový hořák syčící v koutě. Stěny byly hladké, bíle omítnuté, a každou z nich lemovaly bílé skříňky se skleněnými dvířky, za nimiž se nacházela sbírka hrozně vyhlížejících lesklých nástrojů. Na bílých policích nad nimi pak stály děsivé modely: realisticky namalované sádrové odlitky lidských a opičích hlav s částečně odstraněnou lebkou, aby bylo vidět, kde se nalézá mozek, a s obličeji dosud zkřivenými předsmrtnou křečí. O místo na policích se dělily se sbírkou skutečných mozků nejrůznějších stvoření, uložených v lahvích plných formaldehydu. Zbylý prostor na stěnách pak zabíraly nákresy a grafy lidských i zvířecích nervových ústrojí. Uprostřed místnosti se tyčily dva ocelové pitevní stoly s kanálky na odvádění tělesných šťáv, které vedly z prostředku horní desky do ocelových nádrží na zemi. Na obou stolech se rýsovaly předměty tvarem připomínající lidskou postavu, přikryté sterilními prostěradly. Stoupal z nich výrazný pach rozkladu a zeminy.

Vedle stolů postávali dva muži, oba v trojdílných vlněných oblecích. Vyšší z nich měl oděv z nijak křiklavé, nicméně módní kostkované látky, ten menší byl oblečený v černém. Do tváří jim téměř nebylo vidět zásluhou ostrého světla z elektrických operačních lamp, které visely nad stoly a přímo mezi námi.

„Pánové,“ oslovil je Laszlo po našem příchodu. Já jsem doktor Kreizler. „Doufám, že nečekáte dlouho.“

„Vůbec ne, doktore,“ ujistil ho vyšší muž a potřásl Kreizlerovi rukou. Když se naklonil do jasného světla kolem stolu, všiml jsem si, že jeho výrazně semitská tvář je docela hezká, silný nos, klidné hnědé oči a husté vlnité vlasy. Ten menší měl naopak malé oči, masitý obličej zbrocený potem a řidnoucí vlasy. Oběma mohlo být něco málo přes třicet. „Já jsem seržant Marcus Isaacson,“ pokračoval vysoký detektiv, „a toto je můj bratr Lucius.“

Když menší muž podával Kreizlerovi ruku, zatvářil se trochu podrážděně. „Detektivní seržant Lucius Isaacson, doktore,“ upřesnil. Pak se odvrátil a koutkem úst zamumlal: „Už to nedělej. Slíbil jsi, že to dělat nebudeš.“

Marcus Isaacson zakroutil očima a pak se pokusil o úsměv, zatímco zároveň koutkem úst odpovídal: „Co? Co jsem zase udělal?“

„Nepředstavuj mě jako svého bratra,“ zašeptal Lucius Isaacson naléhavě.

„Pánové,“ vložil se do toho Kreizler, poněkud zaskočený tou rozmíškou. „Dovolte mi, abych vám představil svého přítele, Johna Schuylera Moorea.“ S oběma jsem si potřásl rukou, zatímco Kreizler mluvil dál: „Komisař Roosevelt hovoří o vašich schopnostech se značným uznáním a soudí, že byste mi mohli pomoci s jistým výzkumem, který provádím. Specializujete se na dvě oblasti, které mě obzvláště zajímají.“

„Ano,“ řekl Marcus, „kriminalistika a soudní patologie.“

Kreizler pokračoval: „Nejprve bych rád věděl“

„Jestli se podivujete nad našimi jmény,“ přerušil ho Marcus, „když naši rodiče přijeli do Ameriky, snažili se zajistit, aby jejich děti nebyly ve škole pronásledovány kvůli svému židovskému původu.“

„My jsme měli poměrně štěstí,“ podotkl Lucius. „Naše sestra se jmenuje Cordelia.“

„Totiž, abyste rozuměli,“ pokračoval Marcus, „rodiče se učili anglicky studiem Shakespeara. Když jsem se narodil já, zrovna začali s Juliem Caesarem. O rok později ho stále ještě četli, a to přišel na svět můj bratr. Když se však narodila dva roky poté sestřička, udělali už jistý pokrok a dostali se ke Králi Learovi.“

„Nepochybuji, pánové,“ přerušil ho Kreizler ještě ustaraněji a přejel je oba svým zkoumavým dravčím pohledem s povytaženým obočím, „že je to velice zajímavé, ale původně jsem se chtěl otázat, jak jste se ke své specializaci dostali a co vás přivedlo k policii.“

Lucius s povzdechem vzhlédl. „Nikoho nezajímá, jak jsme dostali svoje jména, Marku,“ zašeptal. „Říkal jsem ti to.“

Marcus ve tváři trochu zrudl hněvem a pak se obrátil ke Kreizlerovi s naprostou vážností, neboť vycítil, že rozhovor neprobíhá příliš dobře. „Víte, doktore, za to také mohou naši rodiče, ačkoli chápu, že to nemusí být nijak zvlášť zajímavé vysvětlování. Matka si přála, aby ze mě byl právník a z mého bratra, tady z detektivního seržanta, aby se stal lékař. Nevyšlo to. Jako chlapci jsme začali číst knihy Wilkieho Collinse a v době, kdy jsme se dostali na vysokou školu, jsme už byli víceméně rozhodnutí stát se detektivy.“

„Zpočátku se nám zdálo, že by právní a lékařská průprava mohla být užitečná,“ navázal Lucius, „ale pak jsme školu opustili a dělali nějakou práci pro Pinkertony. Teprve když na policejní ředitelství nastoupil komisař Roosevelt, dostali jsme konečně možnost nastoupit k policii. Patrně jste se doslechli, že jeho praxe v najímání nových policistů je poněkud neortodoxní.“

Věděl jsem, na co naráží, a později jsem to Laszlovi vysvětlil. Kromě toho, že Roosevelt podrobil téměř každého policistu a detektiva na policejním ředitelství přísnému vyšetřování, čímž mnohé z nich dohnal k předčasné rezignaci, Roosevelt najímal netypické rekruty, aby zlomil neomezenou nadvládu Thomase Byrnese a takových okrskových velitelů, jako byl „Clubber“ Williams a „Velký Bill“ Devery. Theodore s oblibou najímal zejména Židy, které považoval za mimořádně poctivé a statečné a mluvil o nich jako o „makabejských bojovnících spravedlnosti“. Bratři Isaacsonové byli patrně reprezentativním vzorkem tohoto úsilí, ačkoli „bojovníci“ nebylo zrovna slovo, které by člověku při pohledu na ně vytanulo na mysli.

„Pokud tomu dobře rozumím,“ ozval se Lucius ve snaze odvést řeč od jejich minulosti, „chcete, abychom vám pomohli s touhle exhumací.“ Ukázal na obsazené stoly.

Kreizler se na něj pozorně zadíval. „Jak víte, že jde o exhumaci?“

„Ten zápach, doktore. Je výrazný a nezaměnitelný. A pozice těl naznačuje, že byla oficiálně pohřbena, a ne někde tajně zahrabána.“

Kreizlerovi se vysvětlení zamlouvalo a trochu rozjasnil tvář. „Ano, detektivní seržante, vaše úvaha je správná.“ Přistoupil ke stolům a stáhl z nich prostěradla, takže se v tu chvíli k zápachu přidal i značně znepokojivý pohled na dvě nevelké kostry, jednu oblečenou v rozkládajícím se černém obleku a druhou ve stejně zvetšelých bílých šatech. Některé kosti byly dosud spojené, jiné se však uvolnily a obě těla pokrývaly úlomky vlasů a nehtů spolu se zbytky hlíny. Celý jsem strnul a silou vůle se pokoušel neodvrátit pohled: tyhle věci měly být na nějaký čas mým osudem a usoudil jsem, že si na to musím začít zvykat. Jenže hrůzné grimasy na lebkách výmluvně prozrazovaly nepřirozený způsob, jímž děti sešly ze světa, a bylo pro mě nesmírně těžké nezaujatě je zkoumat.

Když však bratři Isaacsonovi přistoupili ke stolům, aby vyslechli Kreizlerovo vysvětlení, v jejich tvářích se neobjevilo nic než fascinace. „Bratr a sestra, Benjamin a Sofia Zweigovi. Zavražděni. Těla byla nalezena“

„Ve vodárenské věži,“ doplnil ho Marcus. „Před třemi lety. Případ je stále ještě oficiálně otevřen.“

Tohle Kreizlera rovněž potěšilo. „Támhle,“ pokračoval a ukázal na malý bílý stolek v rohu, kde leželo množství výstřižků a listin, „najdete veškeré informace k tomu případu, které se nám podařilo shromáždit. Byl bych rád, kdybyste si je přečetli a prozkoumali ta těla. Celá věc poměrně spěchá, takže vám na to mohu dát pouze dnešní odpoledne a večer. Dnes večer v jedenáct třicet budu v Delmoniku. Přijďte tam také a výměnou za vaše informace vám s radostí nabídnu vynikající večeři.“

Nadšení Marka Isaacsona narušil na okamžik záblesk zvědavosti. „Pokud je to oficiální šetření, doktore, není večeře nutná. Ačkoli vaši nabídku samozřejmě oceňujeme.“

Laszlo přikývl s pousmáním prozrazujícím pobavení nad Markovým pokusem vytáhnout z něho informace. „Uvidíme se v půl dvanácté.“

Isaacsonové se pak ihned vrhli do práce a naše pozdravy na rozloučenou vzali stěží na vědomí. Vyšli jsme opět nahoru, a zatímco jsem si v ordinaci oblékal kabát, Laszlo se stále tvářil zamyšleně.

„Nemůže být pochyb, že jsou poněkud výstřední,“ prohlásil, když mě doprovázel k hlavním dveřím. „Mám však dojem, že se ve své práci skutečně vyznají. Uvidíme. Mimochodem, Moore, máte na dnešní večer čisté šaty?“

„Na dnešní večer?“ opakoval jsem nechápavě, když jsem si nasazoval klobouk a navlékal rukavice.

„Do opery,“ vysvětlil. „Rooseveltův kandidát na spojku mezi naším týmem a jeho kanceláří se s námi má setkat v sedm hodin večer v mém domě.“

„Kdo to je?“

„Nemám tušení,“ pokrčil Laszlo rameny. „Ale ať je to kdokoli, role spojky bude klíčová. Napadlo mě, že bychom ho mohli vzít do opery a zjistit, jak reaguje. Je to stejně dobrý test charakteru jako jakýkoliv jiný a bůh ví, kdy budeme mít další příležitost se tam vypravit. Použijeme moji lóži v Metropolitní. Maurel zpívá Rigoletta. To by mělo našemu účelu vyhovovat.“

„To určitě,“ opáčil jsem spokojeně. „A když už o tom mluvíme, kdopak zpívá hrbáčovu dceru?“

Kreizler se odvrátil s výrazem mírného znechucení. „Proboha, Moore, někdy bych se rád dověděl detaily z vašeho raného dětství. Tahle nepotlačitelná sexuální mánie“

„Jenom jsem se zeptal, kdo zpívá hrbáčovu dceru!“

„Dobrá, dobrá! Ano, Frances Savilleová, ta s těma dlouhýma nohama jak s oblibou prohlašujete.“

„V tom případě,“ zavolal jsem, když jsem už sbíhal po schodech ke kočáru, „mám rozhodně vhodné oblečení.“ Pokud šlo o mě, mohli jste si klidně nechat Nellii Melbu, Lillian Nordiku i ty ostatní šeredné hvězdy z Metropolitní s fantastickým hlasem a, jak by řekl Stevie Taggert, jít se s nimi vycpat. Dejte mi skutečně krásné děvče s přijatelným hlasem a máte ze mě vzorného diváka. „V sedm budu u vás.“

„To je báječné,“ odpověděl Kreizler zachmuřeně. „Už se nemůžu dočkat. Cyre! Odvezte pana Moorea na Washingtonovo náměstí!“

Během svižné jízdy zpět přes město jsem dumal o tom, jak neobvyklé, nicméně velmi příjemné, je zahajovat vyšetřování vraždy večerem v opeře a večeří v Delmoniku. Naneštěstí se ukázalo, že tyto příjemné věci tím pravým zahájením nebudou, neboť když jsem dorazil domů, našel jsem na prahu velice rozrušenou Saru Howardovou.

KAPITOLA 8

Sara přešla můj pozdrav bez povšimnutí. „Tohle je kočár doktora Kreizlera, že?“ zeptala se. „A jeho kočí. Můžeme si je vypůjčit?“

„Vypůjčit si je? A proč vlastně?“ zeptal jsem se, vzhlédl k domu a všiml si, že z okna salonu vyhlíží s úzkostlivým výrazem moje babička. „Saro, co se děje?“

„Seržant Connor a ještě jeden muž, Casey, si šli dneska ráno promluvit s rodiči toho malého Santorelliho. Když se vrátili, tvrdili, že nezjistili nic, jenže Connor měl na manžetě u košile krev. Něco se stalo, to vím bezpečně, a ráda bych zjistila co.“ Nedívala se na mě, patrně protože dobře věděla, jak na tohle budu reagovat.

„To je pro sekretářku trochu nezvyklá pracovní náplň, ne?“ zeptal jsem se. Sara mlčela, ale v její tváři se objevilo hořké zklamání a takové zoufalství, že mi nezbývalo nic jiného, než opět otevřít dvířka kolesky. „Co vy na to, Cyre?“ zeptal jsem se. „Máte nějaké námitky proti tomu, abyste si se mnou a se slečnou Howardovou udělal malou zajížďku?“

Cyrus pokrčil rameny. „Ne, pane. Pokud budu zpátky v Institutu, jakmile skončí ordinační hodiny, je to v pořádku.“ „To určitě budete. Nasedni, Saro, a seznam se s panem Cyrem Montrosem.“

V jediné chvilce přešlo Sařino rozpoložení od hlubokého zoufalství k nespoutanému nadšení, proměna, jaká u ní nebyla nijak neobvyklá.

„Občas si říkám, Johne,“ prohlásila a naskočila do kolesky, „že jsem se v tobě celá ta léta mýlila.“ Dychtivě potřásla Cyrovi rukou, usadila se na sedadle a přes moje i své nohy přehodila přikrývku. Jakmile udala Cyrovi adresu na Mott Street a vůz se rozjel, potěšeně tleskla rukama

Není mnoho žen, které by se s takovým elánem vydaly do jedné z nejhorších čtvrtí na Lower East Side. Sařina dobrodružného ducha však nikdy netlumila přílišná opatrnost. A navíc tu oblast znala: jakmile dostudovala, její otec si vzal do hlavy, že by její vzdělání měly doplnit nějaké osobní zkušenosti se životem i v jiných místech, než je Rhinecliff (kde se nacházelo venkovské panství Howardových) a noblesní Gramercy Park. Oblékla si tedy naškrobenou bílou blůzku, strohou černou sukni a poněkud směšný plochý slamáček a strávila celé léto jako asistentka pečovatelky v Desátém okrsku. Během těch měsíců viděla spoustu věcí, většinou důkazy toho, co všechno může Lower East Side člověku udělat. Nic však nemohlo být horší než to, co nás čekalo ten den.

Santorelliovi bydleli v zadním činžáku několik bloků pod Canal Street. Zadní činžáky byly sice v roce 1894 oficiálně zakázány, zákon však obsahoval klauzuli o tom, že ty, které už stojí, mohou být s minimálními úpravami nadále užívány. Stačí jen říct, že pokud byl činžák vedoucí na ulici tmavý, prolezlý chorobami a nebezpečný, menší budovy, často přistavované zezadu místo dvora, který by do celého bloku mohl přivést alespoň trochu světla a vzduchu, byly ještě několikanásobně horší. Podle vzhledu předního činžáku, před nímž jsme toho dne zastavili, nás čekala typická zkušenost. U močí potřísněných schůdků s plošinkou, vedoucích k hlavním dveřím, stály velké sudy s popelem a odpadky a kolem se poflakovala skupina špinavých mužů oblečených ve starých hadrech, kteří byli jeden od druhého k nerozeznání. Popíjeli a smáli se, ale jakmile spatřili naši kolesku a Cyra na kozlíku, okamžitě umlkli. Sara i já jsme vystoupili na chodník.

„Nezatoulejte se moc daleko, Cyre,“ prohlásil jsem v pokusu jakžtakž zamaskovat svou nervozitu.

„Ne, pane,“ ujistil mě a pevně sevřel svůj bič. Druhou rukou sáhl do kapsy svého zimníku. „Možná byste si měl vzít tohle, pane Moore. Spustil mi do dlaně mosazného boxera.“

„Hmm,“ zabručel jsem, zatímco jsem si zbraň prohlížel. „Nemyslím, že by to bylo nutné.“ Potom jsem přestal předstírat. „A kromě toho nemám tušení, jak se to používá.“

„Pospěš si, Johne,“ zavolala Sara a spolu jsme se vydali po schůdcích nahoru.

„Tak moment!“ Jeden ze shromážděných mužů mě popadl za paži. „Víte, že tu vaši káru řídí negr?“

„Skutečně?“ opáčil jsem, zatímco jsem prováděl Saru téměř hmatatelným oparem pachů, který se kolem mužů vznášel.

„Černej jak bota!“ podotkl jiný z nich užasle.

„Pozoruhodné,“ opáčil jsem a strčil Saru dovnitř. Než jsem ji však stihl následovat, ten první chlap mě opět zadržel.

„Nejseš náhodou další polda, co?“ zeptal se výhrůžně.

„V žádném případě,“ ujistil jsem ho. „Nemám policii rád.“

Muž přikývl, ale neřekl nic, z čehož jsem vyvodil, že mi byl vstup povolen.

Abychom se dostali do zadní budovy, museli jsme projít chodbou předního traktu, ponořenou v hluboké temnotě. Sara šla první; opatrně jsme si razili cestu podél špinavých stěn v marné snaze přizpůsobit své oči nedostatku světla. Trhl jsem sebou leknutím, když Sara o něco zakopla, a polekal jsem se ještě víc, když se to něco dalo do pláče.

„Proboha, Johne,“ ozvala se Sara po chvilce. „To je nemluvně.“

Stále jsem neviděl vůbec nic, ale když jsem přistoupil blíž, poznal jsem to podle zápachu, opravdu šlo o nemluvně a to ubohé stvoření muselo být pokryté vlastními výkaly.

„Musíme mu sehnat nějakou pomoc,“ prohlásila Sara a já si okamžitě vzpomněl na muže na schodech. Jakmile jsem se však obrátil zpět ke vchodu, spatřil jsem proti padajícímu sněhu venku jejich siluety, pohupovali holemi, které drželi v rukou, upřeně nás sledovali a občas se velice nepříjemným způsobem zasmáli. Z té strany se pomoc čekat nedala, a tak jsem začal zkoušet dveře v chodbě. Když jsem nakonec narazil na jedny, které se otevřely, postrčil jsem Saru k nim.

Uvnitř jsme objevili starého muže a ženu, hadráře, kteří se uvolili dítě přijmout, teprve když jsem jim nabídl půldolar. Prozradili nám, že nemluvně patří lidem bydlícím na druhé straně chodby. Rodiče byli stále pryč, celé dny a noci si píchali morfium a popíjeli v putyce za rohem. Stařec nás ujistil, že dají dítěti něco k jídlu a umyjí je, za což jim Sara věnovala další dolar. Žádný z nás si nedělal iluze, že to tomu děcku dlouhodobě nějak prospěje (obávám se, že by se dalo říct, že jsme pouze chtěli ulevit svému svědomí), ale šlo o jeden z těch až příliš běžných newyorských momentů, kdy se člověku nabízí pouze řada úplně stejně nepřijatelných řešení.

Nakonec jsme přece jen dospěli k zadním dveřím. Cestička mezi přední a zadní budovou byla posetá dalšími sudy a kbelíky s odpadky či splašky a zápach tam byl prostě nepopsatelný. Sara si na ústa i nos přitiskla kapesník a mně nařídila, abych učinil totéž. Potom jsme vstoupili do přízemní chodby zadního traktu. Nacházely se tam čtyři byty, mně však připadalo, že v nich žije alespoň tisíc lidí. Pokusil jsem se identifikovat jazyky, kterými se zde mluvilo, ale u osmého jsem ztratil přehled Na schodech se usadila zapáchající skupinka Němců se džbánky piva, kteří se neochotně rozestoupili, když jsme procházeli kolem. I v pološeru, které zde panovalo, se dalo poznat, že schody pokrývá na palec vysoká vrstva čehosi lepkavého, co jsem neměl chuť blíže zkoumat. Těm Němcům to očividně nijak zvlášť nevadilo.

Byt Santorelliových se nacházel v zadní části prvního poschodí, v nejtemnějším místě celého baráku. Když jsme zaklepali, otevřela nám malá, děsivě vychrtlá žena se zapadlýma očima, hovořící pouze sicilským dialektem. Já jsem znal jenom operní italštinu, Sara však na tom byla o trochu lépe, opět díky své praxi ošetřovatelky, a její pokus o komunikaci prošel celkem hladce. Paní Santorelliová se nijak nepolekala, když Saru uviděla. (Ve skutečnosti to dokonce vypadalo, jako by její příchod čekala, ale hluboce ji znepokojila moje přítomnost a ustrašeně se vyptávala, zda náhodou nejsem policista nebo novinář. Sara musela přemýšlet rychle, a tak prohlásila, že jsem její asistent. Paní Santorelliovou to sice poněkud zmátlo, nakonec nás však přece jen pustila dovnitř.)

„Saro,“ zeptal jsem se, když jsme vcházeli, „ty tu ženu znáš?“

„Ne,“ odpověděla, „ale zdá se, že mě očekávala. Zvláštní.“

Byt se skládal ze dvou pokojů bez jakýchkoli oken, pouze s malými štěrbinami, které byly ve stěnách vysekány teprve nedávno, aby byt vyhověl současným nařízením ohledně ventilace. Santorelliovi pronajali druhý pokoj další sicilské rodině, což znamenalo, že šest lidí, rodiče a čtyři Georgiovi sourozenci, obývalo prostor o velikosti asi třikrát pět metrů. Holé, sazemi pokryté zdi byly zcela bez ozdob a sociální zařízení zde zastupovaly dva velké kbelíky v koutech. Rodina měla také laciná petrolejová kamínka, jaká bývala v podobných domech až příliš často příčinou ničivých požárů.

Na staré flekaté matraci v jednom rohu ležel v pokrývkách zabalený manžel paní Santorelliové, příčina jejího rozrušení. Obličej měl pohmožděný, oteklý a plný podlitin, na čele se mu perlil pot. Vedle něj ležel zakrvácený hadr a poněkud překvapivě také svazek bankovek, který musel obsahovat několik stovek dolarů. Paní Santorelliová peníze zvedla, vrazila je Saře do ruky a pak ji postrčila ke svému manželovi; tou dobou se jí už po tvářích řinuly slzy proudem.

Zanedlouho jsme zjistili, že paní Santorelliová považuje Saru za ošetřovatelku. Asi před hodinou totiž vyslala své čtyři děti, aby nějakou vyhledaly, Sara opět uvažovala rychle, posadila se a začala Santorelliho prohlížet. Brzy odhalila, že má zlomenou paži, větší část jeho trupu navíc pokrývaly modřiny.

„Johne,“ prohlásila Sara pevně, „pošli Cyra pro obvazy, dezinfekci a nějaký morfin. Pověz mu taky, že potřebujeme pevný čistý kus dřeva, který by se dal použít jako dlaha.“

Jako by jediným prudkým pohybem jsem vyrazil ze dveří, proběhl mezi popíjejícími Němci, prohnal se spojovací uličkou a po schodech se vyřítil na chodník. Zakřičel jsem na Cyra pokyny, a ten okamžitě vyrazil s koleskou pryč, zatímco já se obrátil a začal se mezi muži na schodech prodírat zpět. Jeden z nich mi však položil ruku na hruď.

„Tak moment,“ prohlásil. „K čemu to všecko potřebujete?“

„Pro pana Santorelliho,“ odpověděl jsem. „Je vážně zraněný.“

Muž si uplivl na ulici. „Zatracený poldové. Tyhle Taliány já nemám rád, ale povim vám, že ještě víc nesnáším ty zatracený poldy!“

Tento vracející se motiv se opět zdál být signálem, že mohu projít. Nahoře už zatím Sara získala trochu horké vody a omývala Santorelliho rány. Jeho manželka stále hovořila, mávala rukama a chvílemi propukala v pláč.

„Bylo tu šest mužů, Johne,“ řekla mi Sara po chvilce.

„Šest?“ opakoval jsem udiveně. „Myslel jsem, že jsi říkala dva.“

Sara pohybem hlavy ukázala k lůžku. „Pojď sem a pomoz mi, jinak začne byt podezíravá.“ Jakmile jsem se posadil na zem, zjistil jsem, že je obtížné určit, co páchne víc, zda matrace nebo Santorelli. Sara však jako by to vůbec nevnímala. „Connor a Casey tu byli určitě,“ vysvětlila. „Spolu s dalšími dvěma muži a dvěma kněžími.“

„Kněží?“ podivil jsem se a zvedl horký náčinek. „Co tu k čertu“

„Jeden byl prý katolický kněz, ale druhý ne. O tom druhém mi nemůže říct nic bližšího. Právě ti duchovní jim dali peníze. Řekli jim, že část z nich mají použít, aby Georgiovi zaplatili slušný pohřeb. Zbytek měl být úplatek, pravděpodobně za mlčení. Nařídili jí, že nesmí dovolit exhumaci Georgiova těla, ani policii ne, a nemá o tom s nikým mluvit, hlavně ne s novináři.“

„Kněží?“ opakoval jsem podruhé, zatímco jsem bez velkého nadšení otíral jednu ze Santorelliho ran. „Jak vypadali?“

Sara se zeptala a pak mi odpověď přeložila: „Jeden byl malý, s dlouhými bílými licousy, to byl ten katolík. Ten druhý byl hubený a měl brýle.“

„Proč by se proboha o tuhle záležitost měli zajímat kněží?“ dumal jsem. „A proč by z toho chtěli vynechat policii? Říkalas, že u toho rozhovoru byl i Connor s Caseym?“

„Zjevně ano.“

„Takže ať už se děje cokoli, oni jsou do toho zapletení. No, Theodore bude mít radost, až to uslyší. Řekl bych, že v Detektivním oddělení budou brzy další dvě volná místa. Ale kdo byli ti zbylí dva?“

Sara tu otázku opět přeložila paní Santorelliové; její zajíkavé odpovědi však očividně neporozuměla. Zeptala se znovu, ale výsledek byl stejný.

„Nejspíš tenhle dialekt neumím tak dobře, jak jsem si myslela,“ přiznala Sara. „Říká, že ti další dva nebyli policisté, ale pak říká, že to byli policisté. Nechápu“

Sara se zarazila a všichni jsme se obrátili, neboť v tu chvíli se ozvalo hlasité zabušení na dveře. Paní Santorelliová od nich ucouvla a já jsem také zrovna nepospíchal otevřít, Sara mě však pobídla: „Ale jdi, Johne, přestaň zmatkovat. Nejspíš to bude Cyrus.“

Přistoupil jsem ke dveřím a otevřel je. Venku na chodbě stál jeden z těch mužů, které jsme viděli na schodech před domem, a v ruce držel balíček. „Vaše léky,“ prohlásil s úšklebkem. „My sem do baráku žádný negry nepouštíme.“

„Aha,“ prohlásil jsem a převzal balíček. „Chápu. Děkuji vám.“

Když jsem podal zásilku Saře, znovu jsem se usadil na matraci. Santorelli byl tou dobou napůl v bezvědomí a Sara mu podala trochu morfinu: měla v úmyslu narovnat mu zlomenou paži, což se naučila během své ošetřovatelské praxe. Tvrdila, že ta zlomenina je celkem čistá, ale když rovnala paži na správné místo, stejně se ozval zlověstný praskavy zvuk. Spojené účinky vyčerpání a léku ovšem vykonaly své a zdalo se, že Santorelli při zákroku zhola nic necítí, ačkoli jeho žena začala okamžitě kvílet a vychrlila nějakou modlitbičku. Začal jsem ostatní rány potírat dezinfekcí, zatímco Sara pokračovala v rozhovoru s paní Santorelliovou.

„Zdá se,“ prohlásila po chvíli, „že Santorelliho ten návrh rozlítil. Hodil kněžím peníze do tváře a prohlásil, že chce, aby policie našla vraha jeho svna. V tu chvíli kněží odešli a“

„Ano,“ doplnil jsem ji. „A tak dál.“ Dobře jsem věděl, jakým způsobem irští policisté obvykle vyrovnávají s neochotou ke spolupráci ze strany občanů, kteří nehovoří anglicky. Dokonalá ukázka jejich techniky ležela hned vedle mě.

Sara zavrtěla hlavou. „Je to celé nějaké divné,“ povzdychla si, když začala obvazovat nejhorší řezné rány a zhmožděniny. „Santorelli se málem nechal zabít, ačkoli už Georgia neviděl čtyři roky. Ten chlapec žil na ulici.“

Péče, jakou Sara věnovala raněnému, vzbudila v paní Santorelliové důvěru, a jakmile nám začala vyprávět životní osudy svého syna Georgia, nebyla k zastavení. Sara i já jsme se skláněli nad Santorelliho ranami, jako by byly středem našeho zájmu, v duchu jsme však mysleli pouze na pozoruhodný příběh, který nám líčila.

Jako malý býval Georgio plachý chlapec, ale natolik chytrý a vytrvalý, že se mu podařilo dostat se do veřejné školy na Hester Street a získávat dobré známky. Zhruba od sedmi let však začal mít problémy s některými chlapci ve škole. Starší spolužáci Georgia očividně přiměli k vykonávání jistých sexuálních úkonů, o nichž paní Santorelliová nechtěla hovořit obšírněji. Sara však v tomto bodě naléhala, neboť vycítila, ze ta informace může být důležitá, takže jsme se dověděli, že šlo o anální i orální sodomii. Po čase to prý zjistil jeden učitel a vše nahlásil rodičům. Jelikož italské pojetí mužnosti není zrovna velkorysé a odpouštějící, Georgiův otec málem vzteky vyletěl z kůže a začal chlapce pravidelně bít. Paní Santorelliová nám předvedla, jak její manžel chlapce přivazoval za zápěstí k hlavním dveřím a potom ho tloukl přes záda širokým opaskem, který nám rovněž ukázala. Byl to krutý nástroj a v Santorelliho rukách zjevně dokázal způsobit Georgiovi taková zranění, že chlapec někdy vůbec nešel do školy, protože se nedokázal posadit.

Podivné na tom, že místo aby ho trest napravil, Georgio se stával po každém výprasku vzpurnějším a umíněnějším. Po pár měsících takového zacházení se začal chovat zcela nezvladatelně: celé noci nebýval doma a úplně přestal chodit do školy. Potom ho jednoho dne rodiče zahlédli na ulici západně od Washingtonova náměstí, nalíčeného jako děvče a očividně nabízejícího své tělo. Santorelli chlapce napadl a řekl, že pokud se někdy vrátí domů, zabije ho. Georgio na něho na oplátku křičel hněvivé urážky a pak se do toho vložil další muž, patrně Georgiův pasák, který Santorelliovým doporučil, aby se ztratili. Tehdy viděli svého syna naposledy, dokud jim neukázali jeho znetvořené tělo v márnici.

Ten příběh vyvolal v mé mysli mnohé otázky a viděl jsem, že Sara je na tom stejně. Už jsme je však nestihli položit. Právě když jsme opět balili Santorelliho do potrhaných, špinavých pokrývek, jimiž byl předtím přikrytý, ozvalo se pronikavé bušení na dveře. V domnění, že jsou to opět muži ze schodiště, jsem bezstarostně otevřel. V tu chvíli dovnitř vrazili dva nebezpečně vyhlížející kníratí holomci v oblecích a buřinkách. Při pouhém pohledu na ně začala paní Santorelliová hystericky ječet.

„Kdo sakra jste a co tu děláte?“ zeptal se jeden z nich.

Sara statečně prohlásila, že je ošetřovatelka, ovšem vysvětlení, že jsem jejím asistentem, které tak skvěle fungovalo na zoufalou Italku, těm dvěma nestačilo.

„Tak asistent, co?“ opakoval jeden z těch chlapů jízlivě a oba začali výhrůžně postupovat směrem ke mně. Sara i já jsme na oplátku nenápadně couvali ke dveřím. „Na vobyčejnýho asistenta máte venku moc pěknou káru!“

„Cením si vašeho názoru,“ opáčil jsem s úsměvem, popadl Saru za ruku a vyrazil ke schodům. Nikdy jsem nebyl tak rád, že je to děvče zdravé a atletické; i v sukni byla rychlejší než naši pronásledovatelé. To však nepomohlo, když jsme doběhli do chodby přední budovy a spatřili, že nám stojí v cestě ti chlapi z předních schůdků. Zvolna kráčeli k nám a výhrůžně si přitom pleskali holemi do dlaní.

„Johne,“ řekla Sara, „myslíš, že se nás chystají lapit do pasti?“ Vzpomínám si, jak mě překvapilo, že její hlas zní naprosto klidně, což mě vzhledem k naší situaci dost podráždilo.

„Samozřejmě že se nás chystají lapit, ženská!“ vydechl jsem sípavě. „Hlavně že si musíš hrát na detektiva. Teď nás kvůli tomu utlučou k smrti. Cyre!“ zahulákal jsem směrem k předním dveřím, zatímco muži neúprosně postupovali blíž. „Cyre!“ Zoufale jsem svěsil ruce. „Kde ten chlap sakra vězí?“

Sara jenom beze slova pevněji sevřela svou kabelu, a když se na zadním konci chodby objevili ti dva pacholci v buřinkách, čímž měl být náš osud zjevně zpečetěn, sáhla dovnitř. „Neboj se, Johne,“ prohlásila sebevědomě. „Nepřipustím, aby ti něco udělali.“ S těmi slovy vytáhla armádní model revolveru Colt ráže pětačtyřicet, se čtyřapůlpalcovou hlavní a rukojetí vykládanou perletí. Sara odjakživa projevovala bezmezné nadšení pro střelné zbraně; nijak mě to však neuklidnilo.

„Proboha,“ zděsil jsem se. „Saro, nemůžeš přece jen tak nazdařbůh střílet v tmavé chodbě. Nevíš, co bys mohla zasáhnout a“

„Máš snad nějaký lepší nápad?“ zeptala se, rozhlédla se kolem, pochopila, že mám pravdu, a poprvé pocítila strach.

„No, já“

Bylo však už příliš pozdě: muži ze schůdků se na nás s řevem vrhli. Chytil jsem Saru a zakryl ji vlastním tělem se zoufalou nadějí, že mě během toho útoku omylem nestřeli do žaludku.

Dokážete si jistě představit můj úžas, když k žádnému útoku nedošlo. Ti muži s holemi do nás sice chvíli strkali, pouze se však snažili prodrat kolem. Z hlasitým křikem pak zaútočili na ty dva chlapy v buřinkách. Vzhledem k poměru sil šlo o velmi krátkou bitku: pár vteřin jsme slyšeli hulákání, údery a zvuky zápasu a potom se chodbou rozléhalo jen namáhavé oddechování a slabé sténání. Vyběhli jsme se Sárou ven k čekající kolesce.

„Cyre!“ prohlásil jsem rozčileně. „Uvědomujete si, že nás tam vevnitř mohli zabít?“

„Nepřipadalo mi to příliš pravděpodobné, pane Moore,“ odvětil černoch klidně. „Vzhledem k tomu, co ti muži říkali, než se vydali dovnitř.“

„A to bylo co, pokud nám to tedy laskavě prozradíte?“ zeptal jsem se, stále ještě pohoršený jeho bezstarostným přístupem.

Než stihl odpovědět, vyletěla ze dveří činžáku bezvládná těla těch dvou pacholků a tvrdě dopadla na zasněžený chodník. Jejich buřinky letěly hned za nimi. Muži byli v bezvědomí a celkově se nacházeli ve stavu, proti němuž byl pan Santorelli ztělesněním kvetoucího zdraví. Naši přátelé s holemi je triumfálně následovali, ačkoli pár z nich také schytalo nějaké rány. Ten, který se mnou předtím hovořil, pohlédl směrem k nám, a jak ztěžka oddechoval, od úst mu stoupala obrovská oblaka páry.

„Já teda nesnáším negry,“ prohlásil s úšklebkem. „Ale ty zatracený poldy nesnáším ještě víc.“

„Tohle,“ zamumlal Cyrus. „Přesně tohle říkali, než šli dovnitř.“

Zadíval jsem se na postavy ležící na chodníku. „To jsou policajti?“ zeptal jsem se muže, který sestupoval ze schodů dolů.

„Bejvalí policajti,“ odpověděl, když ke mně došel. „Dělali v týhle čtvrti pochůzkáře. To byla vod nich sakra drzost, napochodovat si sem, jako by se nechumelilo.“ Přikývl jsem, ještě jednou pohlédl na nehybná těla a poděkoval tomu muži za pomoc. „Po takový práci přijde na jednoho žízeň, vašnosto,“ prohlásil s výmluvným gestem. Hodil jsem mu pár mincí, které se mu však nepodařilo chytit, a jeho kolegové se po nich okamžitě vrhli. Zanedlouho už šli jeden druhému po krku. Já i Sara jsme nastoupili do kolesky a za pár minut s námi už Cyrus ujížděl po Broadwayi.

Teď, když jsme byli zase v bezpečí, dostala Sara báječnou náladu a skoro po kočáře poskakovala, jak si nadšeně opakovala každý dramatický moment naší výpravy. Usmíval jsem se, přikyvoval a cítil potěšení nad tím, že si mohla užít vzrušení ze skutečné akce; myslel jsem však na něco jiného. V duchu jsem si opakoval slova paní Santorelliové a snažil se je analyzovat tak, jak by to udělal Kreizler. V příběhu mladého Santorelliho bylo něco, co mi připomínalo Laszlovo vyprávění o dětech z vodárny; něco velice důležitého, ale pořád jsem přesně nevěděl co, a pak mi to došlo. Chování. Kreizler popisoval dvě problematické děti, které dělaly rodině ostudu, a my jsme právě slyšeli vyprávět o dalším podobném chlapci. Podle Kreizlerovy hypotézy zahynuly všechny tři děti rukou stejného člověka. Hrála v jejich konci takhle zjevná povahová podobnost nějakou roli, nebo šlo čistě o náhodu? Mohla by to být náhoda. Měl jsem však dojem, že Kreizler si to myslet nebude

Pohroužený v myšlenkách jsem téměř přeslechl, že mi Sara pokládá značně šokující otázku, když ji však zopakovala, výstřednost toho nápadu došla i mé momentálně roztržité mysli. Toho dne jsme však spolu prožili velmi mnoho a neměl jsem to srdce ji zklamat.

KAPITOLA 9

Do Kreizlerova domu číslo 283 na Východní Sedmnácté ulici jsem dorazil ve fraku a večerním plášti s několikaminutovým předstihem a s velkými pochybnostmi ohledně plánu, který jsme se Sarou vymysleli, plánu, jenž nyní musel vyjít najevo. Napadlo už několik palců sněhu, který zahalil holé větve a kovové ploty Stuyvesant Parku naproti Laszlovu domu úhlednou čistou přikrývkou. Když jsem otevřel malou branku do podobně malého předního dvora, vystoupal jsem po několika schodech ke dveřím a tiše zaklepal mosazným klepadlem. Francouzská okna v prvním patře, vedoucí do salonu, byla nepatrně pootevřená a slyšel jsem, jak Cyrus u piana přehrává „Pari siamo“ z Rigoletta, Kreizler si zjevně připravoval uši na večer.

Dveře se otevřely a já jsem se ocitl tváří v tvář plaché postavičce v uniformě služebné, Mary Palmerové, Laszlově hospodyni. Mary uzavírala seznam bývalých pacientů, kteří vstoupili do Laszlových služeb, a v návštěvnících, kteří znali její osudy, také vyvolávala značné znepokojení. Tuto krásnou ženu s dokonalou postavou, okouzlující tváří a nebesky modrýma očima považovala její rodina od narození za idiota. Mary nedokázala artikulovaně mluvit, slova a slabiky jí z úst vycházeli jen jako nesrozumitelná směsice zvuků, a tak ji nikdo nenaučil číst ani psat. Matka s otcem, který byl úctyhodným ředitelem jedné brooklynské školy, ji naučili vykonávat běžné domácí práce a zdálo se, že se a ní starají celkem dobře; jednoho dne v roce 1884, když jí bylo sedmnáct, však Mary přivázala svého otce řetězem k jeho mosazné posteli, zatímco byl zbytek rodiny pryč, a pak zapálila dům. Otec zemřel strašlivou smrtí, a protože Mary k takovému činu neměla žádný zjevný důvod, zavřeli ji do ústavu pro duševně choré na Blackwells Islandu.

Tam ji také objevil Kreizler, který v ústavu, jenž býval jeho prvním pracovištěm, občas vypomáhal jako konzultant. Laszla překvapilo, že se u Mary neprojevovaly téměř žádné příznaky dementia praecox, předčasné demence, která byla podle jeho názoru jedinou chorobou znamenající skutečné šílenství. (Nyní se tato nemoc obvykle nazývá, podle názvosloví dr. Eugena Bleulera, „schizofrenií“, s čímž Laszlo zcela souhlasí; pokud tomu správně rozumím, označuje ten výraz patologickou neschopnost buď rozeznávat okolní realitu, nebo jednat v souladu s ní.) Kreizler se pokusil s dívkou komunikovat a brzy zjistil, že ve skutečnosti trpí klasickou motorickou afázií, kterou navíc komplikovala agrafie: rozuměla slovům a přemýšlela v jasných větách, ale ty části její mysli, které ovládaly řeč a psaní, byly těžce poškozené. Jako většina podobných nešťastníků si byla Mary své nedostatečnosti hořce vědoma, ale chyběla jí schopnost vysvětlit to (nebo cokoli jiného) ostatním. Kreizlerovi se podařilo navázat s ní kontakt, když jí kladl otázky, na něž bylo možné odpovídat krátce, často pouhým „ano“ či „ne“, a naučil ji alespoň takové základy psaní, jaké její stav umožňoval. Po týdnech této namáhavé práce dospěl k šokujícímu zjištění, Maryin otec dívku celá léta před vraždou sexuálně zneužíval, ona to však pochopitelně nemohla a nedokázala nikomu prozradit.

Kreizler požádal o nové prošetření případu a Mary byla nakonec propuštěna. Posléze se jí podařilo vštípit Laszlovi myšlenku, že by z ní byla ideální hospodyně. Jelikož Kreizler věděl, že děvče jinak nemá valnou naději na nezávislý život, přijal ji do svých služeb a ona nyní nejen pečovala o jeho dům, ale také ho žárlivě střežila. Její přítomnost, spolu s přítomností Cyra Montroseho a Stevieho Taggerta, působila na mou náladu jako studená sprcha, kdykoli jsem ten elegantní dům na 17. ulici navštívil. Ačkoli se tam nacházelo množství současného i klasického výtvarného umění a nádherného francouzského nábytku spolu s velkým klavírním křídlem, z něhož Cyrus dokázal vyloudit úžasnou hudbu, nikdy jsem nebyl schopen úplně zapomenout na skutečnost, že jsem obklopen zloději a vrahy. Každý z nich sice měl pro své činy velmi dobré vysvětlení a ospravedlnění, nicméně všichni působili dojmem, že už nikdy nebudou ochotni trpně snášet pochybné chování kohokoli jiného.

„Dobrý den, Mary,“ pozdravil jsem, když jsem jí podával plášť. Nepatrně se uklonila s pohledem upřeným na podlahu. „Přišel jsem brzy. Je už doktor Kreizler oblečený?“

„Ne pane,“ odpověděla s očividným úsilím. V její tváři se přitom zračila směs úlevy a zoufalství, která pro ni byla typická, kdykoli se jí podařilo něco vyslovit správně, úleva nad tím, že uspěla, zoufalství nad tím, že není schopna povědět víc. Paží zahalenou volným modrým plátěným rukávem ukázala ke schodům a pak šla pověsit můj plášť na věšák opodál.

„Dobrá, v tom případě si dám něco k pití a vychutnám si Cyrův úžasný zpěv,“ prohlásil jsem.

Bral jsem schody po dvou, abych setřásl nepříjemně stísňující pocit vyvolaný večerním oblekem, a potom jsem vstoupil do salonu. Cyrus mi pokývl na pozdrav, aniž ustal ve zpěvu, zatímco já jsem z mramorové římsy nad sálajícím krbem zvedl stříbrnou cigaretovou dózu. Vybral jsem si chutnou směs virginského a ruského tabáku, z menší dózičky na krbu vylovil sirku a zapálil si.

V tu chvíli sestoupil po schodech z horního patra Kreizler v dokonale střiženém fraku s bílým motýlkem. „Rooseveltův člověk tu ještě není?“ zeptal se, právě když Mary přinášela stříbrný podnos. Na něm se nacházely čtyři unce mimořádně kvalitního kaviáru, pár tenkých toastů, láhev ledově studené vodky a několik malých vychlazených skleniček: obdivuhodný zvyk, který si Kreizler osvojil během výletu do Petrohradu.

„Ne,“ opáčil jsem, udusil cigaretu a nadšeně zamířil k podnosu. „Přeji si, aby všechny zúčastněné osoby byly naprosto přesné,“ prohlásil Kreizler a podíval se na hodinky. „Jestli nepřijde do“

V tu chvíli se dole ozvalo zaklepání a z haly k nám začaly doléhat nějaké zvuky. Kreizler spokojeně přikývl. „To je dobré znamení. Cyre, zahrajte něco méně ponurého, prosím. Třeba ,Di provenza il mar’.“

Cyrus příkaz uposlechl a tiše rozehrál něžnou Verdiho melodii. Úzkostlivě jsem zhltl kaviár na jedno polknutí a v tu chvíli opět vstoupila Mary. Chovala se trochu nejistě, dokonce bych řekl rozrušeně: pokusila se našeho hosta ohlásit, ale nepodařilo se jí to a s další nepatrnou úklonou odběhla do zadní části domu. Z tmavého schodiště pak vešla do salonu další postava: Sara.

„Dobrý večer, doktore Kreizlere,“ prohlásila, a když prošla pokojem, záhyby na jejích večerních šatech v kombinaci smaragdově zelené a temně modré barvy tiše zašustily. Kreizlera to poněkud zaskočilo. „Dobrý večer, slečno Howardová,“ pozdravil s potěšeným výrazem, ale hlasem, v němž zněl nechápavý údiv. „To je příjemné překvapení. Přivedla jste naši spojku?“ Rozhostilo se hluboké ticho. Kreizler pohlédl ze Sary na mě a pak zpátky na Saru. Jeho výraz se nezměnil, ale začal pokyvovat hlavou. „Aha. Vy jste naše spojka, není-liž pravda?“

Sara se na okamžik zatvářila rozpačitě. „Nechci, abyste si myslel, že jsem k tomu komisaře umluvila. Důkladně jsme celou věc prodiskutovali.“

„Byl jsem u toho taky,“ podotkl jsem rychle, ačkoli trochu nervózně. „A až uslyšíte, co jsme prožili dnes odpoledne, Kreizlere, nebudete mít nejmenší pochyby o tom, že se Sara pro tu roli dokonale hodí.“

„Je to také praktické řešení, doktore,“ dodala Sara. „Když jsem na Mulberry Street, nikoho příliš nezajímá, co vlastně dělám, a moje nepřítomnost vyvolá ještě menší zvědavost. Na ředitelství nepracuje mnoho dalších lidí, o nichž by se dalo prohlásit něco podobného. Navíc se poměrně dobře vyznám v kriminologii a mám přístup do míst a k lidem, k nimž byste se vy a John možná nedostali, jak se dneska ukázalo.“

„Tak se mi zdá, že jsem dnes přišel o hodně,“ poznamenal Kreizler tónem, který neprozrazoval zhola nic.

„A konečně,“ pokračovala Sara, kterou Laszlův chladný výraz připravil o značnou část sebejistoty, „v případě nějakých potíží“ Sáhla do velkého rukávníku, který měla navlečený na levé ruce, vytáhla z něj bleskurychlým pohybem malý derringer Colt číslo jedna a zamířila do krbu. „Nejspíš zjistíte, že střílím lépe než John.“

Bezděky jsem před zbraní ucouvl a Kreizler se mému úleku zasmál; Sara očividně usoudila, že se směje jí, a trochu se jí to dotklo.

„Ujišťuji vás, že mluvím vážně, doktore. Můj otec byl vynikající střelec. Matka však churavěla a já jsem neměla žádné sourozence. Často jsem proto otce doprovázela na lovu nebo při cvičení na střelnici.“ To všechno byla naprostá pravda. Stephen Hamilton Howard žil životem dokonalého venkovského džentlmena na svém panství poblíž Rhinebecku a své jediné dítě naučil jezdit na koni, střílet, hazardně hrát a popíjet tak, aby se vyrovnalo každému džentlmenovi z Hudsonského údolí, což znamenalo, že Sara uměla všechny tyto věci provádět výborně a v neomezeném rozsahu. Ukázala na ten drobný, jemně zdobený revolver ve své ruce. „Většina lidí považuje derringery za slabé zbraně, ale z tohohle se střílí střelami ráže jednačtyřicet, které by dokázaly prohodit vašeho muže u piana tím oknem za ním.“

Kreizler se otočil k Cyrovi, jako by od něho očekával nějaký projev znepokojení, ale v jeho excelentním přednesu ,Di provenza il mar’ se neozvalo sebemenší zakolísání. Laszlo si toho dobře všiml.

„Já sice tyhle malé zbraně příliš v oblibě nemám,“ uzavřela Sara a zastrčila revolver zpět do rukávníku, „ale přece jenom“ Zhluboka se nadechla, až se obnažené vrcholky ňader v nízko střiženém dekoltu vzedmuly, „koneckonců jdeme do opery.“ Dotkla se půvabného smaragdového náhrdelníku, který měla na krku, a poprvé se usmála. Typická Sara, napadlo mě a pak jsem jedním douškem vypil celou sklenici vodky.

Nastala další dlouhá pauza, během níž Kreizler a Sara upřeně pozorovali jeden druhého. Potom se Laszlo odvrátil a začal opět projevovat svou obvyklou nevyčerpatelnou činorodost. „To skutečně jdeme,“ prohlásil, zvedl porci kaviáru a jednu skleničku a podal je Saře. „A jestli si nepospíšíme, zmeškáme ,Questa o quella’. Cyre, podíval byste se laskavě, jestli má Stevie připravenou bryčku?“ Cyrus okamžitě vstal a zamířil ke schodům, Kreizler ho však ještě zadržel. „A Cyre, tohle je slečna Howardová.“

„Já vím, pane doktore,“ opáčil Cyrus. „Už jsme se setkali.“

„Aha,“ protáhl Kreizler. „Takže vás patrně nepřekvapí, že s námi bude spolupracovat?“

„Ne, pane.“ Cyrus se Saře mírně uklonil. „Slečno Howardová,“ pozdravil, Sara mu pokývla, usmála se a Cyrus pokračoval v cestě ke schodišti.

„Takže Cyrus je v tom zapletený taky,“ poznamenal Kreizler, zatímco Sara rychle, ale půvabně dopíjela svou vodku. „Musím přiznat, že jste vzbudili můj zájem. Cestou mi vy dva musíte povědět úplně všechno o té své tajemné expedici, kam jste to vlastně jeli?“

„K Santorelliovým,“ odpověděl jsem a nabral si poslední lžíci kaviáru. „A přinesli jsme si odtamtud spoustu užitečných informací.“

„K Santo“ Na Kreizlera to zjevně udělalo dojem a rázem zvážněl. „Ale kdy? Jak? Musíte mi vylíčit všechno, naprosto všechno, klíčové budou detaily!“

Sara a Laszlo sešli po schodech přede mnou v družném rozhovoru jako by se nestalo nic neobvyklého. Hluboce jsem vydechl úlevou, neboť jsem celou dobu netušil, jak bude Kreizler na Sařin návrh reagovat, a pak jsem si vložil do úst další cigaretu. Než jsem si však stihl zapálit, na chvíli jsem se znovu vyděsil, tentokrát proto, že jsem nečekaně spatřil tvář Mary Palmerové, vyhlížející pootevřenými dveřmi z jídelny. Její velké krásné oči upřeně hleděly na Saru a zdálo se mi, že se ta žena celá chvěje.

„Tady,“ pošeptal jsem jí konejšivým tónem, „se budou nejspíš nějakou dobu dít trochu nezvyklé věci, Mary. V blízké budoucnosti.“ Zdálo se, že mě vůbec nevnímá, pouze tichounce zasténala a pak ode dveří rychle utekla.

Venku stále padal sníh. Větší z Kreizlerových dvou vozů, vínová bryčka s černým čalouněním, na nás už čekala. Stevie Taggert k ní připřáhl Fredericka a dalšího valacha do páru. Sara si přehodila přes hlavu kápi své pláštěnky, prošla předním dvorem a nechala si od Cyra pomoci při nastupování. Mne Kreizler ještě zadržel u předních dveří.

„Výjimečná žena, Moore,“ zašeptal věcným tónem.

Přikývl jsem. „Jenom se ji snažte nerozhněvat,“ poradil jsem mu. „Nervy má napjaté jako struny u piana.“

„Ano, všiml jsem si,“ opáčil. „Ten otec, o kterém mluvila, je mrtvý?“

„Nehoda při lovu. Před třemi lety. Byli si velice blízcí, po jeho smrti dokonce strávila nějaký čas v sanatoriu.“ Nevěděl jsem, zda bych mu měl tyto podrobnosti prozrazovat, ale vzhledem k naší situaci se to zdálo vhodné. „Někteří lidé tvrdí, že šlo o sebevraždu, ale ona to popírá. Vehementně. Takže tomuto tématu byste se možná měl vyhnout.“

Kreizler přikývl, a zatímco si natahoval rukavice, zaujatě Saru pozoroval. „Ženám s takovým temperamentem,“ podotkl, když jsme se vydali k vozu, „je v naší společnosti jen málokdy souzeno dojít štěstí. Ale její schopnosti jsou nepopiratelné.“

Jakmile jsme nasedli, Sara se pustila do líčení našeho rozhovoru s paní Santorelliovou. Zatímco jsme se proplétali zasněženými ulicemi jižně od Gramercy Park směrem k Broadwayi, Kreizler mlčky naslouchal a jeho vzrušení prozrazovaly pouze neklidné pohyby rukou. Když jsme však dorazili k Herald Square, kde k nám doléhal sílící hlahol davu u stanice nadzemní dráhy, začal na nás chrlit podrobné otázky, které napínaly naši paměť na nejvyšší míru. Laszlovu zvědavost vzbudila i ta zvláštní historka o dvou bývalých policistech a dvou kněžích, kteří údaině doprovázeli Rooseveltovy detektivy, daleko větší zájem (jak jsem správně předpokládal) však projevil o sexuální chování mladého Georgia a o chlapcův charakter obecně. „Jedním způsobem, jakým můžeme svého muže poznat, je poznat jeho oběti,“ prohlásil, a když jsme projížděli pod velkými kulatými elektrickými světly ozařujícími kočárový vjezd k Metropolitní opeře, zeptal se nás, jaký jsme si na chlapce utvořili názor. Já i Sara jsme o tom potřebovali chvilku přemýšlet, takže když Stevie odjel s bryčkou pryč a Cyrus nás doprovázel vchodem od kočárové brány dovnitř, byli jsme zamlklí a zamyšlení.

Stará garda newyorské lepší společnosti nazývala Metropolitní operu „tím žlutým pivovarem nahoře ve městě“. Na první pohled plynulo toto pohrdlivé označení z tvaru poněkud krabicovité budovy postavené v pseudorenesančním stylu a z barvy cihel použitých při stavbě, nicméně v zásadě se tím vyjadřoval odsuzující postoj k poměrné novosti a modernosti tohoto zařízení. Výstavbu Metropolitní opery, která zaujímala celý blok mezi Broadwayí, Sedmou avenue, 39. a 40. ulicí a pro veřejnost byla otevřena v roce 1883, totiž zaplatilo pětasedmdesát newyorských proslulých (i nechvalně proslulých) nových zbohatlíků: muži se jmény jako Morgan, Gould, Whitney a Vanderbilt, které staré patricijské rodiny „Knickerbockerů“ nepovažovaly za natolik společensky přijatelné, aby jim bylo dovoleno zakoupit si lóže ve slovutné Akademii hudby na 14. ulici. V odpověď na tento nevyslovený, nicméně palčivý odsudek nechali zakladatelé Metropolitní opery vybudovat ve svém divadle nikoli jednu či dvě řady lóží, ale hned tři, a společenské šarvátky, které se v nich odehrávaly při každém představení, se svou zuřivostí a bezohledností zcela vyrovnaly čemukoli, k čemu docházelo v centru města. Navzdory veškeré té nesnášenlivosti se ovšem impresariům Opery, Henrymu Abbeymu a Maurici Grauovi, podařilo přilákat sem některé z největších operních talentů na světě, takže večer ve „žlutém pivovaru“ nabízel v roce 1896 hudební zážitek, jemuž nedokázala konkurovat žádná jiná světová opera.

Když jsme vstoupili do poměrně malého hlavního vestibulu, který postrádal nádheru a lesk evropských oper, nepřátelsky se na nás zahledelo několik těch velkorysých a volnomyšlenkářských duší, které pohoršovalo, že Kreizlera doprovází černoch. Většina z nich však Cyra už předtím viděla a snášela jeho přítomnost silou rezignovaného zvyku. Svižným krokem jsme vystoupali po úzkém hlavním schodišti a do hlediště jsme vstoupili mezi posledními. Kreizlerova lóže se nacházela na levé straně druhé řady Diamantové podkovy (jak se lóžím přezdívalo) a skrze předpokoj obložený rudým sametem jsme si pospíšili ke svým sedadlům. Jakmile jsme se usadili, světla začala pohasínat. Vytáhl jsem malé skládací divadelní kukátko právě včas, abych si mohl ověřit, zda se v okolních lóžích nenacházejí známé tváře. V Rooseveltově lóži jsem zahlédl Theodora se starostou Strongem, očividně pohroužené ve vážném rozhovoru, a pak jsem obrátil zrak přímo do středu podkovy, na lóži číslo 35, v níž mezi stíny seděl ten proslulý, impozantní a hrozivý finanční magnát s nápadným nosem, John Pierpont Morgan. Lóži s ním sdílelo několik dam, než jsem však mohl zjistit jejich totožnost, světla zhasla.

Victor Maurel, vynikající gaskoňský baryton, pro něhož Verdi napsal některé ze svých nejpamětihodnějších partů, byl ten večer v mimořádné formě, ačkoli se obávám, že osazenstvo Kreizlerovy lóže, možná s výjimkou Cyra, bylo v duchu příliš zaměstnáno jinými záležitostmi, než aby to dokázalo plně ocenit. Během první přestávky náš rozhovor rychle přešel z hudby zpět k Santorelliho případu. Sara se podivovala nad skutečností, že výprasky, které Georgio dostával od otce, spíše posilovaly chlapcovu touhu pokračovat v sexuálních výstřelcích, místo aby ji tlumily. Kreizler rovněž učinil poznámku o ironii té situace a pravil, že kdyby byl jen Santorelli schopen s chlapcem promluvit a prozkoumat kořeny jeho podivného chování, byl by tu situaci mohl změnit. Tím, že uplatnil násilí, však proměnil celou záležitost v bitvu, v níž se samo psychické přežití v Georgiově mysli spojovalo s činnostmi, které jeho otec zavrhoval. Sara i já jsme si nad tou teorií lámali hlavy během celého druhého dějství, ještě před druhou přestávkou jsme to však začali chápat. Uvědomili jsme si, že chlapec, který si vydělával na živobytí tím, že se nechával zneužívat těmi nejhoršími možnými způsoby, takovým jednáním ze svého hlediska vlastně prosazoval svou osobnost.

Totéž by se dalo nejspíš povědět o Zweigových dětech, poznamenal Kreizler a potvrdil tak můj předpoklad, že podobnost mezi těmito dvěma mrtvými a Georgiem Santorellim nezavrhne jako pouhou náhodu. Laszlo dále řekl, že tyto nové informace mají mimořádnou důležitost; začíná se nám zde rýsovat jisté schéma, cosi, na čem můžeme založit obecný obraz toho, jaké vlastnosti vyvolávají v našem zabijákovi násilné sklony. Za tento pokrok vděčíme rozhodnosti, s níž Sara trvala na návštěvě u Santorelliových, a také její schopnosti získat si důvěru paní Santorelliové. Laszlo vyjádřil svou vděčnost poněkud neobratně, nicméně upřímně, a spokojený výraz, který se rozhostil na Sařině tváři, byl víc než dostatečnou odměnou za všechny útrapy onoho dne.

Jinými slovy, vedli jsme právě velmi přátelský hovor, když během přestávky vstoupil do naší lóže Theodore v doprovodu starosty Stronga. V tu chvíli atmosféra v tom malém prostoru prudce ochladla. Přes všechno své okaté používání hodnosti plukovníka a navzdory pověsti reformátora byl William L. Strong víceméně stejný jako většina těch blahobytných stárnoucích newyorských obchodníků, jinými slovy: nesnášel Kreizlera a jeho teorie zavrhoval. Jeho Ctihodnost neráčila odpovědět na naše pozdravy; pouze se posadila na jedno z volných sedadel v lóži a čekala, až se v hledišti zhasne. Zůstalo na Theodorovi, aby rozpačitě vysvětlil, že Strong nám chce sdělit něco důležitého. Hovořit během představení se tehdy v Metropolitní opeře nepovažovalo za odsouzeníhodné, popravdě řečeno, některé ze zdejších nejdůležitějších osobních i obchodních záležitostí se řešily právě v takových chvílích, ale ani Kreizler, ani já jsme nesdíleli tuto neúctu k úsilí herců na jevišti. Když tedy během velkolepého zahájení třetího jednání spustil Strong svou přednášku, neměl nijak přátelské publikum.

„Doktore,“ začal starosta, aniž na Kreizlera pohlédl, „komisař Roosevelt mě ujišťuje, že vaše nedávná návštěva na policejním ředitelství měla výhradně společenský ráz. Doufám, že je to pravda.“ Kreizler neodpověděl, což Stronga trochu podráždilo. „Musím však přiznat, že mě překvapuje, když vás vidím v opeře se zaměstnankyní policejního ředitelství.“ Poměrně hrubě pokývl směrem k Saře.

„Pokud byste rád viděl můj celý společenský kalendář, starosto Strongu,“ prohlásila Sara nebojácně, „mohu to zařídit.“

Theodore se mlčky popadl za čelo ve svém typickém gestu zoufalství a Strongův hněv ještě vzrostl, ačkoli nevzal Sařinu poznámku na vědomí. „Doktore, možná si nejste vědom faktu, že právě bojujeme obrovskou bitvu za vykořenění korupce a morální zkaženosti v tomto městě.“ Kreizler stále mlčel s pohledem upřeným na Victora Maurela a Frances Savilleovou, kteří spolu právě zpívali duet. „V této bitvě máme mnoho nepřátel,“ pokračoval Strong. „Pokud objeví něco, čím by nás mohli pošpinit nebo zdiskreditovat, použijí to. Dal jsem vám svůj postoj najevo dostatečně jasně?“

„Postoj, pane?“ opáčil konečně Kreizler, ačkoli na Stronga stále nepohlédl. „Dal jste jasně najevo nedostatek dobrého vychování, ale co se týče postoje“ Pokrčil rameny.

Strong vstal. „Tak to řeknu na rovinu. Pokud by vaše jméno mělo být jakýmkoli způsobem spojováno s policejním ředitelstvím, znamenalo by to pro naše nepřátele dobrou záminku, jak nás zdiskreditovat. Slušní lidé o vaši práci nestojí, pane, ani o vaše ohavné názory na americkou rodinu, ani o vaše obscénní šťourání do myslí amerických dětí. Takové věci patří do pravomoci rodičů a jejich duchovních poradců. Na vašem místě bych svou práci omezil na ústavy pro choromyslné, kam také jedině patří. V každém případě nikdo, kdo se hlásí k současné městské správě, nemá o takovou špínu zájem. Laskavě to vezměte na vědomí.“ Starosta se otočil a zamířil ke dveřím, cestou se však ještě krátce obrátil k Saře. „A vy, mladá dámo, byste si měla pamatovat, že najímat k práci na ředitelství ženy je pouze experiment, a experimenty často končí nezdarem.“

S těmi slovy Strong zmizel. Theodore se zdržel jen tak dlouho, aby nám pošeptal, že napříště bychom se my tři neměli objevovat na veřejnosti pohromadě, a pak se vydal za starostou. Byl to ostudný, nicméně typický incident: v publiku se ten večer nepochybně nacházelo mnoho lidí, kteří by Kreizlerovi řekli velmi podobné věci, kdyby k tomu dostali příležitost. Laszlo, Cyrus a já jsme už podobné situace zažili, takže jsme to neprožívali tak hořce jako Sara, která se s tímto druhem netolerance střetla poprvé. Po celou zbývající dobu představení vypadala, jako by chtěla Strongovi vystřelit mozek z hlavy svým derringerem, ale závěrečný duet Maurela a Savilleové byl tak srdcervoucí, že dokonce i Sara zapomněla na reálný svět. Když se světla naposledy rozsvítila, všichni jsme vstali a volali bravo a bravo, za což nám Maurel zamával. Jakmile však Sara zahlédla Theodora a Stronga v jejich lóži, její rozhořčení se v plné síle vrátilo.

„Upřímně, doktore, jak tohle můžete snášet?“ zeptala se, když jsme se hotovili k odchodu. „Ten chlap je idiot!“

„Jak brzy zjistíte, Saro,“ opáčil Kreizler klidně, „nemůžeme si dovolit věnovat podobným prohlášením sebemenší pozornost. Na starostově zájmu o celou tu záležitost mě však přece jen něco zarazilo.“

Nemusel jsem o tom ani přemýšlet, napadlo mě to už při tom Strongově projevu. „Ti dva kněží,“ poznamenal jsem.

Laszlo přikývl. „Správně, Moore. Ti dva tajemní kněží, jednoho pak napadá, kdo asi zařídil, aby detektivy doprovázeli takoví ,duchovní poradci’. Pro tuto chvíli to však bohužel musí zůstat záhadou.“ Podíval se na své stříbrné hodinky. „Výborně. Přijedeme právě včas. Doufám, že naši hosté budou také přesní.“

„Hosté?“ zeptala se Sara. „Kam vlastně jdeme?“

„Na večeři,“ odpověděl Kreizler stručně. „Doprovázenou něčím, co bude, jak alespoň doufám, mimořádně přínosnou přednáškou.“

KAPITOLA 10

Dnešní lidé často nedokážou pochopit, jak mohla jediná rodina, působící v několika restauracích, změnit stravovací návyky celé země. Rodině Delmoniků se to však ve Spojených státech minulého století skutečně podařilo. Než si v roce 1823 otevřeli první malou kavárnu na William Street, kde začali vařit pro finanční a obchodní komunitu z Dolního Manhattanu, americká kuchyně se dala obecně popsat jako uvařené či usmažené věci, jejichž účelem bylo dodat lidem sílu k těžké práci a pomoci jim udržet v žaludku alkohol. Delmonikové, ačkoli původem Švýcaři, však do Ameriky přivezli francouzskou kuchyni a každá další generace jejich styl vylepšovala a šířila dál. Jejich jídelníčky od prvopočátku obsahovaly tucty nesmírně chutných, a přesto zdravých jídel nabízených, pokud se vzala v úvahu náročnost přípravy, za rozumné ceny. Jejich vinný sklep byl stejně rozsáhlý a vybraný jako v nejlepších pařížských restauracích. A jejich úspěch byl tak velký, že si během několika desetiletí založili hned dvě restaurace ve středu města a jednu mimo centrum; zhruba v době, kdy vypukla občanská válka, už cestovatelé z celé země, kteří někdy jedli v Delmoniku a přinesli zprávu o tom zážitku do svého rodného kraje, požadovali, aby jim restauratéři ve všech koutech Ameriky poskytovali nejen příjemné prostředí, ale rovněž dokonale připravenou a výživnou stravu. Touha po mimořádných kulinářských zážitcích se v posledních desetiletích devatenáctého století stala celonárodní módou, a na vině bylo Delmonico.

Výborné jídlo a víno byly ovšem pouze jedním z důvodů prosperity Delmoniků: restauratérská rodina hrdě propagovala rovnostářský přístup, což k nim rovněž lákalo zákazníky. V restauraci na rohu 26. ulice a Šesté Avenue jste mohli kterýkoli večer v týdnu narazit nejen na „Diamantového“ Jima Bradyho nebo na Lillian Russellovou, ale třeba na paní Vanderbiltovou a jiné úctyhodné matrony z newyorské smetánky. Dokonce i lidé jako Paul Kelly bývali vpuštěni dovnitř. A možná ještě úžasnější než skutečnost, že zde mohl večeřet kdokoli, je to, že všichni byli nuceni čekat na volný stůl stejně dlouho, rezervace se zde nepřijímaly (kromě soukromých jídelních salonků) a neplatila tu žádná protekce. Čekání bývalo občas protivné, ale když člověk zjistil, že stojí ve frontě například za paní Vanderbiltovou, která rozčileně podupává a vykřikuje, že „takové zacházení“ ještě nezažila, mohlo to být i velice zábavné.

Na ten večer, kdy se měla konat porada s bratry Isaacsonovými, Laszlo z opatrnosti zamluvil soukromý salonek, neboť věděl, že v hlavní jídelně by mohl náš rozhovor rozrušit ostatní hosty. K podlouhlé budově restaurantu jsme přijeli z broadwayské strany, kde se nacházela kavárna, takže jsme zabočili na Šestadvacátou a předjeli k hlavnímu vchodu. Cyrus a Stevie dostali na večer volno, protože se v poslední době příliš nevyspali. My ostatní jsme měli v úmyslu odjet po večeři domů fiakrem. Jakmile jsme vešli dovnitř, okamžitě nás nadšeně uvítal mladý Charlie Delmonico.

Starší generace rodiny už do roku 1896 prakticky celá vymřela a Charlie se vzdal kariéry na Wall Streetu, aby převzal rodinný podnik. Nikdo se k tomu účelu nemohl hodit lépe: byl uctivý, upravený, činorodý a nebetyčně taktní; dohlížel na každičký detail a nikdy ho žádné znepokojení či nevole nepřiměly třeba jen přimhouřit veliké oči nebo si pocuchat jediný vous v úhledné bradce.

„Doktor Kreizler,“ zvolal, když jsme vstoupili, potřásl nám rukama a vlídně se usmál. „A pan Moore. Vždy je mi potěšením vás vidět, pánové, zejména společně. A také slečna Howardová, už jsme vás dlouho neviděli. Velice mě těší, že se k nám opět vracíte.“ To byl Charlieho způsob, jak vyjádřit, že chápe, kolik toho Sara od smrti svého otce prodělala. „Doktore, vaši ostatní hosté už dorazili a čekají na vás nahoře.“ Když jsme si odkládali kabáty, nepřestával hovořit: „Vzpomněl jsem si, jak jste říkal, že ani olivová, ani karmínová barva nepovzbuzuje zažívání, takže jsem vám rezervoval modrý salonek, vyhovuje vám to?“

„Jste velmi pozorný, Charlesi, ostatně jako vždycky,“ opáčil Kreizler „Děkuji vám.“

„Račte jít rovnou nahoru,“ vybídl nás Charlie. „Ranhofer je jako vždy v pohotovosti.“

„Áha,“ protáhl jsem při zmínce o vynikajícím šéfkuchaři Delmonika „Doufám, že se připravil na náš přísný soud.“

Charlie se opět nepatrně pousmál. „Myslím, že si pro vás připravil něco skutečně pozoruhodného. Račte dál, pánové.“

Prošli jsme za Charliem hlavní jídelnou se stěnami pokrytými zrcadly, vyzdobenou mahagonovým nábytkem a freskou na stropě, do modrého soukromého salonku v prvním patře. Bratři Isaacsonové už seděli u malého, ale elegantně prostřeného stolu a tvářili se poněkud zmateně. Jejich rozpaky ještě vzrostly, když spatřili Saru, kterou znali z ředitelství; ona se však velmi obratně vyhnula jejich otázkám prohlášením, že někdo musí zapisovat poznámky pro komisaře Roosevelta, který se o případ osobně zajímá.

„Skutečně?“ opáčil Marcus Isaacson a tmavé oči nad výrazným nosem se rozšířily znepokojeným úžasem. „Není to Není to náhodou nějaká zkouška, ne? Sice vím, že na všechny členy oddělení čekají prověrky, ale Ten případ je přece jenom tři roky starý a nepřipadá mi spravedlivé posuzovat nás podle“

„I když velice oceňujeme, že je případ dosud otevřený,“ doplnil chvatně Lucius a setřel si kapesníkem pár kapiček potu z čela, právě když číšníci přinášeli podnosy s ústřicemi a sklenice sherry a hořké.

„Uklidněte se, pánové detektivní seržanti,“ prohlásil Kreizler. „Tohle není žádná prověrka. Jste tady právě proto, že nemáte nic společného s těmi členy policejních složek, jejichž chování vyvolalo nynější spory.“ Po tom ujištění oba Issacsonové očividně vydechli úlevou a energicky zaútočili na sherry. „Vyrozuměl jsem,“ pokračoval Kreizler, „že vás inspektor Byrnes neměl příliš v lásce, je to tak?“

Bratři pohlédli jeden na druhého a pak Lucius kývl na Marka, který odpověděl: „Vlastně ano, pane. Byrnes věřil v metody, které jsou řekněme zastaralé. Můj bratr, tedy detektivní seržant Isaacson, a já jsrne oba studovali v cizině, což z nás v inspektorových očích dělalo podezřelé osoby. To, a také náš původ.“

Kreizler přikývl; bylo obecně známo, co si stará garda z policejního oddělení myslela o Židech. „Tedy dobrá, pánové,“ řekl Laszlo.

„Předpokládám, že nám nyní můžete prozradit, co jste dnes odhalili.“ Bratři se chvilku přeli, kdo z nich má začít, a nakonec rozhodli, že to bude Lucius:

„Jak jistě víte, doktore, z těl, která jsou v tak pokročilém stadiu rozkladu, lze zjistit pouze omezené množství údajů. Přesto se však domnívám, že jsme objevili několik faktů, která koronerovi a vyšetřujícím detektivům unikla. Pro začátek, příčina smrti, promiňte, slečno Howardová, ale nebudete si dělat poznámky?“

Sara se na něj usmála. „Pouze v hlavě. Na papír je přenesu později.“

Ta odpověď Lucia příliš neuklidnila a chvilku po Saře nervózně pokukoval, než se vrátil k výkladu: „Tak tedy ehm, příčina smrti.“ Opět se objevili číšníci, aby odnesli prázdné podnosy a naservírovali nám zelenou želví polévku au clair. Lucius si znovu otřel své široké čelo, a zatímco sklepník otevíral láhev amontillada, ochutnal polévku: „Mmmm vynikající!“ prohlásil. Jídlo ho očividně zbavovalo nervozity. „Ale zpět k tomu, o čem jsem mluvil. Z policejních záznamů i z koronerovy zprávy vyplývá, že za příčinu smrti považují řezné rány na hrdlech obětí. Přeříznutí hlavních krčních arterií a tak dále. Když narazíte na oběť s podříznutým hrdlem, toto vysvětlení se celkem nabízí. Téměř okamžitě jsem si však všiml rozsáhlého poškození hrtanu, zejména jazylky, která byla v obou případech zlomená. To samozřejmě ukazuje spíše na uškrcení.“

„Nerozumím,“ ozval jsem se. „Proč by jim vrah podřezával hrdlo, když už je předtím uškrtil?“

„Z touhy po krvi,“ odvětil Marcus naprosto věcně, zatímco pojídal polévku.

„Ano, z touhy po krvi,“ přitakal Lucius. „Nejspíš si nechtěl potřísnit krví oděv, aby při útěku z místa činu nepoutal pozornost. Ale potřeboval vidět krev, nebo ji cítit. Někteří vrahové říkají, že je uspokojuje spíše pach krve než pohled na ni.“

Naštěstí jsem tou dobou už dojedl polévku, takže ta poznámka nechala můj žaludek poměrně v klidu. Pohlédl jsem na Saru, která to vše přijímala zcela nepohnutě. Kreizler na Lucia upíral fascinovaný pohled.

„Takže,“ řekl Laszlo, „vaší hypotézou je uškrcení. Výborně. Co dál?“

„Pak je tu ta záležitost s očima,“ odpověděl Lucius a opřel se na židli, aby číšník mohl odnést jeho talíř. „V tomto bodě se mi zprávy příliš nezamlouvají.“ Právě se podávaly aiguillettes z okouna ve smetanové omáčce Mornay, mimořádně chutné. Amontillado vystřídal kvalitní hochheimer.

„Promiňte, doktore,“ ozval se Marcus tiše. „Chtěl jsem jen říct, že to jídlo je vynikající. Musím přiznat, že jsem nikdy nejedl nic podobného.“

„To mě těší, detektivní seržante,“ odpověděl Kreizler. „Zdaleka ještě není konec. Takže nyní, ty oči?“

„Správně,“ řekl Lucius. „V policejní zprávě je zmínka, že se k očím dostali ptáci nebo krysy. A koroner toto tvrzení očividně podpořil, což mi připadá zvláštní. I kdyby ta těla ležela venku, a nikoli v uzavřené vodárně, proč by mrchožrouti zaútočili jen na oči? Nejvíc mě však ta teorie udivila proto, že stopy po noži byly poměrně výrazné.“

Kreizler, Sara i já jsme se zarazili s vidličkami u úst a pohlédli jeden na druhého. „Stopy po noži?“ opakoval Kreizler tiše. „V žádné zprávě nebyla jediná zmínka o noži.“

„Ano, já vím,“ opáčil Lucius bodře. Ačkoli se hovor týkal tak pochmurného tématu, zřejmě mu pomohl, aby se uvolnil; víno k tomu rovněž přispělo svým dílem. „Je to skutečně podivné. Ale byly tam, několik velmi úzkých rýh na lícní kosti a nadočnicovém oblouku, spolu s dalšími zářezy na kosti klínové.“

Prakticky stejná slova použil Kreizler, když mně a Theodorovi popisoval tělo Georgia Santorelliho.

„Na první pohled,“ pokračoval Lucius, „by člověk mohl soudit, že ty řezy nemají žádnou spojitost a jde jen o náhodná bodnutí nějakým ostrým předmětem. Ale napadlo mě, že by souviset mohly, a tak jsem provedl jeden pokus. Nedaleko vašeho Institutu, doktore, je docela slušné nožířství, kde se prodávají i lovecké nože. Zašel jsem tam a koupil takový nůž, o němž jsem se domníval, že ho vrah nejspíš použil, ve třech různých délkách, s devítipalcovým, desetipalcovým a jedenáctipalcovým ostřím.“ Začal šmátrat v kapse svého saka. „Ten největší odpovídal nejlépe.“

S těmi slovy položil doprostřed stolu obrovský lovecký tesák. Střenka ze srnčího parohu byla zasazena v mosazi a na ocelovém ostří se nacházela rytina jelena v jakémsi křoví.

„Arkansaský zabiják,“ řekl Marcus. „Dodnes není jisté, zda tu věc původně počátkem třicátých let navrhl sám James Bowie nebo jeho bratr, ale přinejmenším víme, že většinu těchto nožů dnes vyrábí jedna anglická firma ve Sheffieldu, která je vyváží do našich západních států. Hodí se při lovu. ale v zásadě jde o bojovou zbraň. Určenou pro boj muže proti muži.“

„Dal by se použít,“ ozval jsem se, když jsem si opět vzpomněl na tělo Georgia Santorelliho, „i k řezání a sekání? Chci říct, je natolik těžký, aby zanechal čistý řez?“

„Rozhodně,“ ujistil mě Marcus. „Vzhled řezu závisí na kvalitě oceli a na nože této velikosti, zejména na ty vyráběné ve Sheffieldu, se obvykle používá vysoce kvalitní tvrdá ocel.“ Zarazil se a pak se na mě podíval se stejným částečně podezíravým a částečně nechápavým výrazem, jaký jsem u něho viděl odpoledne. „Proč se ptáte?“

„Vypadá draze,“ změnila Sara úmyslně téma. „Stojí ten nůž hodně?“

„Ovšem,“ řekl Marcus. „Ale zase je trvanlivý. Takový tesák vám může vydržet celá léta.“

Kreizler se na nůž upřeně díval: tak tohle, jako by říkal jeho pohled, je zbraň, kterou používá on.

„Ty stopy na klínové kosti,“ shrnul Lucius, „vznikly ve stejné chvíli, kdy se ostří zarylo do lícní kosti a nadočnicového oblouku. Je to docela pochopitelné, neboť pachatel pracoval s takhle velkým nástrojem ve velice malé oblasti, v očním důlku dítěte. Přesto to však vyžadovalo značnou zručnost; při neobratné manipulaci by bylo poškození mnohem rozsáhlejší. Takže“ Dopřál si velký doušek vína. „Jestli chcete vědět, co a proč pachatel dělal, můžeme pouze spekulovat. Možná prodával lidské tělesné orgány anatomům a lékařským školám. Ačkoli v tom případě by patrně neodnesl pouze oči. Je to trochu matoucí.“

Na to nikdo z nás nedokázal odpovědět. Dívali jsme se na nůž a já sám jsem měl strach se ho dotknout, ještě když nám číšníci přinesli talíře s jehněčími hřbety á la Colbert a lahve Château Lagrange.

„Obdivuhodné,“ prohlásil Kreizler. V tu chvíli konečně vzhlédl k Luciovi, jehož masitý obličej začínal vlivem vína rudnout. „Odvedli jste opravdu vynikající práci, detektivní seržante.“

„To ale vůbec není všechno,“ opáčil Lucius, než zaútočil vidličkou na jehněčí.

„Jez pomalu,“ pošeptal mu Marcus. „Mysli na svůj žaludek.“

Lucius mu nevěnoval pozornost. „To není všechno,“ opakoval. „Na čelních a temenních kostech obětí, tedy na temeni hlavy, jsme rovněž našli moc zajímavé fraktury. Ale nechám svého bratra, tedy nechám detektivního seržanta Isaacsona, aby vám o tom pověděl on.“ Lucius k nám s úsměvem vzhlédl. „Příliš mi chutná, než abych se dokázal dál soustředit na mluvení.“

Marcus se na něho nesouhlasně zadíval a potřásl hlavou. „Zítra ti bude špatně,“ zamumlal. „A budeš to vyčítat mně, ale já tě varoval.“

„Detektivní seržante?“ pobídl ho Laszlo a pohodlně se opřel na židli se sklenkou lagrange v ruce. „Budete nám muset sdělit nějakou skutečně mimořádnou informaci, pokud doufáte, že překonáte tady svého kolegu.“

„No, zajímavé to je rozhodně,“ odpověděl Marcus, „a mohlo by nám to prozradit i něco důležitého. Ty fraktury, které našel můj bratr, byly způsobeny úderem shora, přímo shora. Jenomže, pokud jde o přepadení, což je očividně tento případ, očekávali bychom spíše útok vedený pod určitým úhlem, ať už daným podobnou výškou protivníků, nebo způsobeným obranou oběti. Povaha těchto zranění však naznačuje, že útočník své oběti nejen fyzicky zcela ovládl, ale byl rovněž dost vysoký, aby je mohl velmi prudce udeřit přímo shora do hlavy nějakým tupým předmětem, možná dokonce holou pěstí, ačkoli o tom pochybujeme.“

Nechali jsme Marka chvilku jíst, jakmile však jehněčí vystřídala šťavnatá marylandská mořská želva, od níž jsme museli Lucia téměř násilím odtrhnout, naléhali jsme, aby pokračoval.

„Pokusím se vám to vysvětlit co nejjednodušeji. Když vezmeme v úvahu výšku obou dětí a do rovnice si dosadíme charakter ran na lebce, které jsem právě popsal, můžeme začít spekulovat o výšce útočníka.“ Obrátil se k Luciovi. „Jaký byl náš odhad? Asi metr osmdesát osm?“ Lucius přikývl a Marcus pokračoval: „Nevím, kolik toho kdo z vás ví o antropometrii, Bertillonově systému identifikace a klasifikace“

„Vy se v tom vyznáte?“ zeptala se Sara vzrušeně. „Už dlouho jsem chtěla potkat někoho, kdo to studoval.“

Marcus se zatvářil překvapeně. „Vy znáte Bertillonovu práci, slečno Howardová?“

Když Sara dychtivě přikývla, vložil se do toho Kreizler: „Musím přiznat, že já nikoli, detektivní seržante. To jméno jsem sice slyšel, ale jinak nic nevím.“

Takže zatímco jsme dojídali želvu, vyslechli jsme rovněž přednášku o úspěších Alphonse Bertillona, misantropického, pedantického Francouze, který v osmdesátých letech způsobil převrat v kriminalistické vědě o identifikaci pachatelů. Jako bezvýznamný úředník dostal kdysi za úkol projít všechny složky, které si pařížská policie vedla o známých zločincích. Při této práci Bertillon spočítal, že pokud by člověk provedl na jakékoli lidské bytosti čtrnáct různých měření, nejen výšky, ale také velikosti chodidel, rukou, nosu, uší a podobně, existuje pravděpodobnost menší než 286 milionů ku jedné, že by se u dvou různých lidí vyskytly stejné výsledky. Navzdory prudkému odporu svých nadřízených začal Bertillon zaznamenávat tyto míry u známých zločinců a posléze výsledky evidovat. Za tím účelem si vycvičil celý tým měřičů a fotografů. Když potom pomocí takto sebraných informací vyřešil několik nechvalně proslulých případů, před nimiž byli pařížští detektivové bezmocní, získal si mezinárodní věhlas.

Bertillonův systém byl rychle přejat v celé Evropě, o něco později v Londýně a teprve nedávno v New Yorku. V době, kdy šéfoval Detektivnímu oddělení Thomas Byrnes, zavrhl antropometrii, s jejími přesnými měřeními a důkladným fotografováním, jako příliš intelektuálně náročnou pro většinu zaměstnanců oddělení, v čemž měl patrně pravdu. Byrnes však navíc založil takzvanou Galerii padouchů, místnost plnou fotografií nejslavnějších zločinců z celých Spojených států: na svůj výtvor byl žárlivě pyšný a považoval ho za zcela dostačující pro účely identifikace. A konečně Byrnes ustanovil své vlastní zásady detektivního pátrání, takže se nechtěl nechat vyhodit ze sedla nějakým Francouzem. Jakmile však od policie odešel, antropometrie si získala více přívrženců, jeden z nichž s námi evidentně právě seděl u stolu.

„Hlavním nedostatkem Bertillonova systému,“ říkal Marcus, „kromě faktu, že vyžaduje velkou zručnost při měření, je to, že může pomoci identifikovat pouze již známého zločince, jestliže je opětovně polapen.“ Marcus zrovna dojedl misku sorbetu Elsinore a z kapsy vytahoval cigaretu v domnění, že jídlo je u konce. Velmi příjemně ho tedy překvapilo, když před něho položili ještě divokou kachnu, podávanou s kukuřičnou kaší a rybízovým želé, a nalili mu sklenici vynikajícího chambertinu.

„Promiňte, že se ptám, doktore,“ ozval se ohromeně Lucius, „ale skončí tohle jídlo někdy, nebo se pouze postupně projíme až ke snídani?“

„Dokud nám budete podávat užitečné informace, detektivní seržanti, jídla bude dost.“

„V tom případě,“ Marcus ochutnal kachnu a rozkošnícky přimhouřil oči, „bychom se nejspíš měli snažit, abychom vás nenudili. Chtěl jsem pouze poznamenat, že Bertillonův systém sám o sobě neposkytuje žádný důkaz o spáchání trestného činu. Nemůže dokázat, že někdo na místě činu byl, může nám však pomoci zkrátit seznam známých zločinců, kteří připadají v úvahu jako podezřelí. Odhadujeme, že muž, který zabil Zweigovy děti, byl vysoký asi sto osmdesát osm centimetrů. Takových osob nebude ani v rozsáhlém archivu newyorské policie zrovna mnoho Mohli bychom tak získat při pátrání jistou výhodu. A ještě lepší je, že nyní tento systém přebírá mnoho velkých měst, takže můžeme hledání rozšířit po celých Státech, a dokonce i do Evropy, pokud budeme chtít.“

„A co když náš pachatel nemá žádný předchozí trestní záznam?“ zeptal se Kreizler.

„V tom případě,“ opáčil Marcus a pokrčil rameny, „máme smůlu.“ Kreizler se po tom prohlášení zatvářil zklamaně a Marcus, s pohledem upřeným na svůj talíř, jako by hádal, zda jídlo skutečně skončí, když se dostaneme do slepé uličky, si váhavě odkašlal. „Tedy, máme smůlu, pokud jde o oficiálně uplatňované policejní metody, doktore. Nicméně já jsem studoval některé další techniky, které by se v takovém případě mohly ukázat jako užitečné.“

Lucius se zatvářil ustaraně. „Marku,“ zamumlal. „Pořád si nejsem jistý. Přece jen to není schválené, aspoň dosud ne“

Marcus ho přerušil klidným, ale rozhodným tónem: „Není to přípustné jako důkaz u soudu. Ale v průběhu vyšetřování to může pomoci. Už jsme o tom přece diskutovali.“

„Pánové?“ ozval se Kreizler. „Podělíte se s námi o své tajemství?“

Lucius se nervózně napil svého chambertinu. „Ta metoda je stále jen teoretická, doktore, a nikde ve světě se nepřijímá jako platný důkaz, ale“ Zadíval se na Marka, jako by se obával, že ho bratr připraví o moučník. „No dobrá. Tak mluv.“

Marcus sebejistě začal: „Říká se tomu daktyloskopie.“

„Ach,“ poznamenal jsem. „Myslíte otisky prstů.“

„Ano,“ přitakal Marcus, „to je lidový výraz.“

„Nechci se vás dotknout, detektivní seržante,“ vložila se do toho Sara, „ale daktyloskopii odmítly všechny policejní jednotky po celém světě. Nikdy se nepodařilo ani prokázat, zda má vědecký základ, a s její pomocí se nikdy nevyřešil jediný případ.“

„Nijak jste se mě nedotkla, slečno Howardová,“ odvětil Marcus. „A doufám, že se nedotknu já vás, když řeknu, že se mýlíte. Vědecký základ metody byl prokázán a s její pomocí bylo vyřešeno několik příkladů, ačkoli v části světa, o níž jste patrně příliš mnoho neslyšela.“

„Moore,“ přerušil je Kreizler trochu podrážděně, „začínám chápat, jak se vy nejspíš často cítíte při rozhovorech se mnou. Pánové a dámo, opět musím přiznat, že nevím, o čem je řeč.“

Sara začala Laszlovi vysvětlovat, o co jde, ale po té jeho poslední jízlivé poznámce jsem cítil potřebu převzít výklad sám. Daktyloskopie, neboli snímání otisků prstů (promlouval jsem tónem, o němž jsem se domníval, že je velice blahosklonný) se už desítky let prověřuje jako možná metoda identifikace osob, včetně zločinců. Je založena na předpokladu, že se obrazce na prstech v průběhu života nemění, velké množství antropologů a lékařů však nesouhlasilo ani s tímto předpokladem navzdory drtivé lavině důkazů a občasným praktickým demonstracím. Například v Argentině, což byla oblast, o níž, jak správně podotkl Marcus Isaacson, se v Americe či v Evropě vědělo obecně jen velice málo, byla daktyloskopie poprvé prakticky prověřena, když jistý policista z Buenos Aires jménem Vucetich použil právě tuto metodu při vyšetřování vraždy, v níž šlo o brutální utlučení dvou malých dětí.

„Takže,“ podotkl Kreizler, když se opět vynořili naši číšníci s delikátními petits aspics de foie gras, „soudím, že Bertillonův systém je zvolna odsouván stranou.“

„Dosud ne,“ opáčil Marcus. „Bitva o daktyloskopii stále trvá. Ačkoli spolehlivost otisků již byla prokázána, obecně panuje velká neochota tuto metodu přijmout.“

„Nejdůležitější je mít na paměti,“ dodala Sara, a bylo nesmírně uspokojivé sledovat, jak nyní ona poučuje Kreizlera!, „že otisky prstů mohou dokázat, kdo na místě činu pobýval. To by bylo ideální pro naše“ Zarazila se a ovládla své nadšení. „Skrývá se v tom značný potenciál,“ dodala stručně.

„A jak se takové otisky odebírají?“ zeptal se Kreizler.

„Existují tři základní metody,“ začal Marcus. „Tou první jsou samozřejmě viditelné otisky, ruka namočená v barvě, krvi, inkoustu nebo v podobné látce, která se potom dotkla něčeho jiného. Pak existují plastické otisky, zanechané například v maltě, jílu, mokré sádře a podobně. Poslední, a také nejobtížněji zjistitelné jsou latentní otisky. Když zvednete sklenku, kterou máte před sebou, doktore, vaše prsty na ní zanechají stopy potu a tělesného mazu ve tvaru vašeho otisku. Kdybych měl podezření, že jste tu sklenici držel,“, Marcus mezi řečí vytáhl z kapes dvě malé lahvičky, z nichž jedna obsahovala šedobílý prášek a druhá černou látku s podobnou strukturou, „poprášil bych ji buď hliníkovým práškem“, zvedl šedobílou lahvičku, „nebo jemně drceným uhlíkem“, zvedl černou. „Volba závisí na barvě pozadí. Bílá zvýrazňuje otisky na tmavých předmětech, černá na světlých; na vaší sklenici by se dalo použít obojí. Prášek se vsákne do tuku a potu a vyvolá dokonalý otisk vašeho prstu.“

„Pozoruhodné,“ podotkl Kreizler. „Ale jestliže se dnes vědecky uznává, že se lidské otisky prstů nikdy nemění, jak je možné, že se nepřipouštějí jako důkaz u soudu?“

„Většina lidí nemá příliš v oblibě změnu, i když je to změna k lepšímu.“ Marcus postavil lahvičky na stůl a usmál se. „Jsem si jist, že vy sám to dobře víte, doktore Kreizlere.“

Kreizler s pochopením přikývl, odstrčil talíř a opět se pohodlně opřel na židli. „Ačkoli jsem vám za ta poučná slova vděčný, detektivní seržante, mám dojem, že ta přednáška měla svůj účel.“

Marcus se znovu obrátil k Luciovi, ten však pouze rezignovaně pokrčil rameny. Nato Marcus vytáhl z vnitřní náprsní kapsy jakýsi plochý předmět.

„Je velmi pravděpodobné,“ pravil, „že kdyby nějaký koroner narazil na podobnou věc dneska, natož před třemi lety, ani by si toho nevšiml.“ Položil ten list papíru, ukázalo se, že jde o fotografii, na stůl a my tři jsme se nad něj dychtivě naklonili. Šlo o detailní záběr několika bílých předmětů, nepochybně kostí, jak jsem brzy rozeznal, nic jiného jsem však ze snímku vyčíst nedokázal.

„Prsty?“ zeptala se Sara nahlas.

„Prsty,“ potvrdil Kreizler.

„Přesně řečeno,“ vysvětlil Marcus, „tři prsty z levé ruky Sofie Zweigové. Povšimněte si nehtu na palci, který je na záběru úplný.“ Poté, co vylovil z kapsy lupu a podal nám ji, začal se věnovat svému talíři s husími játry.

„Připadá mi pohmožděný,“ řekl Kreizler, když Sara zvedla lupu. „Přinejmenším tam vidím nějakou skvrnu.“

Marcus pohlédl na Saru. „Slečno Howardová?“

Zvedla si lupu k obličeji a přitáhla si snímek blíž. Chvilku se snažila zaostřit a pak se jí oči rozšířily překvapením. „Vidím“

„Co vidíš?“ zeptal jsem se nedočkavě jako čtyřleté dítě. Když se Laszlo podíval Saře přes rameno, zatvářil se ještě ohromeněji a uznaleji než ona. „Dobrý bože, snad nechcete říct“

„Co? Co tam máte?“ naléhal jsem, dokud mi Sara konečně nepodala lupu i obrázek. Podle příkazu jsem se zadíval na nehet palce. Prostým okem se dala rozeznat pouze nějaká skvrna, přesně jak říkal Kreizler, při zvětšení se však objevilo cosi, o čem jsem věděl, že to musí být otisk prstu namočeného v nějaké tmavé tekutině. Oněměl jsem překvapením.

„Byla to mimořádně šťastná náhoda,“ prohlásil Marcus. „Ačkoli je otisk jen částečný, k identifikaci zcela postačuje. Nějakým způsobem přežil jak péči koronera, tak zásahy pohřebního ústavu. Mimochodem, ta tmavá látka je krev. Patrně vlastní krev té dívky nebo jejího bratra. Samotný otisk je však příliš velký, než aby mohl patřit jim. V rakvi se uchoval mimořádně dobře, a nyní o něm máme trvalý záznam.“

Kreizler vzhlédl a přes svou obvykle rezervovanou povahu vypadal v tu chvíli téměř rozzářeně. „Můj milý detektivní seržante, tohle je téměř stejně ohromující jako nečekané!“

Marcus se s rozpačitým úsměvem odvrátil a Lucius znovu ustaraně připomněl: „Prosím, pamatujte, že to nemá žádnou právní či důkazní platnost, doktore. Je to jen stopa a může být použita pouze pro účely vyšetřování, k ničemu jinému.“

„Nic jiného také nebude třeba, detektivní seržante. Možná kromě“, Laszlo dvakrát zatleskal a na ten pokyn se opět dostavili číšníci, „dezertu. Ten jste si, pánové, nepochybně zasloužili.“ Obsluha odnesla zbytky naší večeře a vrátila se s dezertními hruškami: marinovanými ve víně, osmaženými, obalenými v cukru a namočenými v meruňkové omáčce. Myslel jsem, že Lucius dostane záchvat, když je uviděl. Kreizler oba bratry stále pozorně sledoval. „To byla výborná práce. Obávám se však, pánové, že jsem vás k ní vyzval pod poněkud falešnou zámínkou. Za což se hluboce omlouvám.“

Zatímco jsme pojídali hrušky a delikátní petits fours, které byly doneseny po nich, vysvětlili jsme Isaacsonovým do všech podrobností náš plán. Nevynechali jsme nic; důkladně jsme probrali stav, v němž bylo nalezeno tělo Georgia Santorelliho, potíže s Flynnem a Connorem, naši schůzku s Rooseveltem i Sařin rozhovor s paní Santorelliovou. Nikto z nás se rovněž nepokoušel záležitost zlehčovat. Člověk, po němž pátráme, poznamenal Kreizler, nás sice možná podvědomě žádá, abychom ho chytili, ale jeho vědomé myšlenky jsou zaměřeny k násilí a pokud se dostaneme příliš blízko, může vlna tohoto násilí snadno zasáhnout i nás. To varování Marka i Lucia na chvilku zaskočilo, stejně jako sdělení, že musíme pracovat tajně, a pokud bude naše činnost odhalena, všichni oficiální představitelé města se od ní distancují. V reakcích obou mužů na tento plán však převládalo nadšení. Každý dobrý detektiv by se v takové situaci cítil podobně, neboť šlo o životní příležitost: znamenalo to možnost vyzkoušet nové metody, pracovat mimo omezující byrokratické prostředí na oddělení a udělat si jméno, jestliže bude celá akce úspěšná.

Já sám musím přiznat, že po jídle, které jsme právě snědli, a víně, které jsme vypili, mi připadal úspěch téměř zaručený. Ať už jsme měli s Kreizlerem a Sarou jakékoli výhrady k poněkud výstřednímu osobnímu chování bratří Isaacsonových, jejich vynikající práce nás přesvědčila: během jediného dne jsme získali první vodítko ohledně vzhledu hledaného vraha a informace o použité zbrani, stejně jako jeden důkaz jeho přítomnosti, který se může stát pachateli osudným. Když se k tomu přidalo ovoce Sařiny iniciativy, určitý rámcový obrázek o tom, co mohou mít oběti společného, člověku natolik omámenénu alkoholem, jako jsem byl v tu chvíli já, se zdálo, že máme úspěch na dosah.

Rovněž se mi však zdálo, že moje vlastní úloha v pátrání byla až dosud zcela zanedbatelná. Nepřispěl jsem zatím ničím kromě toho, že jsem Saru doprovodil k Santorelliovým, a když jsme prakticky odnášeli Lucia Isaacsona do fiakru, dlouho poté, co hodiny v Delmoniku odbily druhou, pátral jsem ve své poněkud zmatené mysli po způsobu, jak tu situaci změnit. Závěr, k němuž jsem dospěl, byl zmatený úplně stejně: jakmile jsem sehnal Saře a Kreizlerovi drožku a rozloučil se s nimi (slíbil, že ji vysadí v Gramercy Parku), obrátil jsem se k jihu a zamířil do Paresis Hallu.

KAPITOLA 11

Jelikož jsem věděl, že až tam dojdu, měl bych být schopen udržet se na nohou, rozhodl jsem se jít tu necelou míli na Cooper Square pěšky, abych v chladném vzduchu trochu vystřízlivěl. Broadway byla téměř liduprázdná, až na roztroušené hloučky mladých mužů v bílých uniformách, kteří lopatami nakládali sníh do velkých vozů. Šlo o soukromou armádu plukovníka Waringa, génia počišťovacích služeb, jemuž se již dříve podařilo vyčistit město Providence na Rhode Islandu a nyní byl dovezen k nám, aby se pokusil o stejný zázrak v New Yorku. Waringovi chlapci byli nepochybně výkonní, od jejich příchodu se množství sněhu, koňského trusu a nejrůznějších odpadků v ulicích výrazně snížilo, ale jejich uniformy v nich patrně vyvolávaly dojem, že mají právo vykonávat donucovací akce. Každou chvíli se stávalo, že ani ne čtrnáctiletý kluk oblečený ve Waringově bílé tunice s helmou přistihl nějakého nepříliš vzorného občana odhazujícího odpadky na ulici a pokusil se ho zatknout. Tyto fanatiky nebylo možné přesvědčit, že na něco takového nemají právo, a incidenty se množily. Občas dokonce končily surovou bitkou, na což byli chlapci hrdí, a mě to vedlo ke zvýšené opatrnosti, když jsem je tu noc míjel. Moje chůze však nejspíš prozrazovala stav, v němž jsem se nacházel, neboť když jsem kráčel kolem několika týmů těchto strážců pořádku, vyzbrojených košťaty a lopatami, poodezíravě si mě měřili a dávali jasně najevo, že pokud bych se náhodou chystal znečistit ulici, měl bych to raději udělat v nějakém jiném městě.

V době, kdy jsem dorazil na Cooper Square, jsem byl už celkem střízlivý a třásl jsem se zimou. Když jsem míjel rozlehlou budovu z hnědého pískovce, kde sídlil ústav a nadace Cooper Union, byl jsem pohroužen v myšlenkách na velkou sklenici brandy, kterou jsem si chtěl v Paresis Hallu objednat. Proto jsem se pořádně polekal, když se zpoza severního rohu Cooper Square Parku vyřítil krytý nákladní vůz tažený vyčerpaným šedákem, který vypadal, že by byl o takové noci nejraději kdekoli jinde, jenom ne venku. Jelikož vůz vedle mě prudce zabrzdil mohl jsem si na jeho boku přečíst nápis GENOVESE & SONS, ŽELEZÁRNY, BROOKLYN, N.Y. Zezadu v tu chvíli vyskákala čtveřice chlápků v havířských helmách a vběhla do parku. O chvilku později se vrátili a táhli s sebou dva draze oblečené muže.

„Špinaví teplouši!“ zařval jeden z nich a udeřil prvního muže do obličeje nástrojem, který připomínal kus železné trubky. Nešťastníkovi se z úst a nosu okamžitě vyřinula krev a potřísnila mu oděv i sníh u jeho nohou. „Když se chcete miliskovat, vypadněte z ulic!“

Dva další představitelé brooklynské elity podrželi druhého muže, který vypadal výrazně starší než tem první, zatímco poslední chlápek se mu výhružně zadíval do obličeje.

„Rád šukáš chlapečky, co?“

„Je mi líto, ale vy opravdu nejste můj typ,“ odpověděl muž s klidem, který naznačoval, že se mu něco podobného nestalo poprvé. „Mám rád mladé muže, kteří se myjí.“ Ta poznámka ho stála tři prudké rány do břicha, po nichž se zhroutil na umrzlou zem a začal dávit.

V tu chvíli bylo třeba uvažovat rychle: mohl jsem se do toho vložit a nechat si rozbít hlavu, nebo jsem mohl

„Hej!“ zavolal jsem na útočníky, a ti se ke mně chladně obrátili. „Měli byste si dát bacha, kluci, zrovna se sem žene půl tuctu policajtů a hulákají, že jim žádní Taliáni z Brooklynu nebudou dělat bordel v Patnáctém okrsku.“

„Tak takhle to je, co?“ zeptal se rabiját, který byl zřejmě jejich vůdcem, a vydal se zpět k vozu. „Kudy jdou?“

„Přímo po Broadwayi!“ odpověděl jsem a palcem ukázal za sebe.

„Jedeme, chlapi!“ zavelel vůdce. „Naděláme z těch irčanskejch poldů fašírku!“ To heslo vedlo ostatní tři k výkřikům nadšení, zatímco nastupovali zpět do vozu a vyráželi směrem na Broadway. Zeptali se mě, zda se nechci přidat, ale na odpověď nečekali.

Přistoupil jsem ke dvěma zraněným mužům, ale sotva jsem se stihl nadechnout, abych jim nabídl pomoc, dali se na útěk. Ten starší se přitom držel za žebra a pohyb mu působil problémy. Uvědomil jsem si, že pokud ti holomci z Brooklynu nenajdou žádné policisty, vrátí se nejspíš pro mě, a tak jsem rychle zamířil přes Bowery a pod kolejemi zvýšené dráhy na Třetí avenue do podniku Biffa Ellisona.

Ačkoli už byly téměř tři ráno, elektrické osvětlení Paresis Hallu stále jasně zářilo do noci. Hall dostal jméno po vyhlášené patentní medicíně, která se obvykle inzerovala na toaletách v podobných zapadácích a slibovala ochranu před vážnějšími pohlavními chorobami, či úlevu oři nich. Okna zakrývaly zavřené okenice a místní poctiví občané za to byli vděční. V sále za rušnou vstupní chodbou, kde postávalo množství zženštilých mužů a chlapců, kteří se pokoušeli uzavřít obchod s přicházejícími i odcházejícími zákazníky, stál dlouhý bar s mosazným zábradlíčkem spolu s množstvím kulatých dřevěných stolků a jednoduchých židlí toho druhu, který se při rvačkách snadno rozbije a ještě snáze posléze nahradí. V zadní části podlouhlé místnosti s vysokým stropem se nacházelo provizorní pódium, na němž další muži a chlapci v různých druzích dámských oděvů tancovali na živou, třebaže trochu falešně znějící hudbu vyluzovanou za pomoci piana, klarinetu a houslí.

Základním účelem Paresis Hallu bylo umožnit dohodu mezi klienty a nejrůznějšími druhy prostitutů, kteří zde pracovali. K té druhé skupině patřil kdekdo, od chlapců, jako byl Georgio Santorelli, přes homosexuály, kteří nenosili ženské šaty, až po tu a tam nějakou dívku docházející sem v naději, že se někdo ze zdejší klientely v její prospěch náhodou obrátí k heterosexualitě. Většina obchodů uzavřených v Hallu se obvykle realizovala v laciných hotýlcích v okolí, ačkoli v prvním patře se tu nacházel asi tucet pokojů, které mohli pro svou živnost využívat chlapci patřící k Ellisonovým zvláštním oblíbencům.

Nejnápadnější na Hallu však bylo, že spolu s pouze několika dalšími podobnými podniky ve městě projevoval nápadný nedostatek tajnůstkářství, které jinak bývalo pro homosexuální styky v New Yorku typické. U Ellisona nemuseli být zákazníci v žádném ohledu opatrní, takže bez zábran flirtovali a divoce utráceli a obchod v Paresis Hallu vzkvétal. Celkem vzato však ani rozsah, ani neobvyklost zdejších aktivit nehrály velkou roli; v srdci byl Hall stejný jako kterýkoli jiný noční podnik ve městě: špinavý, zakouřený a hluboce skličující.

Nebyl jsem uvnitř ani třicet vteřin, když mě kolem pasu objala malá ale svalnatá paže, a na krku jsem ucítil chladný kov. Náhlý závan šeříkové vůně mě upozornil, že někde za mnou stojí Ellison, takže jsem usoudil, že tím kovem bude břitva, oblíbená zbraň jednoho z Biffových kamarádíčků, „Žiletky“ Rileyho. Riley byl vychrtlý, nebezpečný skřet z oblasti Hell’s Kitchen, který sice patřil ke gangu Gopherů, družil se však s Ellisonem, s nímž sdílel sexuální orientaci, a příležitostně pro něho i pracoval.

„Myslel jsem, že sme se s Kellym vyjádřili dost jasně, když jsme s váma onehdá mluvili, Moore,“ zahřměl Ellison. Stále jsem na něho neviděl. „Nepovede se vám hodit na mě tu věc se Santorellim. To v sobě máte tolik odvahy, nebo ste jenom cvok, že si to sem takhle nakráčíte?“

„Ani jedno, Biffe,“ opáčil jsem tak hlasitě, jak mi strach dovolil; Riley byl pověstný svou zálibou v podřezávání cizích krků. „Jen jsem vám chtěl dát vědět, že jsem pro vás něco udělal.“

Ellison se zasmál. „Vy, pisálku? Čím byste mi vy tak mohl bejt užitečnej?“ S těmi slovy mě obešel a pohlédl mi do tváře; jeho komický kostkovaný oblek i šedá buřinka páchly kolínskou. V jedné masité pěsti svíral dlouhý tenký doutník.

„Řekl jsem komisařovi, že jste s tím neměl nic společného,“ zasípal jsem.

Přistoupil blíž; z tlustých pootevřených rtů mě ovanul zápach laciné whisky. „Vopravdu?“ protáhl a malá očka se mu zaleskla. „Podařilo se vám ho přesvědčit?“

„Jistě,“ řekl jsem.

„A jakpak?“

„Jednoduše. Řekl jsem mu, že to není váš styl.“

Ellison se na chvíli zarazil, jak se snažil přebrat si to ve směsi buněk, která v jeho případě měla být mozkem. Pak se usmál. „Řek bych, že máte pravdu, Moore! Tohle neni můj styl! No, co vy o tom víte? Pusť ho, Žiletko.“

V tu chvíli se těch několik zaměstnanců a zákazníků, kteří se shromáždili kolem nás, aby přihlíželi krveprolití, zklamaně rozešlo. Obrátil jsem se k drobné postavičce Žiletky Rileyho a díval se, jak zavírá břitvu, strká ji do kapsy a přihlazuje si navoskovaný knír. Opřel si ruce v bok připravený na rvačku, já jsem si však pouze narovnal motýlka a uhladil manžety.

„Zkuste pít mléko, Riley,“ doporučil jsem mu. „Prý to pomáhá kostem růst.“

Riley opět sáhl do kapsy, ale Ellison se jen zasmál a zarazil ho medvědím objetím. „Nech to bejt, Žiletko, jen ať si hošík vtipkuje. To ti neublíží.“ Pak se obrátil ke mně a položil mi paži kolem krku. „Tak pojďte Moore, koupím vám něco k pití. A můžete mi přitom povykládat, jak to přijde, že se z vás tak najednou stal můj kamarád.“

Postavili jsme se k baru, kde jsem mohl sledovat všechny ty smutné obchody, k nimž v Hallu docházelo, ve velkém zrcadle na stěně za nekonečnými řadami lahví se špatným alkoholem. Jelikož jsem si uvědomil, s kým a s čím mám tu čest, zavrhl jsem svůdnou představu brandy (kromě toho, že se dala očekávat otřesná kvalita, tekutina by byla pravděpodobně dochucena nejrůznějšími kombinacemi kafru, benzinu, zbytků kokainu a chloralhydrátu) a poručil si pivo. Splašky, které mi donesli, vypadaly, že dokonce mohly být v některé minulé fázi své existence pivem. Zrovna když jsem opatrně usrkl, jeden ze zpěváků v ženských šatech na jevišti na druhé straně Hallu začal kvílet:

To jméno se tu nikdy nevysloví, mámino srdce žal už napůl zlomil, Jen další, který navždy zmizel z domova, a to je vše

Ellison si vzal sklenici whisky a pak se obrátil, když ho jeden z chlapců poplácal po zadku. Biff mladíka popadl za tvář a hrubě mu s ní zakroutil. „Tak co, Moore?“ zeptal se s pohledem upřeným do chlapcových nalíčených očí. „Proč ten obrat k lepšímu? Nevykládejte mi, že byste měl chuť zkoušet naše zboží.“

„Ne, dneska ne, Biffe,“ opáčil jsem. „Říkal jsem si spíš, že když jsem já vám pomohl u poldů, možná byste mohl být ochotný podělit se se mnou o nějaké informace, však víte, abych si udělal o celém tom příběhu nějakou představu.“

Přejel mě pohledem od hlavy k patě, zatímco mladý prostitut zmizel zpět v hlučném davu. „Odkdy naše všemocné New York Times otiskují podobné články? A kde jste ksakru dneska vůbec byl, na pohřbu?“

„V opeře,“ odpověděl jsem. „A Timesy nejsou jediné noviny ve městě.“

„Hmmm.“ Neznělo to nijak přesvědčeně. „No, já o tom celkem nic nevím, Moore. Gloria bejvala v pohodě. Čestně. K čertu, dyť sem jí dokonce dovolil používat jeden z těch kamrlíků nahoře. Jenže pak začala dělat cavyky. Prej že chce větší podíl a hučela do ostatních holek, že by ho měly chtít taky. Takže, je to pár dní, jí povídám, Glorie, dělej tyhle štráchy, a ten tvůj pěknej zadek skončí na ulici, ani nevíš jak. A ona že prej bude hodná, jenže já jí už nevěřil. Chtěl jsem se jí zbavit, nemyslím tim zbavit v ňákym trvalým smyslu, rozumíte? Prostě ji vykopnout ven a nechat ji pár tejdnů makat na ulici, aby viděla, jak se jí to zamlouvá. A pak přišlo tohle.“ Na jeden doušek dopil whisky a vyfoukl doutníkový kouř. „To děcko si o to koledovalo, Moore.“

Chvilku jsem čekal, zda bude pokračovat, jeho pozornost však upoutali dva mladíci v punčochách a podvazcích, kteří na tanečním pódiu pokřikovali jeden na druhého urážky. Ellison se při tom pohledu uchechtl a pak na ně zařval své zhodnocení situace:

„Jestli si vy dvě mrchy podříznete navzájem krk, nebude z vás mít nikdo žádnej užitek!“

„Biffe?“ ozval jsem se nakonec. „To je opravdu všechno, co mi můžete povědět?“

„Všechno,“ přikývl. „Takže co kdybyste teď vypadnul, než se dostanete do maléru?“

„Proč? Copak něco skrýváte? Třeba nahoře?“

„Já neskrejvám vůbec nic,“ ohradil se dotčeně. „Jen se mi nelíbí, že se mi po podniku couraj reportéři. A moji zákazníci to taky nemají rádi. Někteří z nich jsou slušní chlapci, to byste měl vědět, musejí myslet na svoje rodiny a postavení.“

„V tom případě byste mi možná mohl dovolit, abych se podíval na pokoj, který Geor Kde Gloria pracovala. Jen abych měl jistotu, že to myslíte poctivě.“

Ellison se s povzdechem opřel o bar. „Nepokoušejte moji trpělivost, Moore.“

„Pět minut,“ navrhl jsem.

Chvilku to zvažoval a pak přikývl. „Pět minut. Ale s nikým nemluvit. Nad schodama to sou třetí dveře vlevo.“ Vyrazil jsem ke schodům. „Hej!“ Když jsem se obrátil zpět, podal mi moje pivo. „Nezneužívejte mojí pohostinnosti, kamaráde.“

Přikývl jsem, vzal si sklenici a pak se davem prodral ke schodišti v zadní části Hallu. Přilepilo se na mě pár mladíků i starších mužů, kteří zahlédli večerní oblek a vycítili peníze. Dělali mi návrhy nejrůznějšími možnými způsoby, někteří mi dokonce sahali na stehna a na hruď. Jednou rukou jsem však pevně sevřel svou náprsní tašku a vytrvale postupoval ke schodům ve snaze nevnímat ty fyzicky odporné nabídky, kterými jsem byl zahrnován. Když jsem míjel pódium, kvílející pěvec, obtloustlý chlapík středního věku s výrazným nalíčením, rudou rtěnkou a cylindrem, zrovna opakoval refrén:

Vzpomínka žije pořád dál,

a táta nikdy neodpustí,

a fotka obrácená tváří ke zdi!

Schodiště nebylo osvětlené, světlo pronikající sem ze sálu mi však svítilo na cestu dostatečně. Stará vybledlá malba na zdech odprýskávala, a když jsem stoupl na první schod, zaslechl jsem za sebou chrčivý zvuk. Ohlédl jsem se a v temném zákoutí a za dveřmi jsem spatřil nezřetelnou siluetu chlapce s obličejem opřeným o stěnu a postavu staršího muže, který se tiskl k chlapcovým nahým zádům. Otřásl jsem se odporem tak prudce, že jsem téměř klopýtl, odvrátil jsem se a rychle schody vyběhl. Teprve když jsem se ocitl ve strohé chodbě v prvním poschodí, zarazil jsem se, abych se zhluboka napil piva.

Trochu uklidněný, ale se sílícími pochybnostmi o rozumnosti tohoto výletu, jsem vyhledal třetí dveře vlevo: tenkou dřevěnou přepážku, která se od ostatních v chodbě nijak nelišila. Vzal jsem za kliku, ale potom mě napadlo zaklepat. Trochu mě zaskočilo, když se zevnitř ozval chlapecký hlas:

„Kdo je to?“ Pomalu jsem otevřel. V místnosti byla pouze stará postel, vedle níž stál noční stolek. Malba na stěnách byla původně červená, ale časem zhnědla a v rozích se loupala. Vedlo odtud malé okno nabízející vyhlídku na holou cihlovou zeď vedlejší budovy za uličkou širokou asi tři metry.

Na posteli seděl asi patnáctiletý výrostek se světlými vlasy a nalíčením, které dosti připomínalo make-up Georgia Santorelliho. Na sobě měl průsvitnou košili s krajkovými manžetami a límcem a přiléhavé divadelní kalhoty. Make-up na očích měl rozmazaný, očividně od pláče

„Teď nepracuju,“ řekl pronikavým, nepřirozeně vysokým hlasem „Možná byste se mohl vrátit tak za hodinu.“

„To nevadí,“ odpověděl jsem. „Já nejsem“

„Říkám, že nepracuju!“ zakřičel mladík svým normálním hlasem „Ach bože, vypadněte, nevidíte, že teď nemůžu?“

Propukl v pláč a chytil se oběma rukama za obličej, zatímco já zůstal stát u dveří a náhle si uvědomil, že je v místnosti hrozné horko. Chvilku jsem chlapce pozoroval a pak mě něco napadlo:

„Ty jsi znal Glorii,“ řekl jsem.

Chlapec popotáhl a opatrně si otřel oči. „Ano, znal jsem ji. Bože, můj obličej, prosím, běžte pryč.“

„Ne, ty mi nerozumíš. Já se snažím zjistit, kdo ho ji zabil.“

Chlapec ke mně žalostně vzhlédl. „Vy jste polda?“

„Ne, novinář.“

„Novinář?“ Zadíval se na zem, opět si utřel oči a nevesele se zasmál. „No, v tom případě mám pro vás zatraceně dobrou historku.“ Smutně se zahleděl z okna. „Ať už na tom mostě našli kohokoli, nemohla to být Gloria.“

„Nebyla to Gloria?“ Ze stoupající teploty v místnosti jsem dostal žízeň a znovu si lokl piva. „Proč si to myslíš?“

„Protože Gloria nikdy neodešla z tohodle pokoje.“

„Nikdy“ Uvědomil jsem si, že už jsem nahoře příliš dlouho a také jsem příliš pil: přestával jsem tomu děcku rozumět. „Co tím chceš říct?“

„Já vám to povím jasně. Ten večer jsem stál na chodbě před svým pokojem, se zákazníkem. Viděl jsem, jak jde Gloria sem dovnitř, sama. Byl jsem venku dobře hodinu a její dveře se neotevřely. Myslel jsem, že spí. Můj zákazník odešel, když mi koupil pár drinků, tomu chlápkovi se nechtělo zaplatit cenu za Sally. To jsem já. Sally je drahá, a na to ten chlápek neměl. Tak jsem tam stál ještě půl hodiny a čekal, jestli nahoru nezaskočí někdo jiný. Nechtělo se mi jít dělat na plac. A pak jedna z holek přiběhla s křikem, že prej jí nějakej polda zrovna povídal, že našli Glorii ve městě mrtvou. Hned jsem letěl dovnitř a opravdu byla pryč. Ale nikdy odsud neodešla.“

„Takže“ Zuřivě jsem se pokoušel přemýšlet. „Co to okno?“ Když jsem se k němu vydal, nepatrně jsem zavrávoral; opravdu jsem se potřeboval vyspat. Okno při otvírání zaskřípělo, a když jsem vystrčil hlavu ven, vzduch se mi nezdál tak chladný, jak by měl správně být.

„Okno?“ slyšel jsem chlapce za sebou. „Jak by se dostala ven? Copak odtud vyletěla? Je to kolmá stěna přímo dolů a Gloria neměla žebřík ani provaz, ani nic jiného. Navíc jsem se zeptal jedný z holek, co tenkrát pracovala před východem z uličky, jestli odtamtud neviděla Glorii vycházet, a říkala, že ne.“

Stěna pod oknem do uličky byla skutečně příkrá; nepřipadalo mi to jako pravděpodobná úniková cesta. Pokud šlo o střechu, nacházela se další dvě poschodí nad námi, nad cihlovou zdí bez jakýchkoli úchytů. Nikde v dohledu nebylo požární schodiště. Vrátil jsem se zpět a zavřel okno. „Takže,“ začal jsem. „Takže“

Znenadání jsem se zhroutil na lůžko. Sally přitom tiše, polekaně vykřikl a potom znovu, když se podíval ke dveřím. Jakmile jsem s námahou zaostřil pohled, uviděl jsem ve vchodu Ellisona, Žiletku Rileyho a pár jejich oblíbenců. Riley měl svou zbraň otevřenou a přejížděl si s ní sem a tam po ploše dlaně. Navzdory stavu mé mysli mi ihned došlo, že mi do pití zamíchali chloral. Spoustu chloralu.

„Říkal jsem vám přece, že nemáte s nikým mluvit, Moore,“ prohlásil Ellison káravě. A pak se obrátil k mladíkům: „Tak co, děvčata, na pohled vypadá docela pěkně, ne? Kdo si chce užít trochu legrace s reportérem?“

Dva z nalíčených mladých mužů skočili na postel a začali mě tahat za šaty. Podařilo se mi vzepřít se na loktech, ale v tu chvíli přiběhl Riley a vrazil mi pořádnou ránu do brady. Když jsem se opět bezmocně hroutil, zaslechl jsem, jak zpěvák dole začíná zpívat: „To tys ze mě udělal to, co jsem dnes, doufám, že z toho máš radost,“ a potom už jsem jen vnímal, jak mě ti dva chlapci tahají za kalhoty a perou se o mou náprsní tašku, zatímco Riley mi svazuje ruce.

Bezvědomí se blížilo rychle, ale těsně předtím, než přišlo, se mi ještě zazdálo, že do místnosti divoce skočil Stevie Taggert a mával přitom kolem sebe dlouhým kusem dřeva pobitým rezavými hřebíky

KAPITOLA 12

Drogami navozený spánek, který mě obestřel, byl zalidněný bizarními postavami, napůl lidskými a napůl zvířecími, které létaly, šplhaly a klouzaly podél vysoké kamenné zdi, zatímco já jsem je zoufale sledoval, neschopný dostat se dolů na zem. V jednu chvíli tou mytickou krajinou kolem zdi otřáslo zemětřesení, které jako by ke mně promlouvalo Kreizlerovým hlasem; potom se bytosti obývající můj svět staly ještě početnějšími a má touha dostat se dolů ještě zoufalejší. Když se konečně dostavilo vědomí, přineslo mi jen nepatrnou úlevu, neboť jsem netušil, kde se nacházím. V hlavě jsem měl překvapivě jasno, z čehož jsem usoudil, že jsem musel prospat mnoho hodin, ale tu velkou vzdušnou místnost, v níž jsem se probudil, jsem vůbec neznal. Byla spoře zařízená směsí úřednických stolů a elegantního italského nábytku, a ta kombinace působila tak nesmyslně, že mohla docela dobře patřit pouze do dalšího snu. Ve zdech byla zabudována vysoká oblouková okna v pseudogotickém stylu, která místnosti dodávala poněkud klášterní vzhled, ale svou rozlehlostí prostor připomínal spíše broadwayské robotárny. Ve snaze prozkoumat to místo podrobněji jsem se pokusil zvednout, ale s mírnou závratí jsem se zhroutil zpět, a protože se zdálo, že tu není nikdo, koho bych mohl zavolat na pomoc, musel jsem to podivné prostředí studovat vleže na zádech.

Spočíval jsem na jakémsi divanu, který podle mého odhadu mohl pocházet z počátku devatenáctého století. Jeho zelenobílé čalounění ladilo s potahy na několika okolních židlích stejně jako s pohovkou a dvojitým křeslem stojícím opodál. Na dlouhém intarzovaném mahagonovém stole stál stříbrný svícen a vedle něho spočíval psací stroj značky Remington. Podobné rozpory se opakovaly i na zdech: naproti mému divanu visela olejomalba s vedutou Florencie v přepychovém rámu a hned vedle ní byla umístěna obrovská mapa Manhattanu přizdobená několika špendlíky, zakončenými malými červenýni vlaječkami. Protější stěnu pak zdobila velká školní tabule, nápadně prázdná, a pod její černou plochou stál největší z pěti úřednických stolků, které byly rozestavěné do kruhu podél stěn místnosti. Ze stropu visely velké větráky a uprostřed podlahy ležely dva obrovské perské koberce se složitým vzorem na tmavozeleném pozadí.

Nemohlo to být obydlí žádného příčetného člověka a rozhodně to nebyla kancelář. Halucinace, usoudil jsem, ale pak jsem se zadíval z okna přímo před sebou a spatřil dva povědomé výjevy: horní část obchodního domu McCreery s elegantní mansardovou střechou a litinovými obloukovými okny a nalevo od něj pak podobně vyhlížející střechu Hotelu St. Denis. Věděl jsem, že tyto dvě budovy stojí na protilehlých rozích Jedenácté Avenue, na západní straně Broadwaye.

„Takže musím být na druhé straně ulice,“ zamumlal jsem právě v okamžiku, kdy ke mně začaly zvenčí pronikat zvuky: rytmický klapot koňských podkov a rachocení kovových kol tramvají na kolejích. A pak náhle hlasitě zaduněl zvon. Otočil jsem se doleva tak rychle, jak mi to jenom můj stav dovolil, a za dalším úzkým oknem jsem uviděl věž kostela Boží milosti na 10. ulici. Zdála se tak blízko, že bych se jí snad mohl dotknout.

Konečně jsem zaslechl i lidské hlasy, takže jsem sebral všechny síly a posadil se na divanu. Měl jsem připravenu spoustu otázek, ohromením jsem však oněměl při pohledu na půl tuctu dělníků, z nichž jsem nepoznával ani jediného, kteří do místnosti právě vtáhli nejprve velmi zdobně vyřezávaný kulečníkový stůl a potom malé koncertní křídlo podložené smyky na kolečkách. Zatímco funěli námahou a pokřikovali na sebe pokyny, jeden z nich si všiml, že jsem vzhůru.

„Hej!“ prohlásil s úsměvem. „Tak se na to podívejte, pan Moore se nám probudil! Jak se daří, pane Moore?“ Všichni ostatní se usmáli v pozdravu si cvrnkli do čepice, odpověď však zjevně neočekávali.

Mluvení mi dělalo ještě větší problémy, než jsem čekal, a vypravil jsem ze sebe pouze: „Kde to jsem? A kdo jste vy?“

„Řekl bych, že jsme pěkní pitomci,“ ujistil mě první muž. „S tím zatraceným kulečníkem jsme museli vyjet nahoru na stropě výtahové kabiny, abychom ho sem vůbec dostali. Pěkně nebezpečný kousek, to vám povídám, ale doktor to platí a říkal, že ho chce mít tady.“

„Kreizler?“ zeptal jsem se.

„Jo, přesně ten,“ opáčil muž.

V tu chvíli jsem si uvědomil mírně nepříjemné pocity v oblasti žaludku. „Mám hlad,“ prohlásil jsem.

„Není divu,“ ozval se v odpověď ženský hlas z nějakého vzdáleného kouta toho obrovského pokoje. „Dvě noci a celý den bez jídla obvykle mívají takové následky, Johne.“ Ze stínů vyšla Sara oblečená v jednoduchých modrých šatech, které jí umožňovaly volný pohyb. Nesla tác, na němž spočívala miska s kouřící tekutinou. „Dej si trochu vývaru a chleba, to by ti mělo vrátit sílu.“

„Saro!“ zasípal jsem namáhavě, jakmile se posadila ke mně na divan a položila mi podnos do klína. „Kde to jsem?“

Její pozornost však upoutali stěhováci, kteří sledovali, jak si sedá vedle mě, a začali si špitat a pobaveně se uculovat. Sara tiše promluvila, aniž na ně pohlédla:

„Pan Jonas a jeho dělníci, kteří netuší nic o naší činnosti a vědí, že nejsem služebná, se patrně domnívají, že zde zastávám postavení jakési skupinové metresy.“ Začala mě po lžičkách krmit slaným, výborným kuřecím vývarem. „Pozoruhodné na tom je, že všichni mají manželky“

Přerušil jsem na chvíli spokojené usrkávání vývaru, abych se zeptal: „Ale Saro, kde to vlastně jsme?“

„Jsme doma, Johne. Po dobu vyšetřování nám bude toto místo domovem.“

„Vedle kostela Boží milosti a naproti McCreeryho obchoďáku, to má být domov?“

„Naše kancelář,“ prohlásila hrdě. Pak se ale zatvářila ustaraně. „Když už jsme u toho, musím se vrátit na Mulberry Street a podat zprávu Theodorovi. Už nám instalovali telefonní linku, komisař na tom trval.“ Obrátila se zpět do hloubi pokoje. „Cyre! Můžete sem prosím zaskočit a pomoci panu Mooreovi?“

Cyrus se k nám za okamžik připojil; rukávy modrobíle pruhované košile měl vyhrnuté a přes širokou hruď se mu napínaly šle. Zadíval se na mě spíše ustaraně než soucitně, očividně se mu nechtělo krmit mě jako dítě.

„To není nutné,“ řekl jsem a převzal od Sary lžíci. „Už se cítím mnohem lépe, zvládnu to sám. Ale Saro, tys mi neřekla“

„Cyrus ví všechno,“ ujistila mě, zatímco si z vyřezávaného věšáku u dveří brala jednoduchý plášť. „A já už mám zpoždění. Dojez ten vývar, Johne. Pane Jonasi!“ Vyběhla ze dveří. „Potřebuji výtah.“

Jakmile Cyrus zjistil, že jsem docela schopen nakrmit se sám, očividně pookřál a přitáhl si ke mně jednu z těch elegantních židlí se stříbrným a zeleným čalouněním. „Vypadáte už mnohem lépe, pane,“ podotkl.

„Jsem naživu,“ opáčil jsem. „A co mě překvapuje ještě víc, jsem v New Yorku. Byl jsem si téměř jistý, že se probudím v Jižní Americe nebo na nějaké korzárské lodi. Povězte mi, Cyre, co se vlastně stalo. Poslední, na co si vzpomínám, je Stevie. Opravdu tam byl?“

„Ano, pane,“ opáčil Cyrus klidně. „Jen tak mezi námi, od chvíle, kdy viděl toho mrtvého na mostě, má ten chlapec pořádné problémy se spaním. Tu noc se zrovna procházel po ulicích, když vás zahlédl na Broadwayi. Tvrdil, že jste vypadal nepříliš střízlivě, pane, a tak vás sledoval. Chtěl se jen ujistit, že se vám nic nestane. Když vás viděl zajít do Paresis Hallu, řekl si, že počká venku. Pochopitelně. Jenže pak ho tam zahlédl nějaký policista a obvinil ho z provádění činnosti, která je na tom místě obvyklá. Stevie to popřel a řekl mu, že čeká na vás. Policista tomu nevěřil, a tak Stevie utekl dovnitř do Hallu. Nesnažil se vás zachránit, jenom chtěl uniknout, ale nakonec jedno vedlo k druhému. Ten policista samozřejmě nikoho nezatkl, ale přinejmenším zajistil, že jste se dostal ven se zdravou kůží.“

„Chápu. Ale jak jsem se dostal, kde to pro všechno na světě vlastně jsme, Cyre?“

„V čísle 808 na Broadwayi, pane Moore. V posledním, tedy pátém patře. Doktor si to zde pronajal jako základnu pro naše vyšetřování. Není to natolik blízko Mulberry Street, aby to upoutalo pozornost, ale kočárem se tam člověk dostane za pár minut. A když je doprava příliš hustá, stejně dobře poslouží tramvaj.“

„A k čemu má být tenhle nábytek, nebo co to vlastně je?“

„Doktor a slečna Howardová byli včera nakupovat v Brooklynu. U dodavatele lekářského vybavení. Jenže doktor prohlásil, že v takovém prostředí by nevydržel ani den, natožpak delší dobu. A tak koupili jen stoly a pro zbytek došli do dražební síně na Páté Avenue. Právě se tam prodával majetek markýze Luigiho Carcana z Itálie. Koupili z něj docela hodně.“

„To rozhodně ano,“ poznamenal jsem, když se dva z dělníků vrátili s velkými sloupkovými hodinami, dvěma čínskými vázami a několika zelenými drapériemi.

„A jakmile jsme toho měli většinu pohromadě, doktor usoudil, že vás převeze ze svého domu sem.“

„Tak to bylo to zemětřesení,“ podotkl jsem.

„Jak prosím?“

„Zdál se mi takový sen. A proč právě sem?“

„Doktor prohlásil, že už s vaším ošetřováním nemůžeme ztrácet čas. Dal vám ještě trochu chloralu, abyste se z toho bezvědomí dostal lehčeji. Chtěl, abyste byl schopný začít pracovat, jakmile se proberete.“

Za dveřmi se ozval další hluk. Zaslechl jsem Kreizlera říkat: „Je vzhůru? Výborně!“ a pak vtrhl dovnitř se Steviem Taggertem a Luciem Isaacsonem v patách. „Moore!“ zvolal. „Tak co, konečně jste se probral?“ Přistoupil ke mně a popadl mě za zápěstí, aby mi změřil puls. „Jak se cítíte?“

„Ne tak hrozně, jak se dalo čekat.“ Stevie se usadil na jedné z okenních říms a pohrával si s docela rozměrným zavíracím nožem. „Vyrozuměl jsem, že za to můžu poděkovat tobě, Stevie,“ zavolal jsem na něho. Jenom se usmál a zadíval se z okna; vlasy mu přitom spadly do tváře. „Na ten dluh rozhodně nezapomenu.“ Chlapec se rozpačitě zasmál, nikdy pořádně nevěděl, jak přijmout pochvalu.

„Je to zázrak, že vás zrovna náhodou sledoval, Moore,“ podotkl Kreizler, zatímco mi zvedal víčka a pozoroval zorničky. „Podle všeho z vás měla být touhle dobou mrtvola.“

„Děkuji, Kreizlere,“ opáčil jsem. „V tom případě předpokládám, že vás nezajímá, co jsem zjistil.“

„A to by mělo být co?“ opáčil a šťouchal mě přitom do úst jakýmsi nástrojem. „Že Santorelliho nikdo neviděl z Paresis Hallu odcházet? Že si všichni mysleli, že je stále v pokoji, z něhož nebyl žádný další východ?“

Představa, že jsem celou tu hrůzu podstupoval zbytečně, mě rozlítostnila. „Jak to víte?“

„Nejdřív jsme si mysleli, že jenom blouzníte z bezvědomí,“ řekl Lucius Isaacson, zatímco sypal na jeden ze stolů obsah jakéhosi papírového sáčku. „Ale pořád jste to opakoval, a tak jsme si s Markem zašli na kus řečí s vaším přítelem Sally. Velmi zajímavé, Marcus se už pustil do hledání přijatelného vysvětlení.“

Cyrus přešel přes místnost a podal Luciovi obálku. „Tohle vám přišlo po poslíčkovi od komisaře Roosevelta, detektivní seržante.“ Lucius dopis chvatně otevřel a přelétl sdělení pohledem. „No, takže je to oficiální,“ řekl trochu nejistě. „Bratr i já jsme byli ,z osobních důvodů dočasně uvolněni z práce v Detektivním oddělení’. Jenom doufám že se o tom nedoslechne naše matka.“

„Výborně,“ řekl Kreizler. „Budete mít přístup ke zdrojům na ředitelství, aniž byste se tam museli pravidelně objevovat. Skvělé řešení. Možná byste teď mohli obětovat trochu času a naučit Johna nějakým poněkud rafinovanějším způsobům detektivní práce.“ Laszlo se zasmál a pak ztišil hlas, aby si mohl poslechnout moje srdce. „Nechci nijak snižovat vaše zásluhy, Moore. Byla to důležitá práce. Ale zkuste si zapamatovat, že tahle věc není žádná legrace, zejména pro mnoho lidí, které musíme vyslechnout. Bylo by asi rozumnější pracovat ve dvojicích.“

„To se mi nemusí říkat dvakrát,“ opáčil jsem.

Kreizler do mě ještě chvilku dloubal a píchal; potom se zvedl. „Co vaše brada?“

Dosud jsem na to nepomyslel. Když jsem si však nyní sáhl na ústa, ucítil jsem bolestivou pohmožděninu. „Ten trpaslík!“ odfrkl jsem pohrdavě. „Bez břitvy se na nic nezmůže.“

„To je správný přístup!“ zasmál se Kreizler a zlehka mě pleskl po zádech. „Tak si teď dojezte vývar a oblečte se. Musíme vyšetřit jednoho pacienta v Bellevue a já chci, aby to tu Jonasovi muži mezitím dodělali. Naše první porada se bude konat v pět.“

„Pacienta?“ zeptal jsem se, zatímco jsem opatrně vstával v obavách z další mdloby. Vývar mě však skutečně vzpružil. „Koho budeme vyšetřovat?“ zeptal jsem se a všiml jsem si, že mám na sobě noční košili.

„Jistého Harrise Markowitze, bytem na Forsyth Street 75,“ odpověděl Lucius, když ke mně přišel (nechce se mi říkat, že se přikolíbal, ačkoli jeho chůze měla jisté kachní rysy) a podal mi pár listů papíru, hustě popsaných na stroji. „Je majitelem obchodu se střižním zbožím. Před pár dny přišla na stanici v Desátém okrsku jeho manželka a tvrdila, že manžel otrávil jejich dvě vnoučata, Samuela a Sophii Rieterovy, stáří dvanáct a šestnáct let, tím, že jim do mléka nasypal cosi, čemu říkala ,prášek’.“

„Jed?“ zeptal jsem se nechápavě. „Ale náš vrah přece není travič.“

„Pokud víme,“ opáčil Kreizler. „Jeho činnost může být různorodější než si myslíme, ačkoli ve skutečnosti příliš nevěřím, že by měl tenhle Markowitz s naším případem větší spojitost než Henry Wolff.“

„Ty děti ovšem odpovídají typu obětí,“ poznamenal Lucius taktně, leč důrazně. „Sourozenci Rieterovi byli nedávní přistěhovalci, jejich rodiče je poslali z Čech k rodičům paní Rieterové, aby si našli nějaké zaměstnání v domácnosti.“

„Ano, byli to imigranti,“ potvrdil Kreizler. „A kdyby k tomu došlo před třemi roky, mohl bych z toho vyvozovat nějaké závěry. Jenže momentální záliba našeho pachatele v chlapeckých prostitutech mi přijde až příliš důležitá, než abychom se mohli soustředit pouze na faktor přistěhovalectví. Nicméně, třebaže tento Markowitz nejspíš s naší záležitostí nesouvisí, existuje ještě další důvod, proč podobné případy zkoumat. Pokud je vyloučíme, získáme jasnější obrázek o tom, jaký náš pachatel není, říkejme tomu třeba negativní obraz. Ten se však nakonec může obrátit v pozitivní.“

Cyrus mi přinesl nějaké šaty a já se začal oblékat. „Nevzbudíme však podezření, když budeme vyšetřovat tolik vrahů, jejichž oběťmi byly děti?“

„Musíme se spolehnout na nedostatek představivosti v řadách policie,“ odpověděl Laszlo. „V mém případě navíc není taková práce nijak neobvyklá. Vysvětlením vaší přítomnosti, Moore, bude pochopitelně novinářský zájem. V době, kdy někoho na ředitelství vůbec napadne dát si to do souvislosti s těmito vraždami, bude naše práce už doufám u konce.“ Otočil se k Luciovi. „Teď byste mohl, detektivní seržante, zpravit tady našeho podnikavého přítele o podrobnostech toho případu.“

„No, Markowitz si počínal docela chytře,“ připustil Lucius, téměř jako by toho člověka obdivoval. „Použil velkou dávku opia, což je droga, jejíž veškeré stopy, jak možná víte, z těla zmizí během několika hodin po smrti. Nasypal je do dvou sklenic mléka, které vnoučata dostávala před spaním. Jakmile děti upadly do komatu, Markowitz otevřel plynový kohout v jejich pokoji. Když druhý den dorazila policie, celý byt páchl plynem a vyšetřující detektiv došel k závěru, který byl nasnadě. Jeho hypotéza se zdánlivě potvrdila, když koroner, což byl v tomto případě náhodou docela schopný lékař, nechal udělat rozbor obsahu žaludku a neobjevil nic neobvyklého. Jelikož však Markowitzova manželka trvala na tom, že muž vnoučata otrávil, něco mě napadlo. Zašel jsem do toho bytu a prohlédl ložní prádlo, v němž děti spaly. Dalo se předpokládat, že alespoň jedno z nich v bezvědomí nebo ve smrtelných křečích zvracelo. Pokud prostěradla a pokrývky mezitím nikdo nevypral, musely na nich zůstat skvrny. Opravdu jsem je objevil. Jakmile jsme je podrobili běžným testům pomocí reagentů, skutečně jsme narazili na stopy opia. Tváří v tvář tomuto faktu se Markowitz přiznal.“

„A co on sám? Nepije?“ zeptal se Kreizler. „Nebere žádné drogy?“

„Zjevně nikoli.“ Lucius pokrčil rameny.

„Ani nemohl ze smrti těch dětí nějak těžit?“

„V žádném případě.“

„Dobrá. Takže se tu objevuje několik prvků, které potřebujeme: pečlivé naplánování činu, žádný vliv drog či alkoholu a žádný zjevný motiv. To vše je pro našeho vraha typické. Jestliže však zjistíme, že Markowitz není naším člověkem, což se patrně stane, stojíme před úkolem určit, proč jím nemůže být.“ Laszlo zvedl kus křídy a začal s ní poťukávat na tabuli, jako by se z ní pokoušel vymámit nějaké informace. „Čím se liší od Santorelliho vraha? Proč nezmrzačil mrtvoly? Jakmile to budeme vědět, náš imaginární obraz se trochu vyjasní. Potom, až si vytvoříme seznam vlastností, které našeho pachatele charakterizují, budeme schopni vyloučit více a více kandidátů hned na první pohled. Zatím se nám však nabízí široké pole možností.“ Navlékl si rukavice. „Stevie! Budeš řídit. Chci, aby Cyrus dohlédl na instalaci piana. Nedovolte jim, aby ten nástroj poškodili, Cyre. Detektivní seržante, vy budete v Institutu?“

Lucius přikývl. „Těla by měli přivézt k polednímu.“

„Těla?“ zeptal jsem se.

„Ty další dva chlapce zabité v letošním roce,“ vysvětlil Laszlo cestou ke dveřím. „Pospěšte si, Moore, přijdeme pozdě!“

KAPITOLA 13

Jak Kreizler předvídal, skutečně se ukázalo, že Harris Markowitz je pro nás jako podezřelý zcela nevhodný. Kromě toho, že byl malý, obtloustlý a hodně přes šedesát, tedy naprosto neodpovídal popisu pachatele, který nám Isaacsonové předestřeli v Delmoniku, byl také evidentně nepříčetný. Prohlašoval, že svá vnoučata zabil, aby je zachránil před tím, co považoval za obludně zlý svět, jehož základní rysy nám popsal v sérii nesouvislých, nesmírně zmatených výbuchů. Taková ubohá systemizace přehnaně úzkostlivých myšlenek a přesvědčení spolu s naprostým nezájmem o vlastní osud, jaký Markowitz projevoval, je často typická pro případy dementia praecox, jak mi vysvětlil Kreizler, když jsme z Bellevue odcházeli. I když Markowitz očividně neměl s naším případem nic společného, byla tato návštěva přesto, jak Laszlo doufal, užitečná, neboť nám pomohla srovnávací metodou přesněji určit některé osobnostní rysy našeho pachatele. Ten člověk evidentně nevraždil děti z žádné perverzní touhy zajistit jejich duchovní blaho. Zcela jasně to vyplývalo ze zuřivého zohavování těl po smrti. Rovněž si byl dobře vědom toho, co by se mu v důsledku jeho činů mohlo stát. Ale především, jak se dalo poznat z otevřeného vystavování výsledků jeho práce, což bylo podle Laszla vyjádřením nevědomé touhy po dopadení a usvědčení, jistou část jeho osobnosti to vraždění trápilo a rozrušovalo. Jinými slovy, ti mrtví nebyli důkazem vrahova šílenství, ale naopak jeho příčetnosti.

Potýkal jsem se s tou představou celou cestu zpátky do čísla 808 na Broadwayi, po příjezdu jsem však na vše zapomněl a poprvé si skutečně důkladně prohlédl místo, jež se, jak řekla Sara, mělo stát pro nejbližší budoucnost naším domovem. Šlo o půvabnou budovu ze žlutých cihel, kterou, jak mi prozradil Kreizler, navrhl James Renwick, architekt odpovědný i za gotizující kostel Boží milosti hned vedle a také za o něco skromnější Hotel St. Denis na druhé straně ulice. Jižní okna naší kanceláře vedla přímo na hřbitov, ležící v temném stínu vysoké, štíhlé kostelní věže. Tento úsek Broadwaye působil překvapivě důstojným, klidným, téměř venkovským dojmem, navzdory faktu, že jsme se nacházeli v samém srdci nejrušnější obchodní čtvrti ve městě: kromě obchodního domu McCreery se kolem čísla 808 rozkládaly obchody prodávající vše od střižního zboží přes boty až po fotografie. Největším palácem všeho toho obchodního ruchu byla budova s litinovou konstrukcí na 10. ulici naproti kostelu, původně obchodní dům A. T. Stewarta, nyní vedený Hiltonem, Hughesem a spol., který měl však největší slávu teprve před sebou pod jménem Wanamaker’s.

V čísle 808 byla velká, poměrně nová zdviž, která nás tiše vyvezla až do pátého patra. Okamžitě jsme zjistili, že během naší nepřítomnosti došlo k velkému pokroku. Pokoj už vypadal jako místo, kde se lidé věnují nějaké činnosti, ačkoli nezasvěcený by zřejmě nedokázal přesně určit, jaké. Přesně v pět hodin seděl každý z nás u jednoho z pěti pracovních stolů, od nichž jsme na sebe dobře viděli a mohli jsme spolu hovořit. Zatímco jsme se usazovali, nesl se kanceláří nervózní, ale příjemný povrchní hovor, který se, jakmile jsme se pustili do vyprávění našich denních aktivit, změnil ve skutečně přátelský. Jak večerní slunce zvolna zapadalo za řeku Hudson, přičemž zlatilo střechy západního Manhattanu a pronikalo k nám úzkými předními okny, uvědomil jsem si, že se z nás pozoruhodně rychle stal pracovní tým.

Samozřejmě jsme měli nepřátele: Lucius Isaacson oznámil, že když končil prohlídku těch dvou dalších zavražděných chlapců, objevila se v Institutu dvojice mužů prohlašujících se za zástupce hřbitova, z něhož těla pocházela, a žádajících, aby byla pitva okamžitě ukončena. Lucius už tou dobou získal veškeré informace, které potřeboval, takže raději nic nenamítal, ale fyzický popis obou mužů, včetně pohmožděných obličejů, přesně odpovídal těm dvěma rabijátům, kteří mě a Saru vyhnali z bytu Santorelliových. Naštěstí ti dva bývalí policisté nepoznali v Luciovi detektiva (patrně je vyhodili ještě před jeho nástupem k policii), nicméně bylo zjevné, že dokud nevíme, kdo ty muže řídí nebo co tím sleduje, neznamená Institut pro naši práci nadále bezpečné místo.

Pokud šlo o samu Luciovu prohlídku, výsledky odpovídaly našim očekáváním: na obou tělech byly stejné stopy po noži jako na těle Georgia Santorelliho a Zweigových dětí. Jakmile to bylo potvrzeno, Marcus Isaacson vzal dva další špendlíky s červenými vlaječkami a zabodl je do velké nástěnné mapy Manhattanu, jeden k Brooklynskému mostu, druhý ke stanici přívozu na Ellis Islandu. Kreizler zapsal data těchto vražd, prvního ledna a druhého února, na pravou stranu velké tabule, spolu s datem třetího března, kdy zemřel Georgio. Někde v těch měsících a dnech, jak jsme všichni věděli, se skrývalo jedno z mnoha schémat, která jsme museli určit. (Kreizler od počátku věřil, že to schéma bude nakonec mnohem složitější než na první pohled zjevná shoda mezi číslem dne a číslem měsíce.)

Marcus Isaacson nám pověděl o své snaze, dosud neúspěšné, odhalit způsob, jak se „Gloria“ mohl dostat ze svého pokoje v Paresis Hallu, aniž ho někdo viděl. Sara nás informovala, že spolu s Rooseveltem vymysleli způsob, jakým by se naše skupina mohla dostat na místa činu jakýchkoli možných budoucích vražd, které by upomínaly na stejného pachatele, dříve než budou stopy zničeny detektivy nebo neobratnýma rukama koronerů. Ten plán znamenal pro Theodora další riziko, nyní se však už s Kreizlerovým záměrem plně ztotožňoval. Já jsem vyprávěl o naší návštěvě u Harrise Markowitze. Jakmile jsme s tím skončili, Kreizler se u stolu postavil a ukázal na velkou tabuli, na níž, jak řekl, stvoříme svého imaginárního člověka: budeme zaznamenávat, propojovat, opravovat a kombinovat všechny fyzické i psychické rysy, dokud nedospějeme k jasnému závěru. V souladu s tímto plánem ihned zapsal fakta, která jsme dosud odhalili, i teorie, jimiž jsme se dosud zabývali.

Když to bylo hotovo, zdálo se, že na té obrovské černé ploše je jen několik málo vzácných bílých ostrůvků, a přinejmenším některé z nich, varoval nás Kreizler, tam nezůstanou. Samo použití křídy, prohlásil, naznačuje, kolik chyb očekává, že během pátrání napácháme. Pohybujeme se v nezmapované krajině a nesmíme se nechat odradit nezdary a obtížemi či pouhým množstvím materiálu, který budeme muset zvládnout. To poslední prohlášení nás poněkud zmátlo a Kreizler vzápětí vytáhl čtyři oddělené, ale naprosto stejné hromady knih a papírů.

Mezi nimi byly články Laszlova přítele Adolfa Meyera a dalších psychologů; díla filozofů a evolucionistů od Humea a Locka po Spencera a Schopenhauera; monografie Forbese Winslowa staršího, jehož úvahy měly v počátcích velký vliv na Kreizlerovu teorii kontextu; a konečně dva těžké, mohutné svazky Základů psychologie od našeho bývalého profesora Williama Jamese. Tohle všechno a ještě další věci hlasitě dopadly na naše stoly. Issacsonovi, Sara i já jsme si vyměnili ustarané pohledy; vypadali a cítili jsme se jako vyděšení studenti první den ve škole, což jsme, jak se ukázalo, také byli. Kreizler nám vysvětlil, proč se musíme vší tou vědou prokousat:

Od této chvíle, pravil, se musíme ze všech sil zbavovat veškerých svých zažitých předpokladů o lidském chování. Musíme se snažit nevidět svět vlastníma očima a nesoudit ho na základě svých hodnot, ale dívat se na něj očima našeho vraha a poměřovat ho jeho hodnotami. Jeho zkušenost, kontext jeho života jsou pro nás podstatné. Jakýkoli rys jeho chování, který nás mate, od toho nejobyčejnějšího po ten nejpříšernější, musíme vysvětlovat odhalováním událostí z jeho dětství, jež k němu mohly vést. Tento proces založený na příčině a důsledku, kterému se, jak jsem zanedlouho zjistil, říkalo „psychologický determinismus“, nám sice vždycky nemusí připadat úplně logický, bude však přinejmenším důsledný.

Kreizler zdůrazňoval, že nám nebude k ničemu, budeme-li si tu osobu představovat jako nějakou stvůru, neboť je to nepochybně muž (či žena) a tento muž či žena byl kdysi dítětem. V první řadě musíme poznat toto dítě, jeho rodiče, jeho sourozence, jeho svět. Je zbytečné mluvit o krutosti a šílenství; nic z toho nás pachateli nepřiblíží. Jestliže však v našich myslích polapíme to lidské dítě, pak můžeme ve skutečnosti polapit i člověka, který se z něj stal.

„A pokud snad tohle nebude dostatečnou odměnou,“ uzavřel Kreizler a podíval se nám jednomu po druhém do užaslých tváří, „vždycky tu je ještě jídlo.“

Jídlo, jak jsme zjistili v průběhu několika dalších dní, bylo jedním z hlavních důvodů, proč si Laszlo vybral právě dům číslo 808 na Broadwayi: volnou chůzí se odtud dalo v mžiku dojít do několika nejlepších manhattanských restaurací. Na rohu 9. ulice a Univerzitního náměstí nabízely Café Lafayette a malá jídelna stejně malého hotelu vedeného Louisem Martinem vynikající tradiční francouzskou kuchyni. Když se člověku zachtělo spíše německé krmě, mohl vyrazit po Broadwayi na Union Square a zajít do velké, tmavým táflováním obložené Mekky všech gurmánů, restaurace Lüchow. Křižovatka 10. ulice a Druhé avenue zase nabízela vydatnou maďarskou stravu v Café Boulevard, zatímco v celém městě byste nenašli lepší italskou kuchyni než v jídelně hotelu Gonfarone na křižovatce Osmé a MacDougalovy ulice. A samozřejmě vždycky tu bylo Delmonico; sice trochu z ruky, ale rozhodně stálo za zacházku. Všechna tato centra kulinářské dokonalosti se měla stát našimi neformálními konferenčními místnostmi během dlouhé série obědů a večeří, ačkoli nám otřesná práce, kterou jsme se zabývali, často zabránila beze zbytku vychutnat předkládané delikatesy.

To platilo především v těch prvních několika dnech, kdy se dalo stále hůře popřít, že ačkoli v tomto případě vytváříme zcela novou metodu a bude nám chvíli trvat, než pochopíme všechny psychologické a kriminologické prvky, které jsou nezbytné pro úspěšné řešení, zároveň nás velice tlačí čas. V ulicích pod našimi klenutými okny chodily tucty dětí jako Georgio Santorelli, které provozovaly vždy nebezpečný obchod s vlastním tělem a ani v nejmenším netušily, že nad nimi visí zcela nová děsivá hrozba. Byl to zvláštní pocit, jezdit s Kreizlerem po psychiatrických vyšetřeních, studovat poznámky v broadwayské kanceláři nebo do časných ranních hodin číst v babiččině domě a snažit se přinutit unavenou mysl, aby přijímala informace rychlostí, na niž (přinejmenším) nebyla zvyklá, a zároveň slyšet někde v hlavě šeptat naléhavý hlas: „Pospěš si, nebo zemře další dítě!“ V těch prvních několika dnech mě to téměř dohánělo k šílenství, opakovaně jsme probírali poznámky o stavu jednotlivých těl, opětovně prohlíželi místa, kde byla nalezena, hledali nejrůznější podobnosti a zároveň se pokoušeli pochopit takové myšlenky, jako je například následující citát z díla Herberta Spencera:

„Může být oscilace molekuly zaznamenána ve vědomí společně s nervovým šokem a mohou být pojímány jako jedno? Neexistuje nic, co by nám umožňovalo je slučovat. To, že jednotka vnímání nemá nic společného s jednotkou pohybu, se ukáže ještě nápadněji, ocitnou-li se v juxtapozici.“

„Podej mi svůj derringer, Saro,“ zavolal jsem zoufale, když jsem na tento úryvek narazil poprvé. „Chci se zastřelit.“ Proč bych se měl pro všechno na světě učit takové věci, rozčiloval jsem se během toho prvního týdne, když jediné, co chci vědět, je, kde se skrývá náš vrah? Postupem času jsem však pochopil účel tohoto studia. Kupříkladu citovaná pasáž z Herberta Spencera mě dovedla k pochopení, že snahy Spencera a dalších vysvětlovat činnost mysli jako komplexní výsledek materiálního pohybu uvnitř organismu selhaly. Právě toto selhání posílilo sklon mladší generace psychiatrů a psychologů, k nimž patřil kromě Kreizlera i Adolf Meyer, nahlížet na počátky vědomí především ve světle prvotních zážitků z dětství, a teprve v druhé řadě z hlediska čistě fyzických funkcí. To bylo skutečně důležité, abychom pochopili, že cesta našeho pachatele od narození k děsivé brutalitě nebyla náhodným důsledkem fyzických procesů, které bychom nikdy nebyli schopni odhalit, ale spíše produktem řady událostí, které bylo možné alespoň přibližně určit.

Účelem našeho studia však nebylo zavrhovat či zesměšňovat: Ačkoli Spencerův pokus vysvětlit původ a vývoj duševní činnosti mohl být pochybný, nedalo se mnoho namítat proti jeho přesvědčení, že to, co většina lidí považuje za své racionální chování, jsou ve skutečnosti navyklé, hluboce zakořeněné reakce, které v průběhu času častým opakováním natolik zesílily, že překryly všechny ostatní pudy a reakce, jinými slovy vyhrály mentální boj o přežití. Člověk, jehož jsme hledali, si očividně vytvořil divoce násilnou sestavu takových instinktů; a na nás bylo, abychom určili, jaká hrůzná série událostí utvrdila v jeho mysli přesvědčení, že takové jednání je odpovídající reakcí na životní výzvy.

Brzy bylo jasné, že potřebujeme vědět tohle všechno a ještě mnohem, mnohem víc, máme-li mít vůbec nějakou naději na vytvoření přesnějšího obrazu našeho imaginárního pachatele. Jakmile nám to došlo, všichni jsme se vrhli do studia ještě usilovněji; v každou denní či noční hodinu jsme si vyměňovali úvahy a názory. Sara a já jsme často vykřikovali složité filozofické otázky do praskajících telefonních linek ve dvě hodiny ráno, k nesmírnému zoufalství mé babičky, zatímco jsme zprvu nejistě tápali a potom už o něco jistěji hledali další poučení. Pozoruhodný fakt, že získáváme mimořádně rychlé vzdělání (většinu těch teorií jsme rozkousali a spolykali, ačkoli dosud ne úplně strávili během prvních deseti dní) byl poněkud zastřen praktickými úkoly a pozorností, kterou sme museli věnovat fyzickým stopám, jež odhalili bratři Isaacsonové, i teoriím ohledně vrahovy metody, s nimiž přicházeli. Ne že by jich na začátku bylo příliš mnoho; v té době jsme na to neměli dostatečný přístup k místům činu. (Vezměte si například ochoz Williamsburgského mostu: v době, kdy se tam byl Marcus podívat, už neměl naději, že objeví nějaké otisky prstů pachatele; šlo o nezastřešené staveniště, na které každý den působilo počasí i přítomnost dělníků.) Vědomí, že budeme potřebovat mnohem víc, pokud chceme získat jasnou představu o pachatelově metodě, jen posílilo atmosféru morbidního očekávání v naší kanceláři. Ačkoli jsme měli plné ruce práce, všichni jsme v skrytu duše čekali, až se něco stane.

A když březen přešel do dubna, skutečně se stalo. V sobotu v noci jsem zrovna podřimoval ve svém pokoji v babiččině domě s výtiskem druhého dílu Základů profesora Jamese poměrně nepohodlně položeným na obličeji. To odpoledne jsem už v kanceláři zahájil heroický pokus vstřebat Jamesovy úvahy o „Nutných pravdách a účincích zkušenosti“, vyrušil mě však příchod Stevieho Taggerta. Ten si z posledního vydání Heraldu vytrhl stránku se seznamy účastníků zítřejších dostihů na novém longislandském závodišti Aqueduct a chtěl ode mě nějaké rady ohledně handicapových závodů. V poslední době jsem Stevieho využíval jako spojku mezi mnou a mým bookmakerem (samozřejmě bez Kreizlerova vědomí) a chlapce sport králů zjevně docela zaujal. Varoval jsem ho, aby nesázel vlastní peníze, pokud a dokud nebude přesně vědět, co dělá, člověku s jeho minulostí to však netrvalo dlouho. Krátce řečeno, když přesně v 1.45 zazvonil telefon, vytrhl mě z hlubokého spánku navozeného hodinami obtížné četby. Pronikavé řinčení mě přimělo vymrštit se z lůžka tak prudce, že svazek Jamese odletěl k protější stěně. Když jsem si oblékal župan, telefon zařinčel znovu, a pak ještě jednou, když jsem tápavě klopýtal do haly a sápal se po sluchátku.

„Nepopsaná tabulka,“ zamumlal jsem ospale v domnění, že na druhé straně musí být Sara.

Také byla. „Jak prosím?“ zeptala se.

„Tabula rasa. O tom jsme mluvili dneska odpoledne,“ vysvětlil jsem, zatímco jsem si protíral oči. „Je mysl při narození nepopsanou tabulkou, nebo máme znalosti určitých věcí vrozené? Já bych sázel na prázdnou tabulku.“

„Johne, mlč chvíli.“ Hlas měla úzkostně napjatý. „Stalo se to.“

To mě probudilo. „Kde?“

„V Castle Garden. V Battery Parku. Isaacsonovi si už připravují fotoaparáty a další vybavení. Musejí se tam dostat dřív než my ostatní, aby mohli poslat pryč policistu, který byl na místě činu jako první. Theodore už tam je a zařizuje, aby šlo všechno hladce. Doktora Kreizlera jsem už volala.“

„Dobře.“

„Johne“

„Ano?“

„Nikdy jsem Já jediná z vás jsem to nikdy Jak moc zlé to bude?“

Co jsem mohl říci? Musel jsem uvažovat prakticky. „Vezmi si s sebou čichací soli. Ale nedělej si moc velké starosti. Budeme tam všichni. Zastav se pro mě s drožkou, pojedeme společně.“

Slyšel jsem, jak hluboce vydechla. „Tak dobře, Johne.“

ČÁST II.

Asociace

Stejný předmět může evokovat jakoukoli z mnoha skutečností, které s ním bývaly dříve spojovány -neboť při proměnlivosti našich vnějších zkušeností máme sklon stále nacházet v nejrůznějších situacích tutéž věc.

William James, Základy psychologie

Vše, co mi správné bylo, zdálo se jiným zlé,

a to, co já měl za zlé,

oni schvalovali.

Kamkoli jsem šel, vyvolával jsem spory,

a všude, kde jsem byl, našel jsem nemilost.

Když zatoužil jsem po štěstí, působil jsem jen žal,

a tak mi začali říkat „Bolestný“:

Bolest je vše, co mám.

Wagner, Valkýra

KAPITOLA 14

V době, kdy Sara dojela drožkou na Washingtonovo náměstí, zbavila se už většiny svých obav a nahradila je pevnou rozhodností. Jako by ani neslyšela těch několik banálních otázek, které jsem prohodil, když jsme ujížděli po žulovém dláždění na Broadwayi; strnule seděla a dívala se přímo před sebe, na co? To mi neprozradila a nedokázal jsem to ani odhadnout. Tušil jsem však, že se v duchu zabývá tím, co se stalo jejím největším životním cílem, dokázat, že žena může být schopným, výkonným policistou. Pokud se její naděje někdy vyplní, výjevy jako ten, k němuž jsme právě směřovali, se stanou pravidelnou součástí Sařiných profesionálních povinností, a ona si toho byla vědoma. Podlehnout tomu druhu slabosti, jaký se od jejího pohlaví očekával, by proto bylo dvojnásob nesnesitelné a neomluvitelné, neboť by to naznačovalo, že není schopná snést pohled na brutální krveprolití. A tak se dívala na zadek našeho uštvaného koně a sotva promluvila, neboť se snažila soustředit veškeré své duševní síly, aby se, až ten okamžik přijde, dokázala chovat jako ostřílený detektiv.

To vše bylo v příkrém protikladu k mým pokusům rozptýlit vlastní úzkost povrchním rozhovorem. V době, kdy jsme dojeli na Prince Street, zvuk vlastního nervózního hlasu unavoval i mě samého; na Broome jsem byl téměř připraven vzdát se veškeré snahy o konverzaci a raději sledovat děvky a jejich zákazníky vycházející z tančíren. Na jednom rohu jsem zahlédl norského námořníka, tak opilého, že si poslintal celý předek uniformy. Podpíraly ho dvě tanečnice, zatímco třetí mu pomalu s chladnokrevnou drzostí prohledávala kapsy. Nebyl to nijak neobvyklý obrázek, ale zrovna v tuto chvíli mě přivedl na zajímavou myšlenku.

„Saro,“ ozval jsem se, když jsme přejížděli Canal Street a drožka rachotila směrem k radnici. „Bylas někdy u Shanga Drapera?“

„Ne,“ opáčila rychle. Dech jí od úst stoupal v obláčcích páry. Jako obvykle přinesl duben New Yorku jen nepatrnou úlevu od štiplavého březnového mrazu.

Jako zahájení rozhovoru to nebylo nijak slavné, ale chopil jsem se toho. „Jenom mě napadlo, že průměrná prostitutka, která pracuje ve veřejných domech, zná víc způsobů, jak obrat zákazníka, než bych vůbec dokázal vyjmenovat, a ty děti, které pracují na takových místech jako je Draper´s nebo třeba Paresis Hall, jsou stejně mazané jako dospělí. Co když byl náš člověk jedním z takových zákazníků? Řekněme, že ho okradli tolikrát, až pohár jeho trpělivosti přetekl a on se začal mstít? V případě Jacka Rozparovače se o téhle teorii uvažovalo.“

Sara posunula těžkou přikrývku, která nám zakrývala nohy, ale pořád se netvářila dvakrát zaujatě. „Řekla bych, že je to možné, Johne. Proč tě to napadlo právě ted?“

Otočil jsem se k ní. „Jde o ty tři roky mezi vraždou Zweigových a naší první vraždou letos v lednu. Co když je naše úvaha, že existují další mrtvoly, které jsou dobře ukryté, chybná? Co když žádné další vraždy v New Yorku nespáchal, protože tady nebyl?“

„Nebyl?“ opáčila Sara trochu zaujatěji. „Myslíš, že si vyrazil na výlet? Odjel z města?“

„Co když musel odjet? Může to být třeba námořník. Polovina klientů z podniků, jako je ten Draperův nebo Ellisonův, pracuje na lodích. Dávalo by to smysl. Jestli byl pravidelným zákazníkem, nevzbudil by žádné podezření, mohl ty chlapce dokonce znát.“

Sara o tom chvilku přemýšlela a pak přikývla. „To není špatné, Johne. Rozhodně by získal příležitost pohybovat se tam bez povšimnutí. Uvidíme, co na to řeknou ostatní, až tam“ Trochu se zajíkla a znovu se s úzkostlivým výrazem zadívala na ulici. „Až se tam dostaneme.“

Hovor uvnitř drožky opět umlkl.

Budova Castle Garden stála v samém srdci Battery Parku, a abychom se tam dostali, museli jsme dojet až na konec Broadwaye a ještě o kus dál. Znamenalo to svižnou jízdu uprostřed směsi architektonických stylů, které tvořily vydavatelské a finanční centrum na Manhattanu těchto dní. Na první pohled působilo vždy trochu podivně sledovat, jak se stavby jako budova Worldu nebo dvanáctipatrová Národní obuvnická a kožedělnická banka tyčí (tehdy, než byly zbudovány mrakodrapy Woolworth a Singer, se tyto budovy skutečně tyčily) nad rozložitými, zdobnými viktoriánskými domy jako Stará pošta a hlavní sídlo Equitable Life Assurance Society. Čím déle však člověk ve čtvrti pobýval, tím více si uvědomoval společný rys všech těchto staveb, který zastíral i rozdíly v architektuře: zámožnost. V této části Manhattanu jsem strávil část svého dětství (můj otec býval ředitelem středně velké investiční společnosti) a od raného věku mě ohromovala fantastická obchodní činnost spojená se získáváním a udržováním peněz. Tato činorodost mohla být střídavě svůdná i odpudivá, nicméně v roce 1896 znamenala jeden z hlavních důvodů existence New Yorku.

Tu noc jsem opět pocítil silný spodní proud obrovské moci panující v těch místech, třebaže v půl třetí ráno byla celá oblast tmavá a spící; a když jsme míjeli hřbitov u kostela sv. Trojice, kde byl pohřben otec amerického ekonomického systému Alexander Hamilton, zjistil jsem, že se pro sebe zadumaně usmívám a říkám si: Je rozhodně troufalý, to se musí přiznat. Ať už je naším pachatelem kdokoli a ať ho pohání jakékoli osobní utrpení, už přestal své působení omezovat na méně úctyhodné oblasti města. Odvážil se až do této enklávy blahobytné elity a drze zanechal tělo v Battery Parku, téměř na dohled kanceláří nejvlivnějších finančních kormidelníků New Yorku. Ano, pokud byl náš muž skutečně příčetný, čemuž Kreizler pevně věřil, pak jeho poslední čin nevypovídal pouze o barbarské krutosti, ale rovněž o nestydaté odvaze, tím zvláštním způsobem, který u občanů tohoto města vždy vyvolává směsici zděšení a neochotného uznání.

V sadu Bowling Green jsme vystoupili z drožky a zamířili rovnou do Battery Parku. U obrubníku na náměstí Battery jsme zahlédli Kreizlerovu kolesku; na kozlíku seděl Stevie Taggert zachumlaný v obrovské pokrývce.

„Stevie,“ kývl jsem na něho. „Dáváš pozor, jestli se neobjeví chlapci z okrsku?“

Přikývl a bezděky se otřásl. „Taky se držím dál od tamtoho,“ přiznal a ukázal hlavou směrem k parku. „To je hrozná věc, pane Moore.“

Uvnitř parku nás světlo z několika málo obloukových lamp dovedlo po rovné cestě k ohromným kamenným zdem Castle Garden. Budova bývala původně důkladně opevněnou pevností zvanou Castle Clinton, jež měla chránit New York během války roku 1812. Později byla předána městu a přestavěna na krytý pavilon, který dlouhá 1éta sloužil jako operní sál. V roce 1855 se opět proměnila, tentokrát v přistěhovaleckou stanici pro New York, a dokud tu funkci v roce 1892 nepřevzal Ellis Island, prošlo touto kamennou stavbou v Battery Parku více než sedm milionů přesídlených duší. Městští radní nedávno dlouze diskutovali o novém možném využití té budovy a bylo rozhodnuto, že se zde umístí newyorské Akvárium. Přestavba byla zrovna v plném proudu a nápadné rysy staveniště jsme se Sarou postřehli ještě dříve, než jsme vůbec spatřili siluetu pevnosti rýsující se proti nočnímu nebi.

Uvnitř jsme objevili Marka Isaacsona a Cyra Montrosea postávající nad mužem, který měl na sobě dlouhý zimník a v rukou pevně svíral klobouk se širokým okrajem. Na klopě měl sice připíchnutý odznak, v tu chvíli však rozhodně nepůsobil úředním dojmem: seděl na hromadě nařezaných prken, bledou tvář nakláněl nad kbelíkem a ztěžka oddechoval. Marcus se mu pokoušel klást nějaké otázky, ten chudák byl však očividně dosud v šoku. Když jsme se přiblížili, Cyrus i Marcus nám kývli na pozdrav.

„To je strážný?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ potvrdil Marcus. Jeho hlas zněl vzrušeně, ale pevně. „Mrtvolu objevil kolem jedné hodiny, na střeše budovy. Obchůzky provádí asi tak jednou za hodinu.“ Marcus se ke strážnému sklonil. „Pane Millere? Já se teď vrátím nahoru. Uklidněte se, klidně si dejte na čas, a až budete připravený, přijďte za námi. Za žádných okolností však nesmíte odejít. Je to jasné?“ Muž vzhlédl, tmavý obličej zšedivělý hrůzou, a tupě přikývl. Pak se opět rychle naklonil nad kbelíkem, ale zvracet nezačal. Marcus se otočil k Cyrovi. „Pohlídejte nám ho, Cyre, ano? Potřebujeme od něj víc odpovědí, než jsme dosud získali.“

„Jistě, detektivní seržante,“ opáčil Cyrus a vzápětí jsme s Markem a Sarou prošli obrovskou černou bránou Castle Garden.

„Ten člověk je úplně bez sebe,“ podotkl Marcus a gestem ukázal zpět na strážného. „Nic moc jsem z něho nedostal. Jenom se vášnivě zapřísahá, že ve dvanáct patnáct tam to tělo ještě nebylo a tyhle přední dveře byly zavřené na závoru. Zadní dveře jsou zajištěné řetězem, sám jsem si to ověřil, a zámky zůstaly neporušené. Obávám se, že je to velmi podobné situaci v Paresis Hallu, Johne. Žádná cesta tam ani zpátky, ale někomu se to přesto povedlo.“ Vnitřní obnova Castle Garden byla dokončená jen zpoloviny. Na podlaze mezi latěmi, sádrou a nádobami s barvou stálo množství velikých vodných nádrží, některé rozestavěné, jiné dokončené, ale dosud prázdné, některé už obsazené určenými nájemníky: nejrůznějšími druhy exotických ryb, jejichž vykulené oči a trhavé pohyby jako by reagovaly na to co se v jejich novém domově té noci odehrálo. Záblesky stříbřitých a pestrobarevných šupinek se odrážely v matném světle několika rozsvícených pracovních lamp, což pouze posilovalo přízračný dojem, že ryby jsou zděšeným publikem hledajícím z tohoto místa smrti únik zpět do temných hlubin, kam nemají přístup lidé se svými krutými způsoby.

Vystoupali jsme po starém schodišti v jedné stěně pevnosti a nakonec se vynořili nad tenkou střechou zbudovanou nad původními hradbami a zakrývající kdysi otevřené ústřední nádvoří. Uprostřed se tyčila desetiúhelníková věžička s oknem v každé stěně, která nabízela výhled daleko nad Newyorský přístav a Bartholdiho dosud novotou zářící sochu Svobody na Bedloe’s Islandu.

V rohu střechy nejblíže k vodě stál Roosevelt s Kreizlerem a Luciem Isaacsonem. Vedle nich spočíval na dřevěném stativu velký hranatý fotoaparát a před ním, ve světle další pracovní svítilny, ležela příčina našeho setkání. Krev byla vidět už zdálky.

Lucius se soustředil na tělo, ale Kreizler s Rooseveltem k němu byli otočeni zády a o něčem se vášnivě přeli. Když nás Kreizler uviděl vystupovat po schodišti, vyrazil k nám; Roosevelt ho následoval a vrtěl přitom hlavou. Jakmile Marcus odešel k fotoaparátu, Laszlo se obrátil k Saře a ke mně.

„Vzhledem ke stavu toho těla,“ prohlásil, „se zdá, že nemůže být pochyb. Je to práce našeho muže.“

„První sem dorazil pochůzkář ze Sedmadvacátého okrsku,“ dodal Theodore. „Říká, že si toho chlapce pamatuje, pravidelně ho prý vídal v Golden Rule, ačkoli jméno si nevybavil.“ (Klub rozkoše Golden Rule byl veřejný dům na Západní Čtvrté ulici, který se specializoval na chlapecké prostituty.)

Kreeizler položil Saře ruce na ramena. „Není to pěkný pohled, Saro.“

Přikývla. „Nečekala jsem, že bude.“

Laszlo pečlivě sledoval její reakce. „Byl bych rád, kdybyste detektivnímu seržantovi pomohla s prohlídkou těla. Ví, že jste školená ošetřovatelka. Co nevidět sem dorazí vyšetřovatelé z okrsku a do té doby toho každý z nás musí spoustu stihnout.“

Sara opět přikývla, zhluboka se nadechla a vydala se k mrtvole. Kreizler se obrátil ke mně, já jsem ho však v tu chvíli ignoroval a pustil se za Sarou k jasnému kuželu elektrického světla v rohu střechy.

Tělo patřilo chlapci s olivovou pletí, jemnými semitskými rysy a hustými černými vlasy na pravé straně hlavy. Na levé straně byla velká část skalpu odtržena, takže byl vidět lesklý povrch lebky. Jinak se zdálo, že je tělo zmrzačené stejným způsobem jako mrtvola Georgia Santorelliho (až na poranění hýždí, které se zde neopakovalo): chyběly oči, genitálie byly odříznuty a nacpány do úst, trup křížily hluboké řezné rány, zápěstí byla spoutána a levá ruka byla odříznuta a patrně odnesena. Jak Kreizler říkal: nedalo se příliš pochybovat, čí je to práce. Bylo to stejně průkazné jako podpis. Zachvátil mě stejný pocit žalu jako na věži Williamsburského mostu, vyvolaný nejen věkem oběti, ale i krutým způsobem, jímž byl chlapec spoután a přitisknut k zemi -, který mě na chvíli připravil o dech a jako by mi otřásl každou kostí v těle.

Zpovzdálí jsem pozorně sledoval Saru, připravený přiskočit jí na pomoc, kdyby toho na ni bylo příliš; nicméně jsem si nepřál, aby si myslela, že od ní slabost očekávám. Při pohledu na mrtvolu se jí rozšířily oči a docela prudce se otřásla. Pevně sepjala ruce, opět se zhluboka nadechla a pak se postavila vedle Lucia.

„Detektivní seržante?“ oslovila ho. „Doktor Kreizler říká, že vám mám asistovat.“

Lucius vzhlédl; Sařin vyrovnaný postoj na něj očividně udělal dojem. Otřel si čelo kapesníkem. „Ano. Děkuji vám, slečno Howardová. Začneme s tím poškozením kůže na hlavě“

Vrátil jsem se zpět ke Kreizlerovi a Rooseveltovi. „Ta holka má nervy ze železa,“ podotkl jsem užasle, oni však mou poznámku přešli bez komentáře.

Kreizler mě pleskl do hrudi složeným výtiskem novin a rozhořčeně prohlásil: „Váš přítel Steffens napsal do ranního vydání Postu skutečně báječný článek, Johne. Jak, jak vůbec může někdo být tak pitomý?“

„Pro to neexistuje omluva,“ ozval se Roosevelt zachmuřeně. „Mohu pouze soudit, že Steffens ten příběh považoval za publikovatelný za předpokladu, že se nezmíní o vašem zájmu na tom případu, doktore. Ale hned zítra si ho pozvu do kanceláře, u všech hromů a blesků, a pořádně mu to vytmavím!“

Na první straně Postu se nacházel nápadný článek hlásající, že „vysoce postavené policejní zdroje“ nyní považují vraždy Zweigových dětí a smrt Georgia Santorelliho za práci stejného člověka. Článek se ani tolik nesoustředil na očividně podivnou povahu zabijáka, jako spíše na fakt, že se tento „ďábelský přítel“ nezaměřuje výhradně na dětské prostituty. Nyní je zřejmé, hlásal Steffens svým dokonalým agitačním stylem určeným k vyvolání paniky, že „žádné dítě není bezpečné“. Následovalo pár dalších senzačních podrobností: Santorelli, stálo tam, byl před smrtí „napaden“ (Kreizler ve skutečnosti nenašel žádné známky sexuálního zneužití) a v některých čtvrtích města se prý šeptá, že tyto vraždy jsou dílem nadpřirozené bytosti, ačkoli „nechvalně známý Ellison a jeho pohůnci“ vypadají jako „mnohem slibnější podezřelí“.

Složil jsem noviny a začal si s nimi zlehka poklepávat o stehno. „To je moc špatné.“

„Jistě,“ přitakal Kreizler a s námahou potlačil svůj hněv. „Jenže už se stalo. A my se to musíme pokusit napravit. Moore, existuje nějaká naděje, že byste své nadřízené přesvědčil, aby v Timesech otiskli článek prohlašující tohle všechno za pouhou spekulaci?“

„Možné to je,“ připustil jsem. „Ale upozornilo by je to na můj podíl na vyšetřování. A kdyby to zjistili, nejspíš by pověřili někoho jiného, aby se v tom začal vrtat, spojení se Zweigovými dětmi určitě vzbudí zájem spousty dalších lidí.“

„To je pravda. Když se to pokusíme vyvrátit, obávám se, že celou situaci jen zhoršíme,“ řekl Theodore. „Steffens prostě dostane příkaz, aby se o tom nešířil, a nám nezbývá než doufat, že ten článek zůstane bez povšimnutí.“

„Copak to jde?“ vybuchl Laszlo. „I kdyby si toho nikdo jiný nevšiml, jeden člověk si to přečte určitě, a já se bojím, opravdu se bojím jeho reakce.“

„A myslíte, že já ne, doktore?“ ohradil se Theodore. „Věděl jsem, že do toho tisk dřív nebo později zasáhne, proto jsem vás nabádal ke spěchu. Těžko můžete očekávat, že něco takového potrvá celé týdny a neobjeví se o tom ani zmínka!“

Theodore si opřel ruce o boky a Kreizler se odvrátil, neschopný odpovědi. Po chvilce opět promluvil, tentokrát již klidněji. „Máte pravdu, komisaři. Místo dohadování bychom měli raději využít příležitosti, kterou jsme nyní dostali. Ale proboha, Roosevelte, jestli opravdu musíte sdělovat oficiální policejní záležitosti Riisovi a Steffensovi, udělejte v tomto případě výjimku.“

„Nemějte obavy, doktore,“ opáčil Roosevelt smířlivě. „Není to poprvé co mě Steffens rozhněval svými spekulacemi, ale ujišťuji vás, že to bude naposled.“

Kreizler ještě jednou znechuceně zavrtěl hlavou a pak pokrčil rameny. „Dobrá. Takže do práce.“

Připojili jsme se k Isaacsonovým a k Saře. Marcus právě pořizoval detailní snímky těla a Lucius pokračoval v ohledání, popisoval zranění směsí lékařského a anatomického žargonu, klidným, rozhodným hlasem. Bylo skutečně pozoruhodné, jak výstřední chování obou detektivů, které u diváků často vyvolávalo smích či úžas, v tuto chvíli rázem zmizelo: pohybovali se po střeše ve víru inspirace a úvah, zakusovali se do zdánlivě nepodstatných podrobností jako cvičení psi a ovládli pole, jako by vyšetřování vedli oni, nikoli Kreizler s Rooseveltem. Jak jejich úsilí pokračovalo, my ostatní, dokonce i Theodore, jsme jim poskytovali veškerou myslitelnou pomoc, zapisovali jsme poznámky, přidržovali součásti vybavení a světla a celkově jsme se snažili, aby se ti dva nemuseli ani na chvilku vytrhovat ze soustředění.

Jakmile Marcus tělo vyfotografoval, nechal Lucia a Saru, aby dokončili svou ponurou práci, a začal s pomocí lahviček s hliníkovým a uhlíkovým práškem, které nám ukázal v Delmoniku, hledat po střeše otisky prstů. Roosevelt, Kreizler a já jsme se zatím pokoušeli objevit plochy, které byly dostatečně hladké, aby takové otisky „udržely“: kliky dveří, okna, dokonce i zbrusu nový keramický komín vedoucí podél steny ústřední věžičky jen pár stop od mrtvoly. A právě s tím posledním místem jsme měli úspěch, zejména proto, jak nám řekl Marcus, že strážný nechal z pohodlnosti oheň dole v kamnech už dávno vyhasnout. Jeden obzvlášť čistý úsek na glazované keramice, zhruba v místech, kam by asi muž vysoký tak, jak Marcus s Luciem odhadovali výšku našeho vraha, položil ruku, pokud by se chtěl o komín pohodlně opřít, zaujal Markovu pozornost. Zadíval se na něj pečlivěji a pak mě a Theodora požádal, abychom mu podrželi malý kus plachtoviny, který měl zadržet vítr od přístavu. Poté jemným štětečkem z velbloudí srsti nanesl na komín uhlíkový prášek a vyvolal tak jako nějakým kouzelnickým trikem soubor otisků. Jejich umístění naprosto odpovídalo odhadované výšce a pozici vraha.

Marcus vytáhl z kapsy pláště fotografii zakrváceného palce Sofie Zweigové a přidržel ji u komína. Laszlo přistoupil k nám a celý proces pozorně sledoval. Když Marcus prohlížel otisky, oči se mu rozšířily úžasem, a když se obrátil ke Kreizlerovi, celý zářil nadšením. Překvapivě věcným tónem však prohlásil: „Vypadá to, že se shodují.“ Nato se s Kreizlerem vydal pro fotoaparát, a zatímco já a Theodore jsme pořád drželi plachtovinu napjatou, Marcus otisk několikrát zblízka vyfotografoval. Zář fotografického blesku přitom na vteřinu ozářila celou střechu, rychle se však rozplynula do tmy nad přístavem.

Potom nás Marcus požádal, abychom prohlédli okraje střechy a hledali, jak řekl „jakékoli stopy nějakého zásahu či činnosti, třeba sebemenší praskliny, škrábance nebo díry ve zdivu“. U budovy obrácené směrem k newyorskému přístavu se dá samozřejmě očekávat spousta prasklin, škrábanců a děr ve zdivu, poslušně jsme se však vydali úkol splnit. Roosevelt, Kreizler i já jsme vykřikli pokaždé, když jsme narazili na něco, co mohlo jakžtakž odpovídat takto neurčitým instrukcím. Marcus, který mezitím prohlížel kus bytelného zábradlí na předním okraji střechy, každý z nálezů podrobně prozkoumal. Většinou šlo o falešný poplach, nicméně v nejtmavším, nejskrytějším koutě střechy narazil Roosevelt na stopy, kterým Marcus evidentně přisuzoval obrovský význam.

Jeho další žádost byla poněkud zvláštní: vzal kus provazu, jeden konec si pevně uvázal kolem pasu, lano omotal kolem předního zábradlí střechy a pak podal druhý konec Rooseveltovi a mně. Měli jsme provaz pomalu povolovat, zatímco se Marcus bude spouštět dolů po zadní stěně pevnosti. Když jsme se ptali, k čemu je to dobré, pouze prohlásil, že si chce ověřit teorii o tom, jak se vrah dostává na zjevně zcela nepřístupná místa. Detektivní seržant se natolik soustředil na svou práci, že jsme ho nechtěli rozptylovat a další vysvětlení jsme nežádali.

Jak jsme ho spouštěli podél stěny dolů, Marcus čas od času radostně vykřikl nad nějakým objevem a pak nás požádal, abychom lano povolili víc. Nato jsme se s Rooseveltem opět začali hmoždit s provazem. Během tohoto počínání jsem využil příležitosti a seznámil Kreizlera (který se k nám kvůli své churavé paži nepřidal) s myšlenkou ohledně zaměstnání a zvyků hledaného vraha, která mě napadla cestou do města. Jeho reakce byla zaujatá, ačkoli smíšená:

„Na úvaze, že by mohlo jít o pravidelného zákazníka veřejných domů, kde ti chlapci pracují, něco je, Moore. Ale co se týče toho, že by často cestoval“ Laszlo popošel o kousek dál, aby měl výhled na práci Lucia Isaacsona. „Uvědomte si, co udělal: zanechal zde za sebou šest mrtvol, tedy šest, o nichž víme, a to na stále veřejnějších a nápadnějších místech.“

„To ukazuje,“ podotkl Theodore s hlasitým zafuněním, když jsme opět povolovali provaz, „na člověka, který se ve městě vyzná.“

„Vyzná se tu mimořádně dobře,“ ozval se Lucius, který náš rozhovor zaslechl. „Ty rány nevypovídají o žádném spěchu. Řezy nejsou potrhané či nečisté, takže čas pro něj patrně neznamenal velký problém. Hádal bych, že v tomto případě i ve všech předchozích přesně věděl, kolik času mu to zabere. Nejspíš si podle toho vybírá i místa, kde svůj čin spáchá. To by odpovídalo našemu dřívějšímu předpokladu, že je schopen velmi přesného plánování. A to, co udělal s očima, opět naznačuje, že má klidnou, jistou ruku, stejně jako poměrně slušné znalosti anatomie.“

Kreizler o tom chvíli přemýšlel. „Kolik lidí by to dokázalo, detektivní seržante?“

Lucius pokrčil rameny. „Podle mě se tu otvírá několik možností. Mohlo by jít o lékaře, pochopitelně, nebo aspoň o někoho s důkladnější znalostí medicíny. Zvládl by to možná zručný řezník, nebo i velice zkušený lovec. Někdo, kdo ví, jak plně využít ulovené zvíře, takže umí nejen oddělit maso, ale připravit i druhotné zdroje potravy, oči, vnitřnosti, nohy a ten zbytek.“

„Ale pokud je tak opatrný,“ zeptal se Theodore, „proč ta zvěrstva provádí na veřejnosti? Proč si nenajde nějaké odlehlejší místo?“

„Vystavuje svou práci,“ odpověděl Kreizler, který k nám mezitím opět přistoupil. „Vědomí, že se nachází na veřejně přístupném místě, pro něj zjevně hodně znamená.“

„Touhu být polapen?“ zeptal jsem se.

Kreizler přikývl. „Vypadá to tak. A zároveň touhu uniknout.“ Otočil se a zahleděl se na přístav. „Máme tu ovšem i jiné věci, které jsou všem těm místům společné“

V tu chvíli na nás Marcus hlasitě zavolal, abychom ho vytáhli. Theodore odpočítával a několika mocnými zátahy jsme Marka rychle dostali zpět na střechu. Na Kreizlerovu otázku, co objevil, však detektivní seržant pouze řekl, že se nechce pouštět do spekulací, dokud si svou teorií nebude jist; pak se odebral stranou, aby si udělal pár poznámek. Mezitím se ozval Lucius:

„Doktore Kreizlere? Rád bych, abyste se podíval na tohle.“

Kreizler okamžitě vyrazil k tělu, já s Theodorem jsme ho však následovali mnohem váhavěji, pro oči nepřivyklé na podobné výjevy to mohlo být příliš. Dokonce i Sara, která začala tak statečně, nyní odvracela zrak, kdykoli to bylo možné; prodlužovaný pobyt u zohavené mrtvoly si od ní zřejmě vybíral velkou citovou daň.

„Když jste prohlížel Georgia Santorelliho, doktore,“ řekl Lucius, zatímco odstraňoval krátkou šňůru poutající zápěstí mrtvého chlapce, „vzpomínáte si, že byste objevil v této oblasti nějaké oděrky nebo zhmožděniny?“ Zvedl levou ruku oběti a ukázal na zápěstí.

„Ne,“ opáčil Kreizler prostě. „Kromě uříznuté pravé ruky jsem nenašel nic.“

„Ani rány či odřeniny na předloktí?“ vyptával se Lucius dál.

„Nic.“

„Ano. To potvrzuje závěr, k němuž jsem dospěl.“ Lucius pustil mrtvou paži a otřel si čelo. „Je to poměrně drsný motouz,“ pokračoval, přičemž ukázal nejprve na provázek a pak opět na chlapcovo zápěstí. „I během třeba jen krátkého zápasu by musel zanechat výrazné stopy.“

Sara sklouzla pohledem z provázku na Lucia. „Takže k žádnému zápasu nedošlo?“ V tónu, jímž to pronesla, zazněl skutečný smutek; smutek, který mě hluboce zasáhl, neboť nám všem bylo jasné, co to znamená. Lucius to vyslovil nahlas:

„Obávám se, že se ten chlapec nechal spoutat dobrovolně a ani během škrcení se vrahovi příliš nebránil. Možná si dobře neuvědomoval, co se děje. Kdyby totiž došlo k útoku a aktivní obraně, museli bychom najít řezné rány či alespoň modřiny na předloktích, způsobené snahou oběti útok odrazit. Tady však není nic. Takže“ Lucius se po nás rozhlédl „Řekl bych, že chlapec vraha znal. Možná byli dokonce zvyklí na podobné svazování při jiných příležitostech. Pravděpodobně za sexuálním účelem.“

Theodore se prudce nadechl. „Panebože“

Když jsem se opět podíval Saře do obličeje, spatřil jsem, že se jí oči lesknou potlačovanými slzami.

„Ta poslední část je ovšem pouze teorie,“ dodal Lucius. „Ale jsem si téměř jistý, že ho chlapec znal.“

Kreizler pomalu přikývl, přimhouřil oči a tiše řekl: „Znal ho, a důvěřoval mu.“

Lucius se konečně zvedl a odstoupil od těla. „Ano,“ přitakal, když zhasínal lampu.

V tu chvíli Sara prudce vstala a rychle vyrazila k nejvzdálenějšímu rohu střechy. My ostatní jsme se chvíli tázavě dívali jeden na druhého a potom jsem se vydal za ní. Když jsem k ní přistoupil, zjistil jsem, že se dívá na sochu Svobody, a poněkud mě překvapilo, že jsem ji nenašel zhroucenou v slzách. Místo toho stála vzpřímeně, téměř prkenně. Bez ohlédnutí řekla:

„Prosím, nechoď blíž, Johne.“ Její tón byl ledově chladný, bez nejmenší stopy hysterie. „Raději bych teď kolem sebe neměla žádné muže. Jenom na chvíli, prosím.“

Rozpačitě jsem se zastavil. „Já omlouvám se, Saro. Chtěl jsem ti jen nabídnout pomoc. Dneska v noci jsi toho hodně zažila.“

Hořce se zasmála. „Ano. Ale pomoct mi nijak nemůžeš.“ Odmlčela se, já jsem však neodešel. „A když pomyslím,“ pokračovala po chvíli, „že jsem si skutečně myslela, že by to mohla udělat žena“

„Myslela?“ podivil jsem se. „Pokud vím, tu možnost jsme dosud nevyloučili.“

„Vy možná ne. Těžko se to dá od vás čekat. V té oblasti jste trochu v nevýhodě.“

Otočil jsem se, protože jsem vedle sebe vycítil čísi přítomnost, a spatřil jsem, jak ke mně opatrně přistupuje Kreizler. Naznačil mi, abych zůstal zticha, zatímco Sara hovořila dál:

„Ale já ti můžu říct, Johne, že to, co tam leží, má na svědomí muž. Kdyby toho chlapce zabila žena, nikdy by“ Namáhavě hledala slova. „Všechno to bodáni, svazování a dloubání Nikdy to nepochopím. Ale není možné se zmýlit, když s tím člověk někdy získal jistou zkušenost.“ Znovu s krátce ponuře zasmála. „A zdá se, že to vždycky začíná důvěrou“ Znovu nastala velice rozpačitá pauza, během níž se Kreizler dotkl mé paže a gestem mě vyzval, abych se vrátil na druhou stranu střechy. „Jen mě tu nech pár minut samotnou, Johne,“ dodala Sara. „Budu v pořádku.“

Kreizler i já jsme tiše odešli, a jakmile jsme se dostali z doslechu, Laszlo zamumlal: „Samozřejmě má pravdu. Nikdy jsem se nesetkal se žádnou ženskou mánií, poporodní ani jinou, která by se dala srovnat tímhle. Ačkoli by mi nejspíš zabralo nesmyslně dlouhou dobu, než bych si to uvědomil. Musíme najít víc způsobů, jak využít Sařin úhel pohledu, Johne.“ Rychle se rozhlédl kolem. „Ale nejdřív odtud musíme zmizet.“

Zatímco Sara stála na kraji střechy, my ostatní jsme sbírali přístroje bratrů Isaacsonových a odstraňovali veškeré stopy naší přítomnosti, zejména ty malé skvrny hliníkového a uhlíkového prášku, které byly roztroušené všude kolem. Při práci zahájil Marcus rozhovor týkající se faktu, že ke všem šesti vraždám, které jsme nyní mohli téměř s jistotou připsat stejnému pachateli, došlo na střechách: ta skutečnost byla důležitá, neboť v New Yorku roku 1896 střechy představovaly sice druhotný, nicméně běžně používaný prostředek pohybu po městě. Sloužily jako vyvýšené protějšky chodníků dole a panoval na nich rušný provoz. Zejména ve čtvrtích složených z chudinských činžáků široký, ale snadno definovatelný okruh lidí často provozoval svou denní práci, aniž by vůbec sestoupil do ulic. Šlo nejen o věřitele vymáhající dlužné částky, ale i o nejrůznější úředníky, církevní pracovníky, obchodníky, ošetřovatelky a další osoby. Nájmy v činžácích se většinou stanovovaly podle námahy, kterou bylo nutné vynaložit při cestě k danému bytu, takže ti nejchudší obvykle sídlili v nejvyšších patrech. A lidé, kteří se za těmito nejchudšími z chudých vydávali a neměli chuť potýkat se přitom opakovaně s příkrými, špinavými a zhusta nebezpečnými schodišti, prostě přecházeli z jednoho nejvyššího patra do druhého po střechách propojených lávkami. Samozřejmě, pořád ještě jsme nevěděli, jak se náš člověk na střechy dostává, nicméně jakmile tam jednou byl, bylo zjevné, že se tam pohybuje jistě a obratně. Možnost, že pracuje či v minulosti pracoval v nějakém zaměstnání, které vyžaduje pohyb po střechách, proto rozhodně stála za prozkoumání.

„Ať už je zaměstnán kdekoli,“ prohlásil Theodore, zatímco svinoval kotouč lana, na němž jsme Marka spouštěli po stěně, „naplánovat takový násilný čin tak přesně a provést ho tak důkladně s neustálým vědomím, jak velké je riziko dopadení, vyžaduje velmi chladnou mysl.“

„Ano,“ opáčil Kreizler. „Skoro to naznačuje vojenského ducha, že, Roosevelte?“

„Cože?“ Theodore se ke Kreizlerovi obrátil téměř dotčeně. „Vojenského ducha? To jsem neměl na mysli, doktore. Vůbec ne! Bylo by opravdu hrozné nazývat tohle dílem vojáka.“

Laszlo se nepatrně pousmál, neboť dobře věděl, že Theodore (který se měl teprve za několik let pustit do své válečné výpravy na Kubu) pohlíží na vojenské umění se stejným chlapecky zbožným obdivem jako v dětství. „Možná,“ popichoval Kreizler dál. „Ale chladná hlava pro pečlivě naplánované násilí? Nesnažíme se snad právě to vštípit našim vojákům?“ Theodore si hlasitě odkašlal a uraženě se od Kreizlera odvrátil, doktorův pobavený úsměv však nezmizel. „Poznamenejte si to detektivní seržante Isaacsone,“ zavolal Laszlo. „Nápadné náznaky jistých armádních či vojenských zkušeností.“

Theodore se opět otočil, oči rozšířené hněvem, ale stačil jen říct: „U všech hromů a blesků, pane,“ když ze schodiště přiběhl Cyrus s tak znepokojeným výrazem, jaký jsem u něj dosud neviděl.

„Doktore!“ zavolal. „Myslím, že bychom měli zmizet!“ Cyrus ukázal jednou mohutnou paží k severu a všichni jsme se tam podívali.

Na okrajích Battery Parku, nedaleko několika vstupních bran, se shromažďovaly davy: nikoli ty dobře oblečené a slušně vychované hloučky lidí, kteří v této oblasti pobývali ve dne, ale neuspořádané shluky mužů a žen v cárech, na nichž se chudoba dala poznat i zdálky. Někteří nesli pochodně a mnohé doprovázely i děti, které si tuto expedici před rozedněním očividně užívaly. Zatím se neobjevily žádné náznaky otevřené hrozby, ale začínalo to silně připomínat srocení rozzuřené lůzy.

KAPITOLA 15

Sara přistoupila k nám a zeptala se: „Johne, co je to za lidi?“ „Jen tak odhadem bych řekl,“ opáčil jsem se zcela jiným a mnohem aktuálnějším záchvěvem obav, než jaký jsem pocítil kdykoli předtím během této noci, „že se do ulic právě dostalo ranní vydání Postu.“

„Co myslíte, že asi chtějí?“ zeptal se Lucius a na čele mu navzdory chladu opět vyrazil pot.

„Nejspíš budou žádat vysvětlení,“ podotkl Kreizler. „Jak ale zjistili, že mají přijít sem?“

„Objevil se polda z Sedmadvacátého okrsku,“ řekl Cyrus, pořád velmi neklidný, neboť stejný rozzuřený dav jako ten, kterému jsme nyní museli čelit, kdysi zavraždil jeho rodiče. „Byl tam se dvěma dalšími muži a něco jim vysvětloval. Ti chlápci pak šli za těmi lidmi a začali je pěkně rozpalovat, že prý se zabíjejí jenom chudé děti přistěhovalců. Myslím, že většina z toho davu sem dorazila z East Side.“

„A tím policistou byl nepochybně pochůzkář Barclay,“ řekl Theodore s typickým hněvivým výrazem, který u něho vyvolávali pouze proradní podřízení. „To je ten, který přišel na místo činu jako první.“

„Tamhle utíká Miller!“ zvolal Marcus náhle, a když jsme se podívali dolů, spatřili jsme strážného, jak se bez klobouku žene ke stanici přívozu na Bedloe’s Island. „Naštěstí jsem si nechal jeho klíče,“ dodal Marcus. „Nevypadal jako někdo, kdo by se tu chtěl zdržet dlouho.“

V tu chvíli k nám šum v největší skupině lidí, která se shromáždila u hlavní brány přímo před námi, a mezi dosud holými větvemi stromů v Parku jsme na ni měli dobrý výhled -, začal doléhat silněji, tu a tam prokládaný vzteklými výkřiky. Zaslechli jsme klapot koňských kopyt a rachocení vozu, a vzápětí se objevila Kreizlerova koleska, uhánějící po hlavní cestě parku směrem k pevnosti. Stevie držel bič vysoko nad hlavou a štval Fredericka plnou rychlostí kolem přední zdi k širokým zadním vratům.

„Výborně, Stevie,“ pochválil jsem ho tiše a obrátil se k ostatním. „To je pro nás nejlepší úniková cesta, zadními dveřmi a pak podél řeky ven z parku.“

„Navrhuji, abychom to provedli,“ řekl Marcus. „Začínají se hýbat.“

S dalšími hlasitými výkřiky vtrhl dav od hlavní brány do parku a zároveň se pohnuly i skupinky nalevo a napravo u bočních vstupů. Nyní bylo jasné, že sem z okolních ulic přicházejí stále další a další lidé, co nevidět jich budou celé stovky. Ten, kdo tyhle nepokoje rozpoutal, odvedl dobrou práci.

„K čertu,“ zaklel Theodore hněvivě. „Kde je sakra noční hlídka ze Sedmadvacátého? Utrhnu těm holomkům uši.“

„Dobrý program na příjemné ráno,“ podotkl Kreizler a zamířil ke schodům. „Teď je však hlavním bodem útěk.“

„Tohle je přece místo činu!“ pokračoval Theodore pobouřeně. „Nedovolím, aby ho nějaký dav porušil, ať už si ti lidé stěžují na cokoli.“ Rozhlédl se po střeše a sebral silný kus dřeva ležící opodál. „Doktore, vás tu nesmí nikdo vidět. Vezměte s sebou slečnu Howardovou a odjeďte. Já a detektivní seržanti se těm lidem postavíme u hlavní brány.“

„My?“ vyklouzlo Luciovi z úst bezděčně.

„Vzmužte se,“ vybídl ho Roosevelt s povzbudivým úsměvem, pevně mu stiskl rameno a pak divoce zamával do noci svým klackem. „Koneckonců, tahle pevnost nás ubránila před britským impériem, takže určitě vydrží útok davu z Lower East Side!“ Byla to jedna z těch chvil, v jakých jsem míval opravdu chuť Theodora praštit, ačkoli jeho holedbání dávalo jistý smysl.

Abychom dokonale zamaskovali stopy své přítomnosti, bylo nutné odvézt v kolesce všechny přístroje. Jakmile jsme sestoupili zpět dolů a prošli mezi akvárii, naskládali jsme krabice na podlahu vozu a pak jsem se obrátil, abych bratrům Isaacsonovým popřál hodně štěstí. Marcus pohledem důkladně zkoumal zem u svých nohou, jako by něco hledal, zatímco Lucius rozpačitě kontroloval svůj policejní revolver.

„Možná se nevyhnete konfliktu,“ řekl jsem s úsměvem, o němž jsem doufal, že je uklidňující, „ale nedovolte Rooseveltovi, aby vás do nějakého nahnal.“

Lucius jenom něco zachrčel, ale Marcus se statečně usmál a potřásl mi rukou. „Sejdeme se v čísle 808,“ prohlásil.

Potom zavřeli zadní bránu pevnosti a opět ji zajistili řetězy a zámky. Naskočil jsem do vozu a přidržel se postranice, na jediných dvou sedadlech už seděli Kreizler se Sarou a místo na kozlíku vedle Stevieho zaujal Cyrus, a s prudkým trhnutím jsme se rozjeli po cestě vedoucí k okraji přístavu a potom směrem na sever po říčním břehu. Hluk davu před Castle Garden stále sílil, ale jakmile jsme projeli na dohled od hlavních vrat do pevnosti, rozzlobené výkřiky náhle utichly. Před tou masivní černou branou jsem zahlédl Theodora, jak v jedné ruce klidně drží svou hůl a druhou paží ukazuje k okraji parku. Jako věčný muž činu prostě nedokázal zůstat v bezpečí uvnitř. Isaacsonové stáli těsně za ním, připravení okamžitě dveře znovu zabouchnout, kdyby hrozilo nebezpečí. Zdálo se však, že to nebude nutné, dav Theodorovi zjevně skutečně naslouchal.

Když jsme dorazili k severnímu okraji parku, Stevie zrychlil, takže jsme málem vjeli rovnou do skupiny asi dvaceti policistů mířících ke Castle Garden. Na Battery Place jsme prudce uhnuli doleva, abychom mohli pokračovat po liduprázdném nábřeží, a přitom jsem krátce, ale zcela jasně spatřil drahý uzavřený kočár stojící na rohu, který poskytoval dokonalý výhled na dění u pevnosti. Na staženém okénku spočívala ruka, pěstěná ruka s vkusným stříbrným prstenem na malíčku, a vzápětí se objevila i horní část mužského těla. Navzdory šeru jsem rozeznal záblesk elegantní jehlice do kravaty a ostře řezané irské rysy: Paul Kelly. Zavolal jsem na Kreizlera, aby se podíval, ale ujížděli jsme přiliš rychle. Když jsem mu však prozradil, co jsem viděl, vyčetl jsem mu z obličeje, že dospěl ke stejnému závěru jako já.

Len rozzuřený dav byl dílem Paula Kellyho a zřejmě mělo jít o odplatu za Steffensovu zmínku o Biffu Ellisonovi v Postu. Všechno do sebe zapadalo, Kelly nikdy nevyhrožoval naplano a vyvolat ohledně těch vražd bouři vášní ve vždy podrážděné a nespokojené části populace by pro tak mazaného člověka bylo hračkou. Nicméně náš tým to mohlo přijít draho, a zatímco jsem se vší silou držel postranice jedoucí kolesky, přísahal jsem si v duchu, že jestli se Theodorovi nebo Isaacsonovým něco stane, postarám se, aby za to šéf gangu Five Pointers osobně zaplatil.

Během celé cesty domů Stevie ani jednou nezvolnil tempo a nikdo z nás ho o to nepožádal, všichni jsme se, každý ze svých vlastních důvodů, chtěli dostat od Castle Garden co nejdál. Na nedbale vydlážděných ulicích West Side byla spousta kaluží, a když jsme dojeli k číslu 808 na Broadwayi, byl jsem od hlavy k patě postříkaný blátem promrzlý na kost a připravený popřát všem dobrou noc (případně dobré ráno, neboť do rozednění už mnoho nechybělo). Museli jsme však ještě vynést nahoru přístroje a zapsat si své úvahy o vraždě, dokud jsme je měli čerstvě v paměti, takže jsem na spánek musel zapomenout. Jakmile jsme zdviží vyjeli do pátého patra, Kreizler zjistil, že někam založil klíč, půjčil jsem mu tedy svůj, celý zastříkaný blátem. Stručně řečeno, když jsme tu sobotu v 5.15 ráno vstupovali do kanceláře, byli jsme všichni do jednoho vyčerpaní, uštvaní a špinaví.

Tím větší bylo mé překvapení a radost, když mě hned při vstupu uhodila do nosu vůně steaků, smažených vajec a silné kávy. V malé kuchyňce v zadní části našeho podlaží se svítilo a zahlédl jsem tam Mary Palmerovou, nikoli v obvyklé modré plátěné uniformě, ale v pěkné bílé halence, kostkované sukni a zástěře, jak se otáčí u sporáku. Okamžitě jsem upustil svůj náklad.

„Bůh mi seslal anděla,“ zvolal jsem, zatímco jsem klopýtal do kuchyně. Když Mary spatřila ze stínů vystupovat mou zablácenou postavu, trhla sebou leknutím, ale ihned se uklidnila, pousmála se a nabídla mi na dlouhé vidličce sousto horkého steaku s hrnkem kávy. „Mary, jak se vám podařilo,“ spustil jsem, ale pak jsem raději zmlkl a soustředil se na tu báječnou potravu. Měla tam opravdové zásoby: tucty vajec a něco, co vypadalo jako plátky libového hovězího v hlubokých železných pánvích, které musela přinést z Kreizlerova domu. Mohl bych tam zůstat celou věčnost a vychutnávat si to teplo i vůni, ale jakmile jsem se otočil, spatřil jsem za sebou Laszla s pažemi založenými na hrudi a zachmuřeným výrazem.

„No vida,“ prohlásil. „Řekl bych, že už vím, kam se poděl můj klíč.“

Předpokládal jsem, že to pokárání myslí v žertu.

„Laszlo,“ obrátil jsem se k němu s ústy plnými steaku, „mám naději, že přece jen ještě trochu oživnu a“

„Nechal byste mě tu chvíli s Mary o samotě, Moore?“ požádal mě Kreizler stejným příkrým tónem a z výrazu dívčiny tváře jsem pochopil, že hovoří smrtelně vážně, ačkoli jsem to nechápal. Na nic jsem se však nevyptával naložil jsem si na talíř pár vajec a další kus steaku, popadl šálek s kávou a zamířil ke svému stolu.

Jakmile jsem vyšel z kuchyně, zaslechl jsem, že Kreizler začal Mary přísně a hněvivě kárat. Chudák děvče se nevzmohlo na žádnou odpověď kromě občasného „ne“ a tichého vzlykání. Nedávalo mi to smysl; pokud jsem mohl soudit, Mary nám prokázala neocenitelnou službu a Kreizler k ní byl nevysvětlitelně krutý. Z úvah mě však vzápětí vyrušili Cyrus a Stevie, upírající hladové pohledy na můj talíř.

„Ale no tak, pánové,“ prohlásil jsem a přitáhl si jídlo blíž. „Není nutné uchylovat se k násilí. V kuchyni je toho ještě spousta.“

Oba rázně vyrazili dozadu a jen nepatrně zvolnili krok, když se střetli s Kreizlerem. „Dejte si něco k jídlu,“ nařídil jim Laszlo stroze, „a pak odvezte Mary zpět na Sedmnáctou ulici. Rychle.“

Stevie i Cyrus cosi zamumlali na souhlas a okamžitě se vrhli na steaky s vajíčky. Kreizler si přitáhl jednu ze zelených židlí markýze Carcana mezi Sařin a můj stůl a unaveně se na ni zhroutil. „Vy nechcete nic jíst, Saro?“ zeptal se tiše.

Seděla u stolu s hlavou na složených pažích, ale na okamžik ji zvedla, usmála se a řekla: „Ne, děkuji, doktore, ale teď bych nedokázala nic pozřít. A myslím, že Mary by moje přítomnost v kuchyni nepotěšila.“ Kreizler přikývl.

„Nebyl jste na to děvče trochu tvrdý, Kreizlere?“ zeptal jsem se tak útočně, jak jsem s plnými ústy dokázal.

Povzdechl si a zavřel oči. „Rád bych vás požádal, abyste se do toho nepletl, Johne. Může se vám to zdát kruté, ale nechci, aby se Mary o tom případu něco dověděla.“ Otevřel oči a pohlédl ke kuchyni. „Z různých důvodů.“

V živote občas nastávají chvíle, kdy má člověk pocit, jako by omylem vstoupil do nesprávného divadla uprostřed představení. Z ničeho nic jsem vycítil mezi Laszlem, Mary a Sarou velice podivné napětí. Nedokázal bych to za žádnou cenu vysvětlit; když jsem však ze spodní zásuvky svého stolu vytahoval láhev kvalitního francouzského koňaku a přidával si trochu do horké kávy, stále pronikavěji jsem si uvědomoval, jak atmosféra v místnosti houstne. Ten instinktivní dojem se mi potvrdil, jakmile z kuchyně vyšla Mary s Cyrem a Steviem a Kreizler požádal o svůj klíč. Mary ho neochotně vrátila, a když se svým doprovodem kráčela ke dveřím, všiml jsem si, že na Sáru vrhla rychlý nenávistný pohled. Nemohlo být pochyb, tohle všechno mělo nějaký podtext.

Nyní jsme se však museli věnovat důležitějším věcem, a jakmile Mary, Stevie a Cyrus odešli, mohli jsme o nich začít hovořit. Kreizler přistoupil k tabuli, nyní rozdělené na tři části: Nadpis DĚTSTVÍ byl nalevo, MEZIČAS uprostřed a ASPEKTY ČINŮ napravo. Laszlo začal do správných kolonek zaznamenávat teorie, které nás napadly na střeše Castle Garden, a ponechával mezi nimi určitý prostor na užitečné komentáře, s nimiž by mohli přijít Isaacsonovi. Pak Kreizler trochu ustoupil, aby si mohl seznamy prohlédnout, a ačkoli mně to připadalo jako důkaz dobře odvedené práce, Laszlo se přesto tvářil nespokojeně. Pohazoval si kouskem křídy, přešlapoval z nohy na nohu, a nakonec prohlásil, že musíme zaznamenat ještě jeden důležitý faktor: do pravého horního rohu, pod nadpis ASPEKTY ČINŮ, napsal slovo VODA.

Mne to zmátlo, Sara však po chvilce přemýšlení poznamenala, že každá z vražd, k nimž od ledna došlo, byla spáchána na dohled od velké vodní plochy, a těla Zweigových dětí byla dokonce nalezena ve vodárně. Když jsem se zeptal, zda nemůže jít o pouhou náhodu, Kreizler podotkl, že tak pečlivý člověk jako náš vrah podle něj příliš mnoho věcí náhodě neponechává. Pak Laszlo přistoupil ke svému stolu a z jedné hromady knih vytáhl starý, v kůži vázaný spis. Jakmile rozsvítil malou stolní lampu, začal jsem se duševně připravovat na nějaký dlouhý odborný citát od člověka, jako byl například profesor Mosso z Turína (který, jak jsem se nedávno dověděl, odvedl průkopnickou práci v měření fyzických projevů různých duševních stavů). Laszlo nám však svým tichým, unaveným hlasem přečetl něco zcela jiného:

„Kdo může pochopit své omyly? Očisti mě od skrytých chyb.“

Kreizler opět zhasnul lampičku a znovu se posadil. Zkusil jsem naslepo hádat, že jde o citát z bible, což Laszlo potvrdil s poznámkou, že je pozoruhodné, kolik odkazů na očišťování se dá najít v náboženských dílech. Spěšně dodal, že to nemusí nutně znamenat, že hledaný vrah trpí náboženskou mánií či demencí (ačkoli u sériových vrahů se tyto choroby projevovaly mnohem častěji než jakákoli jiná duševní nemoc), citoval nám však ten verš, protože tím chtěl poněkud poeticky vyjádřit, nakolik náš muž trpí pocity hříchu a viny, na něž bývá metaforickým lékem právě voda.

Sara s tou poznámkou zjevně nesouhlasila. Ustaraným, trochu netrpělivým tónem podotkla, že se Kreizler vytrvale vrací k představě, že náš vrah si je vědom povahy svých činů a touží být dopaden, ten člověk však zároveň pořád dál vraždí malé chlapce. Pokud bychom přijali tvrzení, že je příčetný, stáli bychom před tíživou otázkou, jaké možné uspokojení či prospěch z těch krvavých činů získává. Než Laszlo na tento kousavý postřeh odpověděl, chvilku vyčkával a hledal vhodná slova. Věděl stejně dobře jako já, že Sara má za sebou dlouhou a náročnou noc. Já jsem také věděl, že po pohledu na jedno z těch zohavených těl je detailní rozbor duševního stavu vraha poslední věcí, kterou by chtěl člověk slyšet, příliš v něm ještě ulpívají pocity smutku, hněvu a hrůzy. Takový rozbor byl však nezbytný, zejména v tomto klíčovém okamžiku. Bylo nutné přivést Saru šetrně zpět k úkolu, který jsme měli před sebou. Laszlo se o to pokusil oklikou a začal jí vlídným hlasem klást zdánlivě nesouvisející otázky.

Představte si, začal, že vstupujete do velkého, trochu sešlého sálu, kde ozvěnou znějí hlasy, které si stále něco mumlají a opakovaně si pro sebe říkají stejné věty. Všude kolem vás se ti lidé vrhají na kolena či na zem, někteří z nich pláčou. Kde se nacházíte? Sara odpověděla okamžitě: v blázinci. Možná, opáčil Kreizler, ale stejně dobře byste mohla být v kostele. Na jednom z těch míst by se takové chování považovalo za šílené, na druhém nejen za zcela příčetné, ale dokonce za důstojnější než téměř jakákoli jiná lidská činnost. Kreizler pokračoval dál s jinými příklady: Kdyby nějakou ženu a její děti ohrožovala skupina útočníků a matka by měla jako jedinou zbraň k dispozici cosi jako sekáček na maso, považovala by Sara nutně vražedný pokus té ženy rozsekat vetřelce na kusy za akt brutálního běsnění? Nebo kdyby se jiná žena dovědela, že její manžel týrá a pohlavně zneužívá jejich děti, a prořízla mu uprostřed noci hrdlo, šlo by o nepřijatelnou krutost? Sara na to řekla, že ačkoli by její odpověď na tyto otázky byla záporná, považuje ty případy za velmi odlišné od toho, před nímž právě stojíme. Laszlo okamžitě vyjádřil námitku: Jediný rozdíl, prohlásil, je v tom, jak Sara jednotlivé případy vnímá. Dospělý, který chrání dítě, nebo dítě, které brání samo sebe, to je očividně kontext, v němž by Sara dokázala ospravedlnit i strašlivě násilné činy; ale co když náš vrah vnímá své počínání jako druh obrany? Dokázala by Sara posunout své hledisko natolik, aby pochopila, že každá oběť a každá situace vedoucí k vraždě vyvolala ve vrahovi vzpomínku na nějakou dávnou hrozbu a násilí a z důvodů, které jsme dosud přesně neurčili, ho donutila, aby v zájmu své vlastní ochrany sáhl k drastickým opatřením?

Sara byla spíše neochotná než neschopná tuto úvahu přijmout; mě na druhou stranu až zaskočilo, jak přesně se mé vlastní rozvažování shoduje s Kreizlerovým. Možná koňak pomáhal mé mysli přesáhnout své obvyklé hranice; ale ať už byl důvod jakýkoli, ozval jsem se s poznámkou, že podle toho, co Laszlo říká, by pak každá oběť byla jakýmsi druhem zrcadla. Kreizler spokojeně zamával pěstí. Přesně tak, prohlásil. Těla jsou zrcadlovým obrazem nějaké hrůzné série zážitků, které hrály klíčovou roli ve vývoji mysli našeho pachatele. Ať už přijmeme biologický přístup a soustředíme se na formování toho, čemu profesor James říkal „neurální dráhy“, nebo se pustíme po filozofické cestě, která by nás vedla k debatě o utváření duše, dospějeme ke stejnému závěru: k představě muže, pro něhož je násilí nejen hluboce zakořeněným vzorcem chování, ale přímo počátkem jakýchkoli podstatných životních zkušeností. To, co vidí při pohledu na ty mrtvé děti, je pouze vyjádřením toho, o čem se domnívá, že to někdo provedl jemu, třeba pouze psychicky, někdy v dávné minulosti. Samozřejmě když se na ta těla díváme my, první naší touhou je pomstít mrtvé a zachránit budoucí oběti. Hlubokou ironií však je vrahovo přesvědčení, že přesně toto dělá pro sebe: mstí se za dítě, kterým kdysi býval, chrání zmučenou duši, která se z něj stala.

Navzdory důkladnosti, s jakou Kreizler tohle všechno vysvětloval, se mu Sařin postoj změnit nepodařilo. Bylo prostě ještě příliš brzy, než abychom mohli očekávat, že odsune vzpomínku na Castle Garden do pozadí a soustředí se na práci. Vrtěla se na židli, potřásala hlavou a namítala, že všechno, co Kreizler říká, zní jako nějaká absurdní racionalizace: Laszlo srovnává emocionální a fyzické trápení v dětství s nejhorším druhem krvelačnosti u dospělého člověka, prohlašovala tvrdošíjně. Takový vztah ale prostě neexistuje, oba jevy jsou nepoměrně odlišné. Kreizler odpověděl, že to tak může vypadat, ale jen proto, že o tom poměru rozhoduje Sara sama na základě svých vlastních zkušeností. Hněv a touha ničit nebyly v jejím životě vůdčími instinkty, ale co kdyby byly, a to ještě dříve, než byla vůbec schopná vědomého myšlení? Jaký fyzický čin by pak mohl utišit tak hluboce zakořeněnou zuřivost? V případě našeho člověka to nedokážou ani brutální vraždy; neboť kdyby mohly utišit jeho hněv, prováděl by je stále tajně a tiše, mrtvoly by ukrýval a nezahrával si s odhalením.

Jelikož jsem si povšiml, že tyto rozumné argumenty nemají na naši neústupnou kolegyni žádný vliv, využil jsem příležitosti a navrhl, že byhom se všichni měli trochu vyspat. Během našeho rozhovoru začalo nad městem vycházet slunce a vyvolávalo v nás ten stav silné dezorientace, k němuž často dochází po celonočním bdění. Jsem si jistý, že Kreizler také věděl, že odpočinkem se spousta věcí spraví; přesto si však, když jsme se Sarou odcházeli, neodpustil poslední žádost, aby se Sara hrůzou a roztrpčením nenechala odvést příliš daleko od směru naší práce. Tu noc se ukázalo, že její role bude důležitější, než si původně myslel: Náš vrah strávil své dětství mezi muži i ženami, a ačkoli my ostatní můžeme spekulovat o tom, jaký vliv měly na jeho rané zkušenosti ženy, naše teorie nikdy nemohou být víc než shluk špatně podložených předpokladů. Právě na Saře bude, aby nám nabídla jiný úhel pohledu a vytvořila pro nás obraz ženy (nebo žen), které mohly napomáhat při zasévání takové zuřivosti. Bez toho nemůžeme nikdy uspět. Sara při myšlence na tento nový úkol unaveně přikývla a já jsem usoudil, že bych ji měl raději dostat pryč od Kreizlera, který býval občas únavný i pro svěžího a odpočatého člověka. Otevřel jsem hlavní dveře, odvedl ji k výtahu, a když jsme sjížděli do přízemí, mlčení mezi námi porušovalo jen tiché, podivně uklidňující hučení zdviže, rezonující v temné šachtě.

Dole jsme se srazili s Isaacsonovými, které zdržel nejen dav u Castle Garden (který se prý krátce po našem odjezdu rozešel), ale zejména Theodore, neboť trval na tom, aby vítězství oslavili v jeho oblíbeném podniku na Bowery nad talíři se steaky a sklenicemi piva. Oba detektivní seržanti vypadali stejně vyčerpaně jako já se Sarou, a jelikož museli ještě nahoru podat zprávu, příliš jsme nemluvili. S Markem jsem se v rychlosti dohodl, že se druhý den odpoledne sejdeme a vydáme se do Klubu rozkoše Golden Rule, a pak už oba zmizeli ve výtahu, zatímco my jsme začali na poloprázdné Broadwayi hledat drožku.

Do mrazivého chladu časného rána vyrazilo pouze málo drožkářů; ti, kteří to udělali, se však naštěstí shromáždili před vchodem do Hotelu St. Denis na druhé straně ulice. Pomohl jsem Saře nastoupit, než však řidiči udala směr, krátce vzhlédla k dosud osvětleným oknům v pátém patře čísla 808.

„On se snad nikdy nezastaví,“ podotkla tiše. „Připadá mi, jako by pro něj znamenalo skoro osobní záležitost.“

„No,“ opáčil jsem s mohutným zažíváním, „výsledek může neocenitelně potvrdit spoustu jeho profesionálních názorů a přesvědčení.“

„Ne,“ namítla Sara pořád stejně tichým hlasem. „Je v tom něco jiného, něco víc“

Když jsem sledoval její pohled k oknům naší kanceláře, zmínil jsem se o svých vlastních obavách: „Rád bych věděl, co se to děje s Mary.“

Sara se usmála. „Ty jsi nikdy nebyl dvakrát vnímavý, pokud jde o romantické záležitosti, Johne.“

„To má znamenat co?“ zeptal jsem s nepředstíraným zmatkem.

„To znamená,“ vysvětlila Sara trochu blahosklonně, „že je do něho zamilovaná.“ Zatímco jsem tam stál s otevřenými ústy, zaklepala na střechu drožky. „Gramercy Park, prosím. Sbohem, Johne.“

Když drožka odrážela od chodníku a mířila po Broadwayi pryč, Sara se ještě pořád usmívala. Pár dalších kočích se mě zeptalo, jestli taky nepotřebuji svézt, ale po té poslední šokující informaci jsem dokázal jen tupě zavrtět hlavou. Doufal jsem, že mi procházka, nebo v mém případě spíše klopýtání, pomůže objevit v tom nějaký smysl, ale nemohl jsem se více mýlit. Důsledky Sařina prohlášení a výraz její tváře, když o tom hovořila, to všechno bylo příliš složité, než abych to dokázal pochopit během několika krátkých minut unavené chůze. Procházka ve mně jen posílila pocit hlubokého vyčerpání a v době, kdy jsem se v babiččině domě zhroutil na své lůžko, jsem byl příliš tělesně unavený a duševně rozrušený, než abych si dokázal třeba jen svléknout zablácené šaty.

KAPITOLA 16

Ve spánku mě zachvátila mimořádně nepříjemná nálada, a když jsem se v poledne probudil, připadal jsem si podrážděný a protivný. To pochmurné rozpoložení se nijak nezlepšilo, když se objevil poslíček se zprávou od Laszla. Vyplývalo z ní, že v průběhu noci byla zatčena jistá paní Hulseová z Long Islandu poté, co se pokusila zabít řeznickým nožem své vlastní děti. Ačkoli ženu ihned propustili do péče jejího manžela, Kreizler obdržel žádost, aby vyšetřil duševní stav řečené dámy, a pozval Saru, aby jela s ním. Nešlo o to, že by snad paní Hulseová mohla mít spojitost s naším případem, vysvětloval Kreizler; Sařin zájem (který se, jak se dalo čekat, po několika hodinách spánku opět oživil) se spíše zaměřoval na posuzování povahových rysů imaginárních žen, které měla na Laszlovu žádost vytvořit, abychom lépe pochopili našeho imaginárního muže. Nic z toho by mi nevadilo; podráždilo mě spíše to, že celý vzkaz vyzněl, jako by si se Sarou společně udělali příjemný a zajímavý celodenní výlet na venkov. Když jsem ten papír vztekle zmuchlal, jízlivě jsem jim v duchu popřál hezkou zábavu a myslím, že jsem si pak dokonce odplivl do výlevky.

Kdyz mi zavolal Marcus Isaacson, domluvili jsme se, že se sejdeme v pět hodin u stanice nadzemky na křižovatce Třetí avenue a Čtvrté ulice. Pak jsem se oblékl a zamyslel se nad možnostmi, které se pro toto odpoledne nabízejí mně samotnému. Nebylo jich mnoho a ani jedna nepůsobila lákavé. Když jsem se konečně vynořil ze svého pokoje, zjistil jsem, že babička pořádá oběd: společnost se skládala z jedné její přihlouplé neteře, neteřina stejně zábavného manžela (který byl partnerem v investiční firmě mého otce) a jednoho mého bratrance z druhého kolena. Všichni tři hosté měli plno otázek o mém otci; otázek něž jsem vzhledem k tomu, že jsem se s ním už mnoho měsíců neviděl, nedokázal odpovědět. Rovněž se ze zdvořilosti vyptávali na mou mať ku (která, pokud jsem věděl, právě cestovala se společnicí po Evropě) a taktně se vyhýbali narážkám na mou bývalou snoubenku Julii Prattovou, s níž se společensky stýkali. Celý rozhovor byl prokládán neupřímnými úsměvy a chichotáním a moje zasmušilost po něm ještě vzrostla.

Pravdou bylo, že jsem už po dlouhá léta nedokázal přátelsky hovořit s většinou členů své rodiny z důvodů, které byly sice závažné, daly se však snadno vysvětlit. Těsně potom, co jsem odešel z Harvardu, můj mladší bratr, jehož dospívání bylo ještě složitější než mé vlastní, spadl v Bostonu ze člunu a utopil se. Zdlouhavý pitevní proces odhalil to, co jsem mohl prozradit sám, kdyby se mě někdo zeptal: že můj bratr byl dlouhodobě závislý na alkoholu a morfiu. (Během posledních let svého života často popíjel s Rooseveltovým mladším bratrem Elliotem, jehož život rovněž ukončil o několik roků později těžký alkoholismus.) Následný pohřeb doprovázelo množství uctivých, avšak naprosto nesmyslných projevů, které se vůbec nezmínily o zoufalém boji mého bratra s těžkými záchvaty melancholie, propukajícími u něho v dospělosti. Jeho trápení mělo mnoho příčin, ale tehdy jsem byl přesvědčen, a dodnes věřím, že k tomu vedlo především dospívání v domácnosti a v prostředí, kde se jakýkoli projev emocí potlačoval a trestal. Naneštěstí jsem tento názor během pohřbu vyjádřil a málem jsem kvůli tomu skončil v ústavu pro duševně choré. Vztahy mezi mnou a zbytkem rodiny se pak už nikdy znovu neupevnily. Pouze babička, která bratra hluboce milovala, vyjádřila jisté pochopení pro mé počínání a nabídla mi, že mohu sdílet její dům a její život. Ostatní mě považovali v lepším případě za duševně narušeného, v tom horším rovnou za nebezpečného blázna.

Ze všech těchto důvodů pro mne znamenala přítomnost mých příbuzných na Washingtonově náměstí toho dne poslední ránu, a když jsem vyšel z hlavních dveří do ledového povětří, nemohl jsem se cítit hůře. Jakmile jsem si uvědomil, že nemám nejmenší tušení, kam vlastně jdu, posadil jsem se na schody, hladový a promrzlý, a znenadání jsem pochopil, že žárlím. To pochopení přišlo tak nečekaně, že ze mě rázem spadla veškerá únava. Patrně jsem z těch informací, které jsem načerpal noc předtím, podvědomě vyvodil pár nepříjemných závěrů: pokud je Mary Palmerová skutečně zamilovaná do Kreizlera, považuje Saru za hrozbu; jak Kreizler, tak Sara o tom vědí, a kvůli tomu nechce mít Kreizler Mary nablízku, ale klidně si vyjede strávit jarní odpoledne ze Sarou, no, bylo mi to poměrně jasné. Saru ten tajemný psychiatr zřejmě okouzlil a nekonvenčního Kreizlera, který v životě, pokud jsem věděl, prožil pouze jeden citový vztah, nepochybně zaujala Sařina rozhodně prosazovaná nezávislost. Ne že bych cítil žárlivost odmrštěného milence; koneckonců jsem na vztah se Sarou pomyslel jen jednou v životě, a to jen na několik hodin s myslí zamženou alkoholem. Ne, zraňovala mě spíše představa, že jsem vyloučen z jejich podniků. V takovém ránu (či odpoledni) by mi výprava s přáteli na Long Island rozhodně prospěla.

Několik minut jsem rozvažoval, zda bych se neměl zastavit za herečkou, s níž jsem po zrušeném zasnoubení s Julií Prattovou trávil mnoho dní (a ještě více nocí), ale potom se mé myšlenky ze záhadného důvodu zatoulaly k Mary Palmerové. Jestli se já cítím špatně, tak pokud Sara mluvila pravdu, jí musí být určitě ještě hůř. Co kdybych zajel do Stuveysant Parku a vzal to děvče někam ven? Kreizler by s tím nejspíš nesouhlasil, jenže Kreizler zrovna tráví příjemný den s nádhernou dívkou, takže na jeho možné námitky nemusím brát ohled. (Tak nepozorovaně se do mých myšlenek vplížila zášť a nevraživost.) Ano, když jsem procházel pod nově zbudovaným obloukem na severním konci Washington Square Parku, ta představa mi připadala stále lákavější. Ale kam přesně bych měl s Mary zajít?

Na Broadwayi jsem zastavil pár malých kolportérů a odkoupil od nich nějaké noviny. Na předních stránkách se hodně psalo o nočních událostech v Castle Garden. Obavy ohledně sílícího napětí v přistěhovaleckých čtvrtích se očividně zvyšovaly. Začínal se utvářet občanský výbor, který měl v úmyslu na radnici důrazně vyjádřit znepokojení občanů ohledně obou vražd a především ohledně možného dopadu těch zločinů na pořádek ve městě. V tu chvíli mě však tohle všechno skoro vůbec nezajímalo, rychle jsem nalistoval stránky s kulturními podniky. Nabídka vypadala dost chudě, dokud mi zrak nepadl na inzerát Kosterova a Bialova vaudevillu na 23. ulici. Kromě zpěváků, akrobatů a ruského klauna Koster a Bial nabízeli také program složený z krátkých promítaných filmů, podle inzerátu vůbec první v New Yorku. To mi připadalo vhodné; divadlo navíc leželo poměrně nedaleko od Kreizlerov domu. Naskočil jsem do prvního fiakru, který projížděl kolem.

Když jsem dorazil, Mary byla v domě na Sedmnácté ulici sama a přesně tak sklíčená, jak jsem čekal. Také se jí zpočátku vůbec nechtělo vydat se ven. Odvracela se ode mě, zuřivě vrtěla hlavou a ukazovala kolem sebe, aby mi naznačila, že má v domácnosti příliš mnoho práce, než aby o tom návrhu mohla byť jen uvažovat. Mě však myšlenka, že bych si mohl zlepšit náladu tím, že rozveselím někoho jiného, nadchla: popsal jsem jí program u Kostera a Biala s mimořádným elánem a její ostražitost jsem utlumil prohlášením, že jde o pouhý výraz díků za báječnou snídani. Uklidněná a zjevně radostně vzrušená Mary brzy skončila s námitkami, vzala si kabát a nasadila si malý černý klobouček. Když jsme odcházeli z domu, nevydala ani hlásku, ale její vděčné, potěšené úsměvy mi úplně stačily.

Navzdory faktu, že mne k tomu plánu vedly tak pochybné motivy, se odpoledne mimořádně vydařilo. Usadili jsme se na svá sedadla u Kostera a Biala, v nevelkém divadle průměrné kvality, právě když byla v plném proudu show jisté kabaretní skupiny z Londýna. Stihli jsme ruské klauny, jejichž pantomimické představení Mary velice pobavilo. Komediální artisté, kteří na sebe pokřikovali urážky a žerty během poměrně náročných akrobatických kousků, byli také dobří, ačkoli bez francouzských zpěváků a velmi podivné tanečnice, kteří přišli po nich, bych se docela obešel. Publikum bylo početné, ale shovívavé, a Mary očividně bavilo sledovat diváky stejnou měrou jako účinkující.

Jakmile se však nad proscéniem rozvinulo stříbřitě bílé plátno a všechna světla zhasla, nikdo nedokázal odtrhnout pohled od jeviště. Někde za námi se rozsvítil kužel světla a v prvních několika řadách téměř vypukla panika, když se objevil obraz vzdutých mořských vln, zdánlivě se valících přímo do divadla. Nikdo z nás přirozeně dosud nikdy neviděl promítané obrazy a zážitek v tomto případě ještě podpořilo to, že černobílý film byl ručně dobarven. Jakmile se v divadle opět nastolil pořádek a první snímek „Mořské vlny“ skončil, mohli jsme shlédnout dalších jedenáct kratičkých filmů, včetně scény „Boxer z burlesky“ a několika méně zábavných obrázků německého císaře při přehlídce vojenských jednotek. Když člověk seděl v tom ošumělém divadelním sále, rozhodně neměl pocit, že je svědkem počátků nového druhu komunikace a zábavy, který v rukou takových moderních mistrů, jako je D. W. Griffith, dramaticky změní nejen New York, ale celý svět; daleko víc mě zajímala skutečnost, že mě tyto roztřesené obarvené obrazy na krátkou chvíli sblížily s Mary Palmerovou a zbavily nás oba osamělosti, která pro mě byla krátkodobým, pro ni však trvalým rysem života.

Teprve když jsme se vrátili zpět na ulici, změnil se můj duševní odpočinek v zaujatou zvědavost vyvolanou studiem, které jsem v posledních týdnech namáhavě podstupoval. Při pohledu na svou velmi potěšenou a velmi přitažlivou společnici, vychutnávající si svěží chladné odpoledne, jsem si v duchu říkal: Jak mohlo tohle děvče zabít svého otce? Plně jsem si uvědomoval, že jen málo věcí je odpornějších než otec zneužívající vlastní dceru; spousta dalších dívek však prošla podobnou zkušeností, aniž by viníka připoutala k posteli a nechala ho uhořet zaživa. Co dovedlo Mary k tomu činu? Brzy jsem si uvědomil, že to lze poměrně snadno pochopit i nyní, mnoho let po události. Když Mary sledovala psy a holuby v parku na Madison Square, nebo když její modré oči zahlédly některý z půvabných výjevů, jako byla třeba pozlacená socha nahé Diany na vrcholu hranaté věže Madison Square Garden, její rty se pohybovaly, jako by chtěla svou radost vyjádřit, a pak náhle pevně zavřela ústa a ve tváři se jí objevil výraz strachu z toho, jaké nesouvislé, ponižující zvuky by vydala, kdyby se pokusila promluvit. Vzpomněl jsem si, že v dětství Mary považovali za slabomyslnou; většina dětí nebývá k takovým lidem právě laskavá. Navíc její matka soudila, že se nehodí k ničemu jinému než k podřadné práci. V době, kdy otec začal se sexuálními útoky, musela být tedy Mary v duchu už tak zoufalá a zmučená, že v ní všechno spělo k výbuchu. Kdyby zmizela jediná, kterákoli z těchto nevýhod a smutných zážitků, její život mohl být úplně jiný; společně však neodvratně vedly k osudovému výsledku.

Možná byl život našeho vraha podobný, usoudil jsem, když jsme s Mary vešli do Madison Square Garden, abychom si v arkádové restauraci na střeše dali šálek čaje. Tou dobou jsem už pochopil, že přílišná hovornost jejích společníků v Mary jen posiluje trpké vědomí, že sama není schopna ke konverzaci přispět, a tak jsem se začal vyjadřovat spíše gesty a úsměvy a v duchu přitom sledoval to, co mi připadalo jako plodný směr psychologického uvažování. Zatímco Mary upíjela čaj rozhlížela se kolem, aby jí neuniklo nic z nádherné vyhlídky, která se ze střešní kavárny nabízela, vzpomínal jsem na to, co říkal Kreizler minulou noc: že násilí bylo pro našeho vraha počátkem veškerých zkušeností z dětství. S největší pravděpodobností to znamenalo bití od dospělých, což by odpovídalo Laszlově teorii, že se v tom muži střetávaly instinkty touhy po vlastní ochraně a touhy po pomstě. Ale podobným zacházením přece trpí tisíce malých chlapců. Co dohnalo právě tohoto, podobně jako Mary, za tu zdánlivě neurčitelnou, ale velmi reálnou hranici násilí? Že by i on trpěl nějakou ochromující vadou či zohyzděním, které z něj v mládí dělalo terč pohrdání a posměchu, nejen ze strany dospělých, ale i ostatních dětí? A co když po všem tom utrpení zažil (opět stejně jako Mary) nějaký druh krutého, ponižujícího sexuálního zneužití?

Dosud mi připadá zvláštní, že ve mně tak půvabná dívka jako Mary Palmerová vyvolala takové chmurné úvahy; získal jsem však dojem, že jsem narazil na jistou stopu, a chtěl jsem odvést Mary zpět do Kreizlerova domu, abych stihl schůzku s Markem Isaacsonem a mohl se s ním o své myšlenky podělit. Trochu mě mrzelo, že musím ukončit výlet, který Mary očividně tolik potěšil, v době, kdy jsme dorazili zpět do Stuveysant Parku, doslova zářila, ale ona měla také své povinnosti, k nimž se v duchu vrátila ihned, jakmile zjistila, že před domem na Sedmnácté ulici stojí Kreizlerova koleska.

Stevie právě utíral zpoceného Fredericka, zatímco Kreizler postával na malém balkónku s kovovým zábradlím v prvním patře a potahoval z cigarety. Když jsme vstoupili do malého předního dvora, já i Mary jsme se v duchu připravili na potíže; oba nás tedy zaskočilo, když se na Kreizlerově tváři objevil upřímný úsměv. Vytáhl své stříbrné hodinky, ověřil si čas a vesele na nás zavolal:

„Vy dva jste si museli užít báječné odpoledne, byl pan Moore dobrým společníkem, Mary?“

Mary se usmála, přikývla a rozběhla se k předním dveřím. U nich se obrátila, a když si sundávala černý klobouček, řekla se šťastným úsměvem a téměř bez námahy: „Děkuji.“ Pak zmizela uvnitř a já jsem vzhlédl nahoru ke Kreizlerovi.

„Řekl bych, že přece jen možná bude jaro, Johne,“ podotkl a ukázal cigaretou ke Stuveysant Parku. „Navzdory tomu chladnu už začínají rašit listy.“

„Myslel jsem, že budete ještě na Long Islandu,“ opáčil jsem.

Pokrčil rameny. „Já sám tam nic dalšího zjistit nemohu. Saru ovšem postoj paní Hulseové k vlastním dětem očividně fascinoval, takže jsem ji tam nechal. Mohlo by to pro ni být užitečné a večer se může domů vrátit vlakem.“ Vzhledem k teoriím, k nimž jsem během dne dospěl, mi to přišlo trochu zvláštní, Kreizler se však choval naprosto normálně.

„Zaskočíte nahoru na skleničku, Johne?“

„V pět mám schůzku s Markem, chystáme se do Golden Rule. Máte zájem?“

„Velký,“ odpověděl. „Jenomže asi bude lepší, když se nebudu objevovat na příliš mnoha místech spojovaných s tím případem. Jsem přesvědčen, že vy dva si všechno vryjete do paměti. A nezapomeňte, klíč bude v detailech.“

„Když už o tom mluvíme,“ poznamenal jsem, „napadlo mě pár věcí, které by mohly být užitečné.“

„Výborně. Probereme je u večeře. Až skončíte, zavolejte mi do Institutu. Musím tam něco zařídit.“

Přikývl jsem a obrátil se k odchodu, ale jisté otázky mě příliš pálily, než abych je mohl nechat bez odpovědi.

„Laszlo?“ oslovil jsem ho váhavě. „Vy se nezlobíte, že jsem vzal Mary dneska odpoledne ven?“

Opět pokrčil rameny. „Nemluvil jste s ní o tom případu?“

„Ne.“

„Pak jsem vám naopak vděčný. Mary má jen málo příležitostí poznávat nové lidi a situace. Jsem si jistý, že to bude mít dobrý vliv na její rozpoložení.“

To bylo všechno. Otočil jsem se, vyšel brankou ven a nechal za sebou ten nepatrný vhled do chování svých přátel, o němž jsem se ráno domníval, že jsem k němu dospěl. Na 18. ulici jsem nasedl do nadzemky směrem ke Třetí Avenue, a zatímco mě odvážela do centra, snažil jsem se nemyslet na osobní záležitosti jiných lidí a raději se soustředit na případ. Když jsme míjeli Cooper Square, už se mi to téměř podařilo, a když jsem se na Čtvrté ulici sešel s Markem, byl jsem dokonale připraven vyslechnout jeho nejnovější teorie o pachatelově metodě, přednášku, která zabrala většinu času při dlouhém pochodu přes město až do Klubu rozkoše Golden Rule.

KAPITOLA 17

Myšlenka, že náš vrah je zkušený horolezec, který se vyzná v horách i na skalách, Marka údajně poprvé napadla, když jsem se vrátil z Paresis Hallu s příběhem, který mi vyprávěl Sally. Když se však pokusil najít důkazy takové činnosti na věži Williamsburského mostu a potom v Hallu, neobjevil téměř nic a pomalu se chystal hypotézu zavrhnout. Stále se k ní však v duchu vracel, zejména kvůli rychlosti, s jakou se náš člověk dostával na těžko přístupná místa a opět z nich, a také kvůli tomu, že jsme nikde nenašli žádné žebříky nebo podobná konvenční zařízení usnadňující šplhání. Podle Marka se to nedalo vysvětlit jinak: vrah musí používat moderní techniky zkušených horolezců, aby se dostal do pokojů svých příštích obětí. A že je v tom mimořádně zručný, to dokazovala i skutečnost, že cestou z nich musel chlapce patrně nést, jelikož v horolezectví se žádný z nich určitě nevyznal. To vše podporovalo teorii, s níž přišli Isaacsonovi už v Delmoniku, totiž že vrahem je silný, vysoký muž. Vzhledem k těmto předpokladům začal Marcus důkladněji studovat horolezecké techniky a opět si prohlédl jak ukotvení mostu, tak pokoj v Paresis Hallu.

Tentokrát už zkušeným okem skutečně objevil na vnějších zdech Ellisonova podniku stopy, které tam mohly zanechat okované horolezecké boty a horolezecké skoby, velké kovové klíny, které alpinisté zatloukají do skal kladivem, aby měli buďto přímou oporu pro ruce a nohy, nebo úchyt pro upoutání lan. Ty stopy ovšem nebyly v žádném připadě jednoznačné, proto se o nich na našich schůzkách také nezmínil. V Castle Garden však Marcus na zadní straně střechy objevil vlakna z provazů: další důkaz, že vrah je horolezcem. Vlákna byla roztroušena až k zábradlí na přední straně střechy, velmi důkladně zapuštěnému do zdiva. Proto nás Marcus požádal, abychom ho spustili dolů podél zadní zdi pevnosti, kde narazil na stopy stejné jako ty, které odhalil v Hallu. V tu chvíli začal Marcus promýšlet pravděpodobnou sérii událostí vedoucích k vraždě v Castle Garden:

Vrah se svou poslední obětí na zádech vylezl na střechu za použití skob (Strážný údery kladiva neslyšel, neboť, jak Marcus zjistil, obvykle většinu služby prospal, čehož si byl vrah podle Marka zcela jistě vědom.) Jakmile se náš člověk ocitl na střeše, spáchal vraždu, omotal provaz kolem předního zábradlí a slanil zpátky na zem. „Slaňování“ je jak mi Marcus vysvětlil, evropský výraz pro techniku, při níž horolezec klesá po hladké stěně za pomoci obou konců provazu, který byl nahoře otočen kolem nějakého pevného předmětu. Jakmile se lezec dostane na zem, jednoduše jeden konec pustí a stáhne lano k sobě. Cestou dolů navíc mohl vrah odstranit skoby, které použil jako oporu při šplhání.

Jakmile si to Marcus pečlivě promyslel, nejprve se pokusil najít přesvědčivé důkazy této teorie v Paresis Hallu, neboť od Santorelliho vraždy už uplynula dlouhá doba a nebylo pravděpodobné, že by tam narazil na nějaké policisty. Tam mu však došlo, že v Hallu zabiják nepochybně vyrážel ze střechy, nikoli ze země, a nemusel tedy vůbec používat skoby (díry ve zdivu, které Marcus původně považoval za stopy po horolezeckých skobách, způsobilo tedy něco jiného a patrně neměly s případem vůbec žádnou souvislost). Marcus se tedy těsně před naší schůzkou vrátil do Castle Garden a pokračoval v prohlídce okolí, s níž noc předtím stěží začal. Měl jsem tedy pravdu, když jsem těsně před našim chvatným odjezdem usoudil, že na zemi něco hledá. Těch pár policistů hlídkujících u Castle Garden vůbec nezacházelo k zadnímu vchodu do pevnosti, takže mohl pátrat celkem bez obav.

V tomto bodě vyprávění sáhl můj společník do kapsy kabátu a vytáhl nenápadný ocelový kolík, který našel ležet v trávě. Na širším konci měla ta věc jakési očko, Marcus mi vysvětlil, že slouží k provlékání lan. Doma se na tom pokusil najít otisky a skutečně objevil sérii stop, které presně odpovídaly těm z keramického komína. V tu chvíli jsem ho uznale poplácal po zádech: Marcus byl stejně zarytý jako kterýkoli jiný detektiv, s jakým jsem se během let svého působení v policejním zpravodajství kdy setkal, a výrazně inteligentnější. Nebylo divu, že se starou gardou z Detektivního oddělení příliš nevycházel.

Než jsme došli ke Golden Rule, Marcus mi stihl vysvětlit i další důsledky svého objevu. Ačkoli kolem roku 1896 se horolezectví jako forma zábavy v Severní Americe dosud neujalo, v Evropě byl tento sport známý a oblíbený. Během celého minulého století pokořovaly týmy sportovců vrcholky Alp a Kavkazu a jeden neohrožený Němec se dokonce vypravil do východní Afriky a dobyl Kilimandžáro. Téměř všechny tyto výpravy, říkal Marcus, se skládaly zejména z Angličanů, Švýcarů či Němců; méně náročné lezení po skalách a horách se v těchto zemích také stalo oblíbenou lidovou zábavou. Vzhledem ke zkušenostem, které náš zabiják prokazoval, se dalo soudit, že se s tímto sportem seznámil už dávno, možná dokonce v dětství; bylo proto dosti pravděpodobné, že jeho rodina emigrovala do Ameriky v nepříliš vzdálené minulosti z jedné z těchto tří evropských zemí. V tuto chvíli to sice mnoho neznamenalo, dalo se však snadno pochopit, že spojí-li se tento fakt s dalšími informacemi, získanými později, může se celé pátrání posunout vpřed. Toto vědomí bylo oprávněným důvodem k naději.

A dalo se čekat, že při nadcházející návštěvě Klubu rozkoše Golden Rule, hnusné špinavé díry, která nemohla mít smutněji ironické jméno, budeme této emoce potřebovat obrovskou zásobu. Paresis Hall se alespoň nacházel nad zemí a byl poměrně prostorný; Golden Rule však sídlil ve vlhkém stísněném suterénu, který byl tenkými přepážkami rozdělen na malé „pokoje“, takže příchozí snadno získal přehled o všech činnostech, k nimž tam docházelo, pokud ne zrakem, tedy rozhodne sluchem. Majitelkou byla nechutná tlustá ženská známá jako Skotska Anča a Golden Rule nabízel pouze zženštilé malé chlapce, kteří se líčili, mluvili falzetem a vzájemně se oslovovali ženskými jmény, zatímco jiné druhy homosexuálních styků přenechávala Skotská Anča podnikům, jako byl ten Ellisonův. Golden Rule si získal proslulost v roce 1892, když reverend Charles Parkhurst, presbyteriánský pastor a předseda Společnosti pro potírání zločinu, toto místo navštívil během své kampaně za odhalení vazeb mezi newyorským kriminálním podsvětím a různými složkami městské správy, zejména policií. Parkhurst, vysoký, ušlechtile vyhlížející muž, který byl mnohem snesitelnější než spousta jiných zapálených bojovníků za vymýcení neřesti, si tenkrát jako svého pomocníka a průvodce najal soukromého detektiva Charlieho Gardnera. Charlie byl můj starý přítel a okamžitě mě vyzval, abych se k tomu, co vypadalo jako mimořádně zábavný plán, přidal také.

V roce 1892 už ve mně však oheň mládí začal vychládat a právě jsem se ze všech sil snažil změnit své zavrženíhodné způsoby. Na základě úvahy, že stabilní, klidný život, jak profesionální, tak osobní, by mohl mít něco do sebe, jsem se cele zaměřil na washingtonskou politiku a slečnu Julii Prattovou, a nebyl jsem tudíž ochoten ohrozit své žurnalistické i romantické postavení spoluprací s Charliem Gardnerem, třeba jen na jedinou noc. Jediným mým příspěvkem k brzy proslavenému dobrodružství reverenda Parkhusta tedy zůstal pouhý seznam zapadáků a vykřičených domů, o nichž jsem soudil, že by je měli navštívit. Skutečně je navštívili, spolu s dalšími středisky hanebnosti, a z následné Parkhustovy písemné zprávy o říši neřesti obecně, a o Golden Rule zvláště, se spořádané společnosti ježily vlasy na hlavě.

Právě Parkhurstovo upozornění, jak zkaženým se stal život v mnohých newyorských čtvrtích a nakolik z toho stavu věcí těží někteří oficiální představitelé města, vedlo k založení komise pro vyšetřování korupce. V čele této komise stál senátor Clarence Lexow, a když se v závěrech jeho šetření objevil požadavek „obžalovat policejní složky města New Yorku jako celek“, četní policisté na vlastní kůži pocítili dopad reformy. Jak jsem však už řekl, zkaženost a korupce nebyly pomíjivými, ale trvalými rysy života v New Yorku; když člověk poslouchal takové spravedlivě rozhořčené řečníky jako Parkhurst, Lexow, starosta Strong či dokonce Theodore, bylo sice vždycky příjemné namlouvat si, že naslouchá hlasu pevné základny zdejší populace, jakmile jste ovšem vstoupili na místo podobné Golden Rule, vždy jste se museli vyrovnávat s faktem, že pohnutky a touhy, které vedou ke vzniku takových podniků, pohnutky, které by v jakékoli jiné části Spojených států vedly k pohrdání a dokonce k pronásledování, mají nejméně stejně tolik zastánců a obhájců jako „slušná společnost“.

Samozrejmě, obhájci slušné společnosti a zastánci morální zkaženosti často bývají titíž lidé, jak Markovi došlo ve chvíli, kdy jsme toho sobotního večera prošli nenápadným hlavním vchodem Golden Rule. Téměř okamžitě jsme se ocitli tváří v tvář obtloustlému muži středního věku, oblečenému v drahých večerních šatech, který si na odchodu zakrýval tvář a rychle naskočil do luxusního kočáru čekajícího u chodníku. Za ním se objevil asi patnácti či šestnáctiletý chlapec v úboru typickém pro noční práci, který v ruce spokojeně přepočítával peníze. Chlapec za mužem cosi zavolal tou obvyklou skřípavou, nepřirozenou fistulkou, která nezasvěcené vždycky šokovala a dráždila. Potom strojeným krokem přešel k nám a roztomile nám slíbil večer plný zábavy, pokud si ho vybereme mezi své společníky. Marcus ihned odvrátil zrak a zadíval se na strop, ale já jsem chlapci odpověděl, řekl jsem, že nejsme zákazníci a chtěli bychom mluvit se Skotskou Ančou.

„Áha,“ pronesl chlapec líně svým normálním hlasem. „Zase poldové co? Ančo!“ Vydal se k velké místnosti dále v suterénu, odkud k nám doléhal nevázaný smích. „Jsou tu další pánové kvůli té vraždě!“

Sešli jsme za chlapcem po několika schůdcích a zastavili se na prahu rozlehlého pokoje. Uvnitř stálo pár kousků kdysi okázalého, nyní však omšelého nábytku a chladnou plesnivou podlahu zakrýval prošlapaný peršan. Na koberci seděl v dřepu přikrčený polonahý muž kolem třicítky, který popolézal po čtyřech kolem a hlasitě se smál, zatímco ho několik ještě spořeji oděných chlapců přeskakovalo.

„Skákání přes kozu,“ zamumlal Marcus, když scénu před sebou zhodnotil jediným nervózním pohledem. „Nevlákali snad Parkhursta do něčeho podobného, když tu tehdy byl?“

„To se stalo u Hattie Adamsové v Tenderloinu,“ odpověděl jsem. „Parkhurst se v Golden Rule moc dlouho nezdržel, jakmile zjistil, co se tu vlastně odehrává, vyděsil se a utekl.“

Zezadu od pokojů k nám volným krokem zamířila Skotská Anča, křiklavě nalíčená, očividně opilá osoba, která už měla nejlepší léta dávno za sebou, pokud se u ní vůbec dalo o něčem takovém mluvit. Navlečená byla v těsných růžových šatech, z nichž přetékala neforemná napudrovaná ňadra, a ve tváři měla ten uštvaný, zachmuřený výraz příznačný pro všechny majitele vykřičených domů, k nimž se dostavila neohlášená návštěva od strážců zákona.

„Nevím, co po mně chcete, chlapci,“ začala rozmrzelým hlasem, zničeným alkoholem a cigaretami, „ale dvěma okrskovým kapitánům už platím pět set dolarů měsíčně, aby mi podnik nezavřeli. To znamená, že pro poldy v civilu tu už nic nezbejvá. A všechno, co vim o tý vraždě, jsem už vyložila jednomu detektivovi“

„To je dobře,“ přerušil ji Marcus, vytáhl svůj odznak, vzal Anču za paži a vydal se s ní k hlavním dveřím. „Takže to všechno ještě máte v dobré paměti. A ničeho se nebojte, my chceme jenom informace.“

Trochu uklidněná tím, že ji rozhovor nebude nic stát, prozradila nám Skotská Anča příběh Fatimy, původně Aliho ibn-Ghaziho, čtrnáctiletého syrského chlapce, který byl v Americe jen něco málo přes rok. Aliho matka zemřela pár týdnů po příjezdu do New Yorku, neboť se v syrském ghettu v okolí Washington Market nakazila nějakou smrtelnou chorobou. Chlapcův otec, nekvalifikovaný dělník, nebyl schopen získat žádnou práci a dal se na žebrotu. Bral s sebou i své děti, aby vzbudil soucit kolemjdoucích, a právě při této činnosti na rohu ulice kousek od Golden Rule si Skotská Anča poprvé všimla Aliho. Jemné exotické rysy chlapcova obličeje podle Anči znamenaly, že se dokonale hodí pro její podnik. Rychle s Aliho otcem uzavřela „dohodu“, která silně připomínala podmínky nevolnické služby, či dokonce otroctví. A tak se zrodila „Fatima“ a při zmínce o tom absurdním jménu jsem náhle zjistil, jak moc mi začíná lézt na nervy ten otřesný zvyk dávat mladým chlapcům ženská jména, aby se lépe prodávali dospělým mužům, kteří buďto měli trapné skrupule ohledně toho, koho zneužívají, nebo je naopak vzrušovaly mimořádně hloupé zvrácenosti. „Fatima dokázala vydělat spoustu peněz,“ říkala Skotská Anča. Měl jsem chuť tu ženskou uhodit, ale Marcus pokračoval ve výslechu klidně a profesionálně. Anča nám už o Alim nic dalšího prozradit nemohla a začala si trochu dělat starosti, když jsme prohlásili, že chceme vidět pokoj, kde pracoval, a promluvit si s chlapci, kteří patřili k jeho přátelům.

„Nejspíš jich moc neměl,“ poznamenal Marcus mimochodem. „Zřejmě to byl dost hádavý a vzpurný mladík, ne?“

„Fatima?“ opáčila Anča udiveně. „Jestli taková byla, já sem si nevšimla. Jo, ke kunčaftům se dokázala chovat příšerně, divili byste se, kolika z nich se takový zacházení zamlouvá, ale nikdy si nestěžovala a s ostatními děvčaty vycházela báječně.“

Vymenili jsme si s Markem zmatený pohled. Tohle vůbec neodpovídalo chování, jaké jsme si zvykli od obětí očekávat. Když jsme kráčeli za majitelkou špinavou úzkou chodbou vedoucí mezi pokojíky vzadu, Marcus se nad touto zjevnou nesrovnalostí zamyslel, pak kývl hlavou a pošeptal mi: „Nedával byste si vy pozor, jak se chováte v blízkosti někoho, komu vás vlastně prodali? Počkáme a uvidíme, co nám prozradí ostatní děvčata. Teda vlastně chlapci.“ Rozhořčeně zavrtěl hlavou. „Zatraceně, už to dělám taky.“

Ostatní chlapci, kteří pracovali v Golden Rule, nám však neposkytli žádné informace, které by odporovaly výpovědi bordelmamá. Zatímco jsme postávali v úzké chodbě a postupně vyslýchali asi tucet nalíčených mladíků, když vycházeli ze svých pokojů (celou dobu jsme přitom byli nuceni naslouchat obscénnímu sténání, chroptění a výkřikům chtíče, které se z těch špeluněk linuly), stále se nám potvrzoval portrét Aliho ibn-Ghaziho, v němž chyběly jakékoli hněvivé či neukázněné rysy. To bylo divné, ale neměli jsme čas se tím zabývat, neboť poslední paprsky slunce už mizely a my jsme si ještě potřebovali prohlédnout budovu zvenčí. Jakmile z pokoje obráceného do uličky za klubem, který pravidelně používal Ali, odešla dvojice nervózně se rozhlížejících mužů v doprovodu vyčerpaného chlapce, vešli jsme do těžkého vlhkého vzduchu uvnitř, prosyceného pachem potu, abychom si ověřili Markovu teorii o tom, jak se zabiják přemísťuje.

Alespoň tady jsme našli to, co jsme hledali: špinavé okno, které se dalo otevřít a nad nímž se nacházela čtyři patra souvislé, hladké cihlové stěny. Před západem slunce jsme se museli dostat na střechu; nicméně když jsme z pokojíku odcházeli, zastavil jsem se u jednoho právě nezaměstnaného chlapce ve vedlejším pokoji, abych se zeptal, v kolik hodin odešel Ali v den své smrti z Golden Rule. Mladík se nad tou otázkou chvíli mračil, zatímco upřeně hleděl do laciného střepu slepnoucího zrcadla.

„Zatraceně, to je divný, co?“ zeptal se tónem, který zněl z tak mladých úst až příliš cynicky. „Když už o tom mluvíte, vůbec si nevzpomínám, že bych ho viděl odcházet.“ Rozhodil rukama a pokračoval v líčení obličeje. „Asi jsem zrovna pracoval. Koneckonců byl víkend. Některá z ostatních holek ho určitě viděla.“

Jenomže když jsme stejnou otázku položili cestou k východu dalším nalíčeným tvářím, ta odpověď se opakovala. Ali se tedy téměř určítě dostal ven oknem svého pokoje a pak nahoru po zdi. Vyběhli jsme s Markem na ulici, vstoupili vchodem v přízemí zpátky do domu, prošli malým vestibulem a pak se pustili po špinavém schodišti až nahoru k černým dveřím pocákaným térem, které vedly na střechu. Nespěchali jsme pouze proto, abychom využili slábnoucího slunce: oba jsme věděli, že nyní sledujeme stopu vraha přesněji, než jsme to dokázali kdy předtím, a to vědomí nás zároveň děsilo i vzrušovalo.

Střecha vypadala stejně jako kterákoli jiná střecha v New Yorku, plná komínů, ptačího trusu, hrubě stlučených přístřešků na nástroje a několika prázdných lahví či krabiček od cigaret, naznačujících, že zde občas pobývají lidé. (Protože bylo teprve časné jaro a stále mrzlo, nenacházely se tu žádné známky obvyklého osídlení, židle, stolky a houpací sítě, které se objeví v letních měsících.) Jako lovecký pes na stopě zamířil Marcus přímo k zadní části mírně sešikmené střechy a bez ohledu na výšku, v jaké jsme se nacházeli, se vyklonil do uličky dole. Pak shodil svrchník, rozložil ho pod sebou a lehl si na břicho, takže mu hlava visela dolů přes okraj budovy. Za okamžik se mu ve tváři objevil široký úsměv.

„Stejné stopy,“ řekl bez ohlédnutí. „Všechny odpovídají. A tady je“ Začal zkoumat místo kousek od sebe a z jedné z četných térových skvrn sebral cosi, co pro mě bylo neviditelné. „Vlákna z provazu,“ poznamenal. „Musel ho omotat kolem támhletoho komína.“ Sledoval jsem Markův prst a všiml si široké cihlové konstrukce na přední části střechy. „To znamená velký kotouč provazu. A měl i další nástroje. Potřeboval na ně nějaký docela objemný vak, toho by si lidé mohli všimnout. Musíme se zeptat.“

S pohledem upřeným na další střechy, monotónně ubíhající do dálky, jsem poznamenal: „Nejspíš sem nepřišel po schodech téhle budovy, na to je moc mazaný.“

„A na střechách se vyzná,“ přitakal Marcus, zatímco vstával, ukládal si nalezená vlákna do kapes a oprašoval kabát. „Řekl bych, že teď si už můžeme být celkem jistí, že na střechách strávil spoustu času, a nejspíš v nějaké oficiální funkci.“

Přikývl jsem. „Nebylo by pro něj nijak složité prohlédnout každý dům v celém bloku, najít ten, kde se vyskytuje nejméně lidí, a použít jeho schodiště.“

„Nebo se schodištím vyhnout úplně,“ dodal Marcus. „Za svými oběťmi chodí pozdě v noci, takže by klidně mohl neviděn vyšplhat po zdi.“

Když jsem se zadíval k západu, všiml jsem si, jak lesklá hladina řeky Hudson rychle mění barvu z jasně červené na černou. Ještě dvakrát jsem se v houstnoucí tmě otočil dokola a poprvé spatřil celé okolí v novém světle.

„Potřebuje mít kontrolu,“ zamumlal jsem.

Marcus okamžitě pochopil. „Ano,“ potvrdil. „Tady nahoře je jeho svět. Ať už doktor Kreizler spatřuje v těch mrtvolách jakékoli duševní utrpení tady je všechno jiné. Na střechách se ten muž pohybuje s dokonalou sebejistotou.“

Povzdechl jsem si a zachvěl se, když se do nás opřel vítr od vody. „Takovou sebejistotu může mít jen sám ďábel,“ zamumlal jsem pro sebe a překvapilo mě, když jsem na tu poznámku obdržel odpověď.

„Ďábel ne, pane,“ ozval se tichý ustrašený hlásek ode dveří na střechu.

„Světec.“

KAPITOLA 18

„Kdo je tam?“ zeptal se Marcus ostře a opatrně se vydal k místu, odkud hlas přicházel. „Ukažte se, nebo vás zatknu pro maření vyšetřování!“

„Ne, prosím!“ zaprosil hlásek a pak zpoza dveří ze schodiště vyšel jeden z chlapců z Golden Rule; chlapec, jehož jsem dole v klubu neviděl. Nalíčení v obličeji měl rozmazané a kolem ramen si přidržoval pokrývku. „Já chci jen pomoct,“ řekl nešťastně, s nervózním pomrkáváním. Téměř se mi udělalo mdlo, když jsem si uvědomil, že mu nemůže být víc než deset let.

Vzal jsem Marka za paži a zadržel ho; potom jsem chlapce vyzval, aby přišel blíž. „To je v pořádku. My víme, že chceš pomoct,“ ujistil jsem ho. „Jen pojď sem nahoru k nám.“ I ve stále slábnoucím světle na střeše jsem viděl, že jeho obličej stejně jako pokrývka, do níž se choulil, jsou zamazané sazemi a térem. „Tys tady byl celou noc?“ zeptal jsem se.

Chlapec přikývl. „Od té doby, co nám to řekli.“ Začal nabírat k pláči. „To se nemělo stát!“ „Co?“ zeptal jsem se naléhavě. „Co se nemělo stát? Ta vražda?“ Při tom slově si chlapec přitiskl drobné dlaně na uši a začal zuřivě vrtět hlavou. „Měl být hodný, Fatima říkala, že je hodný, všechno mělo dopadnout dobře!“

Přešel jsem k němu, položil mu paži kolem ramen a odvedl ho k nízkě zídce oddělující střechu domu od vedlejší budovy. „Dobře,“ řekl jsem. „Jenom klid, teď už se nic zlého nestane.“ „Ale on by se mohl vrátit!“ namítl chlapec.

„Kdo?“

„On, Fatimin světec, ten, který ji měl odvést pryč!“

Marcus a já jsme si vyměnili rychlý pohled: On. „Podívej,“ oslovil jsem chlapce tiše, „co kdybys mi nejdřív pověděl, jak se jmenuješ?“

„No,“ popotáhl chlapec, „dole mi říkají“

„Teď na chvilku zapomeň, jak ti říkají dole.“ Stále jsem ho konejšivě objímal kolem ramen. „Řekni mi jméno, které jsi dostal při křtu.“

Chlapec se zarazil a podezíravě se na nás zadíval velikýma očima. Musím přiznat, že mně samotnému připadala ta situace matoucí, a tak jsem udělal jedinou věc, která mě napadla: vytáhl jsem kapesník a začal chlapci utírat z obličeje rozmazané barvičky.

To zabralo. „Joseph,“ zamumlalo dítě.

„Takže, Josephe,“ začal jsem přátelsky, „já se jmenuju Moore. A tenhle pán je detektivní seržant Isaacson. Myslím, že teď bys nám mohl povědět o tom svém světci.“

„On nebyl můj,“ namítl Joseph rychle. „Byl Fatimin.“

„Myslíš Aliho ibn-Ghaziho?“

Horlivě přikyvoval. „Ona, on, Fatima říkala už asi čtrnáct dní, že si našla světce. Ne mrtvýho světce jako z kostela, to ne, ale někoho, kdo byl hodný a kdo ji chtěl vzít pryč od Skotský Anči, aby bydlela s ním.“

„Rozumím. Ty jsi asi znal Aliho docela dobře, viď?“

Další přikývnutí. „Kamarádili jsme spolu v klubu. Fatimu měli všichni rádi, ale my jsme spolu byli nejlepší přátelé.“

Tou dobou se mi už celkem podařilo očistit Josephovi obličej, ukázalo se, že je to půvabný, sympatický klučina. „Připadá mi, že Ali vycházel dobře úplně s každým,“ poznamenal jsem. „Řekl bych, že i se zákazníky, ne?“

„Kde jste tohle slyšel?“ odpověděl Joseph. Mluvil stále rychleji a rychleji. „On tu práci nenáviděl. Před Skotskou Ančou se vždycky tvářil, ze se mu to líbí, protože se nechtěl vrátit k tátovi. Ale když zůstal sam se zákazníkem, tak Dokázal se pořádně naštvat. Jenomže některý z těch zákazníků“ Chlapec se odvrátil, očividně v rozpacích.

„Pokračuj, Josephe,“ vybídl ho Marcus. „Nemusíš se bát.“

„No“ Joseph těkal pohledem ode mě k Markovi. „Některým zákazníkům se líbí, když se nám to nelíbí.“ Sklopil oči ke svým nohám. „Některý za to dokonce zaplatěj víc. Skotská Anča si myslela, že to Fatima jen předstírá, aby vydělala víc peněz. Ale jí se to opravdu hnusilo.“

Někde dole v břiše jsem ucítil bodnutí fyzického odporu smíšeného s hlubokým soucitem a v Markově tváři jsem spatřil podobnou reakci; nyní jsme však měli odpověď na otázku, která nás zprvu zmátla.

„I tady to je,“ pošeptal mi Marcus. „Hněv a odpor. Sice dobře skryté, ale skutečné.“ Nahlas se Josepha zeptal: „Rozzlobil se někdy nějaký zákazík na Fatimu?“

„Jednou nebo dvakrát,“ opáčil chlapec. „Ale jak říkám, většinou se jim to líbilo.“

V hovoru nastala pauza, ale pak mě rachot nadzemky na Třetí ulici vytrhl ze zadumání. „A co ten jeho světec?“ zeptal jsem se. „Tohle je moc důležité, Josephe. Viděl jsi toho muže někdy?“

„Ne, pane.“

„Scházela se Fatima někdy s nějakým mužem na střeše?“ zeptal se Marcus. „Nebo nevšiml sis někdy někoho, kdo by měl s sebou velký vak nebo tašku?“

„Ne, pane,“ řekl Joseph trochu udiveně. Ale pak se mu obličej rozjasnil v naději, že nám udělá radost: „Ten muž ale přišel ještě víckrát potom, co ho Fatima viděla poprvé. To vím určitě. On jí ale nařídil, že o něm nesmí nikomu povědět.“

Marcus se nepatrně pousmál. „Takže zákazník.“

„A ty jsi nikdy neuhodl, který to je?“ zeptal jsem se.

„Ne, pane,“ odpověděl Joseph. „Fatima říkala, že když o tom všem budu mlčet a budu hodný, pak se ten člověk možná jednou vrátí a taky mě odvede pryč.“

Pevně jsem mu stiskl ramena a znovu se zahleděl nad střechy. „Musíš doufat, že se to nikdy nestane, Josephe,“ řekl jsem a z jeho velkých hnědých očí znovu vyhrkly slzy.

Ten večer jsme už v Golden Rule nezískali žádné další užitečné informace; ani sousedé z budovy a z okolních domů, kterých jsme se vyptávali, nám neprozradili nic nového. Než jsme však odešli, cítil jsem, že bych se měl chlapce Josepha zeptat, zda nechce své zaměstnání u Skotské Anči opustit. I na poměry panující ve vykřičených domech mi na tu práci připadal hrozně mladý a předpokládal jsem, že bych mohl Kreizlera přimět, aby ho přijal do Institutu. Jenže Joseph, který osiřel ve svých třech letech, si už dosyta užil nejrůznějších ústavů, sirotčinců a pěstounských domovů (nemluvě o opuštěných uličkách a prázdných železničních vagónech), a ačkoli jsem mu vysvětloval, že Kreizlerův ústav je „jiný“, nemělo to na něj žádný účinek. Golden Rule pro něj byl prvním domovem, kde netrpěl hlady a nikdo ho netloukl. Ačkoli byla Skotská Anča odporná kreatura, měla finanční zájem na tom, aby byli její chlapci dobře živení a bez jizev. To znamenalo pro Josepha víc než cokoli z toho, co jsem mu mohl vykládat o nebezpečích a špatnostech toho místa. Navíc jeho podezíravost vůči mužům, kteří slibovali lepší život někde jinde, po příběhu Aliho ibn-Ghaziho a jeho „světce“ ještě vzrostla.

Ačkoli mě to rozesmutnilo, Josephovo rozhodnutí bylo nezvratné. V roce 1896 ještě neexistovala žádná možnost chlapcovo přání obejít a přesvědčit nějaké úřady (takové, jaké byly vytvořeny v posledních letech), aby ho z Golden Rule odvedly násilím. Americká společnost tehdy obecně vůbec neuznávala (a velké množství lidí to neuznává dodnes), že by děti nemusely být plně odpovědné za vlastní činy a rozhodnutí: většina Američanů nikdy nepovažovala dětství za zvláštní fázi lidského vývoje, zcela odlišnou od dospělosti a podřízenou svým vlastním pravidlům a zákonům. Obecně se na děti nahlíželo a dosud nahlíží jako na malé dospělé a zákony platné roku 1896 stanovovaly, že pokud chtějí, aby jejich životy propadly neřesti, je to jejich osobní věc, a jejich starost. Nemohl jsem tedy udělat nic víc, než se s tím vyděšeným desetiletým chlapcem rozloučit a v duchu si přát, aby se nestal další obětí, která zkříží cestu tomu zlověstnému zabijákovi; když jsem se však už chystal k odchodu, napadl mě náhle způsob, jakým bych mohl Josephovi zajistit určitou ochranu a zároveň prospět našemu vyšetřování.

„Josephe,“ řekl jsem a klekl jsem si k němu na jedno koleno u vchodu do klubu, „máš hodně kamarádů, kteří pracují v podobných domech jako tenhle?“

„Hodně?“ opáčil a zamyšleně si přitiskl prst na rty. „Počkejte, no, par kluků znám. Proč?“

„Chtěl bych, abys jim zopakoval to, co ti teď řeknu. Ten muž, který zabil Fatimu, zabil víc dětí, které dělají tuhle práci, hlavně chlapce, ale možná nejen je. Nejdůležitější je, že i když zatím nevíme proč, všechny ty děti byly z takových podniků, jako je Golden Rule. Vyřiď svým přátelům, aby si odteďka dávali na své zákazníky velký, ale opravdu velký pozor.“

Joseph se po tom prohlášení trochu odtáhl a polekaně se rozhlédl kolem. Neutekl však. „Proč jenom z takových podniků?“ zeptal se.

„Jak jsem řekl, to zatím nevíme. Ale on se nejspíš vrátí, takže všem pověz, aby měli oči otevřené. Hledejte někoho, kdo se rozhněvá, když některý z vás“, hledal jsem vhodná slova, „začne dělat potíže.“ „Myslíte, když děláme cavyky?“ zeptal se Joseph. „Tak tomu říká Skotská Anča, cavyky.“

„Správně. Možná si vybral Fatimu právě proto, že byla taková. Neptej se mě proč, sám to nevím. Ale dávej na to pozor. A hlavně, to je nejdůležitejší, nikam s nikým nechoď. Nikdy neodcházej z klubu, i když bude ten muž milý nebo ti nabídne spoustu peněz. Totéž platí pro tvoje přátele. Domluveno?“

„Tak dobře, pane Moore,“ odpověděl Joseph pomalu. „Ale možná Možná byste se tu mohli s detektivním seržantem Isaacsonem někdy zastavit a zkontrolovat nás. Ti policajti, co tady byli ráno, si o nás starosti vůbec nedělali. Jenom všem nařídili, aby o Fatimě mlčeli.“

„Když to půjde, pokusíme se přijít,“ slíbil jsem, zatímco jsem vytahoval z kapsy pero s kusem papíru. „A kdybys někdy potřeboval něco někomu povědět, ať je to cokoli, přijď ve dne rovnou na tuhle adresu a v noci na tuhle.“ Dal jsem mu nejen adresu naší kanceláře, ale také číslo domu mé babičky na Washingtonově náměstí. Na okamžik mě přitom napadlo, co by asi babička na takového chlapce řekla, kdyby se někdy objevil na jejím prahu. Přiměl jsem ho ještě, aby mi napsal telefonní číslo do Golden Rule. „Za žádnými jinými policisty nechoď, řekni nejdřív všechno nám. A raději neprozrazuj jiným policistům, že jsme tu byli.“

„Nebojte se,“ odpověděl chlapec rychle. „Já bych nikdy nemluvil s žádným poldou, vy dva jste první.“

„Možná proto, že já u policie nejsem,“ řekl jsem s úsměvem.

Chlapcova tvářička se opět rozzářila a já si znenadání uvědomil, že mi Joseph někoho strašně připomíná. „Taky nevypadáte jako polda,“ prohlásil. Pak se trochu zamračil a položil další otázku: „A proč se teda snažíte zjistit, kdo zabil Fatimu?“

Položil jsem mu ruku na hlavu. „Protože toho člověka chceme zastavit.“ V tu chvíli jsme zevnitř zaslechli ječet skřípavý hlas Skotské Anči a já jsem neochotně kývl ke vchodu. „Už bys měl asi jít. Pamatuj si, co jsem ti říkal.“

Joseph se svižným, pružným krokem rozběhl zpět do klubu, a když jsem vstal, zjistil jsem, ze se na mě Marcus usmívá.

„Tohle jste zvládl výborně,“ poznamenal. „Máte hodně zkušeností s dětmi?“

„Pár ano,“ připustil jsem, ale nerozváděl jsem to. Ani trochu se mi nechtělo mluvit o tom, jak moc mi oči a úsměv malého Josepha připomněly mého vlastního mrtvého bratra v jeho věku.

Když jsme se pěšky vraceli přes město zpátky, probírali jsme s Markem nový vývoj událostí. Jelikož bylo nyní jisté, že muž, kterého hledáme, místa jako Paresis Hall a Golden Rule dobře zná, pokusili jsme se určit, kdo jiný než zákazník by mohl do podobných podniků pravidelně docházet. Ihned nám přišel na mysl reportér a společenský esejista typu Jakea Riise, muž, který se pokoušel odhalit neřesti ve městě, a protože byl přespříliš vystaven zkaženosti, dohnalo ho to k šíleným výstřelkům -, ale rychle jsme si uvědomili, že dosud nikdo v tisku nevěnoval větší, dlouhodobý zájem dětské prostituci, a už vůbec ne homosexuální dětské prostituci. Zbývali tedy misionáři a jiní pracovníci církví a dobročinných spolků, kteří nám připadali jako slibnější skupina podezřelých: při vzpomínce na to, co Kreizler říkal o spojitosti mezi náboženskými mániemi a masovými vraždami, mě napadlo, zda by skutečně nemohlo jít o někoho, kdo se rozhodl stát se pozemským nástrojem božího hněvu. Kreizler sice tvrdil, že mu náboženská motivace nepřipadá pravděpodobná, ale Kreizler se v tom mohl mýlit, koneckonců, misionáři a charitativní pracovníci se při návštěvách v chudinských čtvrtích často pohybovali po střechách. Ve světle toho, co nám pověděl Joseph, jsme však tuto úvahu nakonec zavrhli. Muž, který zabil Aliho ibn-Ghaziho, docházel do Golden Rule pravidelně a jeho návštěvy prošly bez povšimnutí, zatímco každý pravověrný hlasatel morální obrody by se ze všech sil snažil, aby se stal středem pozornosti.

„Ať je to kdokoli,“ prohlásil Marcus, když jsme se už blížili k číslu 808 na Broadwayi, „Jednu věc víme bezpečně, dokáže přicházet i odcházet bez povšimnutí. Musí tedy vypadat, jako by do takových domů patřil.“

„Správně,“ přitakal jsem. „Čímž se vracíme k zákazníkům, a to znamená, že to může být naprosto kdokoli.“

„Vaše teorie o rozzlobeném klientovi nemusí být nutně mylná. I kdyby to nebyl námořník nebo někdo, kdo často cestuje, mohlo se oravdu stát, že ho okrádali příliš často a jeho to rozzuřilo.“

„Tím si nejsem tak jist. Viděl jsem, jak se chovají muži, které okradly prostitutky. Dokážou z jedné z nich vymlátit duši, když ji chytí, ale aby je to dovedlo k takové řezničině, jakou jsme viděli? To by ten člověk musel být šílený.“

„Takže jsme možná zpátky u další teorie o Jacku Rozparovači,“ navázal Marcus. „Možná pachatelův mozek chátrá pod účinky choroby, choroby, kterou se nakazil v podniku, jako je Hall nebo Golden Rule.“ „Ne,“ opáčil jsem, sepjal ruce před sebou a snažil se soustředit. „Jediný předpoklad, jehož jsme se mohli dosud držet, je, že pachatel není šílený. Teď to nemůžeme začít zpochybňovat.“

Marcus se odmlčel a pak váhavě řekl: „Johne Zeptal jste se už někdy sám sebe, co se stane, jestli je některý z Kreizlerových základních předpokladů mylný?“

Zhluboka jsem se nadechl a odpověděl: „Ano.“

„A vaše odpověď zní jak?“

„Jestli se Laszlo mýlí, tak nikdy nemůžeme uspět.“

„Taková odpověď vám stačí?“

Dorazili jsme právě na jihozápadní roh 11. ulice a Broadwaye, kde tramvaje oběma směry převážely davy víkendových výletníků. Markova otázka zůstala chvilku viset ve vzduchu nad tou scénou a způsobila, že jsem si náhle připadal velmi vzdálený od normálního rytmu města a nejbližší budoucnost se mi zdála velice mlhavá. K čemu vlastně budou všechny ty děsivé informace, které postupně získáváme, pokud jsou naše základní úvahy chybné?

„Je to temná cesta, Marku,“ řekl jsem nakonec tiše. „Ale je to jediná cesta, kterou máme.“

KAPITOLA 19

V noci přišly sněhové přeháňky a o Velikonocích ráno pokrýval celé město lehký bílý poprašek. V devět ráno se teploměr stále ještě nevyšplhal nad čtyři stupně (později toho dne k tomu sice došlo, ale jen o kousek a pouze na pár minut), takže jsem byl ve velikém pokušení zůstat doma v posteli. Lucius Isaacson však měl pro nás pro všechny důležité novinky, nebo mě o tom alespoň přesvědčoval po telefonu, a tak jsem se právě ve chvíli, kdy začaly zvony na kostele Boží milosti vyzvánět a dovnitř se hrnuly hloučky věřících, chtě nechtě vrátil do kanceláře, kterou jsem opustil teprve před šesti hodinami.

Lucius strávil předchozí večer výslechem otce Aliho ibn-Ghaziho, z něhož však skoro nic nevypáčil. Starší Ghazi byl úmyslně skoupý na slovo, zejména jakmile mu Lucius ukázal odznak. Lucius jeho neochotu spolupracovat původně považoval pouze za běžnou reakci obyvatel slumů při jednání s policií, ale když odcházel z budovy, bytný mu prozradil, že to odpoledne Ghaziho navštívila malá skupinka mužů, včetně dvou kněží. Popis povšechně odpovídal informacím, které nám poskytla paní Santorelliová; bytný si však navíc všiml, že jeden z duchovních měl na ruce nápadný, nezaměnitelný pečetní prsten episkopální církve. To znamenalo, jakkoli nepravděpodobně to mohlo vypadat, že katolíci a protestanti pracují společně. Bytný nám bohužel nemohl prozradit proč, neboť nevěděl, o čem kněží s Ghazim hovořili; nicméně ihned po jejich odchodu Ghazi uhradil poměrně vysokou částku, kterou byl dlužen na nájemném, plně a ve velkých bankovkách. Lucius by nám to byl pověděl už večer předtím, jenže při odchodu ze syrského ghetta se chtěl ještě krátce zastavit v márnici, aby zjistil, zda Aliho tělo prohlédl koroner, a pokud ano, k jakému oficiálnímu závěru ohledně té záležitosti dospěl. Nechali ho čekat téměř tři hodiny, než mu nakonec prozradili, že Aliho tělo už odvezli k pohřbu; jedinou kopii pitevní zprávy, která byla, jak Luciovi prozradil úředník márnice, neobvykle krátká, prý odeslali do kanceláře starosty Stronga.

Nedalo se přesně odhadnout, co mají ti dva kněží spolu s koronerem, starostou nebo dalšími lidmi zapletenými do té věci vlastně za lubem, ale zamlžování a utajování faktů se zdály být tím nejmenším. Dojem, že nás čeká něco většího, než je pouhé vyšetřování vraždy, dojem, který jsme získali po smrti Georgia Santorelliho, začal nyní sílit a drásal nám nervy.

Poháněn touto znepokojivou připomínkou zvýšil náš tým během dalšího týdne úsilí. Isaacsonové opakovaně navštěvovali místa činu a vykřičené domy, kde se celé hodiny pokoušeli objevit nové stopy, a celé dny se snažili vydolovat další informace z kohokoli, kdo mohl slyšet či vidět něco důležitého. Většinou však naráželi na stejnou zeď zastrašování, která umlčela otce Aliho ibn-Ghaziho. Marcus měl například v úmyslu podrobit nočního strážného z Castle Garden mnohem důkladnějšímu výslechu, než byl ten, který stihl uskutečnit v noci po Aliho smrti. Když se však ke staré pevnosti vrátil, bylo mu sděleno, že strážný opustil své zaměstnání a odjel z města, aniž zanechal nějakou zprávu o cíli své cesty. Všichni jsme se shodli, že ať už ten muž zmizel kamkoli, nepochybně si s sebou odvezl jeden z těch tlustých svazků bankovek, které po městě rozdávali duchovní.

Kreizler, Sara a já jsme se mezitím pokoušeli vytvořit přesnější obraz našeho imaginárního muže porovnáváním s osobami zatčenými za podobné zločiny. Těch bylo bohužel stále dost; pokud se dalo soudit, jejich počet se s lepším počasím spíše zvětšoval. Nejméně jeden incident, jakkoli bizarní, vyprovokovalo přímo počasí: s Kreizlerem jsme zkoumali případ jistého Williama Scarleta, který byl zadržen ve svém domě, když se pokoušel zabít svou osmiletou dcerku sekerou. Hlídkující policista přivolaný na scénu se stal Scarletovým dalším terčem a okolím 32. ulice a Madison Avenue se celé hodiny nesly útočníkovy zběsilé výkřiky a šílené běsnění. Jak dcera, tak policista vyvázli bez vážnějšího zranění a když byl Scarlet zatčen, vzmohl se pouze na tvrzení, že ho k zuřivosti dohnala prudká bouřka, která tu noc zuřila nad městem. Kreizler překvapivě nenašel mnoho argumentů, které by jeho tvrzení vyvracely. Scarlet ve skutečnosti svou dceru hluboce miloval a v minulosti vždy choval úctu k zákonům. Ačkoli Laszlo považoval celý čin za výsledek nějakého hluboko pohřbeného zádrhele ve Scarletově duševním vývoji, možnost, že ho hlasitý zvuk hromu dohnal k přechodném pominutí smyslů, se nedala nade vši pochybnost vyloučit. Ať už to by lo jakkoli, šlo evidentně o pomíjivý výbuch násilného chování, který pro nás nemohl mít velký význam.

Hned druhý den vzal Kreizler s sebou Saru, když jel prověřit případ Nicola Garola, přistěhovalce žijícího na Park Row, který těžce pobodal svou švagrovou a její tříletou dcerku poté, co holčička údajně prohlásila, že se jí Garolo snažil „ublížit“. „Ublížit“ v tomto případě zjevně znamenalo sexuální útok, alespoň podle Laszla, a pozoruhodný byl i fakt, že všichni účastníci byli přistěhovalci. Příbuzenské spojení však nakonec výrazně snížilo význam tohoto zločinu pro naši práci, ačkoli Garolova švagrová poskytla Saře hodně zajímavého materiálu pro její imaginární ženy.

Vedle toho všeho jsme museli také dvakrát denně pročítat noviny a hledat v nich střípky užitečných informací. Ovšem po záležitosti v Castle Garden pomalu přestávaly newyorské listy jeden po druhém o vraždách mladých prostitutů psát a k založení občanského výboru, který měl na radnici žádat vyšetřování případů, nikdy nedošlo. Krátce a dobře, náhlé vzplanutí zájmu o tyto případy, k němuž došlo ve společnosti mimo přistěhovalecká ghetta po vraždě ibn-Ghaziho, bylo velmi účinně udušeno, takže nám noviny nenabízely nic než zprávy o jiných vraždách v jiných koutech země. Ty jsme trpělivě studovali ve snaze objevit další prvky, které bychom mohli použít k rozvinutí svých teorií.

Nebyla to zrovna povznášející práce; třebaže New York byl hlavním centrem násilných trestných činů v Americe, zejména pokud šlo o násilí vůči dětem, zbytek Spojených států dělal, co mohl, aby statistická čísla zvýšil. Byl zde třeba tulák z Indiany (kdysi zavřený v ústavu, nedávno však propuštěný jako duševně zdravý), který zabil děti ženy, jež si ho najala na manuální práci kolem domu; nebo třináctiletá dívka z Washingtonu, které kdosi podřízl hrdlo v Rock Creek Parku, aniž by se kdy přišlo na jakýkoli motiv toho činu; případně jistý reverend ze Salt Lake City, který zabil nejméně sedm děvčat a spálil jejich ostatky v kotli. Studovali jsme všechny tyto incidenty i mnohé další, a téměř každý den jsme objevili nejméně jeden případ či zločince, jehož jsme mohli porovnávat s postupně vznikajícím portrétem našeho pachatele. Ve většině takových případů šlo ovšem o ojedinělé výbuchy násilného chování: o výbuchy vyvolané alkoholem či drogami, které s návratem ke střízlivosti pominuly, nebo o dočasné poruchy mozkových funkcí (například jisté vzácně se vyskytující druhy epileptických záchvatů), které se vytrácejí samy od sebe. Občas jsme nicméně narazili na případ zahrnující pečlivé plánování zločinu, a když se v tisku objevily posudky expertů ohledně duševního stavu zločinců či zprávy ze soudních řízení, občas nám poskytly nepatrná zrnka skutečně cenných informací.

Dokonce i Kreizlerovi zaměstnanci přispívali k vyšetřování, ať už příkladem, nebo přímou účastí. Už jsem se zmínil o svých vlastních úvahách ohledně Mary Palmerové a o možné podobnosti mezi jejím a naším případem. Ty myšlenky jsme důkladně prodiskutovali a jejich hlavní rysy jsme zaznamenali na naši velkou tabuli, ačkoli s Mary samotnou jsme o tom nikdy nehovořili, neboť Laszlo si stále přál, aby o případu věděla co nejméně. Cyrus si na druhou stranu půjčoval většinu materiálů, které nám Kreizler přikázal prostudovat, a dychtivě je hltal. Během našich schůzek nikdy nemluvil, pokud nebyl přímo tázán, ale v takových chvílích se jeho postřehy ukazovaly jako velice cenné. Při jedné půlnoční diskusi, kdy jsme probírali duševní a fyzický stav hledaného vraha těsně potom, co své činy spáchal, zarazili jsme se náhle před skutečností, že nikdo z nás nikdy nepřipravil jiného člověka o život. Všichni jsme samozřejmě věděli, že v místnosti s námi je někdo, kdo takovou zkušenost má, nikomu se však moc nechtělo začít se Cyra vyptávat, tedy nikomu kromě Kreizlera, který očividně neměl žádné zábrany a položil tu otázku jednoduše a přímo. Cyrus odpověděl v podobném duchu a potvrdil, že těsně po násilném činu by nebyl schopen ani náročného plánování, ani namáhavého fyzického výkonu; všechny nás však překvapilo, když své sdělení doplnil několika zajímavými úvahami o Cesaru Lombrosovi, italském vědci, který býval často považován za otce moderní kriminologie.

Lombroso byl přesvědčen o existenci takzvaného „zločineckého typu“ lidské bytosti (který považoval za jistý vývojový krok zpět, směrem k primitivnímu divochovi), ale Cyrus poznamenal, že mu ta teorie nepřipadá přijatelná vzhledem k široké škále motivů a vzorců chování, které, jak se nedávno dověděl, mohou vést ke zločinům, včetně jeho vlastního činu. Zajímavé bylo, že dr. H. H. Holmes, masový vrah, který nyní čekal na popravu ve Filadelfii, během svého procesu prohlásil, že sám sebe považuje za představitele Lombrosova zločineckého typu. Jeho činy pramenily z mentálního, morálního i fyzického úpadku, tvrdil Holmes, a tudíž by se jeho právní odpovědnost za vlastní jednání měla považovat za sníženou. S tím argumentem se však u soudu daleko nedostal a když jsme probrali jeho případ i mnohé další, dospěli jsme k závěru, že počínání našeho vraha se nedá připsat žádnému zpětnému evolučnímu vývoji o nic více než jednání Holmesovo. V obou případech hrály výrazné intelektuální schopnosti pachatelů až příliš velkou roli.

A pak přišel den, kdy mě malý Stevie Taggert vezl na schůzku s Isaacsonovými pod Brooklynským mostem. Stevie pro mě stále vyřizoval „pochůzky“ a nutnost utajit naši dohodu před Kreizlerem mezi námi vytvořila jakési pouto, které umožňovalo otevřenou komunikaci. To ráno jsme zrovna obdrželi zprávu, že dvě holčičky hrající si pod obloukem Brooklynského mostu na Rose Street narazily na opuštěný starý nákladní vagon, v němž objevily lidskou lebku, paži a ruku. Ačkoli styl a metoda nepřipomínaly práci našeho vraha, fakt, že se vagon nacházel pod mostem, odpovídal jeho náklonnosti k vodě a stavbám poblíž vody, takže jsme usoudili, že stojí za to tu věc prověřit. Ukázalo se však, že tělesné pozůstatky patří dospělému muži a naprosto se nedají identifikovat. A jelikož Marcus neobjevil ve vagonu žádné otisky odpovídající otiskům našeho vraha, on i Lucius přenechali ten hrůzný objev péči městského hlavního koronera. Abych se vyhnul nepříjemným otázkám, odjel jsem dříve, než lidé z márnice dorazili, a při zpáteční cestě jsem měl se Steviem následující rozhovor:

„Pane Moore? Ten chlap, co ho hledáte Nedávno jsem slyšel doktora Kreizlera říkat, že žádnýho těch kluků ne No, víte, že je jako neznásilnil, pane. Je to pravda?“

„Ano, dosud to tak vždycky bylo, Stevie. Proč?“

„Jenom jsem se tomu trochu divil, pane. Znamená to teda, že ten chlap není teplouš?“

Přímost té otázky mě trochu zaskočila, člověk si musel někdy hodně důrazně připomínat, že Steviemu je teprve dvanáct. „Ne, to neznamená, že není teplouš, Stevie. Ale fakt, že se jeho oběti živí touhle činností, také nemusí nutně znamenat, že je homosexuál.“

„Myslíte, že třeba jen prostě nenávidí teplouše?“ „Ano to by s tím mohlo mít něco společného.“

Zatímco jsme se proplétali hustým provozem na Houston Street, Stevie očividně dumal nad tímto sdělením a zdánlivě si vůbec nevšímal prostitutek, narkomanů, obchodníků s drogami a žebráků, kteří se hemžili kolem. „Já bych řek, pane Moore, že on možná je teplouš a přitom taky teplouše nenávidí. Trochu jako ten dozorce, co to na mě zkoušel na Randallsově ostrově.“

„Obávám se, že ti teď moc nerozumím,“ přiznal jsem.

„No, víte, když mě přitáhli k soudu, protože jsem tomu chlapovi rozbil hlavu, snažili se udělat ze mě cvoka a říkali, že ten chlápek má manželku a haranty a tak, takže přece nemůže bejt teplouš, ne? A když v tom pasťáku někdy přistihnul dva kluky, co po sobě takhle šli, tak si je parádně podal a zmaloval je domodra. Jenže já jsem stejně nebyl první, na kterýho to zkoušel, pane. To teda vůbec ne. Takže mě napadlo, že možná proto byl pořád taková svině, protože hluboko uvnitř nevěděl, co je vlastně doopravdy zač. Chápete, co tím myslím, pane Moore?“

Kupodivu jsem to pochopil. V kanceláři jsme vedli spoustu dlouhých debat ohledně sexuální orientace našeho vraha a ještě nás spousta takových hovorů čekala; Stevie však tímto svérázným prohlášením prakticky shrnul veškeré naše závěry.

Každopádně jsme všichni trávili většinu času promýšlením nápadů a teorií, které by mohly posunout vyšetřování vpřed; jak se dalo čekat, nikdo z nás však nepracoval usilovněji než Kreizler. Nakonec ve své práci prakticky neustával a občas to přeháněl natolik, že jsem se začal vážně obávat o jeho zdraví. Když jednou v kanceláři seděl čtyřiadvacet hodin nad hromadou kalendářů a velkým papírem se čtyřmi daty nedávných vražd (1. leden, 2. únor, 3. březen a 3. duben) ve snaze najít klíč k časovému plánu útoků, byla Laszlova tvář tak bledá a ztrhaná, že jsem Cyrovi nařídil, aby ho odvezl domů a donutil ho trochu se vyspat. Vzpomněl jsem si přitom na Sařino tvrzení, že se Kreizler chová, jako by to pro něho byla osobní záležitost, a třebaže jsem toužil zeptat se jí, jak to vlastně myslela, obával jsem se, že takový rozhovor by pouze posílil mé sklony k úvahám o jejich osobním vzájemném vztahu, což za prvé nebyla moje věc a za druhé by to produktivní práci na případu nijak neprospělo.

K této diskusi však nevyhnutelně došlo jednoho rána, kdy Kreizler po dlouhé noci v Institutu, kde řešil nějaké potíže s jistou novou studentkou a jejími rodiči, vyrazil bez chvilky odpočinku provést psychiatrické vyšetření muže, který rozčtvrtil svou manželku na podomácku zhotoveném oltáři. Laszlo tou dobou hlavně shromažďoval důkazy na podporu své teorie, že vraždy těch chlapců jsou součástí jakéhosi bizarního rituálu, během něhož vrah, podobně jako mohamedánský tančící derviš, provádí extrémní, nicméně velmi formalizované fyzické akce, aby si přivodil psychickou úlevu. Kreizler tu úvahu založil na několika faktech: všichni chlapci byli před zohavením těla uškrceni, což poskytlo vrahovi naprostou kontrolu nad následným děním; zohavování pak probíhalo ve všech případech velmi podobně a soustředilo se na odstranění očí; a konečně, ke všem vraždám došlo poblíž vody a na vrcholu stavby, jejíž funkce s vodou souvisela. Vědělo se, že i jiní vrazi vnímali své krvavé činy jako osobní rituály, a Kreizler věřil, že pokud si bude moci promluvit s dostatečným množstvím takových zabijáků, podaří se mu pochopit sdělení obsažená ve způsobených zraněních. Ani pro zkušeného psychiatra jako Kreizler však nebylo snadné takovou práci unést, a když se k tomu připojilo jeho celkové vyčerpání z přepracovanosti, každý by mohl uhodnout, že si koledujeme o problémy.

Onoho rána jsme se Sarou přicházeli k číslu 808, právě když Kreizler odcházel, a náhodou jsme viděli, jak Laszlo při pokusu nastoupit do kolesky málem omdlel. Zbavil se slabosti pomocí čichacích solí a vesele se tomu zasmál, Cyrus nám však prozradil, že tou dobou už Kreizler dobře dva dny vůbec nezamhouřil oko.

„Jestli trochu nezvolní tempo, zabije se,“ řekla Sara, když koleska odjela a my nastupovali do zdviže. „Pokouší se vynahradit nedostatek stop a faktů zvýšeným úsilím. Jako by si v téhle věci mohl vynutit odpověď.“

„Vždycky byl takový,“ opáčil jsem a potřásl hlavou. „Už když jsme byli malí kluci, Laszlo se vždycky do něčeho zakousl a přistupoval k tomu smrtelně vážně. Tenkrát nám to připadalo trochu legrační.“

„No, teď už není žádné dítě a měl by vědět, že se o sebe musí starat.“ Sara promluvila příkře, ale potom odvrátila pohled a zcela jiným tónem se zdánlivě mimochodem zeptala: „Byly v jeho životě někdy nějaké ženy, Johne?“

„Jeho sestra,“ odpověděl jsem, ačkoli jsem dobře věděl, že na tohle se neptá. „Bývali si velmi blízcí, ale ona je nyní vdaná. Pokud vím, vzala si nějakého anglického baroneta.“

Sara promluvila naprosto lhostejně, ačkoli se mi zdálo, že ji to stojí značné úsilí: „Ale žádné romantické vztahy se ženami neměl?“

„Ale jistě. Tedy s Frances Blakeovou. Seznámil se s ní na Harvardu a pár let to vypadalo, že by se mohli vzít. Mně se to nikdy moc nelíbilo, vždycky jsem měl dojem, že je to pěkná dračice. Kreizlerovi ale zřejmě připadala okouzlující.“

Saře se ve tváři objevil typický rozpustilý úsměv spočívající v pouze nepatrném zvednutí koutků. „Možná mu někoho připomínala.“

„Mně připomínala dračici. Podívej, Saro, co jsi měla na mysli, když jsi říkala, že Kreizler vypadá, jako by měl na té věci osobní zájem? Jak osobní?“

„Nejsem si úplně jistá, Johne,“ opáčila, když jsme procházeli dveřmi kanceláře, kde se Isaacsonovi zrovna vášnivě přeli ohledně nějakých drobných důkazů. „Ale můžu ti povědět tohle.“ Sara ztlumila hlas, jako by chtěla naznačit, že to není určeno pro uši ostatních. „Nejde jen o jeho odbornou pověst ani o pouhou vědeckou zvídavost. Je to něco starého a hlubokého. Tvůj přítel doktor Kreizler je velmi temný člověk.“

S tím Sara zmizela v kuchyni, aby si uvařila trochu čaje, a mě detektivní seržanti zatáhli do svého sporu.

Takto jsme strávili skoro celý duben, a zatímco se počasí postupně oteplovalo, malé střípky informací pomalu, ale jistě zapadaly na svá místa a otázky ohledně Kreizlera a Sary se otvíraly šíře, i když zůstávaly bez odpovědi. Na takové věci bude čas později, říkal jsem si, teď je nutné soustředit se na práci, na úkoly, které nás čekají, neboť na tom závisí kdovíkolik lidských životů. Soustředění bylo klíčové, soustředění a příprava, schopnost poradit si se vším, co můžeme v mysli člověka, jehož hledáme, odhalit. Zaujal jsem tento postoj sebejistě, v domnění, že po pohledu na poslední dvě oběti jsem už viděl to nejhorší, co nám mohl vrah připravit. Avšak koncem měsíce došlo k události, která mě i mé kolegy postavila před nový druh hrůzy, tentokrát nezrozený z krve, ale ze slov, svým vlastním způsobem však stejně příšerný jako cokoli, s čímž jsme se až dosud setkali.

KAPITOLA 20

Jednoho mimořádně příjemného čtvrtečního večera jsem seděl u svého stolu a četl si v Timesech článek o jistém Henrym B. Bastianovi z Rock Islandu v Illinois, který před několika dny zabil tři chlapce zaměstnané na jeho farmě, těla rozřezal a dal je sežrat prasatům. (Dobří občané města nebyli s to pochopit důvod tak otřesného činu, a když chtěli místní ochránci zákona Bastiana zatknout, spáchal sebevraždu, čímž svět připravil o jakoukoli možnost odhalit či prostudovat jeho motivy.) Sara zrovna vykonávala jednu ze svých stále řidších návštěv na Mulberry Street a Marcus Isaacson tam byl také. Často docházel na policejní ředitelství mimo pracovní dobu, aby si mohl nerušené prohlížet složky s antropometrickými údaji: Marcus se totiž stále držel naděje, že by náš vrah mohl mít nějaký trestní záznam z minulosti. Lucius a Kreizler se zrovna vraceli z Ústavu pro duševně choré na Warďs Islandu, kde celé dlouhé odpoledne studovali rozdvojené osobnosti a dysfunkce mozkových polokoulí, aby zjistili, jestli by náš zabiják nemohl trpět některým z těchto patologických stavů.

Kreizlerovi to přišlo v nejlepším případě málo pravděpodobné, nebo pacienti postižení rozdvojeným vědomím (vyvolaným buď psychickým, nebo fyzickým traumatem) obvykle neprojevovali schopnost důkladného plánování, kterou vykazoval náš vrah. Laszlo byl však rozhodnut prověřit i ty nejméně příhodné teorie. Navíc ho takové výpravy s Luciem upřímně těšily, jelikož mu umožňovaly vyměňovat kousky svých výlučných lékařských vědomostí za neocenitelné lekce v kriminologii. Když mi tedy Kreizler asi v šest hodin zatelefonoval, že s detektivní seržantem už svou práci skončili, nijak mě nepřekvapilo, že Laszlův hlas zní mnohem rázněji a nadšeněji než kdykoli jindy v posledních dnech; když navrhl, abychom se sešli na skleničku v Brübacherově zahradní vinárně na Union Square a porovnali si výsledky celodenní práce, odpověděl jsem se stejným elánem.

Strávil jsem ještě půl hodiny nad právě zakoupenými večerníky a potom jsem napsal pro Saru a Marka vzkaz, aby za námi přišli k Brübacherovi, a připíchl ho na hlavní dveře. Z elegantního keramického stojanu markýze Carcana jsem vytáhl vycházkovou hůl a vyrazil do teplého večera patrně stejně vesele jako každý, kdo by právě strávil celý den v úvahách o krvi, mrzačení a vraždách.

Na Broadwayi panovala slavnostní nálada, neboť ve čtvrtek zůstávaly obchody otevřené dlouho do večera pro pozdní nákupy. Dosud nepadl soumrak, ale u McCreeryho zřejmě stále používali zimní režim osvětlení, výkladní skříně jasně zářily a poskytovaly procházejícím davům lákavou pastvu pro oči. V kostele Boží milosti už večerní bohoslužba skončila, věřící však dosud postávali přede dveřmi a jejich lehké oblečení bylo důkazem, že dlouho očekávané jaro konečně přichází. S rázným klapáním hole o dláždění jsem zamířil k severu, připravený strávit alespoň pár minut ve světě živých, cestou k jednomu z nejlepších míst, v jakých si člověk mohl život vychutnat.

„Papa“ Brübacher, skutečně gemütlich restauratér, který byl vždycky rád, že zase vidí své stálé hosty, měl ve sklepě snad nejlepší výběr vína a piva v celém New Yorku a terasa jeho podniku, ležícího na východní straně Union Square, poskytovala ideální výhled do parku a na slunce zvolna klesající nad západní konec 14. ulice. To však nebyly hlavní důvody, proč si milovníci sázek všeho druhu, jako já, toto místo tolik oblíbili. Když se totiž na Broadwayi poprvé objevily tramvaje, nějaký neznámý konduktér si vzal do hlavy, že pokud nebude projíždět klikatící se zatáčky, jimiž se koleje vinuly kolem Union Square, plnou rychlostí, vozu spadne kladka. Další konduktéři na lince se této nikdy neprokázané teorie rychle chytili a zanedlouho získal úsek Broadwaye vedoucí kolem parku přezdívku „zatáčka mrtvého muže“, neboť zde kvůli divoce uhánějícím tramvajím došel nejeden nevinný chodec či řidič kočáru újmy na zdraví nebo rovnou přišel o život. Brübacherova terasa poskytovala na toto dění dokonalý výhled a během teplých odpolední či večerů se tady, kdykoli někdo zaslechl přijíždět tyto tramvaje zkázy, stalo mezi návštěvníky vinárny oblíbeným zvykem uzavírat sázky ohledně pravděpodobnosti další nehody. Sumy, o něž se hrálo, bývaly někdy celkem slušné, a vina, kterou sázející pociťovali, když opravdu došlo ke kolizi, nikdy nebyla tak velká, aby tu hru zcela vymýtila. Ve skutečnosti počet havárií, a následkem toho i rozsah sázení vzrostly natolik, že se pro každého návštěvníka New Yorku, který se považoval za skutečného hráče, stalo naprostou nezbytností Brübacherovu vinárnu navštívit.

Když jsem přeběhl přes 14. ulici na malý travnatý ostrůvek, kde se tyčila nádherná jezdecká socha generála Washingtona od Henryho K. Browna, začaly už ke mně doléhat typické výkřiky, „Sázím dvacet dolarů, že to ta stará dáma nezvládne! Ten chlap má jen jednu nohu, je naprosto bez šance!“, linoucí se z Brübacherovy terasy. Přilákán hrou jsem zrychlil krok, přeskočil břečťanem porostlé zábradlíčko lemující terasu a usadil se k několika starým přátelům. Jakmile jsem si objednal litrovou sklenici černého würzburgeru s pěnou hustou jako šlehačka, vstal jsem jen na chvilku, abych mohl obejmout starého Brübachera, a pak jsem se zuřivě vrhl do sázení.

Než se krátce po sedmé hodině objevili Lucius s Kreizlerem, viděli jsme už s přáteli, jak na poslední chvíli uskočily dvě chůvy s kočárky a jak se jedna tramvaj otřela o velmi drahý landauer. Poté propukla vášnivá hádka o to, zda se dá tento kontakt považovat za srážku, takže jsem byl docela rád, že mohu uniknout do poměrně vzdáleného rohu terasy za Luciem a Kreizlerem, kteří si objednali lahev kvalitního rýnského vína. Jejich diskuse se však točila okolo nejrůznějších částí a funkcí mozku a neznamenala pro mě velké rozptýlení. Vzdálený hřmot blížící se tramvaje konečně ohlásil další kolo sázení, a zrovna když jsem se chystal vsadit celý obsah své peněženky na obratnost majitele pojízdného krámku s ovocem, spatřil jsem přicházet Marka a Saru.

Chystal jsem se jim navrhnout, aby se k sázkám připojili, neboť zelinářův vozík byl mimořádně plně naložený a skýtal tedy velkou šanci na výhru. Jakmile jsem však uviděl, v jakém jsou stavu, Marcus s vytřeštěnýma očima a celý rozrušený, Sara bledá a ohromená, uvědomil jsem si, že se muselo přihodit něco skutečně mimořádného, a peníz jsem opět uklidil.

„Co se vám dvěma proboha stalo?“ zeptal jsem se a postavil svůj tuplák na stolek. „Saro, jsi v pořádku?“

Trochu mdle přikývla a Marcus se začal divoce rozhlížet po celé terase; rozčileně si přitom mnul ruce. „Telefon,“ řekl. „Johne, kde tu mají telefon?“

„Hned támhle za dveřmi. Řekněte Brübacherovi, že jste můj přítel, nechá vás“

Ale Marcus už vyrazil dovnitř do restaurace, zatímco Kreizler a Lucius přerušili svou debatu, vstávali a zmateně se po nás otáčeli.

„Detektivní seržante,“ zavolal Kreizler, když ho Marcus míjel, „stalo se snad“

„Promiňte doktore,“ přerušil ho Marcus, „já teď musím, Sara má něco, co by vám chtěla ukázat.“ Marcus dvěma dlouhými kroky proběhl vchodem z terasy do restaurace, skočil k telefonu, přitiskl si malé kuželovité sluchátko k uchu a začal rychle vytáčet číslo. Brübacher poplašeně vzhlédl, když jsem mu však gestem naznačil, že je to v pořádku, nechal Marka být. „Ústředno? Haló, ústředno?“ Marcus začal netrpělivě podupávat pravou nohou. „Ústředno! Potřebuji spojení s Torontem. Ano, přesně tak, to je v Kanadě.“

„Kanada?“ podivil se Lucius nahlas a i on se zatvářil rozrušeně. „Ach, bože, Alexander Macleod! To ale znamená“ Lucius pohlédl na Saru, jako by náhle pochopil, co prožila, a vyrazil za svým bratrem k telefonu. Já jsem odvedl Saru ke Kreizlerovu stolu, kde velice pomalu vytáhla z kabelky obálku.

„Tohle včera přišlo k Santorelliovým domů,“ řekla suchým, bolestným hlasem. „Paní Santorelliová to dnes ráno přinesla na policejní ředitelství. Jelikož neumí anglicky, nemohla si to přečíst a žádala o pomoc. Nikdo jí žádnou neposkytl, ona však odmítla odejít. Nakonec jsem ji našla sedět venku na schodech. Přeložila jsem jí to. Tedy alespoň většinu.“ Přistrčila obálku Laszlovi a svěsila hlavu. „Nechtěla si to nechat, a protože na ředitelství s tím nikdo nic udělat nemůže, Theodore mě požádal, abych to odnesla vám a zjistila, co o tom soudíte, doktore.“

Lucius se v tu chvíli vrátil k nám a oba jsme napjatě sledovali, jak

Kreizler obálku otevírá. Jediným pohledem přelétl obsah listu, prudce, ale tiše se nadechl a pokýval hlavou. „Hmmm,“ protáhl tónem, který zněl jako by něco podobného očekával. Potom začal bez úvodu tichým hlasem předčítat následující text (při přepisu jsem zachoval autorův pravopis):

Moje drahá paní Santorelliová,

Nevim, jestli vy ste zdrojem těch odporných LŽÍ, co čtu v novynách, nebo je za tím policie a novyny sou součástí jejich intrik, ale mislim, že to budete vy, a tak využívám tuhle příležitost, abych to opravil:

V některých částech tohoto světa, jako sou ty, odkud přišly špinavý přistěhovalci jako vy, se pravidelně jí lidské maso, protože jiné potravy je málo a lidi by bez toho jinak umřeli hladem. Tohle jsem osobně čet a vim, že to je pravda. Samozřejmně se nejčastěji jedí děti, protože mají jemné maso a dobře chutnají, hlavně zadek malýho děcka.

A pak ty lidi, co to jedí, přijdou sem do Ameriky a všude kolem serou sračky svých parchantů, co jsou špinavý, špinavější než špinavý rudoši.

Osmnáctýho února jsem viděl vašeho kluka, jak se producíruje s popelem a barvami na obličeji. Rozhodl jsem se počkat a sešel se s ním ještě několikrát, než jsem ho jedné noci odvedl z TOHO MÍSTA. Nestydatý kluk, už tenkrát jsem věděl, že ho musím sníst. Tak jsme šli rovnou na ten most, svázal jsem ho a rychle to udělal. Odnesl jsem jeho oči a jeho zadek, upekl si to s cibulkou a mrkví a celý týden jsem se tím živil.

Ale nikdy jsem ho nešukal, ačkoli jsem mohl a on by si to přál. Neposkvrnil jsem ho, než umřel, a noviny by to měly napsat!

„Není tu žádný závěr ani podpis,“ dokončil Kreizler hlasem jen o něco silnějším než šepot. „Pochopitelně.“ Opřel se na židli dozadu a zahleděl se na papír na stole.

„Dobrý bože,“ vydechl jsem, ustoupil o pár kroků zpět a ztěžka dopadl na židli.

„Psal to určitě on,“ podotkl Lucius, zvedl list a začal si ho prohlížet. „Ta zmínka o hýždích nebyla uvedena v žádných novinách.“ Odložil dopis a vrátil se k Markovi, který do telefonu stále vykřikoval jméno Alexander Macleod.

Sara, dosud tupě hledící do prázdna, začala kolem sebe šmátrat po židli a Laszlo jí rychle jednu přistrčil. „Nemohla jsem té ubohé ženě přeložit všechno,“ řekla téměř neslyšným hlasem. „Ale získala poměrně přesnou představu o tom, co tam stojí.“

„Udělala jste správnou věc, Saro,“ ujistil ji Kreizler a přistoupil k ní blíž, aby si byl jist, že ho kromě nás nikdo na terase neuslyší. „Pokud o ní ten zabiják ví, je jen dobře, aby ona věděla o něm a o jeho myšlenkách. Ale nemusí znát úplně všechny podrobnosti.“ Když se vrátil na svou židli, poklepal jedním prstem na papír před sebou. „No, zdá se, že nám osud přihrál do rukou hotový poklad. Navrhuji, abychom toho využili.“

„Využít toho?“ opáčil jsem, stále ještě v šoku. „Laszlo, jak můžete“

Kreizler si mě nevšímal a obrátil se k Luciovi. „Detektivní seržante? Mohu se zeptat, komu se váš bratr pokouší dovolat?“

„Alexandru Macleodovi,“ odpověděl Lucius. „Nejlepšímu grafologickému odborníkovi v Severní Americe. Marcus u něho studoval.“

„Výborně,“ podotkl Kreizler. „Vynikající způsob, jak začít. Z takové analýzy pak můžeme přejít k obecnější diskusi.“

„Počkejte chvíli.“ Vstal jsem a snažil se mluvit tiše a zároveň potlačit veškerou hrůzu a odpor, které ve mně ten dopis vyvolal; postoj mých kolegů mě však ohromil. „Právě jsme zjistili, že tenhle tahle osoba toho chlapce nejen zabila, ale i snědla, přinejmenším částečně. Co tedy přesně očekáváte, že se dozvíte od nějakého zatraceného specialisty na studium písma?“

Sara vzhlédla; také se viditelně snažila ovládnout. „Ne. Ne, oni mají pravdu, Johne. Vím, že to vypadá příšerně, ale přemýšlej o tom chvilku, prosím.“

„Správně, Moore,“ dodal Kreizler. „Děs toho všeho pro nás možná vzrostl, představte si však, co to musí dělat s mužem, po němž pátráme. Tahle zpráva naznačuje, že jeho zoufalství dosáhlo nových výšin. Možná dokonce vstupuje do závěrečné fáze svých sebezničujících“

„Cože? Promiňte, Kreizlere, ale o čem to sakra mluvíte?“ Srdce mi pořád divoce bušilo a hlas se mi třásl, jak jsem se pokoušel šeptat. „Vy stále trváte na tom, že je příčetný a že si přeje, abychom ho chytili? Vždyť ten chlap pojídá svoje oběti, proboha!“

„To nevíme,“ poznamenal tiše, ale pevně Marcus, který se vyklonil dveřmi na terasu k nám a dvěma prsty zakryl mluvítko telefonu.

„Přesně tak,“ prohlásil Kreizler, vstal a přešel ke mně, zatímco Marcus začal opět halekat do přístroje. „Možná odříznuté kusy svých obětí jí a možná ne, Johne. Ale rozhodně nám oznamuje, že to dělá, neboť ví, že nás takové prohlášení bude šokovat a způsobí, že se budeme tím usilovněji snažit ho dopadnout. To je čin duševně zdravého člověka. Vzpomeňte si na to, co jsme se učili: kdyby byl blázen, zabíjel by své oběti, vařil by si jejich maso, jedl je a kdovíco ještě, ale nikdy by to nikomu neprozradil, alespoň ne nikomu, o kom by věděl, že s takovou informací půjde rovnou na policii.“ Kreizler mě pevně popadl za ramena. „Jenom si uvědomte, co všechno nám tím poskytl, nejen svůj rukopis, ale také obrovské množství informací, které můžeme analyzovat.“

Právě v tu chvíli Marcus do telefonu znovu zakřičel jméno Alexander, tentokrát však mnohem spokojeněji. Při další řeči se usmíval. „Ano, tady je Marcus Isaacson z New Yorku. Mám tu docela naléhavou záležitost a potřeboval bych si ujasnit jeden nebo dva detaily“ Marcus poté ztlumil hlas a opřel se do rohu vedle dveří; jeho bratr zůstal vedle něho a snažil se naslouchat.

Markův telefonní hovor trval dalších patnáct minut. Celou tu dobu ležel dopis na stole, svým způsobem stejně otřesný a nepochopitelný jako mrtvoly, které zabiják nechával po celém Manhattanu. V jistém směru to vlastně bylo ještě horší, neboť navzdory své krvavé práci pro nás vrah zatím zůstával pouze neurčitým souborem povahových a fyzických rysů, které jsme dosud odhalili. Nyní však promluvil, a tím se všechno naráz změnilo. Teď už to nemohl být kdokoli tam venku, byl to on, jediný člověk, který dokázal naplánovat ty činy a napsat ta slova. Jak jsem se rozhlížel kolem po halasících sázkařích na terase a pak po kolemjdoucích na ulici, najednou jsem si uvědomil, že nyní bych toho muže možná poznal, kdybych se s ním setkal. Byl to nezvyklý, trochu přízračný pocit, s nímž jsem se jen těžko vyrovnával; ale už když jsem se s tou představou potýkal, začínal jsem chápat, že Kreizler má pravdu. Ať už toho muže ovládají jakkoli strašné a ničivé myšlenky, nemůžeme ten list prohlásit za blábolení šílence, text byl souvislý a srozumitelný, ačkoli v tu chvíli jsem ještě nechápal, jak moc je souvislý a srozumitelný.

Jakmile se Marcus vrátil od telefonu, zvedl dopis, posadil se ke stolu a asi pět minut zprávu důkladně studoval. Pak si začal tiše spokojen pobrukovat, přičemž jsme se všichni s očekáváním shromáždili kolem něho. Kreizler vytáhl zápisník a pero, připravený zaznamenat veškeré cenné postřehy. Stále se každých pár minut ozvaly výkřiky sázejicích a já jsem na ně zavolal, aby se ztišili. Za normálních okolností by taková žádost vyvolala jen pohrdavou a rozhořčenou odezvu, z mého hlasu však musela být patrná míra rozrušení, které jsem pociťoval, neboť přátelé mi ihned vyhověli. A pak, ve slábnoucím světle toho vlahého jarního večera, začal Marcus rychle, ale jasně vysvětlovat:

„Studium písma, takzvaná grafologie, se skládá ze dvou poměrně širokých oblastí,“ spustil hlasem ochraptělým vzrušením. „Tou první je analýza dokumentů v tradičním právním smyslu, což znamená přísně vědecký rozbor na základě srovnávání s cílem určit autorství; ta druhá pak sestává ze skupiny technik spíše řekněme spekulativních. Tento obor grafologie se obvykle za vědecký nepovažuje a u soudu nemají takové vývody velkou váhu. V několika vyšetřováních se však ukázaly jako velmi užitečné.“ Marcus pohlédl na Lucia, který beze slova přikývl. „Takže začneme od toho nejjednoduššího.“

Marcus se odmlčel, objednal si vysokou sklenici plzeňského, aby mu nevyschlo v hrdle, a pak pokračoval:

„Muž, a tlak pera na papír v tomto případě ukazuje nepochybně na mužskou ruku -, který napsal tento dopis, prošel nejméně několika lety školní docházky zahrnující výuku psaní. Školu absolvoval ve Spojených státech a musel ji dokončit v posledních patnácti letech.“ Patrně jsem se bezděky zatvářil nechápavě, neboť Marcus si pospíšil s vysvětlením: „Jsou zde jasné znaky toho, že byl školen, vytrvale a pravidelně, v Palmerově systému psaní. Palmerův systém byl zaveden v roce 1880 a rychle se rozšířil do škol v celé zemi. Ve školách zůstal převládajícím stylem až do loňského roku, kdy začal být na Východě a v některých velkých západních městech nahrazován takzvanou Zaner-Blosserovou metodou. Vyjdeme-li z předpokladu, že náš vrah ukončil základní školní docházku nejpozději v patnácti letech, nemůže mu dnes být více než jednatřicet.“

Ta úvaha vypadala rozumně a Kreizler rychle naškrábal tyto údaje do zápisníku, aby je mohl později přenést na velkou tabuli v kanceláři.

„Tak dobrá,“ pokračoval Marcus. „Jestliže předpokládáme, že pachateli je nyní kolem třiceti a ukončil školu v patnácti letech, pak zbývalo dalších patnáct let, během nichž se mohl vyvinout jak jeho rukopis, tak jeho osobnost. Nevypadá to, že by to pro něho byla zvlášť příjemná doba. Především, jak jsme již usoudili, jde o notorického lháře a pleticháře, ve skutečnosti ovládá gramatiku i pravopis, ale ze všech sil se nás snaží přesvědčit o opaku. Podívejte se tady nahoru, kde napsal ,sou’ a ,ste’, a taky ,novynách’ a ,mislim’. Chce nás přimět, abychom se domnívali, že je nevzdělaný, ale nedává si pozor, ke konci dopisu, v předposledním a posledním odstavci, píše ,jsem’ a ,noviny’ má správně. V posledních řádcích není vlastně žádná gramatická ani pravopisná chyba.“

„Můžeme jen předpokládat,“ zamyslel se Kreizler, „že mu ke konci dopisu záleželo víc na obsahu sdělení než na hrách, které hraje.“

„Přesně tak, doktore,“ potvrdil Marcus. „Jeho písmo je také mimořádně přirozené. To, že chyby jsou úmyslné, naznačuje i rukopis, ve falešných pasážích je daleko váhavější a méně jistý. Například u t zcela chybí ta ostrá, rychle tažená vodorovná čára, kterou můžeme vidět ve zbytku textu. Z gramatiky vyplývá totéž: v některých místech používá primitivní větnou stavbu, aby působil jako nevzdělaný venkovan, a pak najednou napíše slovo ,intriky’ nebo větu jako ,Neposkvrnil jsem ho, než zemřel, a noviny by to měly napsat’. Celkově je to nedůsledné, ale pokud si to po sobě přečetl, ta nedůslednost mu zcela unikla. To naznačuje, že ačkoli dokáže přesně plánovat, má možná přehnaně vysoké mínění o své vlastní chytrosti.“

Po dalším doušku plzeňského si Marcus zapálil cigaretu a pokračoval, teď už konečně pomaleji a klidnějším hlasem: „Až dosud jsme se pohybovali na poměrně pevné půdě. Všechno tohle je vědecké a u soudu by to obstálo. Věk kolem třiceti, několik let slušného vzdělání, úmyslný pokus o klam, to by žádný soudce nezamítl. Nyní se dostáváme k méně průkazným věcem. Prozrazuje ten rukopis sám o sobe nějaké charakterové rysy? Hodně odborníků na studium písma věří, že všichni lidé, nejen zločinci, odhalují při psaní své základní postoje, bez ohledu na to, co píšou. Macleod udělal v této oblasti hodně práce a myslím, že by mohlo být ku prospěchu, kdybychom zde aplikovali jeho zásady.“

Nad terasou náhle hlasitě zaznělo: „Panebože, nikdy jsem neviděl žádnýho tlusťocha takhle rychle uskakovat!“ a já se chystal své přátele znovu okřiknout, zjistil jsem však, že už umlkají sami od sebe. Marcus pak mohl mluvit dál:

„Tak za prvé ty ostré tahy směřující dolů a mimořádná hranatost velkého množství písmen poukazují na značně rozrušeného, zmučeneného člověka, je pod nějakým obrovským vnitřním tlakem, pro nějž nemůže najít jiný ventil než hněv. Ve skutečnosti jsou agresivní, škubavé pohyby ruky, vidíte to tady?, tak nápadné, že na tendenci k fyzicky násilnému chování, možná dokonce k sadismu, lze soudit poměrně bezpečně. Ale není to tak jednoduché, neboť se tu objevují další prvky, které tomuto výkladu odporují. Nahoře na řádcích, v tom čemu se říká ,horní zóna’ písma, můžete vidět drobné ozdobné kroužení pera. To obvykle naznačuje pisatele s velkou představivostí. Na druhou stranu v dolní zóně se projevuje spousta rozporů, nejnápadnější je to v tendenci umisťovat kličky písmen jako f nebo j na opačnou stranu. Neobjevuje se to pokaždé, ale fakt, že k tomu vůbec dochází, je důležitý, neboť psát se učil ve škole a jinak má sklon chovat se velmi uvážlivě a vypočítavě.“

„Výborně,“ podotkl Kreizler, všiml jsem si však, že si nic nezapisuje. „Ovšem já si říkám, detektivní seržante, jestli se na ty posledně zmíněné věci nedá stejně dobře usoudit z obsahu dopisu a z vašeho původního a jaksi vědečtějšího rozboru rukopisu.“

Marcus s úsměvem přikývl. „Možná. A to ukazuje, proč takzvaný rozbor osobnosti z písma nebyl dosud uznán jako vědecký postup. Jenom jsem si říkal, že by mohlo být užitečné tyto postřehy zmínit, neboť přinejmenším neukazují na žádný nápadný rozpor mezi obsahem dopisu a tím, co vyplývá z písma. Kdyby šlo o padělek, nepochybně by se tam nějaká kontroverze vyskytla.“ Kreizler vzal toto prohlášení na vědomí kývnutím, nicméně stále si nic nepoznamenal. „To je ohledně písma asi všechno,“ uzavřel Marcus stručně a vytáhl z kapsy svou lahvičku s uhlíkovým práškem. „Jenom ještě zkusím na krajích toho papíru najít nějaké otisky.“

Zatímco to prováděl, Lucius, který si už dlouho zaujatě prohlížel obálku, prohlásil: „Na poštovní známce není nic zvlášť pozoruhodného. Dopis byl odeslán ze Staré pošty vedle radnice, ale náš člověk si tam patrně udělal zajížďku. Při své opatrnosti jistě předpokládal, že si prohledneme razítko pošty. Možnost, že bydlí někde v okolí radnice, však nelze vyloučit.“

Marcus vytáhl z kapsy několik fotografií s otisky a držel je nyní vedle poprášeného listu.

„Hmmm, hmmm,“ zamumlal. „Odpovídá to.“ Při těch slovech zhasla poslední jiskřička naděje, že by mohlo jít o padělek.

„Takže nám zbývá,“ prohlásil Kreizler, „nelehký úkol spočívající v interpretaci obsahu.“ Vytáhl hodinky, blížila se devátá večer. „Bylo by asi lepší, kdybychom se na to mohli vyspat, ale“

„Ano,“ přitakala Sara, nyní již zase naprosto klidná, „ale.“

Všichni jsme věděli, co to „ale“ znamená, vrah do svého časového plánu nezahrnul chvíle odpočinku pro své pronásledovatele. S touto naléhavou myšlenkou jsme se zvedli, abychom se vrátili do čísla 808 a uvařili si tam kávu. Pokud byl někdo z nás tak bláhový, aby si na večer udělal nějaké plány, automaticky se tím rušily.

Když jsme odcházeli z terasy, Laszlo mě vzal za paži a naznačil mi, že si chce promluvit mezi čtyřma očima. „Doufal jsem, že se mýlím, Johne,“ začal, zatímco ostatní pokračovali v chůzi. „A možná se přece jen mýlím, ale Od začátku jsem měl pocit, že ten vrah naše počínání pozoruje. Jestli mám pravdu, tak patrně sledoval paní Santorelliovou na Mulberry Street a dobře si všímal, s kým mluví. Sara se zmínila, že té nebohé ženě dopis překládala na hlavním schodišti do budovy, pokud tam ten vrah byl, jejich rozhovor mu nemohl uniknout. Možná sledoval Saru až sem; třeba nás právě teď pozoruje.“ Prudce jsem se ohlédl po Union Square a ulicích kolem, ale Kreizler mě prudkým trhnutím otočil zpět. „Nechte toho, dá si pozor, abychom ho neviděli, a já nechci, aby někdo z ostatních získal nějaké podezření. Hlavně Sara ne. Mohlo by to ovlivnit jejich práci. Ale vy a já bychom měli posílit všechna ochranná opatření.“

„Ale proč by nás měl sledovat?“

„Možná z marnivosti,“ odvětil Laszlo. „A také ze zoufalství.“

Ohromeně jsem na něho hleděl. „A vy jste měl to podezření celou dobu?“

Kreizler přikývl a oba jsme se zvolna vydali za ostatními. „Ode dne, kdy jsme našli ve voze ten zakrvácený hadr. Ta potištěná stránka, která v něm byla zabalena, pocházela“

„Z jednoho vašeho článku,“ doplnil jsem rychle. „To jsem uhodl.“

„Ano,“ potvrdil Laszlo. „Vrah musel pozorovat tu mostní věž v době, kdy mě povolali na místo činu. Mám podezření, že mi chtěl dát tímto způsobem najevo, že mě bere na vědomí. A zároveň se mi vysmívá.“

„Ale jak si můžete být jistý, že to tam zanechal on?“ zeptal jsem se ve snaze nějakým způsobem popřít skutečnost, že nás, alespoň čas od času, bedlivě sleduje nebezpečný zabiják.

„Ten hadr,“ vysvětlil Kreizler. „Ačkoli byl špinavý a zakrvácený, látka se nápadně podobala materiálu košile Georgia Santorelliho, které, jak si možná vzpomínáte, chyběl rukáv.“

Sara se po nás začala tázavě ohlížet přes rameno, což Laszla přimělo, aby zrychlil krok. „Pamatujte, Moore,“ dodal ještě. „Nikomu z ostatních ani slovo.“

Kreizler si pospíšil za Sarou, zatímco já se ještě naposled velmi nervózně ohlédl k tmavé ploše parku za Čtvrtou avenue.

Sázky, jak se říká, se zvyšovaly.

KAPITOLA 21

„Nejdříve ze všeho,“ oznámil Kreizler, když jsme ten večer dorazili do kanceláře a začali se usazovat u stolů, „se myslím můžeme zbavit jedné přetrvávající pochybnosti.“ V pravém horním rohu tabule pod hlavičkou ASPEKTY ČINŮ stálo slovo SÁM s otazníkem, s otazníkem, který Kreizler nyní smazal. Byli jsme si už téměř jistí, že náš vrah nemá společníky: žádná dvojice nebo tým spojenců by, jak jsme usoudili, nemohly provádět takové věci celé roky, aniž by to některý z nich neprozradil. V počáteční fázi vyšetřování byla jediným háčkem v této teorii otázka, jak mohl jediný člověk bez pomoci překonávat stěny a střechy nejrůznějších vykřičených domů a jak se dostal na místa činu; tento problém už Marcus ovšem vyřešil. Takže ačkoli používání zájmene „já“ v dopise samo o sobě nic nedokazovalo, ve spojeni s ostatními fakty to vypadalo jako jasný důkaz, že pachatelem je pouze jedna osoba.

S touto úvahou jsme všichni vyjádřili souhlas a Kreizler pokračoval: „Nyní tedy k oslovení. Proč ,Moje drahá paní Santorelliová’?“

„Mohlo by jít o zvyk,“ usoudil Marcus. „Odpovídalo by to tomu, co se naučil ve škole.“

„Moje drahá?“ podivila se Sara. „Ve škole se spíš učí psát milý pane nebo milá paní, ne?“

„Sara má pravdu,“ souhlasil Lucius. „Je to příliš důvěrné a neformální. On ví, že jeho dopis tu ženu zdrtí, a to vědomí ho těší. Sadisticky s ní zahrává.“

„Souhlasím,“ řekl Kreizler a podtrhl slovo SADISMUS, které už bylo uvedené na pravé straně tabule.

„A já bych rád zdůraznil, doktore,“ dodal Lucius rozhodně, „že je to další důkaz, že jeho chování má povahu lovu.“ (Lucius v poslední době dospěl k závěru, že evidentní anatomické znalosti našeho vraha pocházejí z faktu, že je zkušeným lovcem, už proto, že velká část jeho činů zahrnovala stopování a slídění.) „O krvelačnosti jsme už mluvili, ale to jeho pohrávání si s obětí dokládá i něco jiného; něco, co přesahuje pouhý lov za účelem zabíjení. Je to sportovní duch.“

Laszlo to chvilku zvažoval. „Na tom argumentu něco je, detektivní seržante,“ řekl pak a do míst mezi kolonkami DĚTSTVÍ a MEZIČAS napsal slovo SPORTOVEC. „Ale budu potřebovat ještě další důkazy,“ dodal a přikreslil za slovo otazník, „vzhledem k nezbytnému předpokladu a jeho důsledkům.“

Nezbytným předpokladem pro to, aby náš vrah mohl být sportovcem, bylo zjednodušeně řečeno v mládí určité množství volného času, během něhož by se mohl zabývat lovem nejen pro obživu, ale také pro zábavu. Z toho následně vyplývalo, že pochází z městské rodiny patřící k vyšší třídě (pouze mládež z horních vrstev společnosti měla v té době, před schválením zákonů zakazujících dětskou práci, kdy i rodiče ze střední třídy nutili své děti pracovat dlouhé hodiny, nějaký opravdový volný čas), nebo že byl vychován na venkově. Každý z těch předpokladů by okruh pátrání značně zúžil a Laszlo si chtěl být naprosto jist správností našich úvah, než některou z nich přijme.

„Nyní tedy k úvodnímu prohlášení,“ říkal dál Kreizler. „Kromě toho zjevného důrazu na ,lži’“

„To slovo bylo několikrát obkresleno,“ poznamenal Marcus. „Nejspíš v něm vyvolává prudké emoce.“

„Potom pro něho lži neznamenají nic nového,“ vyvozovala Sara. „Mám z toho dojem, že neupřímnost a pokrytectví zná až příliš dobře.“

„A přesto ho dosud rozhořčují,“ doplnil Kreizler. „Nějaké další nápady?“

„Je tu spojitost s těmi chlapci,“ navrhl jsem. „Za prvé se oblékají jako děvčata, to je jistý druh klamu. A taky jsou to prostituti, od nichž se očekává, že zákazníkovi bez řečí vyhoví. My však víme, že ti, které zabil, měli sklony dělat potíže.“

„Dobře,“ přikývl Kreizler. „Nemá tedy rád zkreslování skutečnosti. Sám je však lhář, a to musíme nějak vysvětlit.“

„Naučil se to,“ řekla Sara prostě. „Byl vystaven neupřímnosti, možná byl dokonce obklopen přetvářkou a nenávidí ji, ale převzal ji jako metodu a způsob existence.“

„A tohle se v životě člověk učí jen jednou,“ doplnil jsem. „Je to stejné jako s násilím: viděl je, nelíbilo se mu, ale naučil se je. Zákon zvyk a zájmu, přesně jak říká profesor James; naše mysl pracuje ve svém vlastním zájmu, pro přežití organismu, a zvyky, s jejichž pomocí ten zájem sledujeme, se určují v dětství a dospívání.“

Lucius popadl první svazek Jamesových Základů a nalistoval jednu stranu. „Charakter ztuhl jako sádrový odlitek,“ ocitoval se zdviženým prstem, „a nikdy už znovu nezměkne.“

„Ani když?“ pobídl ho Kreizler.

„Ani když,“ opakoval Lucius, rychle otočil na další stranu a klouzal po ní prstem, „tyto zvyky přestanou v dospělosti sloužit svému účelu.“ Tady to je: „Zvyk nás všechny odsuzuje k tomu, abychom v bitvě o přežití bojovali podle pravidel své výchovy či na základě svých nejranějších rozhodnutí a abychom se snažili co nejlépe využít i nevhodnou metodu, neboť pro žádnou jinou se nehodíme a už je příliš pozdě, abychom začínali znovu.“

„Vynikající přednes, detektivní seržante,“ podotkl Kreizler, „jenomže my potřebujeme příklady. Zatím předpokládáme prvotní násilný zážitek či zážitky, možná sexuální povahy“, Laszlo ukázal na malý prázdný čtverec na části tabule nadepsané DĚTSTVÍ, který byl ohraničen a označen podtitulkem NÁSILÍ A/NEBO ZNEUŽÍVÁNÍ, „které patrně vytvořily základ pro jeho pochopení násilnického chování, jež posléze začal sám praktikovat. Ale co s těmi mimořádně silnými emocemi soustředěnými na nečestnost? Můžeme udělat totéž?“

Pokrčil jsem rameny. „Je nasnadě, že mohl být z nepoctivosti a lhaní sám obviněn. Nejspíš nespravedlivě. A možná opakovaně a často.“

„Dobře,“ řekl Kreizler, napsal křídou slovo NEČESTNOST a pod ně na levou stranu tabule připsal OZNAČEN ZA LHÁŘE.

„A pak je tu rodinná situace,“ doplnila Sara. „V rodinách se z různých důvodů často hodně lže. První věc, která nás napadne, bude patrně nevěra, ale“

„Jenže to se moc neshoduje s násilím,“ doplnil Kreizler. „A já myslím, že by mělo. Nemohla by se nepoctivost vztahovat přímo k násilí? K určitým násilným projevům, které byly úmyslně zastírány a v rodině ani mimo ni se o nich nikdy nemluvilo?“

„To je možné,“ přitakal Lucius. „A daleko horší by to bylo, kdyby image rodiny vypovídalo o něčem zcela jiném.“

Kreizler se usmál s nepředstíranou spokojeností. „Přesně tak. Takže pokud máme zdánlivě úctyhodného otce, který však přinejmenším bije svou manželku a děti“

Lucius se trochu zamračil. „Neměl jsem na mysli přímo otce. Mohl to být kdokoli v rodině.“ Laszlo mávl rukou. „Od otce by to znamenalo největší zradu.“ „Ne od matky?“ zeptala se Sara opatrně. Za tou otázkou se skrývalo víc než momentální téma: v tu chvíli se zdálo, jako by se pokoušela odhadnout stejně Laszla jako vraha.

„V odborné literatuře neexistuje žádný doklad, který by tomu nasvědčoval,“ opáčil Kreizler. „Poslední výzkumy Breuera a Freuda o hysterii ukazují téměř ve všech případech na předpubertální sexuální zneužívání otcem.“

„Se vší úctou, doktore Kreizlere,“ namítla Sara, „zdá se, že Breuer a Freud sami dobře nevědí, jaký význam jejich nálezy vlastně mají. Freud původně považoval za základ všech hysterií sexuální zneužívání, ale zdá se, že v poslední době změnil názor a usoudil, že skutečnou příčinou budou spíše fantazie o zneužívání.“

„To je pravda,“ uznal Kreizler. „V jejich práci zůstává dosud spousta nejasností. Já sám nejsem schopen přijmout ten jednostranně zaměřený důraz na sex, který vylučuje všechno ostatní, dokonce i násilí. Ale podívejte se na to z empirického hlediska, Saro, kolik znáte domácností, kde by vládly tyranské, násilnické matky?“

Sara pokrčila rameny. „Existuje víc než jeden druh násilí, doktore, ale k tomu bych se ráda vrátila, až se dostaneme ke konci dopisu.“ Kreizler už na levou stranu tabule napsal NÁSILNICKÝ, ALE NAVENEK ÚCTYHODNÝ OTEC a zdálo se, že téměř netrpělivě touží postoupit dál „Celý ten první odstavec,“ prohlásil a poklepal na papír. „Nevzdory úmyslným pravopisným chybám je tam důsledně jednotný tón.“

„To člověka napadne hned,“ dodal Marcus. „On se už v duchu rozhodl, že ho pronásleduje spousta lidí.“

„Myslím, že vím, k čemu směřujete, doktore,“ ozval se Lucius a začal se opět přehrabovat v knihách a papírech na stole. „V jednom ze článků, které jste nám dal přečíst, v tom, který jste přeložil sám Aha!“ Vytáhl z hromady jeden soubor papírů. „Tady to je, dr. Krafft-Ebing. Hovoří o ,intelektuální monománii’ i o tom, co Němci nazývají ,primäre Verrückthei’, primární šílenství, a tvrdí, že oba termíny by se měly nahradit výrazem ,paranoia’.“

Kreizler přikývl a do oddílu MEZIČAS na tabuli napsal PARANOIDNÍ. „Pocity pronásledování, přecházející někdy v takzvané perzekuční bludy, které vyrůstají z nějakého traumatického citového zážitku či série zážitků, ale které nevedou k demenci, tak zní Krafft-Ebingova výstižná definice a zdá se, že v tomto případě platí. Silně pochybuji, že by náš člověk trpěl bludem, alespoň dosud ne, i když jeho chování bude nejspíš dost protispolečenské. Což ovšem neznamená, že hledáme misantropa, to by bylo příliš jednoduché.“

„Nemohly by ty vraždy samy o sobě uspokojovat jeho antisociální sklony?“ zeptala se Sara. „Takže by ve zbytku času působil navenek normálně a ve společnosti mohl řekněme fungovat bez obtíží?“

„Možná fungovat až příliš dobře,“ přitakal Kreizler. „Tohle bude člověk, jehož sousedy by nikdy ani nenapadlo, že by mohl vraždit děti a tvrdit, že je pojídá.“ Kreizler tyto myšlenky zaznamenal a pak se k nám znovu obrátil. „Tím se dostáváme k druhému, ještě pozoruhodnějšímu odstavci.“

„Jedna věc je z toho jasná rovnou,“ prohlásil Marcus. „V cizině příliš nepobýval. Nevím sice, co četl, ale k rozsáhlejšímu kanibalismu nikde v Evropě poslední dobou nedošlo. Jedí tam sice prakticky všechno ostatní, ale jeden druhého ne. Ačkoli u Němců si člověk nikdy nemůže být jistý“ Marcus se zarazil a pohlédl na Kreizlera: „Ach. Nechtěl jsem se vás dotknout, doktore,“ dodal rozpačitě.

Lucius se pleskl dlaní do čela, Kreizler se však jen ironicky pousmál. Poněkud zvláštní osobní chování bratrů Isaacsonových ho už dávno přestalo jakýmkoli způsobem vyvádět z míry. „Nic se nestalo, detektivní seržante, u Němců si člověk opravdu nemůže být ničím jistý. Jestliže však přijmeme hypotézu, že cestoval pouze po Spojených statech, co pak máme udělat s teorií, že jeho horolezecké schopnosti ukazují na evropský původ?“

Marcus pokrčil rameny. „Američan první generace. Rodiče byli přistěhovalci.“

Sara se prudce nadechla. „Špinaví přistěhovalci!“

Kreizlerovi se ve tváři znovu objevil nadšený výraz. „Přesně tak,“ přikal a na levou stranu tabule napsal RODIČE IMIGRANTI. „Ten výraz je plný odporu a pohrdání, že? Tento druh nenávisti mívá obvykle přesně definované kořeny, ačkoli někdy velmi zastřené. V tomto případě šlo patrně o špatný vztah k jednomu či oběma rodičům, narušený už v raném dětství, který postupně přerostl v nenávist ke všemu, co s nimi bylo spojeno, včetně jejich původu.“

„To je ovšem zároveň i jeho původ,“ podotkl jsem. „Což by mohla být částečně příčina brutality, které se dopouští na těch dětech. Nenávidí sám sebe, a jako by se tak pokoušel očistit se od té špíny.“

„Zajímavý postřeh, Johne,“ řekl Kreizler. „Ještě se k tomu vrátíme. Nyní však musíme zodpovědět jednu praktičtější otázku. Když spojíme lov, horolezectví a nyní i předpoklad, že nepobýval v cizině, můžeme říct něco určitějšího o geografickém prostředí, z něhož pochází?“

„Totéž, co předtím,“ opáčil Lucius. „Buďto bohatá rodina z města, nebo venkované.“

„Detektivní seržante?“ obrátil se Laszlo k Markovi. „Byla by pro takové sporty nějaká oblast vhodnější než jiná?“

Marcus zavrtěl hlavou. „Horolezectví se můžete naučit kdekoli, kde se nacházejí vhodné skalnaté útvary, a takových míst je ve Spojených státech spousta.“

„Hmmm,“ zamumlal Laszlo zklamaně. „To nám moc nepomohlo. Nechme to nyní být a vraťme se k druhému odstavci. Jazyk sám jako by tu podporoval vaši teorii o ,ozdobných tazích v horní zóně písma’, Marku. Je to opravdu historka plná fantazie.“

„To musí být hrozná fantazie,“ podotkl jsem.

„Máte pravdu, Johne,“ odvětil Kreizler. „Bezpochyby jde o přemrštěnou a morbidní představivost.“

Lucius luskl prsty. „Počkejte,“ řekl a opět se vrátil ke svým knihám. „Na něco si vzpomínám“

„Promiňte, Lucie,“ zavolala Sara se svým typickým poloúsměvem.

„Předběhla jsem vás.“ Zvedla jeden otevřený lékařský časopis. „Zapadá to do té záležitosti s falší a klamem, doktore,“ pokračovala. „Ve svěm článku ,Příspěvek ke studiu mentálních abnormalit u dětí’ doktor Meyer vyjmenovává varovné znaky, které mohou signalizovat nebezpečné chování v budoucnu, a přebujelá představivost k nim patří.“ článku, který vyšel v únoru 1895 v Rukověti Illinoiské společnosti pro studium dětí, nám přečetla: „Normálně si mohou děti o své vůli ve tmě vybavovat nejrůznější mentální obrazy. To se stává abnormálním když se tyto mentální obrazy změní v posedlost, tj. nemohou být potlačeny. Přehnaně silnými se obvykle stávají zejména obrazy vyvolávající strach a nepříjemné pocity.“ Sara zdůraznila poslední větu citátu: „Přebujelá imaginace může vést k vymýšlení lží a nepotlačitelnému impulsu přehrávat tyto lži ostatním.“

„Děkuji vám, Saro,“ řekl Kreizler. MORBIDNÍ IMAGINACE se pak objevila jak v části DĚTSTVÍ, tak v kolonce s aspekty činů, což mě zmátlo. Na mou žádost o vysvětlení Laszlo odpověděl: „Ten dopis sice napsal v dospělosti, Johne, ale tak výrazná představivost se neobjeví až ve zralém věku. Byla s ním vždycky, a Meyer se zde trefil do černého, neboť toto dítě se skutečně stalo nebezpečným.“

Marcus si zamyšleně poklepával tužkou do dlaně. „Existuje nějaká možnost, že by ta věc s kanibalismem byla jeho dětskou noční můrou? Píše, že o tom četl. Je možné, že by o tom četl tenkrát? Účinek by pak byl mnohem větší.“

„Položte si zásadnější otázku,“ vyzval nás Laszlo. „Jaká je nejsilnější hnací síla za představivostí? Mám na mysli nejen normální imaginaci, ale také a především tu morbidní.“

„Strach,“ odpověděla Sara bez váhání.

„Strach z toho, co vidíte,“ pokračoval Laszlo, „nebo spíše z toho, co slyšíte?“

„Z obojího,“ opáčila Sara. „Ale většinou asi z toho, co člověk slyší, protože, ve skutečnosti není nic tak hrozné, jak si představujeme, a tak dále.“

„Není snad čtení formou slyšení?“ zeptal se Marcus.

„Ano, ale i děti z dobře situovaných rodin se naučí číst v poměrně pozdní fázi dětství,“ opáčil Kreizler. „Tohle nabízím jen jako teorii: předpokládejme, že ta historka s kanibalismem byla i tehdy tím, čím je teď, příběhem, který měl děsit. Až na to, že dneska není náš muž vyděšeným dítětem, ale tím, kdo děsí jiné. Podle toho, co jsme o něm dosud odhalili, nepřipadala by mu taková věc mimořádně uspokojivá, a dokonce zábavná?“

„Kdo mu ale ten příběh vykládal?“ zeptal se Lucius.

Kreizler pokrčil rameny. „Kdo obvykle děsí děti strašidelnými historkami?“

„Dospělí, kteří je chtějí přimět ke slušnému chování,“ odpověděl jsem rychle. „Můj otec měl příběh o mučírně japonského císaře, který mě celé noci budil ze spaní; představoval jsem si každičkou podrobnost“

„Výborně, Moore. To jsem měl na mysli.“

„Ale co“ Lucius se trochu zakoktal. „Co ty Je mi líto, ale obávám se, že pořád nevím, jak o některých věcech hovořit v přítomnosti dámy.“

„Tak předstírejte, že tu žádná není,“ odsekla Sara trochu podrážděně.

„No,“ pokračoval Lucius stejně rozpačitě jako předtím, „co to mimořádné soustředění na hýždě?“

„Ach ano,“ odpověděl Kreizler. „Mohla by to být součást původního příběhu? Nebo je to nějaký obrat v jeho vlastním myšlení?“

„Hmmm,“ zamumlal jsem, neboť mě něco napadlo, ale stejně jako Lucius jsem si nebyl jistý, jak to mám formulovat, když je s námi žena. „Ty ehm odkazy nejen ke špíně, ale také jaksi k exkrementům.“

„To slovo, které používá, zní ,sračky’,“ řekla Sara bez obalu a zdálo se, jako by sebou všichni v místnosti, Kreizlera nevyjímaje, na vteřinu trhli. „Opravdu, pánové,“ komentovala to Sara mírně pohrdavě, „kdybych věděla, že jste všichni tak stydliví, zůstala bych u práce sekretářky.“

„Kdo je tady stydlivý?“ ohradil jsem se, připouštím, že to nebyla jedna z mých nejlepších replik.

Sara se na mě zamračila. „Ty, Johne Schuylere Moore. Cistě náhodou vím, že jsi v minulosti příležitostně platil příslušnicím ženského pohlaví, aby s tebou strávily důvěrné chvíle. Ony snad tento druh vyjadřování neznaly?“

„To ano,“ namítal jsem s vědomím, že začínám rudnout v obličeji. „Ale to nebyly, nebyly“

„Nebyly co?“ pobídla mě Sara přísně.

„No, nebyly to dámy!“

Při tom slově Sara vstala, jednu ruku si opřela o bok a druhou odněkud ze záhybů svých šatů vylovila derringer. „Ráda bych vás všechny varovala,“ řekla ostrým hlasem, „že další člověk, který v tomto kontextu a v mé přítomnosti použije slovo ,dáma’, bude srát ze zcela nového a umele vyrobeného otvoru ve vlastních vnitřnostech.“ Schovala zbraň a opět se posadila.

V místnosti bylo dobře půl minuty ticho jako v hrobě a potom Kreizler tiše promluvil: „Chtěl jste něco říct o těch zmínkách o sračkách, že, Moore?“

Vrhl jsem na Saru dotčený a vyčítavý pohled, který ta bestie vůbec nevzala na vědomí, a pokračoval jsem ve výkladu: „Připadá mi, že to spolu souvisí, všechny ty skatologické poznámky a soustředění na tu část anato“ Cítil jsem, jak se mi Sařin pohled propaluje do hlavy. „A soustředění na zadek,“ dokončil jsem tak důstojně, jak jsem jen dokázal.

„Ano, to souhlasí,“ řekl Kreizler. „Je tam souvislost nejen anatomická, ale také metaforická. Trochu mě to zaráží, v odborné literatuře se o takových tématech moc nepíše. Meyer spekuloval o možných příčinách a důsledcích nočního pomočování a každý, kdo pracuje s dětmi, narazí čas od času na děcko, které se v nezvyklé míře fixuje na výkaly. Většina psychiatrů a psychologů to však považuje za druh myzofobie, chorobného strachu ze špíny a nákazy, kterým náš muž očividně trpí.“ Kreizler napsal doprostřed tabule slovo MYZOFOBIE, pak však poodstoupil a nespokojeně se na nápis zadíval. „Stejně se mi ale zdá, že je v tom ještě něco víc“

„Doktore,“ ozvala se Sara, „musím na vás opět naléhat, abyste v tomto případě přehodnotil svůj postoj k roli matky a otce. Vím, že máte mimořádně bohaté zkušenosti se staršími dětmi, zabýval jste se však někdy osobní péčí o nemluvně či batole?“

„Pouze jako lékař,“ odpověděl Kreizler. „A i to velmi zřídka. Proč se ptáte, Saro?“

„V tomto období života dítěte obvykle muži nehrají velkou roli. Zná snad někdo z vás muže, kteří se sami osobně zabývali výchovou děti mladších řekněme tří nebo čtyř let?“ Všichni jsme zavrtěli hlavou. Mám podezření, že i kdyby někdo z nás takového muže znal, nechal by si to pro sebe z obav před Sařiným derringerem. Sara se otočila zpět k Laszlovi. „A když narazíte na děti s nenormální fixací na vyměšování, jakou formu to na sebe obvykle bere, doktore?“

„Buďto přehnané nucení, nebo chorobný odpor. Většinou.“

„Nucení nebo odpor k čemu?“

„K chození na toaletu.“

„A jak se ty děti naučily chodit na toaletu?“ pokračovala Sara okamžitě.

„Byly k tomu vedeny.“

„Kým? Domníváte se, že muži?“

U toho se Kreizler musel zarazit. Účel těch otázek byl zprvu nejasný, nyní jsme však už všichni věděli, kam Sara míří: pokud vrahova posedlost výkaly, zadnicí a obecněji „špínou“ (koneckonců tato témata byla v dopise zmiňována nejčastěji) vznikla v dětství, dalo se předpokládat, že v tomto procesu hrál roli kontakt s nějakou ženou či ženami, matkou, chůvou, vychovatelkou apod.

„Chápu,“ řekl Kreizler nakonec. „Mám tomu rozumět tak, že vy sama jste měla možnost tento proces sledovat, Saro?“

„Příležitostně ano,“ opáčila. „A slyšela jsem o tom vyprávět. Děvčatům se takové věci říkají. Všichni předpokládají, že se to jednou může hodit. Celá ta záležitost s učením čistotě bývá někdy překvapivě obtížná, trapná, rozčilující, občas dokonce brutální. Nemluvila bych o tom, kdyby ty narážky nebyly tak časté a naléhavé. Nepřipadá vám, že se v tom něco vymyká normálu?“

Laszlo naklonil hlavu ke straně. „Možná. Ale obávám se, že tyto postřehy nemůžu považovat za přesvědčivé.“

„Nezvážíte alespoň možnost, že nějaká žena, patrně, nikoli však nezbytně matka, hrála temnější roli, než jakou jste dosud připustil?“

„Doufám, že se neuzavírám před žádnou možností,“ odvětil Kreizler, obrátil se k tabuli, ale nenapsal nic. „Nicméně se obávám, že jsme se dostali na nejistou půdu, k úvahám, které jsou taktak přijatelné.“

Sara se na židli opřela, opět zklamaná, že se jí nepodařilo Laszla přesvědčit, aby se zabýval dalším možným rozměrem příběhu našeho vraha. A musím přiznat, že i mě samého to zaskočilo; koneckonců sám Kreizler Saru žádal, aby přicházela s takovými teoriemi, neboť věděl, že nikdo z nás ostatních toho není schopen. Zavrhnout její úvahy takovým způsobem mi připadalo přinejlepším svévolné, zejména když ty úvahy zněly (alespoň uchu laika) stejně rozumně a promyšleně jako Kreizlerovy vlastní hypotézy.

„Nepřátelství a odpor k přistěhovalcům se opakuje ve třetím odstavci,“ pokračoval Kreizler dál. „A pak je tu ta narážka na ,špinavé rudochy’. Dá se z toho něco vyčíst?“

„Celá ta konstrukce mi připadá důležitá,“ poznamenal Lucius. „,Špinavější než špinavý rudoch’. Hledal nějaký silný výraz, a napadlo ho tohle.“

Marcus tu otázku zvažoval: „Pokud předpokládáme, že nenávist k přistěhovalcům pramení z rodinného původu, pak on sám není indián. Ale musel mít s indiány nějaký kontakt.“

„Proč?“ zeptal se Kreizler. „Rasová nenávist nevyžaduje vzájemnou znalost.“

„To ne, ale jedno obvykle doprovází druhé,“ trval Marcus na svém. „A podívejte se na samotnou tu větu, napsal to téměř automaticky, jako by přirozeně spojoval špínu s indiány a předpokládal, že všichni ostatní to dělají také.“

Přikývl jsem. „V tom případě půjde nejspíš o Západ. Na Východě se podobné vyjádření obvykle nepoužívá, ne že bychom byli osvícenější, ale jen málo lidí tu zaměřuje své předsudky tímto směrem. Chci tím říct, že kdyby napsal ,špinavější než negr’, dalo by se usuzovat spíše na Jih, ne?“

„Nebo taky na policejní ředitelství na Mulberry Street,“ podotkl Lucius tiše.

„To je pravda,“ přiznal jsem. „Netvrdím, že ten postoj je zeměpisně ohraničený. Koneckonců to může být prostě někdo, kdo četl příliš mnoho historek z divokého Západu.“

„Nebo někdo s přebujelou představivostí,“ doplnila Sara.

„No, tyhle možnosti jsou nasnadě,“ povzdechl si Kreizler, což se mě trochu dotklo. „Ale kdosi kdysi prohlásil, že člověk nikdy nesmí přehlížet to, co je očividné. Co myslíte, Marku, připadá vám myšlenka, že by mohl vyrůstat na západní hranici, přijatelná?“

Marcus se nad tím zamyslel. „Má to jistou přitažlivost. Především by to vysvětlovalo ten nůž, jde o typickou hraničářskou zbraň. Také by to odpovídalo zkušenostem s lovem, ať už ze sportu, nebo pro obživu, aniž by nutně muselo jít o zámožnou rodinu. A přestože na Západě je hodně skalnatých terénů pro horolezectví, nacházejí se pouze v několika určitých oblastech, což by nám mohlo pomoci pátrání zúžit. Rovněž tam sídlí celé komunity švýcarských a německých přistěhovalců.“

„Nejspíš bychom si to měli zaznamenat jako jistou možnost,“ řekl Kreizler a okamžitě to provedl, „ačkoli momentálně dál zajít nemůžeme. Tím se dostáváme k následujícímu odstavci, kde se náš muž konečně pouští do podrobností.“ Kreizler opět zvedl dopis a zároveň si přitom pomalu mnul šíji. „Osmnáctého února zahlédne mladého Santorelliho. Vzhledem k tomu, že jsem nad kalendáři a ročenkami strávil víc času, než si vůbec troufám přiznat, mohu vám rovnou prozradit, že osmnáctého února byla letos Popeleční středa.“

„Zmiňuje se o popelu na obličeji,“ dodal Lucius. „To by znamenalo, že chlapec šel do kostela.“

„Santorelliovi jsou katolíci,“ doplnil ho Marcus. „V okolí Paresis Hallu se moc kostelů nenachází, ani katolických, ani jiných, ale můžeme zkusit prohledat širší okolí. Možná si někdo vzpomene, že Georgia viděl. Určitě by byl velmi nápadný, zejména v kostele.“

„A vždycky je možné, že si ho vrah poprvé všiml nedaleko kostela,“ připojil jsem se. „Nebo přímo uvnitř. Při troše štěstí bychom mohli narazit na někoho, kdo se stal svědkem toho setkání.“

„Vidím, že vy dva jste si udělali velmi náročné plány na víkend,“ podotkl Kreizler, přičemž jsme si s Markem uvědomili, že jsme se právě upsali k dlouhým dnům plným namáhavého běhání, a zamračili jsme se na sebe. „Ačkoli,“ pokračoval Laszlo dál, „použití výrazu ,producírovat se’ mě nutí pochybovat, že by se sešli poblíž svatostánku, zejména takového, kde by Georgio právě absolvoval mši.“

„Naznačuje to, že chlapec nabízel svoje zboží,“ řekl jsem.

„Naznačuje to spoustu věcí.“ Laszlo chvíli přemýšlel a tiše si to slovo opakoval: „Producírovat se Mohlo by to mít něco společného s vaší teorií, že vrah trpí nějakým zmrzačením či znetvořením, Moore. V tom slově je stopa závisti, jako by jemu samotnému žádné podobné chování umožněno nebylo.“

„Já bych to tak úplně neviděla,“ ozvala se Sara. „Mně to připadá spíš pohrdavé. Pochopitelně, může se to týkat jen Georgiova povolání, ale to se mi nezdá. V jeho tónu není ani stopa lítosti či soucitu, jenom tvrdost. A jistý náznak důvěrné obeznámenosti, stejně jako u lhaní.“

„Správně,“ řekl jsem. „Je to ten kazatelský, poučovací tón, jaký byste čekali od učitele, který moc dobře ví, co provádíte, protože sám byl taky kdysi kluk.“

„Chcete říct, že pohrdá otevřeným předváděním sexuálního chování nikoli proto, že on sám to dělat nemůže, ale právě z toho důvodu, že to dělal taky?“ Laszlo opět naklonil hlavu ke straně a chvíli nad tím uvažoval. „Možná. Ale nepotlačili by dospělí lidé v jeho životě podobné projevy? A nevracíme se tím opět k představě závisti, i kdyby nakrásně nešlo o žádné fyzické znetvoření?“

„Tahle věc však musela nutně vést k nějaké scéně, nejméně jednou v jeho životě,“ namítla Sara, „protože jen tak mohl získat takové zábrany a zaujmout k tomu odsuzující postoj.“

Laszlo po chvilce přikývl. „Ano. Ano, máte pravdu, Saro.“ Spokojeně se pousmála. „A tím,“ pokračoval Kreizler, „ať už se tomu zákazu podřídil, nebo se mu vzepřel, bylo zaseto semínko budoucích těžkostí. Dobře.“ Rychle to zapsal na levou stranu tabule. „Takže nyní k tomu popelu a barvám.“

„Používá ta dvě slova dohromady velmi přirozeně,“ řekl Lucius, „ačkoli průměrný pozorovatel by v tom shledával nesmiřitelný rozpor, jsem si jistý, že knězi, který sloužil mši, to tak připadalo.“

„Zní to, jako by jedno nebylo lepší než druhé,“ dodal Marcus. „Jeho tón je stále dost odmítavý.“

„A to nás právě staví před velký problém.“ Kreizler zamířil ke svému stolu a zvedl vázaný kalendářik s křížem na obalu. „Osmnáctého února viděl Georgia Santorelliho poprvé a já hluboce pochybuji, že by to setkání bylo náhodné. Zdůraznění toho faktu spíše naznačuje, že právě toho dne hledal tento typ chlapce. Musíme tedy předpokládat, že fakt, že šlo o Popeleční středu, má nějaký význam. Navíc popel spolu s barvami jako by posílil jeho reakci, která byla především hněvivá. To by mohlo prozrazovat, že ho pohoršila drzá účast mladého prostituta na křesťanském rituálu, jak však poznamenali detektivní seržanti, ve slovech, která používá, se neodráží žádná úcta k tomuto rituálu. Právě naopak. Až dosud jsem nevěřil, že máme co do činění s člověkem trpícím náboženskou mánií. Zcela tu chybí evangelické a mesiášské rysy, které takové patologie provázejí; nevyskytují se ani v tom dopise. A ačkoli časový plán vražd mým přesvědčením poněkud otřásl, to musím přiznat, pořád proti tomu hovoří spousta věcí.“ Kreizler se soustředěně zadíval do kalendáře. „Kdyby se jenom dal přisoudit nějaký význam dni, kdy byl Georgio zabit“

Věděl jsem, o čem mluví. Laszlův nedávný důkladný výzkum ohledně načasování vražd odhalil, že se všechny kromě jedné dají vztahnout ke křesťanskému kalendáři: prvního ledna se slavilo Obřezání Páně; druhého února bylo Očišťování Panny Marie nebo Hromnice a Ali ibn-Ghazi zemřel na Velký pátek. Samozřejmě byly i církevní svátky, během nichž k žádné vraždě nedošlo, například Tři krále přešel vrah bez povšimnutí, stejně jako Pět Kristových ran dvacátého února. Kdyby měl i třetí březen, den, kdy zemřel Georgio Santorelli, nějaký vztah ke křesťanskému kalendáři, mohli bychom si být téměř bezpečně jisti, že v načasování vražd hraje roli náboženský prvek. Žádná taková spojitost však neexistovala.

„Takže jsme možná zpátky u teorie lunárního cyklu,“ zmínil se Marcus o velmi staré lidové pověře, o níž jsme už nekonečně dlouho diskutovali. Týkala se toho, zda podobné chování, jaké se projevuje u našeho vraha, nemůže být ovlivněno dorůstáním a couváním Měsíce, tedy zda vlastně nejde o jistý druh náměsíčnosti.

„Stejně se mi to nezamlouvá,“ řekl Kreizler a s očima upřenýma na kalendář mávl netrpělivě rukou.

„Měsíc ovšem byl a je spojován s různými fyzickými projevy a změnami v chování,“ podotkla Sara. „Například mnoho žen věří, že Měsíc ovládá menstruační cyklus.“

„A zdá se, že pohnutky našeho muže fungují na základě určitého cyklu,“ přitakal Lucius.

„To je pravda,“ opáčil Kreizler. „Jenomže úvahy o tak nedokazatelném astrologickém vlivu nás odvádějí od rituální povahy těch vražd. Připouštím, že údajný kanibalismus je v těchto rituálech novým a velmi nápadným prvkem. Ale brutalita zohavování postupně pravidelně stoupá a dalo se téměř očekávat, že dosáhne nějakého podobného vrcholu, ačkoli nepřítomnost právě tohoto rysu na mrtvole ibn-Ghaziho naznačuje, že se vrah pustil do oblasti, která se mu navzdory šokujícím prohlášením v tom dopise ve skutečnosti příliš nezamlouvá.“

Rozhovor na okamžik uvízl a v tu chvíli se mi v hlavě začala rodit nová myšlenka. „Kreizlere,“ ozval jsem se váhavě a opatrně vážil slova, „předpokládejme, že se v tomhle nemýlíme. Sám jste řekl, že se tím dále posiluje úvaha o jistém religiózním prvku v těch vraždách.“

Kreizler se ke mně obrátil; v očích se mu zračila únava. „Dá se to tak vysvětlit,“ podotkl.

„No, a co tedy ti dva kněží? Už jsme dospěli k názoru, že si jejich chovaní můžeme vyložit jako pokus někoho chránit. Co když chrání svého člověka?“

„Aha,“ řekl Lucius tiše. „Myslíte na někoho, jako byl ten reverend v Salt Lake City, Johne?“

„Přesně tak,“ opáčil jsem. „Svatý muž, který se dal na velmi špatnou cestu. Někdo, kdo vede dvojí život. Řekněme, že jeho nadřízení jeho počínání odhalili, ale z nějakého důvodu ho nemohou najít, třeba se skrývá. Riziko skandálu by pak bylo obrovské. A vzhledem k roli, kterou katolická a episkopální církev hrají v životě tohoto města, mohli by jejich vůdci snadno přimět nejen starostovu kancelář, ale i nejbohatší muže ve městě, aby jim to pomohli ututlat. Samozřejmě jen do doby, než se s tím vypořádají sami.“ Opřel jsem se na židli, docela pyšný na tuhle úvahu, ale napjatě jsem čekal na Kreizlerovu reakci. Jeho prodlužované mlčení nevypadalo jako dobré znamení, a tak jsem trochu rozpačitě dodal: „Je to jenom nápad.“

„Je to zatraceně dobrý nápad,“ prohlásil Marcus a nadšeně zaklepal tužkou o svůj stůl.

„Spousta věcí by se tím vysvětlovala,“ přidala se Sara.

Kreizler konečně zareagoval pomalým přikývnutím. „To rozhodně ano,“ podotkl, zatímco doprostřed tabule čmáral slova: INKOGNITO KNĚZ? „Rysy charakteru a rodinného prostředí, které jsme dosud popsali, se na duchovního hodí stejně jako na kohokoli jiného, a příslušnost k církvi by nám zároveň nabízela přijatelnou alternativu k náboženské mánii. Mohlo by jít o osobní konflikty projevující se podle časového plánu, jenž je pro něj přirozený, či dokonce pohodlný. Tu záležitost nám nepochybně dále osvětlí důkladnější vyšetřování ohledně těch dvou kněží.“ Kreizler se obrátil zpět k nám. „A to bude práce“

„Já vím, já vím,“ povzdechl jsem si a zvedl ruku. „Pro detektivní seržanty a pro mě.“

„Jak je báječné, když lidé člověka tak přesně chápou,“ opáčil Kreizler s pobaveným smíchem.

Zatímco jsme s Markem krátce hovořili o našich stále se rozrůstajících pracovních povinnostech v následujících několika dnech, Lucius se opět zadíval na dopis. „Na tom dalším řádku,“ podotkl, „jako by se vracel k sadismu. Rozhodne se čekat a chlapce několikrát před vraždou navštívit, opět si s ním pohrává, ačkoli celou dobu ví, co mu udělá. Zase se zde projevuje sadistický sportovní lovec.“

„Ano, obávám se, že v té větě nenajdeme nic nového, dokud se nedostaneme až na konec, ,to místo’ je jediný výraz kromě ,lží’, který je v listu zdůrazněn.“

„Zase nenávist,“ řekla Sara. „Nenávist přímo vůči Paresis Hallu, nebo k tomu, co se tam provozuje?“

„Možná obojí,“ poznamenal Marcus. „Koneckonců Paresis Hall je určen velmi specifické klientele, dospělým mužům, které vzrušují chlapci převlečení za ženy.“

Kreizler celou dobu poklepával na tabuli ve čtverci nadepsaném FORMATIVNÍ NÁSILÍ A/NEBO ZNEUŽITÍ. „Dostali jsme se zpátky k jádru věci. Tohle není člověk, který nenávidí všechny děti nebo všechny homosexuály, mimochodem ani člověk, který nenávidí všechny mladé prostituty převlékající se za ženy. Ten muž má velmi vyhraněné záliby.“ +

„Stále ho však považujete za homosexuála, ne, doktore?“ ujišťovala se Sara.

„Pouze v tom smyslu, v jakém bylo možné považovat londýnského Jacka Rozparovače za heterosexuála,“ opáčil Kreizler. „Protože jeho oběťmi byly ženy. Ta otázka je skoro bezvýznamná, a ten dopis to dokazuje. Možná je homosexuál a možná je pedofil, jeho nejsilnější úchylkou je však sadismus a pro jeho intimní styky s jinými lidmi je daleko víc charakteristické násilí než jakékoli sexuální či milostné city. Možná dokonce není schopen mezi násilím a sexem rozlišovat. Každý náznak vzrušení zjevně ihned převádí na násilí. A jsem si jist, že se tenhle vzorec chování utvořil během prvotních formativních zážitků. Jeho protihráči v těch epizodách byli nepochybně mužského pohlaví, a tenhle fakt pro něho hraje při výběru obětí daleko větší roli než možná homosexuální orientace.“

„Takže těch raných aktů zneužívání se na něm dopouštěl nějaký muž? Nebo třeba jiný chlapec?“

Kreizler pokrčil rameny. „To je složitá otázka. Víme však následující, někteří chlapci vyvolávají v zabijákovi tak prudkou zuřivost, že se celá jeho existence soustředí na projev té zuřivosti. Jací chlapci? Jak upozornil Moore, jde o chlapce, kteří jsou, ať už ve vrahových očích, nebo ve skutečnosti, prolhaní, vyzývaví a drzí.“

Sara gestem hlavy ukázala na dopis. „Nestydatí.“

„Ano,“ přitakal Kreizler. „Tento náš odhad byl správný. Dále jsme usoudili, že jako formu vyjádření své zuřivosti volí násilí, protože se to naučil doma v rodině, dost pravděpodobně od násilnického otce, jehož činy zůstávaly bez komentáře a bez potrestání. Co bylo příčinou toho prvotního násilí, alespoň tak, jak je vnímal náš vrah?“

„Počkejte,“ zvolala Sara s pochopením a vzhlédla ke Kreizlerovi. „Kruh se uzavírá, že ano, doktore?“

„Přesně tak,“ přitakal Kreizler a nakreslil čáru z jedné strany tabule na druhou: od povahových rysů vraha k povahovým rysům jeho obětí. „Ať už byl náš muž v dětství a dospívání prolhaný, předčasně sexuálně vyspělý nebo prostě tak nevycválaný, že kromě bití potřeboval i zastrašování, někde hluboko uvnitř se velmi podobal těm chlapcům, které nyní zabíjí.“

To byla zásadní úvaha. Pokud se totiž zabiják pomocí těch vražd pokouší nejen zlikvidovat nesnesitelné součásti okolního světa, ale také a ještě naléhavěji části sebe sama, které prostě nedokáže snášet, pak mohou mít opodstatnění Kreizlerovy obavy, že vrah vstupuje do nové a výrazně více sebedestruktivní fáze; z tohoto pohledu se vlastně konečné sebezničení zdálo téměř jisté. Ale proč, zeptal jsem se Kreizlera, by měl ten muž považovat tyto části sebe samého za tak nesnesitelné? A pokud tomu tak opravdu je, proč se jich prostě nezbaví?

„Vy jste to před chvílí řekl sám, Moore,“ opáčil Laszlo. „Tohle se člověk v životě učí jen jednou. Nebo, abych parafrázoval našeho bývalého profesora, vrah se snaží co nejlépe uplatňovat nevhodnou metodu, neboť nezná žádný jiný vzorec, který by mohl použít, a je pro něj už příliš pozdě, aby začal znovu. Ve zbytku čtvrtého odstavce píše o tom, jak chlapce unesl, a používá velmi naléhavý tón. Mluví o touze? Ne, říká nám, že ,musí’. Musí, protože takové jsou zákony, podle nichž se jeho svět, jakkoliv nevlídný, vždycky řídil. Stal se tím, co profesor James nazývá ,pouhým chodícím uzlíkem návyků’, a kdyby měl své zvyky opustit, musel by, jak se obává, opustit sám sebe. Pamatujete si, co jsme kdysi říkali o Georgiu Santorellim, že si začal spojovat své psychické přežití právě s činnostmi, které jeho otce vedly k tomu, aby ho tloukl? Náš muž je v tomhle stejný. Ty vraždy ho nepochybně těší stejně málo, jako Georgia těšila jeho práce. Ale pro ně pro oba tyto činnosti byly a jsou životně důležité, navzdory odporu k sobě samému, který mohou vyvolávat, a kterého jste si v tom dopise povšiml, Moore.“

Připouštím, že jsem sám netušil, kolik pronikavých postřehů jsem ten večer pronesl; nyní mi však nedělalo žádné potíže držet krok s Lazslovým výkladem. „Vrací se k tomu znovu na konci dopisu,“ řekl jsem. „V poznámce, že Georgia ,neposkvrnil’, jako by ta špína, která se mu hnusí, byla ve skutečnosti v něm, jako by byla jeho součástí.“

„A sexuálním aktem by mohla být předána dál,“ doplnil Marcus. „Takže máte pravdu, doktore, sex pro něj nepředstavuje nic, čeho by si vážil nebo si to vychutnával. Jeho cílem je násilí.“

„Co když není sexu vůbec schopen?“ zeptala se Sara. „Napadá mě to v souvislosti s rodinným zázemím, které předpokládáme. V jednom z pojednání, které jste nám dal, doktore, se píše o sexuální stimulaci a úzkostných reakcích.“

„V článku dokotora Peyera z curyšské univerzity,“ doplnil Kreizler.

„Jde o výsledky jeho rozsáhlejšího výzkumu koitu interruptu.“

„Správně,“ pokračovala Sara. „Z jeho závěrů vyplývá, že u mužů s problematickým rodinným zázemím bývají následky horší. Neustávající úzkost může vést k potlačení libida a způsobit impotenci.“

„Pro našeho člověka je to zjevně dost citlivé téma,“ podotkl Marcus, naklonil se k dopisu a přečetl nahlas: „Nikdy jsem ho nešukal, ačkoli jsem mohl.“

„Přesně,“ řekl Kreizler a bez váhání napsal do prostřední části tabule slovo IMPOTENCE. „Tím by jeho frustrace a zuřivost pouze vzrostly, což by následně vedlo k ještě horšímu masakru. A ten masakr pro nás teď představuje nejobtížnější hádanku. Pokud je to zohavování skutečně osobním rituálem, který nemá s žádným určitým náboženským tématem společného nic víc než datum, pak musíme bez ohledu na to, zda je pachatelem kněz, nebo pokrývač, nutně pochopit podrobnosti toho počínání, neboť pro něho budou mít zásadní význam.“ Kreizler přistoupil k dopisu. „V tomhle nám tento dokument ovšem moc nepomůže.“ Promnul si oči a pohlédl na své stříbrné hodinky. „A už je taky hodně pozdě. Navrhuji, abychom to pro dnešek uzavřeli.“

„Ještě než to uděláme, doktore,“ ozvala se Sara tiše, ale pevně, „bych se ráda vrátila k bodu, který se týká dospělých osob v minulosti toho muže.“

Kreizler přikývl, nedal však najevo žádný zájem či nadšení. „Role ženy,“ povzdechl si.

„Ano.“ Sara vstala, přešla k tabuli a začala ukazovat na jednotlivá políčka. „Podle této hypotézy máme co do činění s mužem, jehož v dětství sekýrovali, zesměšňovali, obviňovali a nakonec i tloukli. Nemohu nic namítat proti teorii, že ty výprasky uštědřovala mužská ruka. Intimní charakter mnohých nápadných prvků však podle mě velmi silně ukazuje na poměrně temnou roli nějaké ženy. Uvědomte si tón toho dopisu, který je navíc výslovně určen paní Santorelliové, je obranný, naříkavý, místy dokonce ufňukaný výrazně a posedlý anatomickými a skatologickými podrobnostmi. Je to hlas chlapce, který býval pravidelně kritizován a ponižován; chlapce, kterého ostatní přesvědčili, že on sám je špinavý a odporný, a jenž nenašel útočiště na žádném místě a u žádného člověka. Pokud se jeho charakter skutečně utvářel v dětství, doktore Kreizlere, pak musím opakovat, že v tomto ohledu je mnohem pravděpodobnějším viníkem matka.“

Kreizlerův výraz prozrazoval podráždění. „Kdyby to tak bylo, Saro, nezrodil by se z toho prudký odpor? A nestaly by se pak zákonitě oběťmi ženy jako v případě Rozparovače?“

„Nezpochybňuji vaše úvahy ohledně obětí,“ opáčila Sara. „Pouze vás prosím, abyste důkladněji zvážil i tuto možnost.“

„Zřejmě si myslíte,“ ohradil se Laszlo trochu úsečně, „že je moje uvažování jednostranné. Rád bych vám však připomněl, že mám s podobnými věcmi jisté zkušenosti.“

Sara se na něj chvilku dívala a potom se tiše otázala: „Proč se tak vehementně bráníte představě, že by v utváření té povahy mohla hrát aktivní roli žena?“

Laszlo najednou vyskočil, udeřil dlaní do stolu a zařval: „Protože její role nemohla být aktivní, sakra!“

Marcus, Lucius i já jsme na okamžik strnuli a vyměnili si rozpačité pohledy. Ten výbuch, kromě toho, že byl zcela bezdůvodný, nedával vzhledem k Laszlovým profesionálním názorům ani velký smysl. On však přesto hněvivě pokračoval: „Kdyby v životě tohoto muže hrála v jakékoli fázi aktivní roli nějaká žena, vůbec bychom zde nebyli, k těm zločinům by nikdy nedošlo!“ Kreizler se pokoušel o vyrovnaný tón, dařilo se mu to však jen částečně. „Celá ta představa je absurdní. V odborné literatuře není nic, co by to podporovalo! Tudíž musím opravdu trvat na tom, Saro, abychom ve vrahově výchově předpokládali pasivní roli ženy a přešli k otázce těch zohavení! Zítra!“

Touto dobou je už doufám jasné, že Sara Howardová nepatřila k ženám, které by trpně snesly takový tón od jakéhokoli muže, dokonce ani od muže, jehož obdivují a k němuž (alespoň podle mého názoru) chovají ještě hlubší city. Po posledních Laszlových slovech nebezpečně přimhouřila oči a její hlas byl ledově chladný, když říkala: „Jelikož jste v této věci očividně dospěl už dávno k jasnému závěru, připadá mi vaše žádost, abych se zabývala zkoumáním daného jevu, naprosto zbytečná.“ Trochu jsem se obával, že sáhne po derringeru, místo toho si však pouze došla pro kabát. „Možná jste si říkal, že to bude zábavný způsob, jak mě zaměstnat,“ zuřila dál. „Ale mohu vás rovnou ujistit, že nepotřebuju zabavovat, konejšit nebo jinak rozmazlovat, od nikoho z vás!“

S tím za sebou zabouchla dveře. Vyměnil jsem si s Isaacsony další znepokojené pohledy, nebylo však třeba slov. Všichni jsme věděli, že Sara měla pravdu a Kreizler se nevysvětlitelně, umíněně mýlil. Když si Laszlo povzdechl a zhroutil se na židli, chvilku se zdálo, že to také přizná; on nás však pouze požádal, abychom odešli, a vymluvil se na únavu. Pak upřel pohled na dopis před sebou. My ostatní jsme začali sbírat své věci a zvolna se trousit ze dveří; říkali jsme Kreizlerovi dobrou noc, ale odpovědi jsme se nedočkali.

Kdyby ten incident zůstal bez následků, ani bych se o něm nezmiňoval. Pravda, šlo o první skutečnou neshodu, kterou jsme v čísle 808 na Broadwayi zažili, ale k takovým sporům muselo nutně dojít a nepochybně bychom to všichni rychle překonali. Jenže tato ostrá výměna názorů mezi Kreizlerem a Sarou měla své důsledky: poučné důsledky, které nejen odhalily fakta z Kreizlerovy minulosti, dosud utajená i mně, ale také nám ukázaly cestu k osobnímu setkání s jedním z nejděsivějších zločinců v nedávné minulosti Spojených států.

KAPITOLA 22

V následujícím týdnu jsme Kreizlera nevídali zrovna často; později jsem se dověděl, že téměř veškerý ten čas strávil v městských věznicích a různých obytných čtvrtích rozhovory s muži, kteří byli zatčeni za domácí násilí, stejně jako s manželkami a dětmi takových osob. V kanceláři se stavil jen jednou či dvakrát, neřekl skoro nic, ale s mimořádnou, téměř zoufalou vytrvalostí sbíral údaje a poznámky. Nikdy se nedostal k tomu, aby se Saře omluvil; ačkoli si však vyměnili jen několik neobratných a křečovitých vět, v duchu mu brzy odpustila příkrá prohlášení, která přičítala jeho vzrůstajícímu citovému zaujetí případem a nervozitě, doléhající na nás všechny s nadcházejícím počátkem nového měsíce. Ať už se vrah řídí jakýmkoli kalendářem, jestli se bude držet zavedeného plánu, co nevidět opět udeří. Tehdy nám předtucha další vraždy připadala jako dostatečné vysvětlení Kreizlerova netypického chování; jak se však ukázalo, tato předtucha představovala jen část důvodů, které mého přítele poháněly ke zvýšenému úsilí.

Co se týče Marka a mě, v prvních májových dnech jsme se rozhodli rozdělit si úkoly navržené onoho večera, kdy došel vrahův dopis. Marcus obcházel všechny katolické kostely na Lower East Side (plus nějaké další kolem) ve snaze objevit někoho, kdo si snad mohl všimnout Georgia Santorelliho, zatímco já se ujal úkolu zjistit něco víc o těch dvou kněžích. Po víkendu stráveném marnými pokusy vypáčit další informace z majitele domu, kde žil otec Aliho ibn-Ghaziho, i z paní Santorelliové a jejích sousedů (Sara opět tlumočila), však bylo jasné, že se do oběhu dostaly další peníze zajišťující mlčení dalších lidí. Byl jsem tedy nucen zaměřit se spíše na dvě církevní společenství zapletená v celé záležitosti. Usoudil jsem, že nejsnadnější a nejrychlejší přístup mi získá postavení reportéra Timesů, a rozhodl jsem se začít na nejvyšších místech: návštěvou římskokatolického arcibiskupa města New York, Michaela Corrigana, a newyorského episkopálního biskupa Henryho Codmana Pottera. Oba muži žili v elegantních řadových domech nedaleko Madison Avenue, takže jsem usoudil, že zvládnu oba rozhovory v jednom dni.

Nejprve jsem navštívil Pottera. Ačkoli episkopální církev tehdy měla v New Yorku řádově jen desítky tisíc přívrženců, někteří z těch desítek tisíc patřili k nejbohatším rodinám ve městě; to se projevovalo v luxusním vybavení kostelů a kaplí, rozsáhlém pozemkovém majetku a mimořádném vlivu v městské správě, jimiž se mohla kongregace pochlubit. Biskup Potter, jemuž se často přezdívalo „první muž“ New Yorku, osobně dával před hlukem, chvatem a špínou New Yorku přednost malebným vesničkám a kostelíkům ve venkovských farnostech; věděl však, kde církev vydělává peníze, a usilovně se snažil rozšířit počet věrných ve městě. Tím vším chci říct, že Potter byl muž, který myslel na velké a důležité věci; a ačkoli jsem v jeho nesmírně luxusním salonu čekal déle, než by mu trvalo odsloužit mši, jakmile se konečně objevil, zjistil, že mi může věnovat pouze asi deset minut svého vzácného času.

Zeptal jsem se, zda ví o tom, že muž oblečený jako kněz a honosící se pečetním prstenem, na němž se nachází symbol episkopální církve, velký červený kříž s menšími bílými křížky, obchází lidi, kteří mohou mít informace o nedávných vraždách dětí, a platí jim velké finanční obnosy, aby mlčeli. Pokud ta otázka Pottera šokovala, nedal to najevo: naprosto chladnokrevně prohlásil, že ten člověk je nepochybně podvodník nebo blázen, případně obojí; episkopální církev nemá potřebu vměšovat se do žádných policejních záležitostí, a už vůbec ne, jde-li o případ vraždy. Pak jsem se otázal, zda by bylo snadné opatřit si takový prsten jako ten, který byl spatřen u „falešného“ kněze. Pokrčil rameny, usadil se na židli tak pohodlně, že mu povadlá kůže na krku visela pres černobílý tuhý límeček, a prohlásil, že nemá tušení, nakolik by mohlo být obtížné takovou věc sehnat. Ten šperk by patrně dokázal zhotovit každý šikovný klenotník. Potter zjevně nebyl ochoten mi cokoli prozradit, ale jen tak pro všechny případy jsem se ještě zeptal, zda si je vědom částečně uskutečněné pohrůžky Paula Kellyho, že kvůli těm vraždám vyvolá nepokoje v přistěhovaleckých čtvrtích. Ctěný biskup opáčil, že si je stěží vědom existence pana Kellyho, natož nějakých hrozeb, které snad mohl pronést; episkopální církev má jen velmi málo přívrženců mezi lidmi, jimž Potter říkal „nedávno přibyvší občané města“, takže se nedá čekat, že by on sám nebo jeho podřízení věnovali podobné záležitosti zvýšenou pozornost. Nakonec mi doporučil, abych navštívil arcibiskupa Corrigana, který je lépe obeznámen s takovými skupinami obyvatel a čtvrtěmi, kde žijí. Sdělil jsem mu, že Corriganovo obydlí je mým dalším cílem, a rozloučil jsem se.

Připouštím, že už před setkáním s Potterem jsem měl podezřívavou náladu, ale jeho nápadný nedostatek zájmu, u duchovního tak nepatřičný, má podezření ještě posílil. Kde je nějaké vyjádření soucitu s oběťmi těch zločinů? Kde je slib, že kdyby existovalo něco, co by mohla episkopální církev udělat, stačí jen říct? Kde je nevěřícné potřásání hlavou a procítěná prosba k nebesům, aby byl ten odporný ničema lapen a potrestán?

Toho všeho se mi zanedlouho dostalo v sídle arcibiskupa Corrigana, kousek za téměř dokončenou, velkolepou novou katedrálou svatého Patrika na Páté avenue mezi 50. a 51. ulicí. Zbrusu nový svatý Patrik byl jasným důkazem toho, že když architekt James Renwick navrhoval kostel Boží milosti v centru města kousek od naší kanceláře, teprve se rozehříval. Obrovské věže, gotické oblouky, barevná skleněná okna a mosazné dveře sv. Patrika byly mnohem větší a vyrostly rychlostí neslýchanou i v New Yorku. A v dobré katolické tradici byla všechna ta nemalá práce zaplacena nikoli vulgárním obchodním podnikáním, které plnilo pokladnice episkopální církve, nýbrž z příspěvků věrných oveček, včetně nekonečných vln irských, italských a dalších katolických přistěhovalců, jejichž počty značnou měrou posilovaly postavení církve, na niž v prvních dnech republiky pohlížela s nedůvěrou a pohrdáním téměř celá americká společnost.

Arcibiskup Corrigan se choval mnohem zaujatěji a vstřícněji; při setkání jsem usoudil, že muži, který žije z příspěvků, koneckonců nejspíš nic jiného nezbývá. Provedl mě po katedrále a upozornil na všechnu práci, kterou je ještě třeba udělat: instalovat zastavení krížové cesty, zbudovat kapli Panny Marie, zaplatit zvonkohru a dokončit věže. Už jsem si začínal myslet, že mě požádá o příspěvek; brzy jsem ovšem zjistil, že šlo jen o přípravu na návštěvu Katolické sirotčí společnosti, kde jsem měl odhalit druhou tvář církve. Sirotčinec se nacházel hned naproti na 51. ulici v třípatrovém domě s úhledným předním dvorem, kde se procházela spousta slušně se chovajících dětí. Podle svých vlastních slov mě tam Corrigan vzal, neboť si přál, abych pochopil, jak hluboce se jeho církev zajímá o ztracené a opuštěné newyorské děti; údajně pro něho byly stejně důležité jako ta nádherná katedrála, v jejímž stínu sirotčinec stál.

To všechno by bylo moc hezké, jenže já si náhle uvědomil, že jsem se ho dosud na nic nezeptal. Tento nesmírně příjemný, vstřícný a soucitný člověk věděl, proč jsem přišel, což se potvrdilo, jakmile jsem mu začal klást stejné otázky, které jsem předtím dával Potterovi. Corrigan odpovídal, jako by to měl pečlivě připravené: Ach ano, ta záležitost se zavražděnými chlapci je skutečně příšerná; je to děsivé; nedokáže si představit, proč by se měl někdo vydávat za katolického kněze, aby zasahoval do policejního vyšetřování (ačkoli dvakrát překvapeně nevypadal); rozhodně provede přísné šetření, ale může mě ujistit A tak dále, a tak dále. Nakonec jsem mu ušetřil další námahu, když jsem se vymluvil na naléhavou schůzku ve městě, chytil na Páté Avenue drožku a vyrazil do centra. Nyní jsem si byl naprosto jist, že u mě nepropuká to, čemu dr. Krafft-Ebing říkal „paranoia“: čelili jsme nějakému spiknutí, usilovné snaze zatajit fakta o vraždách. A z jakého jiného důvodu by tito důstojní pánové vynakládali takové úsilí, říkal jsem si s rostoucím vzrušením, než aby chránili sami sebe před skandálem, před tím druhem skandálu, který by propukl, kdyby se ukázalo, že vrahem je jeden z nich?

Marcus s mými vývody souhlasil a v příštích několika dnech jsme si hráli na ďáblova advokáta ve snaze objevit v teorii vraždícího kněze nějakou chybu. Nepřišli jsme ovšem na nic, co by vyvracelo základní hypotézu. Možná bylo nepravděpodobné třeba to, že by kněz byl zkušeným horolezcem, nebylo to však nemožné; pokud se týkalo poznámky o „špinavém rudochovi“, mohla pramenit z misionářského působení na Západě. Lovecké zkušenosti mohly znamenat problém, neboť Lucius byl přesvědčen, že ten muž lovil celý život, náš imaginární kněz však mohl tuto zběhlost získat v dětství. Kněží se koneckonců nerodí rovnou v šatu duchovních. Mají rodiče, příbuzné a minulost jako všichni ostatní. V konečném důsledku to znamenalo, že všechny Kreizlerovy psychologické spekulace mohly odpovídat nejen Markovu a mému obrazu, ale vlastně i kterémukoli jinému.

Ve zbytku týdne jsme s Markem hledali další drobné důkazy na podporu naší hypotézy. Kněz, který by se vyznal na střechách tak dobře jako náš vrah, měl podle našeho názoru téměř jistě něco společného s misijní prací, a proto jsme se zaměřili na katolické a episkopální instituce zabývající se pomocí chudobným. Během toho snažení jsme se sice střetávali se značným odporem a nasbírali jsme jen chabé střípky informací, naše nadšení však neochablo. Naopak, v pátek jsme si už byli svou teorií natolik jisti, že jsme se rozhodli seznámit s ní Saru a Lucia. Ocenili naše úsilí, ale trvali na zdůrazňování drobných nesrovnalostí, které jsme s Markem přehlíželi jako nepodstatné. Co ta teorie o vojenských zkušenostech? zeptal se Lucius. Ta přece vysvětlovala vrahovu schopnost pečlivě plánovat a chladnokrevně provádět násilné akce, i když byl obklopen nebezpečím. Kde by k takovým schopnostem přišel kněz? Možná, odpověděli jsme, sloužil jako vojenský kurát v nějaké jednotce Západní armády. To by vysvětlovalo nejen vojenskou průpravu, ale také spojitost s indiány a pohraničím. Lucius namítl, že pokud ví, kuráti nikdy neprocházeli bojovým výcvikem; navíc, dodala Sara, kdyby náš člověk sloužil dlouhá léta na hranici, ačkoli víme, že mu nemůže být více než jednatřicet let, kde by pak vzal čas na důkladné seznámení s New Yorkem? V dětství, odpověděli jsme. Kdyby to byla pravda, pokračovala Sara, musili bychom připustit, že pochází z bohaté rodiny, abychom nějak vysvětlili jeho zběhlost ve sportu a horolezectví. Dobrá, řekli jsme, šlo tedy o zámožnou rodinu. Pořád tu však byl fakt, že katolíci a protestanti očividně pracují společně. Copak by každou z těch skupin, zeptala se Sara, spíše nepotěšilo, kdyby ti druzí měli na krku vraždícího duchovního? Na to jsme nedokázali odpovědět ničím lepším než tvrzením, že nám Sara a Lucius dosažené výsledky pouze závidí. To je trochu rozhořčilo a namítli, že se pouze pokoušejí najít v naší teorii nesrovnalosti a rozpory, a aby nám to dokázali, energicky v tom úsilí pokračovali.

Kreizler dorazil asi v pět hodin, debaty se však nezúčastnil; místo toho mě dosti hrubě odtáhl stranou a naléhavě mi sdělil, že se s ním musím okamžitě vypravit na nádraží Grand Central. Skutečnost, že jsem Laszla po několik dní téměř neviděl, nijak nezmenšila moje obavy o něho, a tohle náhlé tajnůstkářské oznámení, že spolu odjíždíme vlakem, mi zrovna nepomohlo. Zeptal jsem se, jestli si mám sbalit zavazadlo, ale odpověděl, že ne, protože nás čeká pouze krátká jízda Hudsonskou železnicí, abychom mohli provést výslech jisté osoby v instituci nacházející se nedaleko na venkově. Prohlásil, že to šetření úmyslně naplánoval na večer, neboť většina výše postaveného personálu bude tou dobou mimo službu a náš příchod i odchod by měl projít bez velkého zájmu. Víc mi sdělit nehodlal, což mi v tu chvíli připadalo značně podivné; nyní, když vím to, co vím, ho ovšem chápu, kdyby mi totiž tehdy přesně řekl, kam jedeme a s kým se máme setkat, téměř jistě bych ho odmítl doprovázet.

Cesta vlakem ze středu Manhattanu do malého městečka na řece Hudson, které jistý holandský obchodník kdysi dávno pojmenoval po čínském městě Tsing-sing, netrvá ani hodinu; návštěvníkům i vězňům však výprava do Sing Singu často připadá mimo reálný čas, jako by to byla zároveň nejkratší i nejdelší cesta, kterou si vůbec dovedou představit. Věznice Sing Sing (původně známá jako Mt. Pleasant) stojí těsně u vody a nabízí se z ní úchvatný výhled na útesy Tappan Zee na druhém břehu. Založena byla v roce 1827 s pyšnými projevy, že jde o nejpokrokovější zařízení v moderním vězeňství. A skutečně, v době, kdy byla vězení vlastně malými továrnami, kde trestanci vyráběli všechno od hřebenů přes nábytek až k tesanému kameni, na tom byli vězni patrně v mnoha ohledech lépe (nebo byli přinejmenším lépe zaměstnáni) než o sedmdesát let později. Pravda, v prvních desetiletích našeho století sice bývali trestanci biti a nemilosrdně týráni, jenže to se dělo vždycky a děje se to dodnes; a práce, jak by vám potvrdila většina z nich, je daleko přijatelnější než „pokání“, sestávající převážně z nečinnosti, v níž nelze dělat o moc víc než truchlivě dumat nad činy, které jednoho přivedly na tak hrozné místo, nebo plánovat pomstu na lidech, kteří jsou za to odpovědní. Vězeňská výroba však zanikla s nástupem odborů, které by nepřipustily srážení mezd lacinou trestaneckou prací; především z toho důvodu byl tedy v roce 1896 Sing Sing strašlivě beznadějným místem, kde trestanci stále nosili Pruhované uniformy, stále dodržovali povinnost mlčení a stále pochodovali v sevřených útvarech, ačkoli činnosti, k nimž kdysi kráčeli, už dávno neexistovaly.

Ačkoli představa návštěvy na takovém krutém, zoufalém místě byla děsivá, v okamžiku, kdy mi Kreizler konečně prozradil, za kým jedeme, zastínil tyto neurčité obavy opravdový strach.

„Byl jsem hlupák, že mě to samotného nenapadlo,“ řekl Laszlo, zatímco jsme ujížděli podél řeky Hudsonu a za oknem se nám otvírala vyhlídka na západ slunce nad zelenými, mírně zvlněnými svahy. „Jistě, už je to dvacet let. Ačkoli tenkrát bych si nemyslel, že na toho chlapa někdy zapomenu. Ta spojitost mi měla dojít hned, jak jsem viděl ta těla.“

„Laszlo,“ řekl jsem přísně, ačkoli mě v duchu potěšilo, že se stává hovornějším. „Když už jste mě donutil, abych se s vámi vydal na tuhle nevděčnou cestu, mohl byste teď možná skoncovat s tím tajnůstkářstvím. Koho jedeme navštívit?“

„A ještě víc mě překvapuje, že to nenapadlo vás, Moore,“ opáčil, zjevně trochu potěšený, že mě může napínat. „Koneckonců, on býval vždycky jednou z vašich oblíbených postav.“

„Ale kdo, sakra?“

Černé oči se zpříma zabodly do mých. „Jesse Pomeroy.“

Po zmínce o tom jméně jsme oba zůstali sedět mlčky, jako by samo to slovo dokázalo vnést do poloprázdného vagonu hrůzu a děs; a když jsme znovu promluvili, abychom si prošli podrobnosti toho případu, bezděky jsme ztlumili hlas do šepotu. Neboť přestože se během našich životů vyskytli vrazi, jimž padlo za oběť více lidí, nikdo nevyvolal takové zděšení jako Jesse Pomeroy. V roce 1872 nalákal Pomeroy řadu malých dětí na odlehlá místa v okolí předměstské obce, kde bydlel. Tam je svlékl, svázal a mučil pomocí nožů a bičů. Nakonec ho zatkli a zavřeli, avšak jeho chování po dobu věznění bylo tak příkladné, že když jeho matka, od níž manžel již dávno odešel, podala už šestnáct měsíců po Jesseho odsouzení dojemnou žádost o jeho propuštění, bylo jí vyhověno. Téměř okamžitě poté došlo v okolí Pomeroyova domova k dalšímu a ještě hrůznějšímu zločinu: na pláži se našlo příšerně zohavené tělo čtyřletého chlapce s podříznutým hrdlem. Podezření padlo na Jesseho, ale chyběly důkazy; o několik týdnů později však byla ve sklepě Pomeroyova domu nalezena mrtvola desetileté dívenky. I ona byla mučena a zmrzačena. Jesseho zatkli a v následujících týdnech byl znovu otevřen každý nevyřešený případ týkající se nezvěstného dítěte. Žádný z nich se nikdy nepodařilo spojit přímo s Pomeroyem, ale v případě zavražděného děvčátka byly důkazy proti němu poměrně silné. Jesseho právníci se z pochopitelných důvodů rozhodli vsadit na klientovu nepříčetnost; jejich pokus byl však od začátku odsouzen k nezdaru. Původně Pomeroye odsoudili k smrti oběšením, ale rozsudek byl vzhledem k věku pachatele změněn na doživotí v samovazbě.

Jessemu Pomeroyovi bylo totiž v době, kdy zahájil svou strašlivou kariéru, pouhých dvanáct let, a když ho navždy zavřeli do vězeňské cely, kterou v čase, kdy píšu tyto řádky, stále obývá, bylo mu teprve čtrnáct.

Kreizlerova cesta se zkřížila s osudem člověka, jemuž tisk přezdíval „malý ďábel“, v létě roku 1874, brzy poté, co Pomeroyovi právníci začali s pokusy prohlásit svého klienta za nepříčetného. V té době se taková prohlášení posuzovala podle takzvaného „M’ Naghtenova pravidla“, pojmenovaného po nešťastném Angličanovi, který v roce 1843 propadl bludu, že ho chce předseda vlády Robert Peel zabít. M’Naghten se pokusil odvrátit tento osud tím, že sám zabije Peela; ačkoli svého cíle nedosáhl, podařilo se mu zavraždit Peelova tajemníka. Byl však zproštěn viny, když jeho právníci přesvědčili soud, že jejich klient nechápe zločinný charakter svého jednání. Tímto způsobem se otevřela stavidla a do soudních síní na celém světě se vlily vlny nepříčetnosti; o třicet let později si pak obhájci Jesseho Pomeroye najali celou legii expertů na duševní zdraví, aby jejich klienta vyšetřili a v nejlepším případě ho prohlásili za stejně šíleného, jako byl M’Naghten. Jedním z přizvaných odborníků byl velmi mladý doktor Laszlo Kreizler, který spolu s několika dalšími kolegy shledal Pomeroye zcela příčetným. Soudce tohoto případu se nakonec s názorem této skupiny ztotožnil, ačkoli si dal tu práci, aby zdůraznil, že speciálně vysvětlení doktora Kreizlera týkající se chlapcova chování považuje za mlhavé a do jisté míry obscénní.

Takový výrok nebyl nijak překvapivý vzhledem k Laszlovu důrazu na Pomeroyův rodinný život. Když jsme se však nyní blížili k Sing Singu, uvědomil jsem si, že ještě další součást Laszlova dvacetiletého zkoumání tohoto případu může být pro naše účely mimořádně důležitá: Pomeroy měl totiž od narození rozštěp patra, takzvaný zaječí pysk; navíc v dětství prodělal chorobu, po níž mu zůstaly v obličeji jizvy, a co bylo ještě významnější, jedno jeho oko pak zůstalo trvale zanícené a slepé. Už tehdy neprošlo bez povšimnutí, že se Pomeroy při svých násilných činech soustředil především na oči obětí; v době procesu však odmítal o tomto rysu svého chování hovořit, takže nikdo nedospěl k žádným podloženým závěrům.

„Jednu věc nechápu, Kreizlere,“ řekl jsem, když náš vlak zastavoval ve stanici Sing Sing. „Říkáte, že vás spojitost mezi Pomeroyem a naším případem nenapadla, proč tu tedy jsme?“

„Za to můžete poděkovat Adolfu Meyerovi,“ odpověděl Kreizler, jakmile jsme se ocitli na nástupišti, kde k nám ihned přistoupil stařec s čapkou prožranou moly, který měl k pronajmutí vůz. „Dneska jsem s ním několik hodin telefonoval.“

„S doktorem Meyerem?“ zeptal jsem se. „Kolik jste mu toho případu prozradil?“

„Všechno,“ opáčil Kreizler prostě. „Moje víra v Meyera je absolutní. Ačkoli se domnívá, že jsem se v některých bodech odchýlil od správného směru. Například se přiklání k Sařinu názoru na roli ženy při utváření osobnosti našeho vraha v dětství. Právě tohle mě přivedlo ke vzpomínce na Pomeroye, spolu s těma očima.“

„Role ženy?“ Tou dobou jsme už seděli ve starcově voze a ujížděli od nádraží směrem k věznici. „Co tím myslíte, Kreizlere?“

„Teď na to zapomeňte, Johne,“ odpověděl mi, zatímco v houstnoucím šeru vyhlížel zdi věznice. „Brzy na to přijdete sám, a než půjdeme dovnitř, musím vás informovat o jiných věcech. Za prvé, správce věznice s touto návštěvou souhlasil až poté, co jsem mu nabídl poměrně vysoký úplatek, a až tam dorazíme, nesetká se s námi osobně. Pouze jeden další člověk, dozorce jménem Lasky, ví, co jsme zač a co chceme. Ten převezme peníze a zavede nás dovnitř i ven, doufejme, že bez povšimnutí. Mluvte co nejméně a hlavně neříkejte nic Pomeroyovi.“

„Proč ne Pomeroyovi? Ten přece ke správě věznice nepatří.“

„To je pravda,“ odpověděl Laszlo, když se před námi objevila masivní strohá budova hlavního bloku Sing Singu, obsahující tisícovku cel. „Ale ačkoli se domnívám, že nám Jesse může pomoci najít odpověď, pokud jde o to zohavování těl, je příliš zvrhlý, aby to udělal, jestliže zjistí, o co nám jde. Takže, ještě z jiných důvodů vás prosím, abyste neprozrazoval své jméno a za žádných okolností nemluvil o naší práci. Myslím, že vám nemusím připomínat,“ u hlavní brány věznice ztišil Kreizler hlas skoro do šepotu, „kolik různých nebezpečí na tomto místě číhá.“

KAPITOLA 23

Hlavní blok Sing Singu se táhl podél břehu Hudsonu, zatímco hospodářské budovy, obchody a ženská věznice se dvěma stovkami cel stály kolmo k němu. Z různých stavení na pozemku věznice trčelo množství vysokých komínů, což jenom posilovalo představu nějaké nesmírně ponuré továrny, jejímž hlavním výrobkem bylo v tomto bodě její historie lidské neštěstí. Trestanci se tísnili v celách původně určených pouze pro jednotlivce a ty nejnutnější údržbářské práce, které se zde prováděly, zdaleka nestačily zadržet postupující chátrání: vzhled a pach rozkladu byl všudypřítomný. Ještě než jsme s Kreizlerem prošli hlavní branou, zaslechli jsme ze dvora monotónní dusání pochodujících nohou, a přestože ten nešťastný pochod už nebyl prokládán práskáním biče (bičování bylo zákonem zakázáno v roce 1847), hrozivé dřevěné obušky, které dozorci nosili, nenechávaly nikoho na pochybách o hlavní metodě, s jejíž pomocí se zde udržuje kázeň.

Dozorce Lasky, mohutný, špatně oholený muž nevrlého vzezření, se konečně dostavil, a jakmile nás provedl po dlážděných cestičkách podél olysalých trávníků lemujících nádvoří, vstoupili jsme do hlavní budovy věznice. V jednom koutě nedaleko dveří stála skupinka vězňů s krky a zápěstími upoutanými v jakýchsi kovových a dřevěných chomoutech, které jim držely ruce ve výši ramen daleko od těla. Právě jim zuřivě spílalo několik dozorců, jejichž tmavé uniformy nebyly o moc čistší než oděv našeho průvodce Laskyho a jejichž nálada byla, pokud se dalo soudit, ještě horší. Když jsme vešli přímo do bloku cel, já i Kreizler jsme sebou trhli, neboť jsme nečekaně zaslechli bolestivý výkřik: v jedné z těch malých místností o velikosti asi dva metry čtyřicet na metr dvacet právě další dozorci trestali nějakého nešťastníka „kolibříkem“, elektrickým nástrojem způsobujícím bolestivé šoky. Kreizler i já jsme to už sice v minulosti viděli, neznamenalo to však, že bychom schvalovali. Když jsme celu minuli, pohlédl jsem Laszlovi do obličej a zjistil, že se tváří stejně jako já: vzhledem k takovému trestnímu systému nebyla vysoká míra recidivismu v naší společnosti skutečně žádnou záhadou.

Jesseho Pomeroye drželi až úplně na konci bloku, takže jsme museli projít kolem tuctů dalších cel plných obličejů, v nichž se odrážela široká škála emocí, od nejhlubší bolesti a žalu po běsnící zuřivost. Jelikož povinnost mlčení se zde musela dodržovat dnem i nocí, neslyšeli jsme žádné lidské hlasy, jen občasné zašeptání; ozvěna našich vlastních kroků dunících po chodbě spolu s upřenými pohledy trestanců tak začala po chvíli působit téměř děsivě. Na konci budovy jsme vešli do úzké vlhké chodbičky směřující do místnosti, která neměla žádná okna, pouze malé škvíry ve zdivu pod stropem. Jesse Pomeroy seděl v jakémsi podivném dřevěném kotci uprostřed. Do zařízení shora vedly vodovodní trubky, ale pokud jsem mohl soudit, vnitřek byl dokonale suchý. Po několika vteřinách zmateného uvažování jsem konečně pochopil, co to je: nechvalně proslulá „ledová lázeň“, v níž se kdysi obzvláště vzpurní vězni trestali pomocí proudů ledové vody vháněné pod tlakem dovnitř. Tato praxe zapříčinila tolik úmrtí vyvolaných šokem, že byla už před několika desetiletími zakázána. Jak se zdálo, nikdo se přesto nenamáhal zařízení odstranit; dozorci považovali očividně za účinnou i pouhou hrozbu podobným trestem.

Pomeroy měl na zápěstích těžká pouta a na ramenou mu spočíval takzvaný „kovový límec“. Tato věc, zrůdné mučící zařízení pro mimořádně neukázněné trestance, byla vlastně asi sedmdesát centimetrů vysoká klec, kterou měl vězeň nasazenou na hlavě a uzamčenou kolem krku. Její váha se zhruba rovnala váze vězňovy hlavy a způsobovala mu tak velké nepohodlí, jaké už mnoho obětí dohnalo na pokraj šílenství. Navzdory kleci i okovům měl však Jesse v rukou knihu a tiše si četl. Jakmile k nám vzhlédl, dobře jsem si všiml poďobané pleti v obličeji, ohavně znetvořeného horního rtu (neúspěšně zakrývaného řídkým dlouhým knírkem) a konečně mléčně zakaleného, odpudivého levého oka. Bylo zřejmé, proč jsme sem přišli.

„Podívejme,“ řekl tiše a postavil se. Ačkoli Jessemu už bylo přes třicet a na hlavě měl vysokou klec, byl tak malý, že se uvnitř staré sprchové kabiny mohl pohodlně postavit. Na ošklivých ústech se objevil úsměv rozřazující zvláštní směs podezíravosti, překvapení a uspokojení, typickou pro trestance, k nimž se dostaví nečekaná návštěva. „Doktor Kreizler, pokud se příliš nemýlím.“

Kreizler se vzmohl na úsměv, který působil docela upřímně. „Jesse. Už je to dlouho; divím se, že si mě pamatuješ.“

„Ale jistě, pamatuji si vás velmi dobře,“ opáčil Pomeroy chlapeckým tónem, v němž nicméně zněla stopa hrozby. „Všechny si vás pamatuju.“ Ještě chvilku se na Laszla díval a pak se nečekaně obrátil ke mně. „Ale vás jsem ještě neviděl.“

„Ne,“ odpověděl Kreizler místo mě. „To je pravda.“ Laszlo se pak otočil k našemu průvodci, který se tvářil velice otráveně. „Dobrá, Lasky. Můžete počkat venku.“ S těmi slovy mu podal velký svazek bankovek.

Na Laskyho obličeji se objevil výraz, který působil téměř potěšené, ačkoli řekl pouze: „Ano pane,“ a pak se obrátil k Pomeroyovi. „Dávej si bacha, Jesse. Dneska to bylo zlý, ale může to bejt ještě horší.“

Pomeroy ho nevzal na vědomí, a zatímco Lasky odcházel, stále pozoroval Kreizlera. „Tady se vzdělání získává dost těžko,“ podotkl, když se dveře zavřely. „Ale dělám, co můžu. Říkám si, že v tom byla možná chyba, v nedostatku vzdělání. Sám jsem se tu naučil španělsky.“ Svým projevem stále připomínal nedospělého mladíčka, jakým byl před dvaceti lety.

Laszlo přikývl. „To je pozoruhodné. Vidím, že máš kovový límec.“

Jesse se zasmál. „Ach, tohle. Oni tvrdí, že jsem popálil jednomu chlápkovi obličej cigaretou, zatímco spal. Říkají, že jsem zůstal vzhůru celou noc a nasadil si nedopalek na kus drátu, abych ho mohl protáhnout mezi mřížemi. Ale já se vás ptám“ Obrátil se ke mně, mléčně zbarvené oko prázdně hledělo do prostoru. „Copak já bych mohl udělat něco takového?“ Znovu se krátce zasmál, pobaveně a zlomyslně, jako malý kluk.

„Z toho soudím, že stahovat krysy zaživa z kůže tě už omrzelo,“ poznamenal Kreizler. „Když jsem tu byl před pár lety, doslechl jsem se, že jsi žádal ostatní vězně, aby ti je chytali.“

Další smích, tentokrát téměř rozpačitý. „Krysy. Kroutí se a kvíkají. Takdy vás dokážou pěkně pokousat, když si nedáváte pozor.“ Ukázal nám několik malých, ale hlubokých jizev na rukou.

Kreizler přikývl. „Jsi stejně rozhněvaný jako před dvaceti lety, že, Jesse?“

„Před dvaceti lety jsem nebyl rozhněvaný,“ opáčil Pomeroy stále s úsměvem. „Byl jsem šílený. Vy jste akorát byli moc hloupí, abyste to dokázali poznat, to je všechno. Co tady sakra vlastně děláte, doktůrku?“

„Říkejte tomu třeba kontrolní vyšetření,“ odpověděl Kreizler rezervovaně. „Občas si rád zajdu za starými pacienty, abych zjistil, jaký udělali pokrok. A protože jsem tu stejně měl něco na práci“

Pomeroyův hlas teď poprvé zazněl smrtelně vážně. „Nehrajte si se mnou, doktore. I s těmi náramky bych vám dokázal vyrvat očí dřív, než by Lasky prošel těmi dveřmi.“

Kreizler při tom výroku trochu ožil, jeho tón však zůstával chladný. „Mám předpokládat, že byste to považoval za další důkaz své nepříčetnosti?“

Jesse se uchechtl. „Vy snad ne?“

„Před dvaceti lety jsem si to nemyslel,“ odpověděl Kreizler a pokrčil rameny. „Oběma dětem, které jsi zabil, jsi poškodil oči, stejně jako těm několika, které jsi týral. Ale žádné šílenství jsem v tom neviděl, vlastně to bylo docela pochopitelné.“

„Opravdu?“ Pomeroyův hlas zněl skoro laškovně. „A jak to přijde?“

Kreizler chvíli mlčel a pak se k vězni trochu naklonil. „Ještě jsem neviděl nikoho, koho by k šílenství dohnala obyčejná závist, Jesse.“

Pomeroy se na okamžik zahleděl do prázdna a tak prudce si zvedl ruku k obličeji, že si ji bolestivě narazil o kovový límec. Potom sevřel obě ruce v pěst, jako by se chystal po Laszlovi skočit, a já se už připravoval na potíže, když se Jesse náhle hlasitě rozesmál. „Něco vám prozradím, doktůrku, jestli jste za to svoje vzdělání zaplatil, tak vás vzali na hůl. Myslíte si, že bych jen proto, že mám špatný oko, chodil po světě a krágloval lidi, co mají obě oči zdravý? To nesedí. Jenom se na mě podívejte. Já jsem úplný katalog omylů matičky přírody. Jak byste vysvětlil, že jsem nikomu nepořezal hubu nebo nepobodal obličej?“ Teď se naklonil kupředu Jesse. „A jestli je to jenom závist, doktore, jakpak to přijde, že vy nesekáte lidem ruce?“

Rychle jsem se po Kreizlerovi ohlédl a zjistil jsem, že na tu poznámku nebyl připravený. Už dávno se však naučil dokonale ovládat své reakce na cokoli, co mohou jeho pacienti říct, takže jen jednou či dvakrát zamžikal, aniž spustil zrak z Pomeroyova obličeje. Jessemu však to zamrkání neuniklo a se spokojeným úšklebkem se napřímil.

„To, vy jste opravdu chytrák, to ano,“ poškleboval se. „Takže ten útok na oči tedy neznamenal nic,“ řekl Kreizler; ve zpětném pohledu si uvědomuji, že velmi opatrně manévroval. „Prostě šlo o náhodný akt násilí.“

„Nevkládejte mi slova do úst, doktore.“ V Pomeroyově hlase se opět ozval ten výhrůžný tón. „Tím jsme si prošli už dávno. Říkám jenom, že jsem k tomu neměl žádný rozumný důvod.“

Kreizler přemýšlivě naklonil hlavu ke straně. „Možná. Ale jelikož odmítáš prozradit, jaký důvod jsi měl, je naše debata zbytečná.“ Laszlo vstal. „A jelikož potřebujeme chytit vlak zpět do New Yorku“

„Posaďte se.“ Prudký výbuch násilí skrytý v tom pokynu byl téměř hmatatelný; Kreizler však dával celým svým postojem najevo, že to na něho neudělalo sebemenší dojem. Pomeroy trochu znejistěl. „Řeknu vám to jenom jednou,“ pokračoval naléhavým tónem. „Tenkrát jsem byl šílený, ale teď už nejsem, což znamená, že když si na to teď vzpomínám, vidím všechno docela jasně. Neměl jsem žádný rozumný důvod, abych těm děckám udělal to, co jsem udělal, jenže jsem to už nemohl vydržet, to je všechno, a musel jsem to zarazit.“

Laszlo věděl, že se blíží k cíli. Jako by ho chtěl pobídnout, znovu se posadil a pak se velmi tiše zeptal: „Co jsi musel zarazit, Jesse?“

Pomeroy vzhlédl k úzké štěrbině nahoře v holé kamenné zdi, za níž teď bylo vidět několik hvězdiček. „To zírání,“ zamumlal zcela novým, jako by odtažitým tónem. „Ty oči. Celou dobu, pořád, bez ustání se na mě dívaly. To muselo přestat.“ Opět se otočil k nám a mně se zdálo, že se mu ve zdravém oku lesknou slzy; jeho ústa se však opět zkroutila do úšklebku. „Víte, kdysi jsem ve městě chodíval do zvěřince. Když jsem byl ještě hodně malý. A tenkrát jsem si říkal, že ať ta zvířata dělají cokoli, lidi na ně pořád zírají. Jenom na ně civí s těmi tupými prázdnými ksichty, s vyvalenýma očima a otevřenou hubou, nejvíc děti, protože jsou moc hloupý, než aby uměly něco lepšího. A ty zatracený šelmy jim ty pohledy oplácejí a člověk vidí, že jsou šílený, zatraceně, nepříčetně zuřivý. Jako by chtěly rozervat ty lidi na kusy, aby už nemusely snášet ty pohledy. Jenom tam chodily kolem dokola, tam a zpátky, a říkaly si, že kdyby se mohly dostat ven, jenom na minutu, ukázaly by jim, zač je toho loket, když nikoho nikdy nenecháte na pokoji. No, já jsem možná nebyl v kleci, doktore, ale ty tupý, hloupý oči byly stejně všude kolem mě, co se pamatuju. Jenom na mě zíraly a civěly, pořád a všude. Povězte mi, doktore, jenom mi povězte, jestli by se z toho člověk nezbláznil. A když jsem trochu vyrostl, doktore, a viděl jsem, jak tam tihle malí pitomečkové stojí, lížou cukrátka a oči mají navrch hlavy No, doktore pravdou je, že tenkrát jsem v žádný kleci nebyl a nic mi nebránilo abych udělal to, co jsem musel udělat.“

Když Pomeroy domluvil, ani se nepohnul, jen nehybně seděl a čekal na Kreizlerovu reakci.

„Říkáš, že to tak bylo vždycky, Jesse,“ řekl Laszlo. „Celou dobu, co se pamatuješ? U všech lidí, které jsi znal?“

„U všech kromě mýho táty,“ opáčil Pomeroy s neveselým, skoro žalostným smíchem. „Toho nejspíš tak otrávilo se na mě dívat, že radši utek pryč. Ne že bych o tom věděl, vůbec si na něj nepamatuju. Ale domyslel jsem si to z toho, jak se chovala máma.“

Kreizlerova tvář opět na kratičký okamžik ožila předtuchou objevu. „A to bylo jak?“

„To bylo, takhle!“ Jesse se bleskurychlým pohybem vymrštil a naklonil se tak, že se hlava v kleci ocitla jen pár stop od Laszlova obličeje. Vstal jsem, Jesse však žádný další pohyb neprovedl. „Řekněte svýmu hlídači, že se může uklidnit, doktůrku,“ prohlásil se zdravým okem upřeným na Kreizlera. „Jenom vám to předvádím. Pořád se na mě takhle dívala, nebo se mi to aspoň zdálo. Každou minutu mě sledovala, i když vám nemůžu povědět proč. Říkala, že to dělá pro moje vlastní dobro, ale nechovala se tak.“ Kovový límec svou vahou drtil Jesseho natažený krk a on se konečně odvrátil. „Jo, můj ksicht ji zatraceně zajímal.“ Znovu se ozval ten dutý smích. „Přesto ho ale nikdy nechtěla políbit, to vás můžu ujistit!“ Najednou se odmlčel, jako by ho něco napadlo, a opět vzhlédl k otvoru ve stěně. „Toho prvního kluka, co jsem po něm šel, jsem donutil, aby ho políbil. Nejdřív nechtěl, ale potom, co jsem No, udělal to.“

Laszlo pár vteřin počkal, než se zeptal: „A ten muž, kterému jsi dneska popálil obličej?“

Jesse si mezi mřížemi klece odplivl na podlahu. „Ten idiot, bylo to zase to samý. Prostě nemoh čumět jinam, říkal jsem mu snad tisíckrát, aby“ Jesse se ovládl a znenadání se prudce otočil ke Kreizlerovi se skutečnou hrůzou v obličeji; pak veškerý strach zmizel a opět se vrátil ten vražedný úsměv. „Ajta. Vypadá to, že jsem se podřek, co? Dobrá práce, doktůrku.“

Laszlo vstal. „Já jsem nic neudělal, Jesse.“

„Jo.“ Pomeroy se zasmál. „Možná máte pravdu. Do smrti nepochopím, jak jste mě přiměl, abych vám tohle vykládal. Kdybych měl klobouk, tak bych před váma smeknul. Ale protože nemám“

Jediným rychlým pohybem se předklonil, vytáhl z jedné své boty jakýsi lesklý předmět a výhrůžně ho natáhl směrem k nám. Celý se napjal zvedl se na špičky, připravený skočit. Instinktivně jsem ustoupil ke zdi za sebou a Kreizler udělal totéž, ačkoli pomaleji. Když Pomeroy několikrát výhrůžně zachrčel, podíval jsem se důkladněji a zjistil jsem, že v ruce svírá tlustý skleněný střep zabalený na jednom konci v zakrváceném hadru.

KAPITOLA 24

Rychleji, než by to dokázala většina mužů i bez okovů, Pomeroy odkopl svou stoličku na druhou stranu místnosti a zaklínil ji pod kliku u dveří, čímž komukoli znemožnil vejít z chodby dovnitř.

„Nebojte se,“ řekl pořád se stejným úšklebkem. „Nemám nejmenší chuť vás dva podříznout, jen se chci trochu pobavit s tím velkým pitomcem venku!“ Odvrátil se od nás, opět se rozchechtal a zavolal: „Hej, Lasky! Už víš, že přijdeš o místo? Až správce uvidí, co jsem s těma chlápkama proved, nenechá tě hlídat ani latrínu!“

Lasky místo odpovědi sprostě zaklel a začal bušit do dveří. Pomeroy držel skleněný střep zhruba ve směru našich hrdel, ale neudělal žádný výhrůžný pohyb, jen se hlasitěji a hlasitěji smál, jak dozorcův hněv vzrůstal. Zanedlouho dveře začaly povolovat v pantech a vzápětí stolička vyklouzla zpod kliky. Lasky vpadl s rachotem dovnitř, vyvrácené dveře třeskly o podlahu. Jakmile se dozorce vyškrabal na nohy, zjistil za prvé, že Kreizler i já jsme v pořádku, a za druhé, že Pomeroy je ozbrojený. Lasky popadl převrácenou dřevěnou stoličku a vrhl se po Jessem, který se ani moc nebránil.

Během celého toho výjevu Kreizler neprojevil žádné obavy o naši bezpečnost, ale neustále potřásal hlavou, jako by přesně věděl, co se děje. Lasky brzy vykroutil ten skleněný střep z Pomeroyovy ruky a pak začal masitými pěstmi vězně nelítostně mlátit. Skutečnost, že se nemohl dostat k Jesseho obličeji, jako by jeho zuřivost jen zvyšovala, a rány dopadající na trestancovo tělo byly tím zběsilejší. Ale přestože Pomeroy občas vykřikl bolestí, nepřestával se smát, divoce, zplna hrdla, hlasitým smíchem, v němž jako by zaznívala podivná radost. Naprosto mě to šokovalo a ochromilo; Kreizler však po několika minutách postoupil dopředu a začal Laskyho tahat za ramena.

„Přestaňte!“ zařval na dozorce. „Lasky, vy blázne, přestaňte s tím, proboha!“ Pořád mu škubal a tahal za rameno, ale mohutný Lasky jako by ho ani nevnímal. „Lasky! Přestaňte, člověče, copak nevidíte, že děláte to, co chce? Jemu se to líbí!“

Dozorce vězně tloukl dál, až konečně Kreizler, jako by jeho samého zachvátilo nějaké zoufalství, použil celou váhu svého těla, aby Laskyho od Pomeroye odstrčil a srazil ho k zemi. Překvapený a rozzuřený dozorce vstal a rozmáchl se pěstí po Kreizlerově hlavě, ten však bez obtíží uhnul. Když Kreizler zjistil, že dozorce má v úmyslu napadnout tentokrát jeho, sevřel pravou ruku v pěst a uštědřil Laskymu několik rychlých ran, které mi silně připomínaly jeho pamětihodný pěstní souboj s Rooseveltem téměř před dvaceti lety. Jakmile Lasky opět ztratil rovnováhu a zhroutil se na záda, Kreizler popadl dech a rozkročil se nad ním.

„Tohle musí přestat, Lasky!“ prohlásil tak rozzuřeně, že jsem vyrazil vpřed a postavil se mezi něho a ležícího dozorce v obavách, aby můj přítel v útoku nepokračoval. Pomeroy ležel na podlaze, svíjel se bolestí, spoutanýma rukama se pokoušel sevřít si žebra a stále se groteskně smál. Kreizler se otočil k němu a s těžkým oddechováním tiše zopakoval: „Tohle musí přestat.“

Jak se Laskymu rozjasňovalo v hlavě, zvolna zaostřil pohled na Kreizlera. „Ty hajzle!“ Pokusil se vstát, stálo ho to však velké úsilí. „Pomoc,“ zasípal a vyplivl na podlahu trochu krve. „Pomoc! Stráž v nebezpečí!“ Jeho hlas se rozlehl chodbou. „Ve staré sprše! Pomozte mi někdo, sakra!“

Ze vzdáleného konce budovy k nám dolehl dusot běžících nohou. „Laszlo, musíme zmizet,“ řekl jsem rychle, neboť jsem věděl, že máme velký problém: Lasky nevypadal jako člověk, který by se vzdal pomsty, zejména kdyby měl za sebou své kolegy. Kreizler se stále díval na Pomeroye a já ho musel z místnosti odtáhnout téměř násilím. „Laszlo, zatraceně!“ řekl jsem. „Takhle nás tady zabijí, vzpamatujte se a utíkejte!“

Když jsme vybíhali ze dveří, Lasky po nás chtěl skočit, podařilo se mu však pouze zhroutit se zpět na podlahu. V chodbě mezi celami jsme minuli čtyři další dozorce a já jim rychle sdělil, že se Lasky střetl s Pomeroyem a dozorce přišel k úhoně. Když strážní viděli, že Kreizler i já jsme nezranění, pospíšili si dál, zatímco já jsem Laszla donutil utíkat kolem další skupiny uniformovaných mužů, kteří zmateně postávali u hlavní brány. Dozorcům uvnitř netrvalo dlouho, než situaci pochopili, a za chvíli se už hnali za námi a vykřikovali hrozby. Naštěstí byl ten starý muž, jehož jsme si najali, se svým vozem stále u brány, a když rozhněvaní dozorci vyrazili ven, byli jsme už o několik set metrů dál na cestě směrem k nádraží. Já osobně jsem se v duchu modlil abychom tam nemuseli čekat dlouho.

První vlak, který se objevil, byla pomalá lokálka s nejméně tuctem zastávek před Grand Central, vzhledem k situaci jsme se však se zdlouhavou cestou smířili a rychle naskočili. Vagony byly plné cestujících z okolních městeček, kteří po nás vrhali užaslé pohledy; musím přiznat že pokud jsme jen zpoloviny vyhlíželi natolik jako prchající zločinci, jak já se cítil, nebylo jejich zděšení neoprávněné. Abychom nepůsobili velký rozruch, prošli jsme s Kreizlerem až do posledního vagonu a zůstali stát na otevřené plošině za zadními dveřmi. Zatímco jsme sledovali, jak zdi a komíny Sing Singu mizí v černých lesích Hudsonského údolí, vytáhl jsem malou placatku whisky a oba jsme se zhluboka napili. Teprve když se vězení ztratilo v dálce, konečně jsme volně vydechli.

„Máte mi hodně co vysvětlovat,“ obrátil jsem se k Laszlovi a postavil se do teplého proudu vzduchu od motoru našeho vlaku. Moje úleva byla tak velká, že jsem nedokázal potlačit úsměv, ačkoli žádost o vysvětlení jsem myslel naprosto vážně. „Můžete začít tím, proč jsme tam vlastně jeli.“

Kreizler se ještě jednou napil z mé lahve a pak se na ni kriticky zadíval. „Tohle je mimořádně odporný nápoj, Moore,“ řekl, jako by mou žádost o informace vůbec neslyšel. „Poněkud mě překvapuje, že vy“

Napřímil jsem se. „Kreizlere“

„Ano, já vím, Johne,“ opáčil a gestem ruky mě umlčel. „Máte právo na odpovědi. Ale kde bych měl začít?“ Laszlo se s povzdechem ještě jednou napil. „Jak jsem vám už říkal, dneska jsem mluvil s Meyerem. Podrobně jsem ho informoval o veškeré naší dosavadní práci. A pak jsem mu pověděl o té výměně názorů se Sarou.“ Zahanbeně sklopil hlavu a kopl do zábradlí plošiny. „Za to se jí opravdu musím omluvit.“

„Ano,“ přitakal jsem. „To musíte. Co Meyer říkal?“

„Že mu Sařiny postřehy ohledně role ženy při výchově toho muže připadají docela rozumné,“ opáčil Kreizler trochu zkroušeně. „A já se najednou přistihl, že se s ním hádám, stejně jako se Sarou.“ Opět si dopřál doušek whisky a tiše zabručel: „Ty zatracené falešné představy“

„Cože?“ zeptal jsem se zmateně.

„Nic,“ odpověděl Kreizler a zavrtěl hlavou. „Omyl v mém vlastním uvažování, který způsobil, že jsem promarnil cenné dny. Ale teď už na tom nesejde. Důležité je, že když jsem si tu věc odpoledne promýšlel, pochopil jsem, že Meyer i Sara měli pravdu, jsou tady nápadné náznaky toho, že při formování našeho vraha hrála neblahou roli nějaká žena. Jeho nutkavé tajnůstkářství a klamání, i ten specifický druh sadismu, všechny tyto prvky ukazovaly k závěrům, o nichž mluvila Sara, jak říkám, pokusil jsem se s Meyerem přít stejně jako se Sarou, ale on pak začal mluvit o Jessem Pomeroyovi a použil to, co jsem sám řekl před dvaceti lety, aby vyvrátil to, co říkám teď. Pomeroy koneckonců vlastního otce nikdy nepoznal, a pokud vím, nikdy nebyl v dětství extrémním způsobem fyzicky trestán. Přesto však jeho osobnost byla, a je, v mnoha směrech podobná charakteru muže, jehož hledáme. Jak víte, v době zatčení Pomeroy tvrdošíjně odmítal hovořit o svých násilných činech, zejména o tom týrání a mrzačení. Mohl jsem jenom doufat, že léta strávená na samotce jeho rozhodnost oslabila. Měli jsme štěstí.“

Přikývl jsem se vzpomínkou na Pomeroyova slova. „To, co říkal o své matce a o ostatních dětech a o těch pohledech, které ho neustále sledovaly, opravdu myslíte, že je to klíčový bod?“

„Ano, nepochybně,“ přitakal Laszlo a začal přednášet v tom rychlém, úsečném rytmu, který byl pro něj tolik typický: „Stejně jako nápadný důraz na to, že lidé, kteří obývali jeho svět, nebyli ochotni se ho dotýkat. Vzpomínáte si, jak říkal, že ho jeho vlastní matka odmítala políbit? Velmi pravděpodobně měl jediný fyzický kontakt s jinými lidmi, jakého se mu v dětství dostávalo, podobu týrání nebo popichování. A od toho vede přímá linka k jeho vlastním násilným projevům.“

„Jak to?“

„Tady vám mohu nabídnout další výrok profesora Jamese, Moore. Často tu ideu tenkrát při přednáškách opakoval, a když jsem o ní poprvé četl v Základech, zasáhla mě jako blesk.“ Laszlo obrátil pohled k nebi, jak se rozpomínal na přesné znění: „Kdyby byly všechny chladné věci mokré a všechny mokré věci chladné, kdyby nás všechny tvrdé věci píchaly do kůže a žádné jiné věci to nedělaly, dalo by se očekávat, budeme schopni rozlišovat mezi chladem a mokrem či mezi tvrdostí a pichlavostí? Jako obvykle James tuto myšlenku nedovedl k logickým důsledkům v dynamické oblasti lidského chování. Mluvil pouze o smyslových funkcích, jako je chuť či hmat, ale všechno, co jsem kdy viděl, naznačuje, že tuto koncepci lze aplikovat i zde. Jen si to představte, Moore. Představte si, že byste, kvůli znetvoření, krutosti nebo nějakému jinému neštěstí, nikdy nepoznal lidský dotyk, který by nebyl přísný nebo dokonce surový. Jak byste se ohledně toho cítil?“

Pokrčil jsem rameny a zapálil si cigaretu. „Nejspíš hrozně.“

„Možná. Ale ve vší pravděpodobnosti byste to nepovažoval za nezvyklé nebo nenormální. Řekněme to takhle, když pronesu slovo ‚matka‘, ve vaší mysli se okamžitě objeví řada nevědomých, ale důvěrně známých asociací založených na zkušenosti. U mě by to bylo stejné. A obě naše série asociací budou nepochybně směsí dobrého i špatného, jako téměř u všech lidí. Ale kolik lidí bude mít řetězec pouze naprosto negativních asociací, jako je tomu u Jesseho Pomeroye? Ovšem v Jesseho případě můžeme představu matky rozšířit na lidstvo jako takové. Řekněte mu slovo ‚lidé‘, a v jeho mysli se vynoří pouze obrazy pokoření a bolesti stejně přirozeně a automaticky, jako kdybych vám řekl slovo ‚vlak‘, a vy byste odpověděl ‚pohyb‘.“

„To jste měl tehdy na mysli, když jste říkal, že se Pomeroyovi ten výprask líbí?“

„Přesně tak. Mohl jste si všimnout, že Jesse celou tu situaci úmyslně zinscenoval. Není těžké pochopit proč. Celé své dětství byl obklopen mučiteli a během posledních dvaceti let prakticky nepřišel do styku s nikým jiným než s muži, jako je Lasky. Zkušenosti získané ve věznici i mimo ni ho vedou k závěru, že jakýkoli jeho kontakt s lidským rodem může mít pouze nepřátelskou a násilnou podobu, dokonce sám sebe vášnivě přirovnává k šelmě ve zvěřinci. Taková je jeho realita. Vzhledem ke svému současnému postavení ví, že bude bit a ponižován; jediné, co může udělat, je pokusit se určit si podmínky týrání sám, manipulací vyprovokovat účastníky k jejich činům, stejně jako kdysi manipuloval ty děti, které mučil a zabíjel. Je to jediný druh moci či uspokojení, jediný prostředek zajišťující mu psychické přežití, který kdy poznal, a proto ho používá.“

Zatímco jsem kouřil a snažil se ten výklad pochopit, začal jsem po plošině bezděky přecházet sem a tam. „Ale není tu něco No, není někde v něm, někde uvnitř každého člověka něco, co by se proti takovému stavu bouřilo? Chci říct, nevyvolávalo by to v něm smutek nebo zoufalství, přinejmenším kvůli vlastní matce? Alespoň touhu být milován? Copak se každé dítě nerodí s“

„Pozor, Moore,“ přerušil mě Kreizler a také si zapálil cigaretu. „Chystal jste se prohlásit, že přicházíme na svět s předem danými koncepty potřeby a touhy, pochopitelná úvaha, pro niž však neexistuje sebemenší důkaz. Organismus zná od počátku jeden pud, snahu o přežití. A ano, u většiny z nás je tato snaha důvěrně propojena s existencí matky. Jenže kdyby byly naše zkušenosti strašlivým způsobem jiné, kdyby představa matky znamenala zklamání, bolest a nakonec nebezpečí místo péče, podpory a náklonnosti, instinktivní snaha o přežití by formovala náš pohled na svět odlišně. Jesse Pomeroy to prožil. A já si nyní myslím, že náš vrah to prožil taky.“ Laszlo zhluboka potáhl z cigarety. „Za to můžu poděkovat Pomeroyovi. I Meyerovi. Ale především za to musím poděkovat Saře. Což také udělám.“

Kreizler svůj slib dodržel. V jednom z městeček, kde jsme zastavovali během loudavé jízdy na Grand Central, požádal přednostu stanice, zda by nebylo možné odeslat do New Yorku naléhavý telegram. Přednosta mu vyhověl a Kreizler napsal zprávu, v níž Saru žádal, aby se s námi v jedenáct hodin sešla v Delmoniku. Laszlo a já jsme neměli čas se před večeří převléknout, Charlie Delmonico nás už však vídal i v mnohem horším stavu, a když jsme dorazili na Madison Square, přivítal nás stejně srdečně jako vždy.

Sara čekala v hlavní jídelně u stolu s vyhlídkou do parku na druhé straně Páté avenue, tak daleko od ostatních přítomných, jak to jen bylo možné. Vyjádřila obavy o naši bezpečnost, ten telegram ji trochu vyděsil –, a jakmile se ujistila, že jsme v pořádku, začala projevovat živý zájem o náš výlet. Už předtím, než Kreizler vyjádřil slíbené omluvy, se k němu chovala docela přátelsky, což mi bylo podezřelé. Ne že by Sara patřila k nesmiřitelným lidem, když se jí však někdo dotkl, přistupovala pak k němu obvykle velmi ostražitě a rezervovaně. Já se nicméně ze všech sil snažil ignorovat tu podivnou atmosféru mezi nimi dvěma a soustředit se na naši práci.

Sara prohlásila, že na základě toho, co jsme se dověděli od Pomeroye, můžeme celkem bezpečně tvrdit, že náš muž je stejně jako Jesse extrémně citlivý na svůj fyzický vzhled. Taková přecitlivělost, říkala, více

než vysvětluje hloubku jeho hněvu vůči dětem: jestliže byl v raném věku opakovaně vysmíván a urážen, vyvolalo to v něm pochopitelně zuřivost, kterou pouhé plynutí času možná nedokázalo zcela utlumit. Kreizler se také přikláněl k názoru, že náš muž je nějakým způsobem fyzicky znetvořený. Já sám, ačkoli jsem před několika týdny přišel s touto teorií jako první, jsem však nyní oba důrazně varoval, aby se neukvapovali. Už jsme zjistili, že muž, kterého hledáme, měří více než metr osmdesát a dokáže lézt po stěnách budov nahoru i dolů, když přitom nese dospívajícího chlapce: jestli je nějak postižený, nemůže se to týkat nohou či paží, nebo vlastně ničeho jiného než obličeje, a to by okruh pátrání dost zúžilo.

Kreizler prohlásil, že vzhledem k této úvaze je připraven omezit okruh pátrání ještě více, neboť je přesvědčen, že se vrahovo znetvoření týká očí. Fakt, že se ten muž soustředí na oči svých obětí ještě důsledněji a pečlivěji, než to dělal Pomeroy, byl podle Kreizlera víc než jen významný: prohlásil, že jde o rozhodující faktor.

Během jídla Kreizler Saru poprosil, aby konečně podrobně vysvětlila, jaká žena mohla podle ní hrát v životě zabijáka tu temnou roli, o jaké hovořila minulý týden. Sara okamžitě prohlásila, že tak hluboké stopy, které se ukazují v tomto případě, mohla na duši toho člověka zanechat pouze matka. Kruté zacházení ze strany chůvy či nějaké příbuzné by pro dítě bylo sice trýznivé, jestliže by však mohlo najít ochranu a útěchu u matky, následky by nebyly zdaleka tak drtivé. Podle Sary však bylo nasnadě, že muž, jehož hledáme, takovou možnost nikdy neměl, což se dalo vysvětlit mnoha způsoby; Sara zastávala názor, že ta žena patrně nikdy nechtěla děti. Matkou se podle Sařina přesvědčení, stala pouze díky náhodnému otěhotnění, nebo proto, že v prostředí, kde žila, neměla možnost zvolit si jinou společensky přijatelnou roli. Následkem toho ta žena hluboce nesnášela děti, které porodila; Sara na tomto základe soudila, že vrah je s největší pravděpodobností jedináček nebo má jen málo sourozenců: porod nebyl zkušeností, kterou by taková matka chtěla příliš často opakovat. Jakákoli tělesná vada u některého dítěte by matčiny již převážně negativní pocity vůči tomu dítěti samozřejmě jen posílila, Sara však nevěřila, že by se takový vztah dal vysvětlit pouze vadou či znetvořením. V tom bodě s ní Kreizler souhlasil a podotkl, že ačkoli Jesse Pomeroy vinil ze všech svých problémů s matkou pouze svůj vzhled, určitě s tím souvisely i další, hlouběji skryté faktory.

Z toho všeho vyplýval stále jasněji jeden závěr: nebylo pravděpodobné, že zde mluvíme o lidech, kteří se těšili výhodám plynoucím z bohatství. Za prvé, zámožní rodiče jsou málokdy vystavováni nutnosti starat se osobně o potomky, pokud je považují za obtížné nebo nežádoucí. Kromě toho, dobře situovaná mladá žena mohla v šedesátých letech devatenáctého století (tedy v období předpokládaného narození našeho vraha) zasvětit svůj život i jiným cílům než mateřství, ačkoli taková volba by patrně vyvolala více kritiky a nesouhlasných poznámek než o nějakých třicet let později. Samozřejmě, nechtěné těhotenství hrozilo jak bohatým, tak chudým dívkám; nicméně nápadná sexuální a skatologická fixace, kterou náš zabiják projevoval, vedla Saru k závěru, že byl v dětství vystaven přísnému dohledu a častému pokořování, což na oplátku vypovídalo o nedostatku osobního soukromí v rodině, tedy o způsobu života vynucenému chudobou. Saru potěšilo sdělení, že dr. Meyer při svém telefonickém rozhovoru s Kreizlerem vyjádřil stejný názor; ještě více ji pak potěšilo, když s posledními sklenkami portského pronesl Kreizler velmi taktní přípitek na výsledky jejího úsilí.

Chvíle klidného uspokojení však rychle přešla. Kreizler vytáhl svůj malý zápisník a připomněl nám, že nyní nás jen pět krátkých dnů dělí od svátku Nanebevstoupení Páně, nejbližšího významného data v křesťanském kalendáři. Nyní je čas, prohlásil, aby naše vyšetřování přestalo mít charakter čistého výzkumu a vědecké analýzy a zaměřilo se na přímý zásah. Získali jsme už slušnou povšechnou představu o vzhledu hledaného člověka, stejně jako o tom, kde a kdy udeří. Teď jsme konečně připraveni jeho další krok předvídat a zabránit mu v něm. Při tom tvrzení se mi úzkostí sevřely vnitřnosti a Sara vypadala, že prožívá podobné pocity. Oba jsme však věděli, že je tento postup nevyhnutelný; ve skutečnosti jsme k něčemu podobnému směřovali od začátku. A tak jsme při odchodu z restaurace v duchu posilovali své odhodlání a nikdo z nás nahlas nevyjádřil žádné obavy.

Venku mě Sara významně zatahala za rukáv. Když jsem se k ní otočil, zjistil jsem, že ke mně stojí zády, ale její postoj jasně naznačoval, že se mnou potřebuje mluvit. Když jí Kreizler nabídl, že ji sveze na Gramercy Park fiakrem, odmítla, a jakmile odjel, odvedla mě pod jednu z plynových lamp v parku na Madison Square.

„Co se děje?“ zeptal jsem se, neboť jsem postřehl, že vypadá trochu rozrušeně. „Doufám, že je to důležité, Saro. Tohle byl příšerně namáhavý večer a já“

„Je to důležité,“ přerušila mě Sara rázně a vytáhla z kabelky složený list papíru. „Tedy aspoň myslím, že je.“ Trochu se zamračila, jako by si důkladně rozmýšlela, zda mi má ten papír ukázat. „Johne, co ty vlastně víš o minulosti doktora Kreizlera? Myslím o jeho rodině.“

Ta otázka mě překvapila. „O jeho rodině? Nejspíš to, co všichni ostatní. Jako kluk jsem k nim chodil docela často na návštěvu.“

„Byli Byli šťastní?“

Pokrčil jsem rameny. „Vždycky to tak vypadalo. Taky k tomu měli důvod. Laszlovi rodiče bývali společensky nejvyhledávanější dvojicí ve městě. Kdybys je ale viděla teď, nikdy bys tomu nevěřila. Jeho otce před pár lety ranila mrtvice a od té doby zůstávají pořád doma. Mají dům na křižovatce 14. ulice a Páté avenue.“

„Ano,“ řekla Sara rychle, což mě opět překvapilo. „Já vím.“

„No,“ pokračoval jsem, „tenkrát v jednom kuse pořádali obrovské večírky, na nichž do newyorské společnosti uváděli skvělé osobnosti z celé Evropy. Hodně se o tom mluvilo, a všichni k nim rádi chodili. Ale proč se ptáš, Saro? O co tady jde?“

Chvíli mlčela, povzdechla si a pak mi ten papír podala. „Celý týden jsem se snažila pochopit, proč tak umíněně trvá na hypotéze, že našeho vraha vychoval násilnický otec společně s pasivní matkou. Napadlo mě jedno vysvětlení a prošla jsem záznamy z Patnáctého okrsku, abych si to ověřila. A našla jsem tohle.“

Ten list papíru obsahoval policejní hlášení jistého pochůzkare O’Banniona, který jedné zářijové noci v roce 1862, když bylo Laszlovi pouhých šest let, vyšetřoval domácí výtržnost v domě Kreizlerových. Zažloutlá zpráva obsahovala jen několik údajů: psalo se v ní, že Laszlův otec, očividně opilý, strávil noc na policejní stanici kvůli fyzickému napadení (obvinění bylo později staženo) a že byl ke Kreizlerovým povolán místní lékař, aby ošetřil malého chlapce s vážně poraněnou levou paží.

Nebylo těžké z toho vyvodit závěry; vzhledem k tomu, že jsem se s Laszlem znal celý život, i vzhledem k představě, jakou jsem si vytvořil o jeho rodině, se tomu však moje mysl zuřivě vzpírala. „Ale,“ namítl jsem a roztržitě přitom listinu skládal, „nám tenkrát řekli, že spadl“

Sara se zhluboka nadechla. „Zjevně to bylo jinak.“

Během dlouhé chvíle mlčení jsem se trochu otřeseně rozhlížel po parku kolem. Zažité představy umírají těžko a jejich zničení člověka vykolejí; na okamžik mi stromy a budovy na Madison Square připadaly podivně jiné, cizí. Pak se mi najednou v mysli vynořil obraz Laszla jako chlapce, následovaný obrazem jeho mohutného, žoviálního otce a temperamentní matky. Zatímco jsem si vybavoval ty tváře a postavy, vzpomněl jsem si na poznámku o sekání paží jiným lidem, kterou Jesse Pomeroy prohodil při naší návštěvě Sing Singu; odtud jsem se v duchu skokem vrátil k Laszlovu zdánlivě bezvýznamnému výroku při zpáteční cestě vlakem:

„Ty zatracené falešné představy,“ zašeptal jsem.

„Co jsi to řekl, Johne?“ zeptala se Sara klidně.

Potřásl jsem hlavou, jako bych si v ní chtěl udělat jasno. „To dneska říkal Kreizler. Když mluvil o tom, kolik času v posledních několika dnech promarnil. Říkal něco o ‚falešných představách‘, jenže v tu chvíli jsem to nepochopil. Až teď“

Sara prudce vydechla, když souvislost došla i jí. „Psychologova klamná představa,“ řekla. „Je to v Jamesových Základech.“

Přikývl jsem. „V pasáži o tom, že psycholog někdy směšuje svůj úhel pohledu s pohledem pacienta. To se stalo Kreizlerovi.“ Rozhostilo se mezi námi mlčení a pak jsem opět pohlédl na hlášení; náhle jsem pocítil prudké znepokojení, které na chvilku odsunulo do pozadí i mou beznadějnou snahu pochopit plné důsledky toho dokumentu. „Saro,“ obrátil jsem se k ní. „Mluvila jsi o tomhle ještě s někým jiným?“ Pomalu zavrtěla hlavou. „A vědí na ředitelství, že jsi tu zprávu odnesla?“ Další záporné gesto. „Ale uvědomila sis, co to naznačuje?“ Tentokrát přikývla a já jí kývnutí oplatil. Potom jsem pomalu a pečlivě roztrhal listinu na kusy a nasypal je na hromádku na okraji trávníku.

Když jsem z kapsy vytáhl krabičku zápalek a jednu rozškrtl, abych papírky zapálil, pevně jsem prohlásil: „O tom se nesmí nikdo dovědět.

Tvoje vlastní zvědavost byla uspokojena, a jestli se zase začne chovat nepochopitelně, budeme vědět proč. Jenže pokud to vyjde najevo, nemůže z toho vzejít nic dobrého. Souhlasíš?“

Sara si sedla do dřepu vedle mě a opět přikývla. „Došla jsem ke stejnému názoru.“

Sledovali jsme, jak se hořící kousky papíru mění ve vločky popela, a oba jsme v duchu doufali, že je to naposled, co jsme o té věci museli hovořit; že nám Laszlo svým chováním už nikdy nezavdá důvod, abychom se museli přehrabovat v jeho minulosti. Jak se však ukázalo, ten smutný příběh, tak stručně zachycený v nyní zuhelnatělé policejní zprávě, měl znovu vyplout na povrch v pozdější fázi vyšetřování a způsobit velmi reálnou, vlastně téměř osudovou, krizi.

KAPITOLA 25

S nápadem, abychom ve dnech, kdy očekáváme zabijákův další útok, postavili hlavní newyorské podniky obchodující s mladými prostituty, pod přísný dohled, původně přišel Lucius Isaacson. Nedalo se popřít, že to bude choulostivá záležitost. Každý z těch barů a bordelů by totiž ztratil značný počet pravidelných zákazníků, kdyby vyšlo najevo, že jsou sledováni, takže spolupráce majitelů se dala očekávat jen stěží: museli jsme se postavit tak, aby si nás nevšimli ani oni, ani vrah. Lucius pohotově přiznal, že s podobnými operacemi nemá dostatek zkušeností, aby mohl doporučit rozumný postup, tudíž jsme povolali jediného člena naší skupiny, který nám mohl poskytnout profesionální rady: Stevieho Taggerta. Stevie strávil velkou část své zločinecké kariéry vylupováním domů a bytů a ovládal veškeré metody nenápadného zkoumání okolí. Když to sobotní odpoledne přišel Stevie do naší kanceláře a zjistil, že všichni sedíme u stolů v půlkruhu a začínáme ho zasypávat dychtivými otázkami, myslím, že se zprvu obával, že se dostal do nějakých potíží. A jelikož Kreizler Steviemu často opakoval, že by měl na svou zločineckou minulost zapomenout, bylo dvojnásobně obtížné přesvědčit nedůvěřivého chlapce, aby o takových věcech promluvil. Jakmile se však ujistil, že skutečně potřebujeme jeho pomoc, vrhl se do výkladu s nepředstíraným zaujetím.

Původně jsme měli v úmyslu postavit jednoho člena našeho týmu před každý z podniků, o nichž se dalo nejvíce předpokládat, že je pachatel navštíví, šlo o Paresis Hall, Golden Rule, Shanga Drapera v Tenderloinu, Slide na Bleecker Street a bordel Franka Stephensona s názvem Black and Tan, rovněž na Bleecker, který se zaměřoval na nabízení bílých žen a dětí černochům a orientálcům. Tento plán, jak nás Stevie ujistil, zatímco hlasitě žvýkal kus lékořice, však měl zásadní nedostatky. Za prvé, už jsme věděli, že se pachatel pohybuje po střechách: Větší naději na úspěch bychom tedy měli, kdybychom se ho pokusili lapit někde v těch prostorách; navíc bychom vzbuzovali menší podezření. Kromě toho, bez ohledu na možný fyzický střet hrozící v případě, že by do naší činnosti zasáhli šéfové zmíněných podniků, hledaný muž sám je vysoký a silný: když se vezme v úvahu jeho obeznámenost s pohybem po střechách, mohl by snadno situaci obrátit a přepadnout nás. Stevie doporučil postavit na každé místo dva hlídače, což znamenalo nejen sehnat další tři účastníky (jejich místa nakonec zaujali Cyrus, Roosevelt a Stevie sám), ale rovněž vyloučit jeden podnik. Ten poslední problém se dal podle Stevieho snadno vyřešit; připadalo mu velice nepravděpodobné, že by se zabiják odvážil do Tenderloinu, hlučné, přelidněné, jasně osvětlené oblasti, kde hrozilo až moc velké riziko, že ho někdo zahlédne či zadrží. Poté, co Stevie z krabičky na mém stole nonšalantně vytáhl cigaretu a zapálil si ji, prohlásil, že z tohoto důvodu můžeme klidně zapomenout na Shanga Drapera; a zatímco vypouštěl drobné kroužky dýmu, doporučil nám, abychom si pod falešnou záminkou získali přístup na střechy vedlejších budov. Tím zajistíme, že až se vrah objeví (pokud se objeví), nebude mu nic připadat podezřelé. Kreizler přikývl na souhlas, potom Steviemu vytáhl cigaretu z úst a rozdrtil ji na podlaze podpatkem. Chlapec se zklamaně vrátil ke své lékořici.

Další otázkou na pořadu dne bylo, kdy s tím dohledem začít a kdy skončit. Bude chtít vrah navštívit vykřičený dům už v předvečer Nanebevstoupení a vraždu spáchat v časných ranních hodinách samotného svátku, nebo počká až na další noc? Z dosavadních činů se dalo soudit spíš na to druhé, patrně proto, jak vysvětlil Kreizler, že hněv, který zabiják pociťoval, v něm sílil během denních hodin zvoleného svátku, třeba když sledoval lidi přicházet na sváteční mše do kostelů a opět z nich odcházet. Ať už však zuřivosti dávalo hlavní podnět cokoli, příchod noci vyvolával výbuch násilí. Proti této úvaze nikdo z nás nic nenamítal, a tak jsme rozhodli, že se na určená místa rozestavíme ve čtvrtek večer.

Jakmile jsme plán probrali, popadl jsem kabát a přichystal se k odchodu. Marcus se zeptal, kam mám namířeno, a já odpověděl, že chci zajít do Golden Rule za malým Josephem a popsat mu zabijákův vzhled a jeho metodu.

„Je to rozumné?“ zeptal se Lucius ustaraně, zatímco na svém stole přerovnával nějaké papíry. „Do uskutečnění toho plánu nám už zbývá jen pět dní, Johne. Neměli bychom dělat nic, co by nám mohlo ztížit práci narušením obvyklého běhu věcí v těch podnicích.“

Sara se zatvářila zmateně. „Na tom, že těm chlapcům poskytneme šanci vyhnout se nebezpečí, přece není nic špatného.“

„To jistě ne,“ ujistil ji Lucius rychle. „Netvrdím, že bychom měli někoho zbytečně vystavovat nebezpečí, když se tomu můžeme vyhnout. Jenom chci říct No, prostě tu past musíme nastražit pečlivě.“

„Jako obvykle je úvaha detektivního seržanta rozumná,“ poznamenal Kreizler, vzal mě za paži a zamířil se mnou ke dveřím. „Dávejte pozor na to, kolik toho svému mladému příteli prozradíte, Moore.“

„Já jenom chci,“ pokračoval Lucius, „abychom nikomu neprozrazovali datum, kdy očekáváme další útok. Vždyť si sami nejsme jistí, jestli k tomu vůbec dojde, ale pokud ano a pokud by ti chlapci byli předem varováni, zabiják by jistě něco vytušil. Jinak mu ale můžete povědět, cokoli budete chtít.“

„To mi připadá jako rozumná dohoda,“ rozhodl Kreizler a kývl na Lucia. Později, když jsem už nastupoval do výtahu, Laszlo tišším hlasem dodal: „A pamatujte, Johne, je dost možné, že ačkoli chlapci pomůžete svým varováním, můžete ho zároveň nesmírně ohrozit tím, že bude viděn ve vaší společnosti. Pokuste se tomu vyhnout, jestli to bude aspoň trochu možné.“

Jakmile jsem tedy dorazil do Golden Rule, domluvil jsem se s Josephem, že se sejdeme v malé biliárové herně za rohem. Když tam přišel, všiml jsem si, že má tváře vydrhnuté dorůžova a zbavené obvyklého nánosu make-upu, což mě dojalo. Pamatoval jsem si, jak jsem při našem prvním setkání očistil Josephovi obličej; potěšilo mě, že nechtěl, abych ho tentokrát viděl nalíčeného. Nyní vlastně vůbec nepřipomínal mladého prostituta; když se mnou mluvil, vypadal spíš jako chlapec, co zoufale potřebuje staršího kamaráda. Netrpěl jsem snad nyní já slavnou klamnou představou profesora Jamese? Neovlivňoval mé hodnocení chlapcova chování fakt, že mi tolik připomínal mého vlastního bratra?

Joseph si objednal malé pivo způsobem, který naznačoval, že už to dělal mnohokrát (což rovněž vylučovalo možnost, že bych mu snad mohl držet kázání o nebezpečích alkoholu). Zatímco jsme ležérně postrkávali po suknu slonovinové koule, sdělil jsem mu, že mám nějaké nové informace o muži, který zabil Aliho ibn-Ghaziho, a vyzval jsem ho, ať dává velký pozor, aby mohl později předat ty zprávy svým přátelům. Začal jsem s popisem vrahova vzhledu.

Ten muž měří, říkal jsem, asi metr osmdesát osm, a je velice silný Chlapce velkého jako Joseph nebo i většího by dokázal uzvednout bez přílišné námahy. Navzdory té síle a velikosti je s ním však něco v nepořádku, něco, na co je ten člověk velmi háklivý. Nejspíš se to týká jeho obličeje, možná očí; mohou být zraněné, zjizvené nebo jinak znetvořené. Ať už je tím problémem cokoli, nemá rád, když se o tom lidé zmiňují nebo se na to dívají. Joseph řekl, že si takového člověka nikdy nevšiml, ale zákazníci Golden Rule si často zakrývají obličeje, když jdou dovnitř. Nabádal jsem ho, aby si v budoucnu dával pozor, a pak jsem přešel k tomu, co může mít ten muž na sobě. Nic výstředního, vykládal jsem, protože k sobě nechce přilákat pozornost. Taky nejspíš nemá moc peněz, což znamená, že si drahé oblečení nemůže dovolit. Bylo pravděpodobné, jak řekl Josephovi při naší poslední návštěvě Marcus, že bude mít nějaký velký vak. Nosí v něm nástroje, které používá ke zlézání zdí, aby se dostal bez povšimnutí k chlapcům, které chce unést.

Pak přišla nejtěžší část: Prozradil jsem Josephovi, že si ten muž dává velký pozor, aby ho nikdo neviděl, hlavně proto, že už byl v domech, jako je Golden Rule, dřív a někteří (možná mnozí) chlapci by ho mohli snadno poznat. Může to být i někdo, koho znají a komu důvěřují; někdo, kdo jim předtím pomohl, kdo jim ukazoval, jak mohou svůj život změnit k lepšímu. Možná zástupce města, pracovník charity, nebo dokonce kněz. Hlavní je, že vůbec nevypadá a nechová se jako někdo, kdo by mohl páchat takové strašné věci.

Joseph si všechny tyhle podrobnosti odpočítával na prstech, a když jsem skončil, přikývl s prohlášením: „Jasně, jasně, to všechno chápu. Ale můžu se na něco zeptat, pane Moore?“

„Ovšem,“ odpověděl jsem.

„No, teda Jak o tom chlápkovi vlastně všechny tyhle věci víte.“

„Někdy,“ odpověděl jsem se smíchem, „si tím sám nejsem vůbec jistý. Proč?“

Joseph se usmál, ale zároveň začal nervózně kopat špičkou boty do země. „Já jenom, že No, některý kamarádi mi nevěřili, když jsem jim povídal, co jste říkal minule. Nechápou, jak to někdo vůbec může vědět. Říkali, že si to prej vymýšlím. A pak je spousta lidí, co vykládají, že to vůbec nedělá člověk, ale spíš duch nebo tak něco. To se tady kolem povídá.“

„Ano. Taky jsem to slyšel. Ale prospěješ sám sobě, když tyhle řeči nebudeš poslouchat. Za tím vším je člověk z masa a kostí, to ti můžu zaručit, Josephe.“ Zamnul jsem si ruce. „Co takhle dát si teď partii?“

Během let jsem slýchal lidi říkat, že biliár není nic víc a nic míň než rychlá cesta, po níž se může mladý muž dostat do pekla. Já však usoudil, že pro tohoto chlapce by kariéra profesionálního hráče, noční můra tolika matek a otců ve městě, znamenala krok směrem vzhůru, a tak jsem ho během následující hodiny naučil většinu kulečníkových triků, které jsem znal. Byla to příjemná zábava, kažená jen občasnou připomínkou místa, kam se Joseph vrátí, až se rozloučíme. S tím jsem však nic dělat nemohl: takoví chlapci rozhodovali sami za sebe.

Když jsem se vrátil do kanceláře, stále tam panoval činorodý ruch. Sara telefonovala s Rooseveltem a pokoušela se mu vysvětlit, že nemáme nikoho jiného, komu bychom mohli plně důvěřovat, takže místo osmého strážce musí zaujmout on. Normálně by Theodore žádné pobízení nepotřeboval, nedávno však jeho potíže na Mulberry Street ještě vzrostly. Dva z mužů, kteří s ním seděli v Radě komisařů, se společně s policejním ředitelem rozhodli připojit k Tomu Plattovi a jeho antireformním silám. Roosevelta nyní jeho nepřátelé sledovali důsledněji než kdy předtím v naději, že se dopustí nějaké chyby, která by ospravedlňovala jeho propuštění. Nakonec sice slíbil, že se našeho sledování zúčastní, měl však velké obavy.

Kreizler a Isaacsonové zatím zabředli do další vášnivé debaty o časovém plánu našeho vraha. Lucius prohlašoval, že ta jediná nesrovnalost v jeho harmonogramu, zabití Georgia Santorelliho třetího března, by se dala vysvětlit klamně obecnou větou „Rozhodl jsem se počkat“ v dopise pro paní Santorelliovou. Je poměrně pravděpodobné, pokračoval mladší Isaacson, že spatření a výběr oběti byly svým způsobem pro vrahovo duševní uspokojení stejně klíčové jako samotný akt vraždy. Kreizler s touto teorií celkem souhlasil a dodal, že pokud cíl toho člověka, tedy vraždu chlapce, neohrožoval žádný zásah zvenčí, mohl z toho odkladu dokonce čerpat sadistické potěšení.

To znamenalo, že by zabití Santorelliho do celkového schématu celkem zapadalo, protože ke kritické duševní události došlo na Popeleční středu.

Laszlo a Isaacsonové se však rozcházeli v názoru na otázku, zda muž útočil pouze při některých náboženských svátcích a jiné vynechával, protože ho k zuřivosti doháněly pouze některé náboženské příběhy a události. Kreizlerovi se ta myšlenka nezamlouvala, neboť jako by opět ukazovala na náboženského fanatika; člověka posedlého, až k šílenství pohlceného tajemstvími křesťanské víry. Laszlo byl dosud ochoten uvažovat o teorii, že dotyčný je (či alespoň někdy v životě byl) knězem; nedokázal však pochopit, proč by dejme tomu příběh o Třech mudrcích neměl být dostatečným popudem k zabíjení, zatímco Očišťování Panny Marie takový účinek očividně mělo. Marcus s Luciem namítli, že k výběru pouze některých svátků musí existovat nějaký důvod, a Kreizler souhlasil; prohlásil však, že dosud zřejmě nenašel kontextový klíč právě k této části hádanky.

Jelikož se nedalo nijak zaručit, že plán připravený na svátek Nanebevstoupení povede k nějakým výsledkům, během zbývajících dnů jsme všichni sledovali alternativní směry vyšetřování. Já s Markem jsme přičinlivě zkoumali naši teorii o duchovním, zatímco Kreizler, Lucius a Sara začali s novým a docela slibným projektem: pomocí kabelogramů i osobně kontaktovali ústavy pro choromyslné v okolí i v jiných částech země, aby zjistili, zda v některém z nich někdy v posledních patnácti letech neošetřovali pacienta, který by odpovídal stále podrobnějšímu popisu našeho vraha. Navzdory svému pevnému přesvědčení, že pachatel je zcela příčetný, Kreizler doufal, že jeho podivné chování mohlo někdy dříve vést k internaci v ústavu. Třeba v době, kdy se poprvé projevila jeho touha po krvi, spáchal nějakou nepředloženost, kterou by průměrný člověk (nemluvě o průměrném přednostovi psychiatrické kliniky) považoval za příznak nějakého typu šílenství. Ať už byly přesné okolnosti jakékoli, ústavy si většinou vedly poměrně rozsáhle záznamy a prověřit je nám připadalo jako celkem rozumná investice času i energie.

V předvečer svátku Nanebevstoupení jsme si rozdělili úkoly na následující noc: Marcus a Sara (samozřejmě s oběma svými zbraněmi) půjdou hlídkovat na střechu Golden Rule; Kreizler s Rooseveltem se vydají na Paresis Hall, kde by Theodorova autorita mohla pomoci udržet Biffa Ellisona pod kontrolou, pokud by došlo k nějakým potížím; Luciovi a Cyrovi připadne Black and Tan, kde Cyrova barva pleti poslouží jako pohodlné vysvětlení jejich přítomnosti, kdyby to bylo nutné; Stevie a já pak zůstaneme na střeše podniku Slide jen o kousek dál na Bleecker Street. Před každou z budov bude v pohotovosti několik Stevieho kamarádů z ulice, kteří, aniž by znali podrobnosti, mohou být vysláni se vzkazem k další hlídce, kdyby na některém z vymezených míst opravdu k něčemu došlo. Roosevelt zprvu soudil, že by tento úkol lépe splnili policisté, Kreizler však vehementně protestoval. Soukromě mi potom prozradil své podezření, že jakýkoli styk mezi vrahem a muži zákona by vedl k pachatelovu okamžitému usmrcení, navzdory Theodorovým přísným zákazům. Tou dobou jsme se už, až příliš často střetli se záhadným vměšováním, takže jsme věděli, že ve hře jsou síly mnohem větší než Roosevelt, a v jejich zájmu očividně bylo případ za každou cenu ututlat. Takového výsledku se dalo pochopitelně nejsnáze dosáhnout rychlým zlikvidováním lapeného podezřelého, čímž by byl znemožněn soudní proces s nevyhnutelnou publicitou. Kreizler byl pevně rozhodnut takovému vývoji zabránit; nejen proto, že by to bylo prakticky zločinné, ale rovněž proto, že by tím svět přišel o možnost vraha vyšetřit a dobrat se jeho motivů.

Jak se ukázalo, veškeré úzkostné předtuchy ohledně toho, co se může odehrát v den svátku Nanebevstoupení, byly zbytečné, neboť nedošlo zhola k ničemu. Zaujali jsme svá místa na určených stanovištích a během dlouhých vlekoucích se hodin až do šesti ráno jsme nemuseli bojovat s jiným nepřítelem než s nudou. V důsledku toho byly následující dny vyplněny dalším marným dohadováním o tom, proč by měl pachatel udeřit na Velký pátek, nikoli však o svátku Nanebevstoupení Páně. Sílil v nás pocit, poprvé vyjádřený Sarou, že souhra mezi svátky a vraždami by nemusela být nic víc než náhoda; Marcus i já jsme však zůstali pevně přesvědčeni, že pachatelův kalendář je nějakým způsobem propojen s kalendářem křesťanským, neboť tato teorie jenom podporovala naši hypotézu o zběhlém či zkaženém knězi. Trvali jsme na tom, aby se s hlídkováním začalo při dalším významném svátku, o Božím hodu svatodušním, následujícím pouhých jedenáct dní po Nanebevstoupení, a aby se zbývající čas využil co nejproduktivněji. Bohužel však musím přiznat, že s prověřováním teorie o duchovním jsme se s Markem dostali do slepé uličky; začínalo to vypadat, že celá hypotéza nebyla ničím víc než dobře zdůvodněnou ztrátou času.

Naši kolegové však v týdnu před letnicemi přece jen dosáhli jistého úspěchu: začaly se zvolna trousit odpovědi na kabelogramy a dopisy, které Sara, Lucius a Kreizler rozeslali do téměř všech renomovaných ústavů pro duševně choré v celé zemi. Většina byla naprosto záporná, pár však nabízelo jistou naději; oznamovaly, že muž či muži odpovídající uvedenému fyzickému popisu a vykazující alespoň některé z příznaků uvedených v dotazu, byli někdy v posledních patnácti letech v jejich ústavu internováni. Několik institucí dokonce poslalo kopie svých záznamů, ačkoli žádná z těchto stop nakonec bohužel nikam nevedla. Jednou odpoledne však krátký vzkaz s poštovním razítkem Washington D.C. způsobil v naší kanceláři docela rozruch.

Toho dne jsem byl náhodou přitom, když se Lucius, procházející místností s hrstí dopisů a složek se záznamy, náhle otočil na podpatku, upustil svoje papíry a vytřeštil oči na Kreizlerův stůl. Chvilku na něj bez pohnutí zíral a na čele mu ihned vyrazil pot; když si však kapesníkem otíral obličej, hlas měl pevný a klidný.

„Doktore,“ obrátil se k Laszlovi, který stál právě u dveří zabraný do rozhovoru se Sarou. „Ten dopis od přednosty Svaté Alžběty, podíval jste se na to?“

„Jenom jednou,“ odpověděl Kreizler a zamířil k Luciovi. „Nepřišlo mi to nijak zvlášť zajímavé.“

„To jsem si nejdřív říkal taky.“ Lucius si zvedl papír k očím. „Popis toho člověka je strašně neurčitý, například ta zmínka o ‚určitém druhu obličejového tiku‘ může znamenat prakticky cokoli.“

Kreizler se na Lucia zadíval. „Jaké ale v tom tedy máte, detektivní seržante?“

„Ale“ Lucius hledal co nejpřesnější vyjádření. „Jde o to poštovní razítko, doktore: Washington. Svatá Alžběta je přece ústřední ústav pro choromyslné spravovaný federální vládou, ne?“

Kreizler se na chvilku zarazil; jeho nepokojné oči pak začaly typickým energickým způsobem těkat kolem. „To je pravda,“ prohlásil tiše, ačkoli mu v hlase znělo vzrušení. „V tom dopise není sebemenší zmínka o minulosti toho člověka, takže mě ani nenapadlo“ Pleskl se dlaní do čela. „Já hlupák!“

Laszlo se vrhl k telefonu s Luciem v patách. „Vzhledem k situaci, která panuje v právním systému našeho hlavního města,“ poznamenal Lucius, „by to stěží znamenalo neobvyklý případ.“

„To jsou slabá slova, detektivní seržante,“ opáčil Kreizler. „V hlavním městě dochází k několika takovým případům ročně!“ Sara se k nim připojila, zaujatá tím rozruchem. „Lucie? Na co jste to přišel?“

„Jde o to razítko,“ řekl Lucius znovu a ukázal na dopis. „Ve washingtonských zákonech týkajících se nesvéprávnosti a nucené internace pacientů v ústavech existuje jeden velmi problematický malý dodatek. Jestliže pacient nebyl ve skutečnosti soudně prohlášen za nepříčetného ve Washingtonu D.C., je však zadržován v některém z washingtonských ústavů, může si podat žádost o přešetření zákonnosti vazby, a má téměř stoprocentní šanci, že bude propuštěn.“

„Proč by tohle mělo být problematické?“ zeptal jsem se.

„Protože,“ obrátil se ke mně Lucius, zatímco se Kreizler pokoušel získat telefonní spojení s Washingtonem, „velké množství duševně chorých pacientů v hlavním městě, zejména v ústavu sv. Alžběty, tam bylo posláno z jiných částí země.“

„Skutečně?“ Teď se zaujatě ozval Marcus. „A proč?“

Lucius se zhluboka nadechl; jeho vlastní vzrušení z objevu vzrůstalo. „Protože Svatá Bětka je ústřední nemocnicí pro vojáky a námořníky, kteří byli uznáni neschopnými další služby v armádě, z důvodu duševní choroby.“

Pomalá, váhavá chůze, kterou jsme se s Markem a Sarou blížili k Luciovi, se náhle proměnila téměř v úprk. „Zpočátku nás to nenapadlo,“ vysvětloval Lucius a trochu ucouvl, abychom ho neušlapali, jelikož v tom dopise není zmíněna minulost toho muže. Uvádí se zde pouze popis jeho vzhledu a symptomy, perzekuční blud a nutkavá krutost. Jestliže však opravdu sloužil v armádě, odkud ho poslali ke svaté Alžbětě, existuje jistá možnost, sice nepatrná, nicméně reálná, že by to mohl být „Lucius se zarazil, jako by se toho slova bál, a pak dopověděl: , on’.“

Ta úvaha nám přišla rozumná; nálada plná naděje se však rázem změnila po Kreizlerově telefonním hovoru. Poté, co ho nechali pořádně dlouho čekat, se mu konečně podařilo dostat na linku přednostu od svaté Alžběty. Ten člověk ovšem přistupoval k Laszlově žádosti o podrobnější informace s nezastíraným pohrdáním. Očividně věděl o nechvalně proslulém doktoru Kreizlerovi všechno a měl na mého přítele stejný názor jako většina dalších přednostů z psychiatrických klinik.

Kreizler se zeptal, zda by tu věc nemohl prověřit nějaký jiný člen nemocničního personálu, na což přednosta opáčil, že jeho zaměstnanci mají spoustu práce a v téhle záležitosti už ostatně prokázali „mimořádnou“ vstřícnost. Pokud se chce Kreizler hrabat v nemocničních záznamech, může se sebrat, zajet do Washingtonu a najít si to sám.

Problémem bylo, že Kreizler prostě nemohl jen tak všeho nechat a vyrazit do hlavního města, nikdo z nás si to nemohl dovolit, neboť od Svatodušní neděle nás dělilo už jen pár dní. Nedalo se dělat nic jiného než naplánovat výlet do Washingtonu, jako první věc po další celonoční hlídce, potlačit nadšení z možného objevu a soustředit se na naléhavější práci. Vzhledem k chabým výsledkům, které přineslo naše úsilí při svátku Nanevstoupení, jsem se však nemohl zbavit dojmu, že takového soustředění bude dost těžké dosáhnout.

Jakmile však přišla Svatodušní neděle (přesně řečeno svátek seslání Ducha svatého na apoštoly), všichni jsme se vrátili na svá noční stanoviště a opět čekali, zda se pachatel objeví. Nemohu povědět, jaká nálada panovala na ostatních třech střechách; Stevieho a mě však na střeše Slide zanedlouho přepadla nuda. Jelikož šlo o nedělní večer, zezdola z Bleecker Street se neozýval žádný velký hluk a občasné zarachocení a zasyčení nadzemky na Šesté avenue se brzy změnilo z monotónního na téměř uspávající. Netrvalo dlouho, a musel jsem se ze všech sil snažit, abych zůstal vzhůru.

Asi v půl jedné jsem uviděl, jak před sebou Stevie na dehtové střeše rozkládá na tři hromádky ohmataný balíček karet. „Solitér?“ zeptal jsem se šeptem.

„Židovské faro,“ opáčil. Tento název pocházející ze zločineckého argotu označoval mimořádně temnou a složitou metodu, jak obrat důvěřivé hlupáky o peníze, nikdy jsem přesně nevěděl, jak to funguje. Chopil jsem se tedy příležitosti vyplnit tuto mezeru ve znalostech hazardního hráče, připlížil jsem se ke Steviemu a on se mi dobře hodinu pokoušel hru vysvětlit. Nepochopil jsem zhola nic; a nakonec jsem znechuceně a znuděně vstal, abych se rozhlédl po městě kolem nás.

„Je to zbytečné,“ řekl jsem potichu. „Ten chlap se neukáže.“ Otočil jsem se a zadíval se ke Cornelia Street. „Zajímalo by mě, jak se vede ostatním.“

Budova, v níž sídlil klub Black and Tan, kde hlídkovali Cyrus s Luciem, stála na druhé straně ulice nedaleko od nás a já náhle zahlédl, jak se tam v měsíčním světle leskne Luciova pleš. Tiše jsem se zasmál a upozornil na to Stevieho.

„Měl by nosit klobouk,“ podotkl Stevie pobaveně. „Když ho vidíme my, může ho zahlédnout každý.“

„To je pravda,“ opáčil jsem a potom, co se plešatějící hlava posunula stranou a zmizela z dohledu, jsem zmateně nakrčil čelo. „Copak Lucius vyrostl od té doby, co jsme s vyšetřováním začali?“

„Nejspíš stojí na zdi mezi budovami,“ prohodil Stevie přes rameno, zatímco se vracel ke svým kartám.

Takovými nenápadnými způsoby se ohlašují katastrofy. Teprve za další čtvrthodinu jsme zaslechli z Cornelia Street hlasité naléhavé výkřiky a okamžitě jsme poznali Luciův hlas. Když jsem se zadíval na protější střechu, spatřil jsem v obličeji detektivního seržanta takovou úzkost a strach, že jsem okamžitě popadl Stevieho za límec a vyrazil s ním ke schodišti. I mému unavenému, znuděnému mozku bylo jasné, že právě došlo k prvnímu kontaktu s vrahem.

KAPITOLA 26

Jakmile jsme se ocitli na chodníku, rozeslali jsme se Steviem čekající chlapce, aby přivedli Kreizlera, Roosevelta, Saru a Marka; potom jsme se rozběhli přes Cornelia Street k Black and Tan. Přímo v hlavních dveřích domu jsme se srazili s Frankem Stephensonem, jehož Luciovo volání o pomoc vylákalo z nechvalně proslulého bordelu ven. Stejně jako většina mužů v této profesi zaměstnával i Stephenson spoustu svalovců a několik jeho pacholků s ním právě teď postávalo na prahu a bránilo nám v cestě. Já však neměl náladu na tradiční výměnu výhrůžek, a tak jsem stručně prohlásil, že tu jsme v policejní záležitosti, že na střeše je policejní důstojník a že za okamžik dorazí prezident Rady policejních komisařů. Tahle litanie dostala Stephensona a jeho pohůnky z cesty a za několik vteřin už jsme se Steviem o překot vybíhali na střechu.

Tam jsme spatřili, jak se Lucius sklání nad Cyrem, který utrpěl ošklivou ránu do hlavy. Na dehtové střeše pod jeho hlavou se leskla malá loužička krve, pootevřené oči měl obrácené v sloup a z úst mu unikaly podivné sípavé zvuky. Vždy pečlivý Lucius si s sebou přinesl nějaké obvazy a nyní je opatrně přikládal Cyrovi na hlavu, aby alespoň stabilizoval zranění, které v nejlepším případě znamenalo velmi ošklivý otřes mozku.

„Je to moje chyba,“ prohlásil Lucius ještě dříve, než jsme se Steviem vůbec stihli na něco zeptat. Přestože se dokonale soustředil na ošetřování raněného, z jeho hlasu se dalo poznat, že se trápí výčitkami svědomí. „Chtělo se mi spát, a tak jsem si zaběhl pro kávu. Zapomněl jsem, že je neděle, sehnat kafe mi trvalo déle, než jsem čekal. Musel jsem být pryč víc než čtvrt hodiny.“

„Čtvrt hodiny?“ opakoval jsem a rozběhl se dozadu na střechu. „Mohlo by tolik času stačit?“ Když jsem se zadíval dolů do zadní uličky, nic se tam nehýbalo.

„Nevím,“ odpověděl Lucius. „Musíme počkat, až co řekne Marcus.“ Marcus se Sarou dorazili o pár minut později, brzy je následoval i Kreizler a Theodore. Marcus se zdržel jen natolik, aby si ověřil, v jakém je Cyrus stavu; potom vytáhl lupu a malou svítilnu, s jejichž pomocí začal okamžitě prohledávat různé části střechy. Jakmile nám vysvětlil, že patnáct minut by schopnému horolezci bohatě stačilo, aby se dostal po zdi domu nahoru i dolů, pokračoval v hledání, dokud neobjevil pár vláken z provazu, která mohla, ovšem nemusela být důkazem vrahovy přítomnosti. Jediný způsob, jak získat jistotu, bylo vytáhnout z Franka Stephensona, zda nepostrádá některého ze svých „zaměstnanců“. S Theodorovou podporou se tedy Marcus vydal domů, zatímco my ostatní jsme obklopili Lucia a Kreizlera, kteří se nyní oba věnovali péči o Cyra. Kreizler nakázal Steviemu, aby poslal svoje kamarády z ulice pro ambulanci do nedaleké nemocnice sv. Vincenta, ačkoli jsme si nebyli jisti, zda je moudré s člověkem v takovém stavu hýbat. Jakmile ho však Kreizler přivedl k vědomí pomocí čichacích solí, přinejmenším zjistil, že Cyrus dosud vládne všemi svými údy a může s nimi pohybovat. Dalo se tudíž předpokládat, že hrkotavá jízda sanitkou po Sedmé avenue k nemocnici bude sice nepohodlná, neměla by však napáchat další škody.

Kreizlerova péče o Cyrovo bezpečí byla maximální; než ho však opět nechal upadnout do bezvědomí, přitiskl mu ještě jednou pod nos lahvičku čichacích solí a naléhavě se zeptal, zda viděl toho člověka, který ho napadl. Cyrus zavrtěl hlavou a bolestivě přitom zasténal. Lucius tise podotkl, že nemá smysl na něho naléhat: zranění na Cyrově hlavě ukazuje, že byl udeřen zezadu a možná si ani nestihl uvědomit, co se vlastně děje.

Trvalo další půlhodinu, než dorazila sanitka od sv. Vincenta, a během té doby jsme stihli zjistit, že jeden čtrnáctiletý chlapec z Black and Tan není v určeném pokoji. Další podrobné údaje byly toho druhu, který se nám stal v poslední době důvěrně známým: šlo o nedávného německého přistěhovalce jménem Ernst Lohmann; nikdo ho neviděl z budovy

odcházet a okno jeho pokoje vedlo do zadní uličky. Podle Stephensona si chlapec ten den výslovně vyžádal tento pokoj; s největší pravděpodobností tedy zabiják naplánoval společně s nic netušící obětí celý útěk předem; nedalo se však určit, jak dlouho předem. Hodiny? Dny? Než Marcus odešel dolů, upozornil jsem ho, že Black and Tan není právě známý tím, že by nabízel chlapce převlečené za ženy, a on se na tu tuhle záležitost Stephensona zeptal. Nijak nás nepřekvapilo, když se ukázalo, že jediný, kdo v podniku tuhle službu poskytoval, byl právě Ernst Lohmann.

Konečně se na střeše objevili dva muži v ošetřovatelských uniformách z nemocnice sv. Vincenta se skládacími nosítky. Poté, co Cyra opatrně snesli dolů a naložili ho do hrozivě černého sanitního vozu, taženého stejně děsivým koněm s krví podlitýma očima, jsem si uvědomil, že právě začíná strašlivé čekání na smrt: nikoli na Cyrovu, neboť ten byl sice zraněn těžce, v žádném případě však smrtelně, nýbrž na smrt mladého Ernsta Lohmanna. Jakmile ambulance odjela (Kreizler a Sara se vypravili do nemocnice s Cyrem), Roosevelt se obrátil ke mně a z jeho výrazu jsem pochopil, že dospěl ke stejnému závěru.

„Nezajímá mě, co říká Kreizler, Johne,“ prohlásil Theodore, napřímil se a ruce sevřel v pěst. „Tohle je nyní závod s časem a brutalitou a já využiji všechny síly, které podléhají mým rozkazům.“ Když na Šesté avenue chytal drožku, šel jsem za ním. „Stanice devátého okrsku je nejblíž. Všechno potřebné zařídím odtamtud.“ Zahlédl volný fiakr a rychle k němu zamířil. „Známe už základní rys všech míst činu, bude to někde u vody. Nařídím svým jednotkám, aby prohledaly všechny břehy“

„Roosevelte, počkejte.“ Podařilo se mi popadnout ho za paži a zadržet ho právě ve chvíli, kdy nastupoval do fiakru. „Chápu vaše pocity. Ale pro všechno na světě, neprozrazujte svým mužům žádné podrobnosti.“

„Neprozrazovat, proboha, Johne!“ Hlasitě zacvakal zuby a oči za brýlemi se leskly zuřivostí. „Copak si neuvědomujete, co se to děje? Vždyt možná právě v tuhle chvíli“

„Já vím, Roosevelte. Ale ničemu nepomůže, když o tom bude vědět každý policista ve městě. Jenom řekněte, že došlo k únosu a že máte důvod se domnívat, že se zločinci pokoušejí zmizet z města přes nějaký most nebo za pomoci člunu. To je nejlepší způsob, jak se k tomu postavit, věřte mi.“

Theodore se nadechl tak zhluboka, až se mu široká hruď nadmula, a pak přikývl. „Možná máte pravdu.“ Udeřil se pěstí do dlaně druhé ruky. „Zatraceně, všechno to odporné vměšování! Udělám, co říkáte, Johne, pod podmínkou, že se budete držet stranou a necháte mě, abych dělal svou práci.“

Když Rooseveltův drožkář ostře zapráskal bičem a vůz se rychle rozje1 po Šesté avenue pryč, vrátil jsem se k Black and Tan. Tam se shromáždil sice malý, ale už velmi rozvášněný dav, jemuž Frank Stephenson právě líčil noční události. Technicky se sice Black a Tan nacházel na území gangu Hudson Dusters, takže se Stephenson nemusel Paulu Kellymu z ničeho zodpovídat; ti dva se však znali a Stephensonova usilovná snaha ten hlouček rozdráždit ve mně vyvolala podezření, zda Kelly náhodou nepředpokládal možnost, že bude unesen některý ze Stephensonových chlapců, a zda svému příteli nezaplatil pěkně kulatou sumičku, aby z takové události vytěžil co nejvíc. Stephenson pronesl množství rozhořčených výroků, jejichž obsahem bylo zhruba to, že se policie sice dostavila, neprojevila však ani snahu, ani opatrnost. Obětí je přece chudák, prohlašoval, a navíc přistěhovalec, takže něco takového nemohlo vzbudit policejní zájem; jestli tomu lidé ze čtvrtí, jako je ta jejich, chtějí učinit přítrž, musejí vzít věci do vlastních rukou. Marcus se už Stephensonovi samozřejmě představil jako policejní důstojník, takže jak se nálada davu zhoršovala, množily se výhružné pohledy naším směrem. Nakonec jsme se s Isaacsony a Steviem rozhodli vrátit do kanceláře, kde budeme moci udržovat kontakt s nejnovějším vývojem událostí pomocí telefonu.

To však bylo ve skutečnosti mnohem těžší, než se původně zdálo. Neměli jsme komu zavolat, Theodore by s námi nemohl mluvit v přítomnosti jiných policistů, a nedalo se čekat, že by někdo telefonoval nám. Asi kolem čtvrté hodiny ráno se ozval Kreizler, aby nám oznámil, že se Sarou uložili Cyra do soukromého pokoje u sv. Vincenta a co nevidět se oba vrátí do kanceláře. Jinak panovalo naprosté ticho. Lucius, ačkoli se mu po Kreizlerovu telefonátu velmi ulevilo, cítil přesto nad tím, co se přihodilo, hlubokou vinu, a rozčileně přecházel po místnosti sem a tam. Skutečně se obávám, že nebýt Marka, mohli jsme se tam z toho napětí a nicnedělání všichni zbláznit. Ale vyšší z bratrů Isaacsonových se rozhodl, že když už se pátrání nemůžeme účastnit fyzicky, využijeme alespoň svých mozků. Ukázal na velkou mapu Manhattanu

a navrhl, abychom se pokusili odhadnout, kam se tentokrát vrah vydá provést svůj děsivý rituál.

Jenže i kdyby nás nerozptylovaly myšlenky na věci, které se nejspíš právě dějí a které nemůžeme ovlivnit, pochybuji, že bychom se v tom snažení dostali příliš daleko. Pravda, měli jsme pár docela pevných výchozích bodů: za prvé předpoklad, že právě hluboká nenávist k imigrantům vraha přiměla, aby zanechal těla v Castle Garden a u přívozu na Ellis Island (obě místa nějakou dobu sloužila jako přestupní stanice pro přistěhovalce při příjezdu z Evropy do New Yorku); a za druhé přesvědčení, že ho k tomu, aby si pro další vraždy vybral dva mosty a jednu vodárnu, vedla posedlost očistnou mocí vody. Copak ale můžeme na základě těchto vědomostí odhadnout, jaké místo si vybere nyní? Padl návrh, že by si mohl zvolit další most; za předpokladu, že se nevrátí na žádné z už známých míst, nám v tom případě zbýval starý High Bridge přes East River na severním konci Manhattanu (akvadukt přivádějící do města vodu, z Crotonské nádrže) nebo nedaleký Washingtonův most, který byl otevřen před několika lety. Marcus však podotkl, že vrah patrně ví, jak blízko se k němu pronásledovatelé dostali. Podle toho, jakou chvíli zvolil k útoku na Cyra, se zdálo jisté, že on sledoval během noci nás, nikoli obráceně. Člověk, který pozoruje počínání svých nepřátel tak bedlivě, by nepochybně uhodl, že předpokládáme jeho návrat k oblíbeným místům, a šel by jinam. Marcus sázel na to, že právě pachatelova nenávist k přistěhovalcům, nabízí nejlepší cestu, jak odhalit pravděpodobné místo další vraždy; na základě této úvahy pak detektivní seržant došel k závěru, že náš muž možná zamíří do doků patřících zaoceánským linkám, které berou do podpalubí svých lodí stovky zoufalých cizinců a přivážejí je do Ameriky.

Jakmile jsme konečně získali pravou odpověď na tuto vražednou hádanku, bylo to tak nasnadě, až jsme se všichni zastyděli. Asi v půl páte ráno, právě když do kanceláře vcházel Kreizler, zavolala Sara z Mulberry Street, kam se vydala zjistit, co se vlastně děje.

„Dostali jsme zprávu z Bedloe’s Islandu,“ řekla, jakmile jsem zvedl sluchátko. „Jeden z nočních hlídačů u sochy Svobody našel tělo.“ Srdce mi pokleslo a nevzmohl jsem se na slovo. „Haló!“ volala Sara. „Jsi tam, Johne?“

„Ano, Saro, jsem.“

„Tak mě pozorně poslouchej, nemůžu mluvit dlouho. Už se tam vydává skupina detektivů. Komisař jede s nimi, ale řekl mi, že se tam za žádnou cenu nesmí nikdo z nás objevit. Tvrdil, že se pokusí zabránit tomu, aby tělo před odesláním do márnice prohlížel koroner. Zkusí zařídit, abychom se k mrtvole mohli dostat v márnici.“

„Ale místo činu, Saro“

„Johne, prosím, nechovej se jako hlupák. S tím se prostě nedá nic dělat. Svou příležitost jsme dnes v noci měli a promarnili jsme ji. Teď se musíme pokusit vytěžit maximum z toho, co můžeme najít v márnici, až přijde náš čas. A zatím“ Najednou jsem v pozadí na druhém konci linky zaslechl zvýšené hlasy; jeden z nich byl Theodorův, další nepochybně patřil Linku Steffensovi a pak tam zněly ještě další, které se mi určit nepodařilo. „Musím končit, Johne. Vrátím se, jakmile dostanu zprávu z ostrova.“ S tím položila sluchátko.

Poté, co jsem zprávu předal ostatním, se na několik minut rozhostilo ticho, během něhož jsme se všichni pokoušeli vyrovnat s faktem, že navzdory týdnům výzkumů a dnům plným příprav se nám nepodařilo zabránit další vraždě. Lucius si to pochopitelně bral obzvlášť k srdci, neboť nyní věřil, že je zodpovědný nejen za přítelovu rozbitou lebku, ale i za smrt mladého chlapce. Marcus i já jsme se ho pokoušeli utěšit, Kreizler se k tomu však postavil naprosto věcně; řekl Luciovi, že jelikož nás vrah sledoval, není pochyb, že by si nakonec našel nějakou příležitost, jak podniknout úspěšný útok, pokud ne během té noci, tak během nějaké jiné. Měli jsme štěstí, prohlásil Laszlo, že Cyrova rozbitá hlava je to nejhorší, co se přihodilo, na střeše mohl klidně ležet i Lucius a možná s horším zraněním, než je ošklivá boule. Není čas na nějaké sebeobviňování, uzavřel Kreizler; nutně potřebujeme Luciovu bystrou mysl a bohaté zkušenosti bez ochromující zátěže viny. Tenhle krátký projev pro Lucia očividně znamenal hodně, ať už kvůli obsahu, či kvůli autorovi, a za chvíli se uklidnil natolik, že se mohl připojit k našim pokusům zanést na tabuli údaje, které jsme tu noc zjistili.

Každý pohyb, který vrah udělal, potvrzoval naši teorii o jeho povaze a metodách. Nejdůležitějším rysem jeho chování však byla, alespoň podle Kreizlera, pozornost, jakou věnoval našemu úsilí, a jeho útok na Cyra. Proč se rozhodl unést Ernsta Lohmanna, přestože věděl, že je sledován? A když už se rozhodl k tak odvážnému kousku, proč Cyra pouze omráčil, místo aby ho zabil? Koneckonců mu muselo být jasné, že jestli se nechá chytit, čeká ho šibenice, a člověka je možné oběsit i jednou. Proč tedy riskoval, že se Cyrus vzmůže na odpor, útočníka zahlédne a bude schopen ho popsat? Kreizler si nebyl jistý, zda můžem na podobné otázky s určitostí odpovědět; přinejmenším však bylo zřemé, že pocit zvýšeného rizika našeho člověka láká a vzrušuje. A proto že věděl, že ho doháníme, možná nás tím, že nechal Cyra naživu, vybízel ke spěchu: bylo to pohrdavé gesto a zároveň naléhavá prosba.

To všechno sice bylo bezpochyby důležité, ale zatímco Kreizler mluvil, já jsem v myšlenkách stále zabíhal k tomu, co se stalo tu noc na Bedloe’s Islandu. Pod obrovskou Bartholdiho sochou, která byla pro tolik lidí symbolem svobody, pro mě se však nyní stala ironickým vyjádřením vražedné posedlosti zotročující našeho muže, přišel nezaslouženě a krutě o život další chlapec. Pokusil jsem se potlačit nezřetelný, ale hrůzný obraz mladíka, kterého jsem nikdy neviděl, spoutaného a na kolenou pod sochou Svobody. Plně důvěřoval muži, který se mu chystal podříznout hrdlo, a pak náhle prožil krátký okamžik ochromujícího děsu, když si uvědomil, že svou důvěru věnoval nemoudře a že za svou chybu zaplatí nejvyšší možnou cenu. Pak se mi v mysli začaly rychle střídat další obrazy: nejdřív nůž, strašlivý nástroj určený proti zcela jiným nebezpečím, než byla ta, která hrozila v New Yorku; pak dlouhé, pomalé, pečlivé pohyby ostří skrze maso a ostré, kruté sekání do údů; krev, nyní už nepoháněná srdcem a proudem volně vytékající na trávu a kamení; odporné skřípění ostré ocele v očních důlcích Nebylo v tom nic, co by připomínalo spravedlnost nebo lidskost. Ať už si Ernst Lohmann vydělával na živobytí jakkoli, ať už udělal jakoukoli chybu, když uvěřil cizímu člověku, trest byl příliš krutý a cena příliš vysoká.

Když se moje pozornost vrátila k probíhajícímu rozhovoru, slyšel jsem, jak Kreizler bezradně, rozčileně prohlašuje:

„Cokoliv. Sebemenší maličkost. Dnes v noci jsme se přece museli dovědět něco nového.“

Marcus, Lucius ani já jsme nepromluvili; Stevie se po nás však nejistě rozhlédl a zdálo se, že má něco na srdci. Nakonec nesměle podotkl: „No, jedna věc by tu byla, doktore Kreizlere.“ Laszlo se k němu s očekáváním obrátil. „Ten chlap plešatí.“

A v tu chvíli jsem si vzpomněl na hlavu, o níž jsme se domnívali, že patří Luciovi, ale která se nacházela na mnohem vyšším těle, než měl detektivní seržant. „To je pravda,“ potvrdil jsem. „Viděli jsme ho, proboha, Stevie, v jednu chvíli isme se na něj dívali!“

„No? No?“ naléhal Kreizler. „Určitě jste si všimli jeste něčeho jiného.“

Zadíval jsem se na Stevieho, který ovšem pouze pokrčil rameny. Namáhal jsem svou paměť ze všech sil, opakoval si vzpomínku na ten okamžik hledal nějakou zapomenutou podrobnost, prchavou chvíli, kdy bych jasně viděl Nepřišel jsem na nic. Pouze hlava s lysinou. Nic jiného vidět nebylo.

Kreizler si zklamaně povzdechl. „Tak plešatí, co?“ poznamenal, když tu informaci zapisoval na tabuli. „No, přinejmenším je to víc, než jsme věděli včera.“

„Zdá se to málo,“ řekl Lucius. „Proti jednomu lidskému životu.“

O pár minut později konečně znovu zavolala Sara. Tělo Ernsta Lohmanna bylo na cestě do márnice v Bellevue. Strážný, který mrtvolu objevil, samozřejmě vraždu samotnou neviděl, těsně předtím, než zahlédl mrtvého chlapce, však uslyšel zvuk, který mohl vydávat motorový člun odrážející od ostrova. Roosevelt Saře sdělil, že potřebuje nějaký čas, aby se zbavil policistů, kteří ho doprovázeli; soudil, že pokud se s ním v šest třicet sejdeme v Bellevue, může zajistit, abychom mohli tělo bez jakéhokoli vyrušování prohlédnout. Zbývalo nám tedy něco přes hodinu; rozhodl jsem se jít se domů převléknout, než se v márnici opět sejdu s ostatními.

Jakmile jsem dorazil na Washingtonovo náměstí, ke svému údivu a potěšení jsem shledal, že babička dosud spí. Harriet však byla vzhůru a nabídla, že mi připraví lázeň. Když vybíhala do schodů, prohodil jsem udivenou poznámku o babiččině neobvykle tvrdém spánku.

„Ano, pane,“ potvrdila Harriet. „Od té doby, co přišla ta zpráva, je mnohem klidnější.“

„Jaká zpráva?“ zeptal jsem se nechápavě.

„Určitě jste to slyšel, ne, pane? O tom strašném doktoru Holmesovi, bylo to včera ve všech novinách. Myslím, že tu pořád někde máme včerejší Timesy, kdybyste chtěl“

„Ne, ne,“ zarazil jsem ji, když se chystala vrátit dolů. „Najdu si je sám, vy jděte jenom napustit tu vanu, Harriet. Budu vám za to nadosmrti vděčný.“

„To není třeba, pane Johne,“ opáčila a opět vyběhla nahoru.

Timesy z minulého dne jsem objevil v proskleném, mosazí lemovanén výklenku vedle babiččina oblíbeného křesla. Titulek na přední straně hlásal: HOLMES SKONČIL NA ŠIBENICI. Neblaze proslulý „vraždící doktor“ byl popraven oběšením ve Filadelfii poté, co se bez jakýchkoli výčitek přiznal k zabití dalších sedmadvaceti osob, většinou žen, které svedl a oloupil. Propadliště se otevřelo v 10.12 dopoledne a o dvacet minut později byl prohlášen za mrtvého. Jako dodatečné opatření, proti čemu, to se v novinách nepsalo, byla Holmesova rakev po uložení těla naplněna cementem, a když ji spustili do tři metry hluboké jámy na nejmenovaném hřbitově, byla na ni nasypána ještě další tuna cementu.

V době, kdy jsem opět odcházel z domu do Bellevue, se babička stále neprobudila; později jsem se od Harriet dověděl, že tvrdě spala až do deseti hodin.

KAPITOLA 27

Jak se ukázalo, největší obtíže při naší výpravě do Bellevue v pondělí časně ráno, nepřišly ze strany žádného člena personálu márnice. Všichni tuto práci vykonávali poměrně krátce (nedávno vystřídali pracovní tým, který byl propuštěn za prodávání mrtvol anatomům po sto padesáti dolarech za kus) a nebyli si dosud natolik jistí vlastní autoritou, aby se postavili Rooseveltovi. Ne, naším problémem jednoduše bylo dostat se vůbec dovnitř, neboť v době našeho příjezdu se už před budovou shromáždil další rozzuřený dav obyvatel Lower East Side, kteří se vášnivě dožadovali odpovědi na otázku, proč jsou jejich děti stále vražděny, aniž by policie zatkla jediného podezřelého. Obecná nálada v davu nebyla jenom hněvivější než tenkrát v Castle Garden, ale rovněž pobouřenější. Nikdo se nezmínil o povolání Ernsta Lohmanna nebo o jeho rodině (ukázalo se, že nemá žádné známé příbuzné); mladík byl vylíčen jako opuštěné neviňátko vydané na milost policejnímu ředitelství, městskému zastupitelstvu a vyšším třídám, které nezajímalo, jak žije, nebo kdo je odpovědný za jeho smrt. Toto mnohem systematičtější, neřku-li politické podání Lohmannovy situace, a přeneseně i situace celé přistěhovalecké komunity, mohlo vyplývat z faktu, že v dnešním davu převládali Němci. Já však měl podezření, že za tím vězí spíše vzrůstající vliv Paula Kellyho, ačkoli když jsme se prodírali davem, nikde poblíž márnice jsem nezahlédl ani Paula, ani jeho vůz.

Do ponuré budovy z červených cihel jsme vstoupili černými kovovými dveřmi vzadu; se Sarou a Isaacsony jsme obklopili Laszla, aby mu nikdo neviděl do tváře. Roosevelt nás přivítal hned za dveřmi, a jakmile zahnal pár zřízenců, kteří se chtěli vyptávat, co tu pohledáváme, odvedl nás do pitevny. Zápach formaldehydu a hniloby byl na tom příšerném místě tak silný, že se pod jeho účinky odlupovala i zažloutlá barva na stěnách. Ve všech rozích stály vozíky s mrtvolami zahalenými prostěradly a na několika vetchých poličkách se nacházely staré zaprášené lahve na vzorky, obsahující různé části lidských těl. Uprostřed místnosti visela velká elektrická lampa, pod níž stál otlučený rezavý pitevní stůl, který snad kdysi dávno v minulosti vypadal jako ty ocelové stoly, které měl Laszlo v přízemním operačním sále svého Institutu. Na něm leželo tělo přikryté špinavým mokrým prostěradlem.

Lucius a Kreizler zamířili rovnou ke stolu a Lucius stáhl prostěradlo, jako by chtěl ihned pohlédnout do tváře chlapci, za jehož smrt cítil takovou odpovědnost. Marcus se vydal za nimi, já se Sarou jsme však zůstali u dveří; nechtěli jsme se k tělu přiblížit, dokud jsme měli možnost se tomu vyhnout. Kreizler vytáhl svůj zápisník a začala obvyklá recitace: Lucius vyjmenovával jednotlivá zranění, která chlapec utrpěl, monotónním, ale přitom podivně naléhavým hlasem:

„Genitálie odříznuté u kořene Pravá ruka odříznuta těsně nad zápěstním kloubem, vřetenní i loketní kost čistě přeseknuté Postranní řezné rány v břišní dutině s průvodním poškozením tenkého střeva Rozsáhlé poškození celého tepenného systému uvnitř hrudníku a evidentní odstranění srdce Odstranění levého oka s následným poškozením kosti jařmové a nadočnicového oblouku na levé straně obličeje Odstranění částí skalpu na týlní a temenní kosti lebky“

Byl to ponurý výčet, to se musí přiznat, a já se snažil neposlouchat, ale jeden z posledních údajů mě zaujal. „Promiňte, Lucie,“ přerušil jsem ho, „říkal jste odstranění levého oka?“

„Ano,“ ujistil mě.

„Jenom levého oka?“

„Ano,“ odpověděl Kreizler. „Pravé oko je nedotčené.“

Marcus se zatvářil zaujatě. „Nejspíš ho něco vyrušilo.“

„To vypadá jako nejpřijatelnější vysvětlení,“ přitakal Kreizler. „Mohl si všimnout, že se blíží strážný.“ Laszlo pak ukázal na hrudník mrtvého. „Ta věc se srdcem je nová, detektivní seržante.“

Marcus si pospíšil ke dveřím. „Komisaři Roosevelte,“ zavolal, „můžete nás tu nechat ještě pětačtyřicet minut?“

Roosevelt pohlédl na hodinky. „Vyšlo by to jen taktak. Denní směna obvykle přichází v osm. Proč, Isaacsone?“

„Potřebuji některé své přístroje, na jistý experiment.“

„Experiment? Jaký druh experimentu?“ Jelikož Theodore patřil k nadšeným přívržencům filozofie naturalismu, slovo „experiment“ pro něho znamenalo skoro stejné lákadlo jako slovo „akce“.

„Někteří odborníci soudí,“ vysvětlil Marcus, „že se v okamžiku smrti na sítnici lidského oka navždy zachytí poslední výjev, který dotyčný v životě viděl. Předpokládá se, že tento obraz lze vyfotografovat, přičemž oko samo vlastně slouží jako čočka. Rád bych to vyzkoušel.“

Theodore návrh chvilku zvažoval. „Chcete říct, že ten chlapec zemřel při pohledu na svého vraha?“

„Možné to je.“

„A pozná koroner, který bude tělo prohlížet po vás, že jste ten pokus provedl?“

„Ne, pane.“

„Hmmm. To je docela dobrý nápad. Dobrá.“ Theodore rázně přikývl. „Běžte si pro své přístroje. Ale varuji vás, detektivní seržante, nejpozději ve tři čtvrtě na osm musíte být pryč.“

Marcus vyrazil k zadním dveřím. Lucius s Kreizlerem po jeho odchodu pokračovali v prohlídce těla a já se po chvíli posadil na zem, unavený a sklíčený tak, že mě nohy neunesly. Když jsem vzhlédl k Saře v naději, že se od ní dočkám trochy soucitu, všiml jsem si, že upřeně hledí na konec pitevního stolu.

„Doktore,“ řekla nakonec tiše, „co to má s nohou?“

Laszlo se k Saře otočil a pak sledoval její pohled až k pravému chodidlu mrtvého chlapce, které viselo přes okraj stolu. Zdálo se napuchlé a jako by bylo k noze připnuté v podivném úhlu; ve srovnání s ostatními zraněními na těle však nepůsobilo zvlášť nápadně a nebylo divu, že to Luciovi uniklo.

Kreizler vzal chodidlo do ruky a pečlivě je prohlédl. „Talipes varus,“ Prohlásil nakonec. „Ten chlapec měl koňskou nohu.“

To mě zaujalo. „Koňskou nohu?“

„Ano,“ potvrdil Kreizler a opět končetinu pustil.

Fakt, že jsme byli navzdory vyčerpání schopni vyvodit důležité souvislosti z poměrně běžné fyzické deformace, kterou byla tato oběť po stižena, jenom dokládal, nakolik důkladně jsme si v posledních několi týdnech vytrénovali mozky. Diskutovali jsme o těchto souvislostech až do chvíle, kdy se Marcus vrátil se svým fotografickým vybavením a začal se chystat na své experimentální snímky. Pozdější výslechy zaměstnanců klubu Black and Tan, kteří mladého Lohmanna znali, však naše spekulace potvrdily, a proto stojí za to, abych se o nich zmínil.

Saru napadlo, že vraha mohl původně k Lohmannovi přitahovat jistý pocit ztotožnění s chlapcovým fyzickým handicapem. Jestliže však Lohmann nesnášel jakékoli zmínky o své vadě, což bylo při jeho věku a zaměstnání značně pravděpodobné, pak by na vyjádření soucitu patrně reagoval nepřátelsky. Takové chování by u vraha na oplátku vyvolalo obvyklý hněv, jaký v něm vzbuzovali vzpurní chlapci. Kreizler s tou úvahou souhlasil a dále vysvětlil, že zrada, kterou pro vraha chlapcovo odmítnutí jeho soucitu znamenalo, v našem muži nejspíš vyvolala ještě hlubší a bolestnější hněv. To by mohlo vysvětlovat vyříznuté srdce: vrah chtěl očividně dovést zohavování obětí k dalšímu extrému, vyrušil ho však příchod strážného. Všichni jsme věděli, že to věští problémy, rozhodně jsme neměli co do činění s člověkem, který by se smířil s vyrušováním ve svých důvěrných chvílích, ať jsou jakkoli zvrhlé.

V tomto bodě našeho rozhovoru Marcus oznámil, že je připravený provést svůj pokus, načež Kreizler od pitevního stolu o pár kroků ustoupil, aby Marcus mohl přesunout své přístroje blíže k tělu. Marcus požádal o zhasnutí hlavního světla a potom dal bratrovi pokyn, aby velmi pomalu a opatrně uvolnil zbývající oko oběti z důlku. Když mu Lucius vyhověl, Marcus vzal velice drobnou žárovku a umístil ji za oko, na které zaostřil fotoaparát. Na tento obraz použil dvě fotografické desky; vzápětí aktivoval dva malé drátky s obnaženými konci. Připevnil je k očním nervům oka, čímž nervy oživil, a udělal několik dalších snímků. Nakonec zhasl žárovku a dvakrát vyfotografoval neosvětlené, ale dosud elektricky oživené oko. Celá ta věc působila dost bizarně (později jsem se dověděl, že francouzský romanopisec Jules Verne tuto proceduru popsal v jednom ze svých fantastických příběhů); Marcus si však dělal velké naděje, a jakmile znovu rozsvítil stropní světlo, oznámil svůj úmysl okamžitě se odebrat do temné komory.

Už jsme sbalili Markovo vybavení a chystali jsme se k odchodu, když jsem si náhle všiml, že se Kreizler dívá do obličeje Ernsta Lohmanna a tváří se mnohem méně chladně a odtažitě než během prohlídky těla. Aniž bych sám pohlédl na znetvořenou mrtvolu, postavil jsem se vedle Laszla a mlčky mu položil dlaň na rameno.

„Zrcadlový obraz,“ zamumlal Kreizler. Nejdřív mě napadlo, že mluví o nějaké části Markova pokusu; pak jsem si však vzpomněl na jeden rozhovor, který jsme vedli před mnoha týdny. Říkali jsme tenkrát, že tě1esný stav obětí po vraždě je zrcadlovým obrazem psychického rozkladu, pustošícího duši pachatele.

Roosevelt přistoupil ke mně a rovněž se zadíval na tělo. „Tady je ten pohled možná ještě horší,“ řekl tiše. „Klinické prostředí. Naprosto nelidské“

„Ale proč tohle?“ položil Kreizler otázku, která nebyla určena nikomu z nás. „Proč právě tohle?“ Mávl rukou směrem k tělu a já ihned pochopil, že hovoří o těch ranách.

„To ví jen sám ďábel,“ odpověděl Theodore. „Nikdy jsem neviděl nic podobného, snad kromě řádění rudochů.“

V tu chvíli jsme s Laszlem oba strnuli a pomalu se k Theodorovi otočili. Museli jsme na něj zírat pořádně šokovaně, neboť Roosevelt znervózněl. „Co to do vás dvou vjelo?“ zeptal se trochu dotčeně. „Jestli se ovšem můžu zeptat.“

„Roosevelte,“ začal Laszlo klidně a o krok k němu postoupil. „Mohl byste prosím zopakovat, co jste právě řekl?“

„Pokud jde o mé slovní projevy, v životě už mě obviňovali z ledasčeho,“ ohradil se Theodore, „ale nikdy mi nikdo nevyčetl, že mumlám. Soudím, že jste mi rozuměli docela dobře.“

„Ano, ano. Jistě.“ Isaacsonovi i Sara k nám mezitím postoupili blíž, přilákaní náhlým vzrušením v Laszlově tváři, které mohlo věštit nějaký významný obrat. „Ale co přesně jste měl na mysli?“

„Jen jsem si vzpomněl,“ vysvětloval Roosevelt stále trochu podrážděně, „na jediné podobné zohavování, které jsem v životě viděl. V dobách, kdy jsem býval rančerem na dakotských pláních, jsem párkrát spatřil mrtvoly bělochů, které indiáni zabili pro výstrahu dalším osadníkům. Těla byla zohavená dost podobným způsobem, nejspíš abychom my ostatní dostali strach.“

„Ano,“ řekl Laszlo tiše, spíše k sobě než k Theodorovi. „Takový názor je pochopitelný. Mělo to však skutečně sloužit k tomuto účelu?“ Kreizler začal přecházet kolem pitevního stolu, pomalu si třel levou paži a přikyvoval. „Model, musí mít nějaký model Je to příliš důsledné, příliš promyšlené, příliš strukturované. Dělá to podle nějaké předlohy“

Laszlo pohlédl na své stříbrné hodinky a pak se otočil zpět k Theodorovi. „Nevíte náhodou zpaměti, Roosevelte, kdy se otvírá Přírodopisné muzeum?“

„To bych řekl, že vím,“ opáčil Theodore pyšně, „neboť můj otec patřil k jeho zakladatelům a já sám se výrazně podílím na“

„V kolik se otvírá, Roosevelte?“

„V devět.“

Kreizler přikývl. „Výborně. Moore, vy půjdete se mnou. Co se týče vás ostatních, Marku, vy běžte do své temné komory a zjistěte, zda byl ten váš experiment k něčemu. Saro, vy se s Luciem vraťte do čísla 808 a spojte se s Ministerstvem války ve Washingtonu. Zkuste vypátrat, jestli si vedou nějaké záznamy o vojácích zproštěných služby z důvodu duševní choroby. Povězte jim, že nás zajímají pouze vojáci, kteří někdy sloužili v Západní armádě. Pokud nedostanete telefonní spojení, pošlete telegram.“

„Znám na Ministerstvu války pár lidí,“ dodal Roosevelt. „Jestli by vám to pomohlo?“

„Rozhodně,“ ujistil ho Laszlo. „Saro, zapište si ta jména. Tak běžte, běžte, všichni do práce!“ Jakmile Sara s bratry Isaacsonovými a Markovým vybavením odešla, Kreizler se vrátil ke mně a k Rooseveltovi. „Pochopil jste, o co nám jde, Moore?“

„Ano,“ řekl jsem. „Ale proč jdeme zrovna do muzea?“

„Protože tam pracuje jeden můj starý přítel. Jmenuje se Frank Boas. Jestli mají podobná zohavování mezi indiánskými kmeny nějakou kulturní tradici a význam, on o tom určitě ví. A pokud to vyjde, Roosevelte, budeme za to vděčit jenom vám.“ Kreizler opět přikryl tělo Ernsta Lohmanna špinavým prostěradlem. „Naneštěstí jsem Steviemu nařídil, ať s koleskou odjede domů, takže musíme sehnat drožku. Chcete někam odvézt, Roosevelte?“

„Ne,“ odmítl Theodore. „Měl bych tu zůstat a zahladit stopy. Vzhledem k tomu srocení venku se může vynořit spousta otázek. Nicméně vám přeji úspěšný lov, pánové!“

Počet rozhněvaných lidí před márnicí během doby, co jsme vyšetřovali Lohmannovu mrtvolu, jenom vzrostl. Sara a Isaacsonové se davem zjevně prodrali bez obtíží, neboť po nich nikde nebylo ani památky, já s Kreizlerem jsme však bohužel takové štěstí neměli. Dostali jsme se přes prostranství před nemocnicí jen asi na půl cesty k hlavní bráně, když nám cestu zastoupil podsaditý, hrubě vyhlížející chlapík, který v ruce držel staré topůrko od velké sekery. Muž upřel na Kreizlera studený pohled plný náhlého poznání, a když jsem se otočil, zjistil jsem, že Laszlo ho patrně poznal také.

„Aha!“ vydralo se muži odněkud zhloubi nezanedbatelného břicha. „Takže oni pozvali toho slavnýho doktora Krreizlera!“ Podle přízvuku šlo o Němce z nižší třídy.

„Herr Höpner,“ opáčil Laszlo pevným, ale ostražitým tónem, z něhož jsem poznal, že dotyčný muž nejspíš ví, jak to svoje topůrko používat. „Obávám se, že můj kolega a já máme nyní naléhavou práci jinde. Ustupte nám prosím z cesty.“

„A co to teda je s tím Lohmannovým klukem, Herr Doktor?“ Muž jménem Höpner se ani nehnul. „Máte s tou věcí něco společnýho?“ Několik lidí v našem nejbližším okolí po něm otázku výhrůžně opakovalo.

„Nemám tušení, o čem mluvíte, Höpnere,“ prohlásil Kreizler chladně. „Prosím, uvolněte nám cestu.“

„Tak vy nemáte tušení, co?“ Höpner si začal topůrkem pleskat o dlaň druhé ruky. „Jenže já vám nevěřím. Znáte tady našeho milého doktora, meine Freunden?“ zeptal se okolostojících. „To je ten slavnej psychiatr, co ničí rodiny, a krade děcka z jejich domovů!“ Kolem se rozlehly šokované výkřiky. „Chci vědět, co máte s touhle věcí společnýho, Herr Doktor! Ukradl jste toho Lohmannovic kluka jeho rodičům, jako jste mně sebral moji dceru?“

„Už jsem vám to řekl,“ prohlásil Laszlo a začal trochu skřípat zuby. „O žádném Lohmannovi nic nevím. A co se týče vaší dcery, Herr Höpner, ona chtěla odejít z domova, kde jste ji neustále mlátil holí, holí dosti podobnou té, kterou máte zrovna v ruce.“

Lidé okolo zadrželi dech a Höpnerovi se rozšířily oči. „To, co člověk dělá doma se svojí vlastní rodinou, je jen jeho věc!“ zařval vztekle.

„Vaše dcera na to měla jiný názor,“ opáčil Kreizler. „A teď naposledy, raus mit dir!“

To byl rozkaz k odchodu, takový, jaký člověk může dát sluhovi nebo jinému podřízenému. Höpner vypadal, jako by dostal políček. Zvedl topůrko a o krok ke Kreizlerovi postoupil, ale znenadání se zarazil, neboť někde za mými a Kreizlerovými zády vypukl rozruch. Když jsem se oto

čil, spatřil jsem koňskou hlavu a střechu kočáru, zvolna postupující k nám. A kromě toho jsem také zahlédl povědomou tvář: „Zabijáka“ McManuse. Visel na jedné straně vozu a mával svou gigantickou pravačkou, která mu před deseti lety získala pověst nebezpečného protivníka v ringu. Pak se však vzdal boxerské kariéry a začal pracovat jako vyhazovač a osobní strážce, pro Paula Kellyho.

Kellyho elegantní uzavřený kočár s lesklými mosaznými lucerničkami na obou stranách si razil cestu k místu, kde jsme stáli. Malý šlachovitý mužík na kozlíku práskal pro výstrahu bičem a shromáždění lidé, kteří dobře věděli, kdo je uvnitř, se beze slova rozestupovali. Jakmile se kola zastavila, Jack McManus seskočil na zem, výhrůžně se rozhlédl kolem a narovnal si na hlavě hornickou čapku se štítkem. Potom otevřel dvířka vozu.

„Doporučil bych vám, abyste nastoupili, pánové!“ ozval se zevnitř pobavený hlas a ve dveřích se objevila Kellyho hezká tvář. „Víte přece, co dokáže nepřátelsky naladěný dav.“

KAPITOLA 28

„Ha! Jen se na ně podívejte!“ Kelly se během našeho drkotavého odjezdu z pozemků Bellevue škodolibě ohlížel na shromážděný dav. „Ta prasata se pro změnu opravdu jednou zvedla z kolenou! To by mělo našim ctěným notáblům způsobit pár bezesných nocí, nemyslíte, Moore?“ Seděl jsem vedle Kreizlera na předním sedadle naproti Kellymu. Když se k nám gangster opět obrátil, zabušil svou holí s pozlacenou hlavicí do podlahy a znovu se rozesmál. „Samozřejmě to nevydrží dlouho, ještě než bude ten Lohmannův kluk pod zemí, začnou znovu posílat svoje děcka do robotáren za dolar týdně. Bylo by potřeba něco víc než jeden mrtvý prostitut, aby je to rozhýbalo. Ale stejně to je moc pěkný obrázek!“ Kelly natáhl ke Kreizlerovi pravou ruku ozdobenou těžkými prsteny. „Jak se vám vede, doktore? Je mi skutečně ctí.“

Laszlo přijal jeho dlaň velice váhavě. „Pane Kelly. Alespoň někomu připadá ta situace zábavná.“

„Ale jistě, doktore, ovšemže mi připadá zábavná, proto jsem to celé taky uspořádal!“ Ani Kreizler, ani já jsme tu poznámku nijak nekomentovali. „No tak, pánové, snad si nemyslíte, že by se takoví lidé začali bouřit sami od sebe, nebo ano? Trocha peněz na správných místech taky neuškodí. Ale musím říct, že bych nikdy nečekal, že v takové situaci narazím na slovutného doktora Kreizlera.“ Jeho překvapení bylo naprosto neskrývaně falešné. „Můžu vás někam odvézt, pánové?“

„Přinejmenším ušetříme za drožku,“ prohodil jsem ke Kreizlerovi a Laszlo přikývl. Pak jsem se obrátil ke Kellymu. „K Přírodopisnému muzeu. Je to na rohu Sedmasedmdesáté a“

„

Já vím, kde to je, Moore.“ Kelly udeřil holí do střechy kočáru a příkře nařídil: „Jacku! Pověz Harrymu, ať nás vezme na křižovatku Sedmasedmdesáté a Central Park West. Rychle!“ Pak znovu nasadil svou nebezpečně okouzlující masku: „Trochu mě udivuje, že jste tu také Moore. Říkal jsem si, že po neshodě s Biffem nejspíš ztratíte o tyhle vraždy zájem.“

„K tomu, abych ztratil zájem, by bylo potřeba víc než jen Ellison,“ prohlásil jsem a doufal, že to zní sebejistěji, než se cítím.

„Já vám mohu poskytnout daleko víc,“ odsekl Kelly a hlavou kývl k Jacku McManusovi. Nepatrné zamrazení obav, které jsem ucítil v žaludku, se mi muselo odrazit v obličeji, neboť Kelly se hlasitě rozesmál. „Uklidněte se, Moore. Slíbil jsem, že vám neublížím, dokud nezmíníte moje jméno, a vy jste se toho držel. Přál bych si, abych mohl říct totéž o vašem příteli Steffensovi. Když už o tom tak přemýšlím, Moore, vy poslední dobou vlastně nepíšete skoro nic, že?“ ušklíbl se Kelly zlomyslně.

„Zatím se snažím sebrat veškerá fakta,“ opáčil jsem.

„Ovšem. A váš přítel doktor si jenom po ránu vyrazil na zdravotní procházku, ne?“

Laszlo se na sedadle nepokojně zavrtěl, ale promluvil klidným tónem. „Pane Kelly, když už jste nám nabídl tohle úžasně příhodné svezení, napadá mě, zda bych vám nemohl položit otázku.“

„Ovšem, doktore. Možná mi nebudete věřit, ale mám k vám velký respekt, dokonce jsem četl jednu knihu, kterou jste napsal.“ Kelly se zasmál. „Tedy každopádně jsem z ní přečetl většinu.“

„To mi lichotí,“ ujistil ho Kreizler. „Ale povězte mi jedno, přestože o těch vraždách, o nichž mluvíte, vím jen málo, stejně by mě zajímalo, jaký důvod můžete mít k pobuřování a možná i ohrožování lidi, kteří s tou věcí nemají vůbec nic společného.“

„Já ty lidi ohrožuju, doktore?“

„Nepochybně si uvědomujete, že takové počínání může vést pouze k čím dál prudším občanským nepokojům a výbuchům násilí. Velký počet nevinných lidí přitom může být zraněn, a ještě více jich nepochybně bude zatčeno.“

„To je pravda, Kelly,“ připojil jsem. „Ve městě, jako je tohle, se vám taková věc, s jakou si tady zahráváte, může zatraceně rychle vymknou z ruky.“

Kelly o tom chvilku přemýšlel, ale usmívat se nepřestal. „Dovolte, abych se na něco zeptal já vás, Moore, koňské dostihy se sice konají každý den, ale průměrný člověk se zajímá pouze o ty, na které si vsadil, proč tomu tak je?“

„Proč?“ opakoval jsem trochu zmateně. „No, protože když na tom nemáte žádný zájem“

„Přesně tak,“ přerušil mě Kelly a trochu zadumaně se pousmál. „Vy dva tu sedíte a mluvíte o tomto městě a občanských nepokojích, ale jaký zájem na tom mám já? Proč by mě mělo zajímat, zda New York shoří do základů? Až to skončí, ti, kdo přežijí, si budou určitě chtít zaskočit na skleničku a najít někoho, s kým by se na hodinku potěšili, a já tady budu, abych jim obojí poskytl.“

„Když je to tak,“ podotkl Kreizler, „proč se tou věcí vůbec zabýváte?“

„Protože mě to dráždí.“ Kellyho obličej poprvé zvážněl. „Tak to je, doktore, dráždí mě to. Jakmile tihle tupci vylezou z lodi, hoši z Páté avenue jim začnou cpát všechny ty kecy o společnosti plné možností, a oni se můžou přetrhnout, aby jim to sežrali. Je to podraz, finta, falešná hra, říkejte tomu, jak chcete, a jisté části mé osobnosti by vůbec nevadilo, kdyby se role na chvíli obrátily.“ Znenadání se opět objevil jeho vlídný úsměv. „Nebo mám pro svůj postoj třeba hlubší důvody, doktore. Možná byste objevil v v kontextu mého života něco, co by to vysvětlovalo, kdybyste měl přístup k takovým informacím.“ Jeho poznámka mě dost zaskočila a všiml jsem si, že Kreizler to rovněž nečekal. Na Kellyho samorostlém intelektuálství bylo něco hluboce znepokojivého; jako by ten člověk mohl být nebezpečný více způsoby a na více úrovních než obyčejný gangster. „Ale na důvodech nesejde,“ pokračoval Paul vesele, zatímco vyhlížel ven. „Celá ta záležitost mě totiž neuvěřitelně baví.“

„Natolik,“ naléhal Kreizler, „abyste bránil vyřešení celého případu?“

„Doktore!“ Kelly předstíral pohoršení. „Skoro bych si myslel, že mě chcete urazit.“ Odklopil víčko na hlavici své hole a odhalil skrytý otvor plný krystalického prášku. „Pánové?“ oslovil nás a obrátil nádobku naším směrem. Laszlo i já jsme odmítli. „V tuhle nekřesťanskou hodinu to člověka přece jen trochu rozhýbe.“ Kelly si nasypal špetku kokainu na zápěstí a hlučně ho vtáhl nosem. „Nerad bych působil jako feťák, ale po ránu se mnou prostě nic není. Pokud však jde o vaši otázku, doktore“, otřel si nos do hedvábného kapesníku a opět zaklapl víčko na holi, „netušil jsem, že se ten případ vůbec někdo pokouší vyřešit.“ Zadíval se Kreizlerovi do očí. „Víte snad něco, co já nevím?“

Ani Kreizler, ani já jsme se neměli k odpovědi, což Kellyho přimělo, aby poněkud sarkasticky hovořil dál o šokujícím nedostatku jakékoli oficiální snahy vyjasnit ty vraždy. Konečně vůz zastavil u západního okraje Central Parku. Vystoupili jsme s Laszlem u křižovatky s 77. ulicí v naději, že Kelly téma nyní opustí; když už jsme však stáli na chodníku, gangster se ještě vyklonil z kočáru.

„No, rád jsem vás viděl, doktore Kreizlere,“ zavolal. „Vás taky, pisálku. Ale ještě jedna otázka na závěr, snad si doopravdy nemyslíte, že vás důležití pánové nechají vaše malé soukromé vyšetřování dokončit?“

Zaskočilo mě to natolik, že jsem se nevzmohl na odpověď; Kreizler však duchapřítomně prohlásil: „Na tuhle otázku můžu odpovědět jenom jinou otázkou, Kelly, máte vy v úmyslu nechat nás to dokončit?“

Kelly zaklonil hlavu a zadíval se na ranní oblohu. „Abych řekl pravdu, ještě jsem o tom nepřemýšlel. Nenapadlo mě, že by to bylo nutné. Ty vraždy mi přišly docela vhod. Kdyby to vypadalo, že něco tak užitečného můžete doopravdy ohrozit Ale co to povídám? S tím, proti čemu stojíte, budete moci mluvit o štěstí, když se sami vyhnete kriminálu.“ Pokynul nám holí. „Přeji dobré ráno, pánové. Harry! Zpátky do New Brightonu!“

Dívali jsme se za kočárem; Zabiják Jack McManus na něm stále visel jako nějaká přerostlá zlomyslná opice. Potom jsme zamířili k pseudorenesančním zdem a věžičkám Přírodopisného muzea.

Ačkoli bylo založeno ani ne před třiceti lety, sídlil zde už prvotřídní tým odborníků a nacházel se tu nesourodý soubor obrovských sbírek kostí, kamenů, vycpaných zvířat a hmyzu. Ze všech proslulých oddělení v této rozlehlé budově připomínající evropský zámeček, však nebylo žádné vyhlášenější a modernější než oddělení antropologie; později jsem se dověděl, že největší zásluhu na jeho rozvoji má právě muž, kterého jsme šli navštívit.

Frank Boas byl asi stejně starý jako Kreizler a narodil se v Německu, kde původně studoval experimentální psychologii, než svůj zájem obrátil k etnologii. Bylo tedy jenom pochopitelné, že se po emigraci do Spojených států seznámil s Kreizlerem; jejich přátelství však bylo založeno zejména na nápadné shodě v profesionálních názorech a postojích. Kreizler vsadil svou reputaci na teorii kontextu a na myšlenku, že žádnou dospělou osobnost nelze skutečně pochopit bez znalosti jejích individuálních prožitků; Boasova antropologická práce znamenala v mnoha ohledech aplikaci této teorie v širším měřítku: na celé kultury. Při svém převratném výzkumu indiánských kmenů na americkém Severozápadě dospěl Boas k závěru, že hlavní silou, která utváří kultury, je mnohem spíše než rasa či geografické prostředí, jak se původně předpokládalo, historie daného společenství. Jinými slovy, různé etnické skupiny se chovají tak, jak se chovají, nikoli kvůli tomu, že by je k tomu nutila biologie či klimatické podmínky (proti tomuto pojetí mluvilo tolik doložitelných příkladů, že je Boas prostě nemohl přijmout), ale proto, že se to tak naučily. Z tohoto hlediska mají potom všechny skupiny stejnou hodnotu; svým kritikům, kteří tvrdili, že některé kultury přece očividně udělaly větší pokrok než jiné, a lze je tedy považovat za nadřazené, Boas odpovídal, že „pokrok“ je zcela relativní pojem.

Od doby, kdy ho v roce 1895 jmenovali vedoucím Antropologického oddělení Přírodopisného muzea, Boas zde svými originálními myšlenkami uvedl do pohybu spoustu věcí; když jste procházeli výstavními prostorami jako to ráno my, obklopovala vás atmosféra intelektuální svěžesti a nadšení. Samozřejmě, tyto pocity mohl stejně dobře vyvolat pohled na rozšklebené obličeje, vyryté do tuctu obrovských totemů, lemujících stěny; nebo velká kánoe plná sádrových indiánů v životní velikosti, kteří usilovně pádlovali uprostřed hlavního sálu jakousi neviditelnou peřejí; či nejrůznější zbraně, rituální masky, slavnostní oděvy a další exponáty, které zabíraly zbytek prostoru. Ať už to však způsobilo cokoli, při vstupu do těchto místností získal člověk dojem, jako by rovnou z moderního Manhattanu vkročil do nějakého kouta zeměkoule, který by někteří mezi námi bez váhání nazvali divošským.

Boase jsme objevili v malé přeplněné kanceláři v jedné z věžiček obrácených k 77. ulici. Byl to malý mužík s velkým baňatým nosem, mohutným knírem a prořídlými vlasy. Ve velkých hnědých očích plál stejný nadšenecký oheň, který byl typický pro Kreizlera; oba muži si potřásli rukama s vřelostí a nadšením sdíleným pouze skutečně spřízněnými dušemi. Boas vypadal trochu uštvaně: připravoval totiž právě rozsáhlou severopacifickou výpravu, placenou finančníkem Morrisem K. Jesupem, která měla probádat krajiny od Grónska až k Sibiři. Kreizler a já jsme tedy museli být struční, ovšem přesto mě trochu šokovala naprostá upřímnost, s jakou se Kreizler rozhovořil o naší práci. Příběh na oplátku šokoval Boase, soudě podle toho, že rázně vstal, přísně se na nás dva zadíval a pak pevně zavřel dveře své kanceláře.

„Kreizlere,“ prohlásil rázně, ačkoli celkem vlídně hlasem, v němž zněl výrazný přízvuk, „máte vůbec představu, čemu se vystavujete? Kdyby tohle vyšlo najevo a vy jste selhal, riziko je strašlivé!“ Boas rozhodil rukama a sáhl po malém doutníku.

„‚Já vím, Franzi,“ ujistil ho Kreizler, „jenže co jiného můžu dělat? Koneckonců jde o děti, i když o zavržené a zapomenuté děti, a ty vraždy samy od sebe neskončí. Kromě toho, pokud se nám to podaří, nabízejí se obrovské možnosti.“

„Chápu, že se do toho zapletl žurnalista,“ horlil dál Boas, a když si zapaloval doutník, kývl směrem ke mně. „Jenže vaše práce, Kreizlere, je nesmírně důležitá. Už teď vám vyjadřuje nedůvěru nejen veřejnost, ale i někteří z vašich kolegů. Jestli se to nepovede, naprosto se zesměšníte a vaše pověst se ocitne v troskách!“

„Jako obvykle mě vůbec neposloucháte,“ prohlásil Kreizler shovívavě. „Mohlo by vás napadnout, že jsem tyhle aspekty zvažoval už mnohokrát sám. Teď jde však především o to, že pan Moore i já máme velmi málo času, stejně jako vy. Zeptám se vás tedy přímo, můžete nám pomoci nebo ne?“

Boas vyfoukl kouř z doutníku, pozorně se na nás oba zadíval a potřásl hlavou. „Takže vy chcete informace o prérijních kmenech?“ Laszlo přikývl. „Dobrá. Ale jedna věc je strengt verboten.“ Boas zahrozil Kreizlerovi prstem. „Nebudete nikde prohlašovat, že kmenové zvyky indiánů způsobily počínání nějakého vraha v tomto městě.“ Laszlo si povzdechl. „Franzi, prosím vás“

„Ach, o vás osobně nepochybuju. Ovšem o vašich spolupracovnících nic nevím.“ Boas se na mě zadíval víc než jen trochu podezíravě. „Ze všech sil se pokoušíme změnit obecný názor veřejnosti na indiány, a už tak s tím máme dost problémů. Takže mi to musíte slíbit, Laszlo.“

„Přísahám to za sebe i za své kolegy.“

Boas si pohrdavě odfrkl. „Kolegové. To určitě.“ Začal podrážděně přesunovat nějaké papíry na stole. „Já sám o těchto kmenech vím jen málo. Nedávno jsem však najal mladého muže, který bude schopen vám pomoci.“ Boas vyskočil od stolu, otevřel dveře a zavolal na sekretářku: „Slečno Jenkinsová! Kde je doktor Wissler, prosím?“

„Dole, doktore Boasi,“ přišla odpověď. „Právě připravují expozici Černonožců.“

„Aha.“ Boas se vrátil ke stolu. „Dobrá. Tenhle projekt už má zpoždění Budete si s ním muset promluvit tam dole. Nenechte se oklamat jeho mládím, Kreizlere. Za pouhých pár let urazil dlouhou cestu a hodně toho viděl.“ Když Boas přistoupil k Laszlovi a opět mu podal ruku, promluvil mnohem vlídnějším tónem: „Podobně jako mnozí jiní významní odborníci, které mám tu čest znát.“

Oba muži se na sebe krátce usmáli; když však Boas podal ruku mně a vyprovázel nás ze své kanceláře, opět se podezřívavě zachmuřil.

Rychle jsme seběhli po schodech, vešli znovu do haly s velkou kánoí a vyptali se hlídače, kudy dál. Mávl rukou k další výstavní místnosti, která však byla zamčená. Kreizler několikrát zaklepal na dveře, ale odpovědi se nedočkal. Zevnitř jsme slyšeli údery a hlasy a pak sérii divokých výkřiků a válečný pokřik, jaký snad člověk mohl slyšet na západní hranici.

„Dobrý bože,“ zamumlal jsem zděšeně, „snad tu nechtějí vystavovat živé indiány?“

„Nebuďte směšný, Moore.“ Kreizler opět zabušil na dveře, a ty se tentokrát otevřely.

Před námi stál mladý, asi pětadvacetiletý muž s kudrnatými vlasy, tenkým knírkem, dětskou tváří a veselýma modrýma očima. Měl na sobě vestu a vázanku a v ústech žmoulal velmi důstojně vyhlížející dýmku. Na hlavě mu však seděla impozantní, trochu děsivá indiánská válečná čelenka složená z čehosi, co jsem odhadoval na orlí pera.

„Ano?“ zeptal se mladík s přátelským úsměvem. „Mohu vám nějak pomoci?“

„Dr. Wissler?“ zeptal se Kreizler.

„Clark Wissler, ano.“ Muž si náhle uvědomil, že má na hlavě čelenku. „Ach, omlouvám se,“ řekl a rychle si ji sundal. „Připravujeme výstavu a o tento exponát se obzvlášť obávám. Vy jste“

„Jmenuji se Laszlo Kreizler a tady“

„Doktor Kreizler?“ rozzářil se Wissler a otevřel dveře trochu víc.

„Ano. A toto je“

„Je to pro mě skutečně potěšení, na mou věru!“ Wissler natáhl ruku a nadšeně potřásl Kreizlerovi pravicí. „A čest! Myslím, že jsem četl všechno, co jste napsal, doktore, ačkoli byste měl rozhodně psát víc. Současná psychologie potřebuje práci, jako je ta vaše.“

Zatímco jsme vstupovali do rozlehlé místnosti, nacházející se ve stavu téměř naprostého chaosu, Wissler v tomto duchu pokračoval a zarazil se jen na tak dlouho, aby mohl potřást rukou i mně. Ukázalo se, že i on původně studoval psychologii, než se obrátil antropologii, a nyní se věnoval především psychologickým aspektům hodnotových systémů jednotlivých kultur, vyjádřeným prostřednictvím mytologií, uměleckých děl, společenské struktury a podobně. Přesně to jsme potřebovali; když jsme však poodstoupili od skupiny pracujících dělníků do prázdného kouta sálu, abychom mohli Wisslerovi v soukromí povědět o svém problému, vyjádřil ještě větší znepokojení než Boas ohledně možných důsledků, které by mělo spojování vrahových činů s jakoukoli indiánskou kulturou. Kreizler ho ale upokojil stejnými ujištěními, jaká dal Boasovi, a na základě svého neskrývaného obdivu k Laszlovi nám mladý vědec nakonec začal důvěřovat. Jakmile jsme mu důkladně popsali zohavování, k němuž u obětí našeho vraha došlo, reagoval rychlým a pronikavým rozborem, jaký bych od někoho tak mladého vůbec nečekal.

„Ano, už chápu, proč jste přišli k nám,“ prohlásil. Dosud držel v ruce indiánskou čelenku a teď se bezradně rozhlédl kolem, kam by ji mohl odložit, všude se však nacházel stavební materiál. „Omlouvám se, pánové, ale“ Pokrčil rameny a znovu si čelenku nasadil. „Musím ten exponát uchránit před poškozením, než bude vitrína připravená. Takže, ta zohavení, která popisujete, přinejmenším některá z nich, skutečně připomínají činy, jakých se na tělech mrtvých nepřátel někdy dopouštěly různé kmeny z Velkých plání, především Dakotové či Siouxové. Jsou tu ovšem rovněž výrazné odlišnosti.“

„K těm se dostaneme,“ ujistil ho Kreizler. „Nejdřív však to, co je podobné. Proč k takovým činům vlastně dochází? A provádějí se jen na mrtvolách?“

„V zásadě ano,“ opáčil Wissler. „Navzdory tomu, co jste možná četl, Siouxové neprojevují žádné nápadné sklony k mučení nepřátel. Pravda, existují jisté rituály zohavování, při nichž jde o živé lidi, například když muž prokáže, že mu byla manželka nevěrná, může jí uříznout nos a označit ji tak jako cizoložnici, podmínky takového jednání jsou vsak přísně vymezené. Ty hrůzné činy, s nimiž se občas setkáváme, indiáni většinou páchají na nepřátelích svého kmene, kteří jsou již mrtví.“

„A proč právě na nich?“

Wissler si znovu zapálil dýmku, opatrně, aby se plamen zápalky nepřiblížil k orlím perům. „Siouxové mají velmi složitou soustavu mýtů týkající se smrti a světa duchů. Stále ještě sbíráme údaje a příklady a snažíme se pochopit celou strukturu jejich víry. V zásadě však věří, že duch každého člověka, jeho nagi, je silně ovlivněn nejen způsobem smrti dotyčného, ale rovněž tím, co se okamžitě po smrti stane s tělem. Než se nagi vydá na cestu do světa duchů, zdržuje se totiž nějaký čas poblíž těla, připravuje se na cestu. Nagi si s sebou může vzít jakékoli užitečné nástroje, které dotyčný člověk v životě vlastnil, aby mu pomohly cestu zvládnout a obohatily jeho posmrtný život. Jenže nagi také získává takovou podobu, jakou mělo jeho tělo ve chvíli smrti. Takže pokud bojovník zabije nepřítele, jehož obdivoval, nemusí nutně jeho tělo zohavit, neboť podle další části toho mýtu je zabitý nepřítel povinen bojovníkovi ve světě duchů sloužit, a kdo by stál o zmrzačeného sluhu? Jestliže však bojovník nepřítele skutečně nenávidí a nepřeje mu, aby si mohl užívat všechny radosti světa duchů, mohl by mu provést některé z těch věcí, o nichž jste hovořil. Jde například o kastraci, neboť v siouxské představě posmrtného života mohou mužští duchové souložit s ženskými duchy bez obav z otěhotnění. Mrtvý muž s uříznutým přirozením tedy pochopitelně nebude moci této velmi přitažlivé možnosti využít. V zemi duchů se také konají soutěžní hry a zkoušky síly, a nagi, jemuž chybí ruka nebo nějaký důležitý orgán, v nich nemá velkou naději na úspěch. Podobné zohavování bývalo často k vidění na bitevních polích.“

„A co ty oči?“ zeptal jsem se. „Platí pro ně totéž?“

„S očima se to má trochu jinak. Víte, cesta nagiho do světa duchů zahrnuje také jednu velmi nebezpečnou zkoušku. Duch musí přejít po velmi úzké lávce širokou mytickou řeku. Pokud k tomu nesebere odvahu nebo spadne, musí se vrátit do našeho světa a bloudit tu navěky jako ztracený a opuštěný duch. Duch, který nevidí, samozřejmě nemá v této zkoušce naději na úspěch a o jeho osudu je rozhodnuto předem. Siouxové to neberou na lehkou váhu. Jen máločeho se obávají víc, než že zůstanou po smrti lapeni na tomto světě.“

Kreizler, který si všechno zapisoval do svého sešitu, začal nyní pokývovat hlavou. „Jaké jsou tedy rozdíly mezi zohavováním u Siouxů a ranami, které jsme vám popsali?“

„No“ Wissler zamyšleně pokuřoval. „Jde o pár zásadních věcí a několik drobných detailů, v nichž se vaše příklady odlišují od siouxských zvyků. Především jde o ty odříznuté hýždě a údajný kanibalismus. Siouxové mají jako většina indiánských kmenů ke kanibalismu hluboký odpor, je to právě jedna z věcí, které jim u bělochů připadají nejnechutnější.“

„U bělochů?“ opakoval jsem užasle. „Ale my přece nejsme kanibalové.“

„Většinou ne,“ odvětil Wissler. „Ovšem existuje několik důležitých výjimek a indiáni o nich vědí. Pamatujete se na Donnerovu výpravu z roku 1847? Ti osadníci uvízli na celé měsíce bez potravy v zasněženém horském průsmyku, a někteří z nich jedli své druhy. Mezi západními kmeny se ta historka rozkřikla.“

„Ale,“ namítal jsem trochu dotčeně dál, „člověk přece nemůže založit svůj úsudek o celé kultuře na činu hrstky jednotlivců.“

„Ovšemže může, Moore,“ řekl Kreizler. „Vzpomeňte si na princip, který jsme stanovili pro našeho vraha: na základě svých zkušeností z dětství, kdy byl obklopen relativně malým počtem lidí, se naučil pozorovat celý svět určitým vyhraněným způsobem. Můžeme ten způsob považovat za pochybený, ale vzhledem ke své minulosti nemá ten muž jinou volbu. Tady platí totéž.“

„Západní kmeny nikdy nepřišly do styku s příliš příjemnými výseky bělošské společnosti, pane Moore,“ dodal Wissler. „A navíc dochází k nedorozuměním, která jen potvrzují a posilují původní dojmy. Když siouxský náčelník Sedící býk večeřel před pár lety s několika bělochy, předložili mu k jídlu vepřové, které on, jelikož nikdy neviděl prasečí kýtu, zato však slyšel příběh o Donnerově výpravě, považoval za bílé lidské maso. Jednotlivé kultury se většinou vzájemně poznávají právě tímto nešťastným způsobem.“

„A co ostatní odlišnosti?“ zeptal se Kreizler.

„Potom jde o to, že genitálie byly nacpané do úst, to je bezdůvodné a podle siouxského uvažování nesmyslné. Už jste přece ducha toho nepřítele zbavili mužnosti. Strčit mu přirození do úst by nesloužilo žádnému praktickému účelu. Nejdůležitější je však skutečnost, že tady jde o děti. Oběťmi jsou malí chlapci.“

„Počkejte, počkejte,“ namítl jsem. „Přece víme o několika incidentech, kdy indiánské kmeny masakrovaly děti.“

„Jistě,“ přitakal Wissler. „Jenže pokud by ti bojovníci měli trochu úcty sami k sobě, nikdy by se na nich nedopouštěli tohoto typu rituálního zohavování. To Siouxové provádějí jen nepřátelům, u nichž chtějí zajistit, by nikdy nenašli zemi duchů, nebo se z ní nemohli těšit, pokud se tam dostanou. Udělat to dítěti by znamenalo připustit, že to dítě považute za hrozbu. Za sobě rovného. Bylo by to zbabělé a Siouxové jsou na zbabělost velice citliví.“

„Dovolte, abych vám položil důležitou otázku, dr. Wisslere,“ řekl Kreizler, když si prohlédl své poznámky. „Považoval byste za možné, že činy, které jsme vám popsali, provádí někdo, kdo sice viděl indiánská zohavování, ale protože nic nevěděl o jejich kulturním významu, vyložil si je pouze jako divošskou brutalitu? A kdo si myslí, že když je napodobí s větší brutalitou, bude jeho počínání působit ještě ,indiánštěji’?“

Wissler o otázce chvíli dumal a pak přikývl, zatímco vyklepával tabák ze své dýmky. „Ano. Ano, takhle nějak bych to viděl, doktore Kreizlere.“

A pak se Laszlovi objevil v očích výraz naznačující, že musíme okamžitě vyrazit ven, chytit drožku a vrátit se do kanceláře. Vymluvil se Wisslerovi, který by rád hovořil dál, na naléhavé povinnosti, a slíbil, že se brzy staví na delší návštěvu. Pak vyrazil ke dveřím a nechal mě, abych se ještě jednou omluvil za náš náhlý odchod, Wisslerovi to však očividně nijak nevadilo. Vědecké mozky sice občas skáčou z místa na místo jako potřeštěné žáby, ale aspoň jim nijak nevadí, když na podobné chování narazí u druhých.

Když jsem Kreizlera před muzeem dohnal, zastavil si už drožku a seděl uvnitř. Jelikož jsem předpokládal, že pokud si nepospíším, klidně mě tam nechá, rozběhl jsem se, obratně naskočil a rychle za sebou zaklapl dvířka.

„Číslo 808 na Broadwayi, prosím!“ zavolal Laszlo a pak začal mávat Pěstí. „Chápete to, Moore? Chápete to? Ten náš člověk tam byl, on to viděl! Popisuje takové chování jako hnusné a špinavé, ‚špinavé jako špinaví rudoši‘, ale sám sebe zároveň považuje za plného špíny. Potlačuje ty pocity pomocí hněvu a násilí, ale když zabíjí, klesá dál a hlouběji, na úroveň, kterou pohrdá ještě víc, k tak nízkému a zvířeckému chování, jaké si jen dokáže představit. K chování podle vzoru Indiánů, které je však v jeho mysli ještě indiánštější než u indiánů.“

„Takže tedy byl v západním pohraničí,“ shrnul jsem.

„Musel tam být,“ opáčil Laszlo. „Buď jako dítě, nebo jako voják, doufám, že tohle nám objasní washingtonské záznamy. Říkám vám, Johne včera v noci jsme to sice možná zpackali, ale dneska jsme k cíli blíž!“

KAPITOLA 29

Možná jsme byli blíž, ale bohužel ne tak blízko, jak Laszlo doufal. Po návratu do kanceláře jsme zjistili, že Sara a Lucius se na Ministerstvu války navzdory Theodorovým kontaktům nikam nedostali. Veškeré informace o vojácích, hospitalizovaných či propuštěných ze služby z důvodů duševní choroby byly důvěrné a nesmělo se o nich hovořit po telefonu. Výlet do Washingtonu se nyní začínal jevit jako dvojnásob důležitý; dokonce se v tu chvíli zdálo, že veškeré stopy vedou pryč z New Yorku, neboť pokud náš vrah skutečně vyrostl na západní hranici, případně sloužil v jedné z vojenských jednotek hlídkujících v té oblasti, pak se tam někdo bude muset vydat a pustit se do pátrání po stopách z minulosti.

Zbytek dopoledne jsme strávili zkoumáním nejrůznějších výchozích bodů, jak geografických, tak časových, v nichž bychom mohli s hledáním podobných stop začít. Nakonec jsme dospěli ke dvěma základním možnostem: Buď byl vrah jako dítě svědkem krvavých vojenských tažení proti Siouxům, předcházejících smrti generála Custera u Little Big Hornu v roce 1876 a následujících těsně po ní, nebo se jako voják účastnil násilného potlačování vzpour siouxských náčelníků, které vyvrcholily bitvou u Wounded Knee v roce 1890. Ať už to bylo jakkoli, Kreizler naléhal, aby se někdo z nás okamžitě vydal na Západ, měl totiž nyní podezření, že Zweigovy děti nebyly prvním případem, kdy náš zabiják pocítil chuť krve. A pokud se opravdu dopustil nějaké vraždy na Západě, ať už před službou v armádě, nebo během ní, musí o případu někde existovat záznam. Jistě, takový zločin by téměř určitě zůstal celá léta nevyřešen; dost pravděpodobně by byl dokonce přičítá indiánským nájezdníkům. Přesto by musely existovat dokumenty, ať už ve Washingtonu, nebo v nějaké západní úřadovně. A i kdyby k žádnému takovému zabití nikdy nedošlo, stejně tam budeme potřebovat své lidi, schopné okamžitě sledovat veškerá vodítka odhalená v hlavním městě. Pouze osobní návštěvou důležitých míst můžeme zjistit podrobnosti o tom, co se s hledaným člověkem dělo, a získat schopnost přesněji předvídat jeho další kroky.

Kreizler se do Washingtonu chystal sám; když jsem mu prozradil, že tam pořád znám hodně novinářů a vládních úředníků, včetně jednoho obzvlášť dobrého kontaktu v Úřadu pro indiánské záležitosti při Ministerstvu vnitra, usoudil, že bych měl jet raději s ním. Zbývala tedy Sara a Isaacsonové, všichni dychtiví vydat se na Západ. Někdo ovšem musel zůstat v New Yorku, sloužit jako spojka a naši činnost koordinovat. Po dlouhých debatách bylo rozhodnuto, že se pro ten úkol nejlépe hodí Sara, jelikož se stále čas od času objevuje, jak se od ní také očekává, na policejním ředitelství v Mulberry Street. Ačkoli ji hořce zklamalo, že přijde o cestu k západní hranici, Sara chápala situaci a smířila se s ní tak klidně, jak jen dokázala.

Nejvhodnějším člověkem, který mohl dát bratrům Isaacsonovým kontakty na průvodce po západních teritoriích, byl samozřejmě Roosevelt, a když jsme ho telefonem zpravili o našem plánu, nadchl se natolik, že se málem chystal doprovodit oba detektivy sám. Upozornili jsme ho však, že kamkoli se hne, zejména když se vydává západním směrem, má v patách smečku novinářů. Články o jeho loveckých výpravách a snímky Theodora v jelenicovém obleku s třásněmi zaručeně prodávaly výtisky jakýchkoli novin či časopisů, v nichž se objevily; pochopitelně by se tedy vynořily otázky, s kým to vlastně cestuje a proč. Takovou publicitu jsme si nemohli dovolit. Kromě toho, boj o moc na Mulberry Street právě vstupoval do další a možná rozhodné fáze; hlavní zastánce policejní reformy se tedy jen těžko mohl sebrat a zmizet v divočině.

Isaacsonové museli jet sami; navíc jsme dospěli k názoru, že jestli vyrazí ihned, mohou být v době, kdy já s Laszlem objevíme ve Washingtonu nějaké užitečné informace, které jim bude možné telegraficky poslat, už na místě. Když se tedy Marcus dostavil do kanceláře z vyvolávání svých očních fotografií (které při vší úctě k panu Vernovi znamenaly naprostý neúspěch), poněkud jsme ho zaskočili oznámením, že na druhý den ráno odjíždí do Deadwoodu v Jižní Dakotě. Odtud s Luciem zamíří do siouxské rezervace Pine Ridge, kde začnou procházet záznamy o veškerých nevyřešených vraždách zahrnujících mrzačení, k nimž došlo v posledních deseti až patnácti letech. Já se zatím s pomocí svého kontaktu v Úřadu pro indiánské záležitosti budu zabývat stejným úkolem ve Washingtonu. Kreizler se na oplátku soustředí na Ministerstvo války a ústav sv. Alžběty, kde se pokusí získat nějaké informace o západních vojácích zproštěných služby z důvodu psychické nestability a hlouběji prošetří případ muže, o němž nám od Svaté Bětky psali.

Plány jsme dokončili až v pozdním odpoledni, kdy se na nás všech začala nápadně projevovat únava z probdělé noci. Navíc jsme ještě museli před odjezdem uspořádat běžné domácí věci a samozřejmě nás čekalo balení; rozhodli jsme se tedy schůzku ukončit. Důstojnost vzájemného rozloučení byla ovšem poněkud utlumena všeobecným vyčerpáním, myslím, že Isaacsonovým vlastně stále pořádně nedocházelo, že druhý den ráno vstanou a vydají se vlakem na druhou stranu světadílu. Kreizler ani já jsme na tom nebyli o moc lépe; Sara při odchodu prohlásila, že nás oba nazítří vyzvedne s drožkou a odveze nás na nádraží; patrně jsme vypadali jako polomrtví a v ní to vzbudilo oprávněné pochybnosti, zda budeme schopni ráno vůbec vstát, natožpak nastoupit do vlaku.

Právě když jsme s Kreizlerem vycházeli v čísle 808 ze dveří, objevil se Stevie, osvěžený několika hodinami spánku. Připomněl nám, že Cyrus byl celý den v nemocničním pokoji sám, a prohlásil, že s sebou má kolesku a je připravený odvézt nás do nemocnice sv. Vincenta na návštěvu ke zraněnému příteli. Přestože jsme padali únavou, Laszlo ani já jsme nemohli odmítnout; když jsme si navíc vzpomněli na děsivou kvalitu pokrmů v průměrné newyorské nemocnici, rozhodli jsme se zavolat Charlieho Delmonika a požádat ho, aby dal připravit prvotřídní menu, které bychom mohli odvézt ke sv. Vincentovi.

Jakmile jsme asi v půl sedmé vstoupili do Cyrova pokoje, našli jsme ho v polospánku s hlavou v obvazech. Jídlo mu udělalo radost a na nic si nestěžoval, dokonce ani na fakt, že se ošetřovatelkám příliš nechtělo pečovat o černocha. Kreizler ohledně toho ostře promluvil s několika členy vedení nemocnice, jinak jsme však strávili v Cyrově pokoji s úžas

nou vyhlídkou na Sedmou avenue, Jackson Square a západ slunce za nimi příjemnou hodinku.

Když jsme znovu vyšli na Desátou ulici, padala už tma. Řekl jsem Steviemu, že kolesku na chvilku pohlídáme, aby mohl také vyběhnout nahoru a Cyra pozdravit, čehož chlapec s radostí využil. Já s Kreizlerem jsme se právě chystali složit své utahané kosti na měkké kožené čalounění, když se po ulici přiřítila značnou rychlostí uzavřená sanitka a zastavila vedle nás. Kdybych byl méně vyčerpaný, možná bych si všiml, že mi řidičova tvář není úplně nepovědomá; viděl jsem však jenom, jak se dvířka vozu bleskurychle rozletěla a vyskočil z nich druhý muž. Jakmile jsem poznal toho člověka, který rozhodně nevypadal na ošetřovatele z nemocnice, útroby se mi sevřely hrůzou.

„Co se to ksakru děje?“ zamumlal jsem, když se mi ten chlap s úšklebkem podíval přímo do očí.

„Connor!“ vyjekl Laszlo ohromeně.

Úšklebek na tváři bývalého detektivního seržanta, odhalující zkažené zuby, se ještě rozšířil, a muž k nám o pár kroků výhrůžně postoupil. „Takže si mě pamatujete, co? Tím líp.“ Zpod svého trochu ošumělého kabátu vytáhl revolver. „Nastupte si do sanitky. Oba.“

„Nebuďte blázen,“ odsekl Lazslo příkře bez ohledu na zbraň.

Já se pokusil o jiný přístup, protože jsem věděl mnohem lépe než Kreizler, s kým máme tu čest. „Connore, ukliďte tu pistoli. Tohle je šílenství, nemůžete přece jen tak“

„Šílenství, jo?“ odsekl muž nazlobeně. „To zrovna. Já akorát dělám svoji novou práci. Tu starou jsem ztratil, jak si možná vzpomínáte. Dostal jsem rozkaz, abych vás dva přivedl, i když nejradši bych nechal na chodníku vaše mrtvoly. Takže se hněte.“

Je zajímavé, jak rychle dokáže strach zbavit člověka únavy. Náhle jsem pocítil nový příliv energie, soustředěný do nohou. Útěk byl ovšem vyloučen, věděl jsem, že Connor je schopen i ochoten skutečně nas na místě zastřelit, takže jsem raději odvlekl vzpouzejícího se a protestujícího Kreizlera do sanitky. Když jsme nastoupili, vzhlédl jsem jen na tak dlouho, aby mi došlo, že řidičem vozu je jeden z mužů, kteří se nas se Sarou pokusili napadnout u Santorelliových. Pomalu to do sebe začínalo zapadat.

Connor zamkl dveře ambulance zvenčí a pak se vyšplhal na kozlík vedle kočího. Vyrazili jsme pryč stejně zběsilou rychlostí, jakou sanitka přijela, ačkoli skrze malá zamřížovaná okénka v zadních dveřích krytého vozu se dalo jen obtížně určit, kam máme vlastně namířeno.

„Myslím, že se vzdalujeme od centra,“ vypravil jsem ze sebe za neustálého natřásání vozu, při němž jsme v tmavém prostoru ztráceli rovnováhu.

„Únos?“ řekl Kreizler tím protivně věcným tónem, kterým obvykle promlouval ve chvílích nebezpečí. „To má být nějaký bizarní pokus o žert?“

„Nepřipadá mi to jako vtip,“ poznamenal jsem a zalomcoval dveřmi, které však byly pevné a dobře zajištěné. „Většinu policajtů koneckonců dělí od zločinců jen tenká čára. Obávám se, že Connor ji překročil.“

Laszlo byl naprosto ohromený. „Nevím, co se v takových situacích obvykle říká. Chtěl byste snad ulevit svému svědomí a vyzpovídat se z nějakých mimořádně otřesných činů, Moore? Samozřejmě nejsem duchovní, ale“

„Kreizlere, poslouchal jste mě vůbec? Tohle není žert!“ Právě v tu chvíli vůz zahnul do zatáčky a nás to prudce mrštilo ke stěně.

„Hmmm,“ ozval se Kreizler, zatímco se zvedal a ohmatával si kosti, „začínám chápat, co máte na mysli.“

Za dalších patnáct minut divoká jízda konečně skončila. Ať už jsme se ocitli v jakékoli čtvrti, šlo o velmi klidnou oblast, jejíž ticho narušovaly pouze kletby našich průvodců. Connor konečně opět otevřel dveře a my vrávoravě vypadli ven. Poznal jsem, že se nacházíme na Madison Avenue, v oblasti Murray Hillu. Na sloupu pouličního osvětlení opodál visela tabulka s nápisem 36. ulice a před námi se tyčil obrovský, ale elegantní dům z tmavohnědého pískovce se dvěma sloupy po každé straně hlavních dveří a velkými arkýřovými okny vystupujícími do ulice.

Pohlédli jsme se Kreizlerem jeden na druhého s výrazem okamžitého poznání ve tvářích. „Vida, vida,“ podotkl Laszlo, zaujatý a možná i trochu ohromený.

Já jsem na druhou stranu nedokázal skrýt úžas. „Co to má znamenat?“ zašeptal jsem. „Proč by“

„Hněte se,“ vyzval nás Connor vlídně a ukázal na dveře, ale sám zůstal u sanitky.

Kreizler se na mě opět podíval, pokrčil rameny a vydal se ke schodišti. „Asi bychom měli jít dovnitř, Moore. Tohoto člověka není moudré nechávat čekat.“

V čísle 219 na Madison Avenue nás přivítal velmi anglicky vyhlížející butler a já si všiml, že interiér domu vykazuje stejné vlastnosti jako vnějšek, vzácnou kombinaci neuvěřitelného bohatství a velice vybraného vkusu. Z mramorové podlahy se do horních pater zvedalo prosté, ale prostorné bílé schodiště, náš cíl však ležel v přízemí. Kolem nádherných evropských maleb, soch a keramiky, vystavených bez zbytečné přeplácanosti, která tolik okouzlovala bohaté rodiny, jako byli Vanderbiltovi, jsme prošli do zadní části domu. Tam nám butler otevřel táflované dveře vedoucí do spoře osvětlené místnosti připomínající jeskyni. Laszlo i já jsme vstoupili dovnitř.

Vysoké stěny pokoje byly táflovány tmavým, téměř černým vzácným mahagonem a podle toho se místnosti nejen zde v domě, ale v celém New Yorku přezdívalo Černá knihovna. Podlahu pokrývaly husté přepychové koberce a v jedné stěně byl zapuštěný velký krb. Na stěnách visela další evropská plátna v masivních, pozlacených vyřezávaných rámech a vysoké prosklené skříně byly plné vzácných, v kůži vázaných svazků, sesbíraných během nespočetných cest na druhou stranu Atlantiku. Některé z nejdůležitějších schůzek v dějinách New Yorku, dokonce v dějinách celých Spojených států, se odehrávaly zde; a ačkoli tento fakt mohl ještě zvýšit Kreizlerův i můj údiv nad tím, co tu vlastně pohledáváme, pohled na shromážděnou společnost nám v té věci udělal trochu jasno.

Na pohovce po jedné straně krbu seděl biskup Henry Potter a na podobném kusu nábytku na opačné straně si hověl arcibiskup Michael Corrigan. Za každým z mužů stál kněz: Potterův byl vysoký a hubený s brýlemi; Corriganův pak malý, obtloustlý, s nápadnými bílými licousy. Před krbem postával člověk, v němž jsem ihned poznal Anthonyho Comstocka, proslulého cenzora Poštovní služby Spojených států. Comstock už celých dvacet let používal své kongresem poskytnuté (a z ústavního hlediska dost pochybné) pravomoci k zuřivému pronásledování každého, kdo se zabýval antikoncepčními prostředky, přerušením těhotentství, necudnou literaturou a fotografiemi a čímkoli jiným, co se vešlo do jeho značně široké definice „obscénnosti“. Comstock měl strohý, zlovolný obličej, který však zdaleka nebyl tak znepokojivý jako tvář muže vedle něj. Bývalý inspektor Thomas Byrnes měl husté, rozčepýřené obočí klenoucí se nad pronikavýma, ostražitýma očima; obrovský převislý knír však téměř znemožňoval odhadnout jeho náladu či výraz. Když jsme postoupili hlouběji do pokoje, Byrnes se k nám obrátil a tajuplně povytáhl obočí; pak pokývl hlavou směrem k obrovskému psacímu stolu z ořechového dřeva uprostřed knihovny. Pohlédl jsem naznačeným směrem.

Za stolem seděl nad nějakými listinami a s perem v ruce muž, jehož moc byla větší než moc jakéhokoli jiného finančníka, kterého svět kdy poznal; muž, jehož jinak docela hezké rysy hyzdil mohutný nos, popraskaný, oteklý a znetvořený kožní chorobou zvanou roseola. Člověk si musel dávat velký pozor, aby na něj otevřeně nezíral, za svou morbidní fascinaci by mohl zaplatit hůř, než si vůbec dovedl představit.

„Aha,“ řekl pan John Pierpont Morgan, když vzhlédl od svých listin, a postavil se. „Jen pojďte dál, pánové, ať tu záležitost rychle vyřídíme.“

ČÁST III.

Vůle

Fons a origo, tedy základ a původ veškeré reality, ať už z absolutního, či z praktického hlediska, je tedy subjektivní, jsme to my. Pouhým logickým myšlením, bez emocionálních reakcí, poskytujeme existenci veškerým objektům, na něž pomyslíme, neboť jde o jevy či objekty našich prchavých myšlenek, když už ne o nic víc. Pokud však myslíme s emocionální reakcí, zdá se nám, že poskytujeme ještě vyšší stupeň reality jakýmkoli objektům, které si vybereme, zdůrazníme a obrátíme se k nim s pomocí své VŮLE.

Wlliam James, Základy psychologie

Done Giovanni, pozval jste mě, abych s vámi povečeřel: jsem zde.

Da Ponte, z libreta Mozartova Dona Giovanniho

KAPITOLA 30

Rozechvěle jsem zamířil ke dvěma přepychově čalouněným židlím nedaleko Morganova stolu naproti krbu, Kreizler však zůstal nehybně stát a opětoval finančníkův přímý pohled stejně chladně.

„Než se ve vašem domě posadím, pane Morgane,“ prohlásil, „mohu se zeptat, zda máte ve zvyku zvát k sobě návštěvy pod pohrůžkou střelnou zbraní?“

Morgan prudce obrátil svou velkou hlavu a zamračil se na Byrnese; ten však pouze bezstarostně pokrčil rameny, jako by říkal: Kdo chce s vlky býti, pane Morgane

Morgan pomalu, trochu znechuceně zavrtěl hlavou. „Nemám to ve zvyku a nestalo se to na můj pokyn, doktore Kreizlere,“ řekl a ukázal k připraveným židlím. „Doufám, že přijmete mou omluvu. Jak se zdá, ta věc vyvolává silné emoce u všech, kdo o ní vědí.“

Kreizler něco tiše zabručel, jen částečně usmířený, a pak jsme se oba posadili. Morgan se rovněž vrátil na své místo a došlo ke stručnému představování (až na ty dva kněží stojící za pohovkami, jejichž jména jsem se nikdy nedověděl). Vzápětí Morgan nepatrně kývl na Anthonyho Comstocka, a ten nenápadný drobný mužík postoupil doprostřed pokoje. Jak se ukázalo, hlas, který k té postavě patřil, působil stejně protivně a nepříjemně jako obličej.

„Doktore. Pane Moore. Buďme upřímní. Víme o vašem vyšetřování a z rady různých důvodů je chceme zastavit. Pokud to nepůjde po dobrém, existují určité věci, s jejichž pomocí na vás můžeme vyvinout jistý nátlak.“

„Nátlak?“ opáčil jsem, neboť okamžitý prudký odpor, který jsem k poštovnímu cenzorovi pocítil, mi nečekaně dodal sebevědomí. „Tohle není případ pro mravnostní kontrolu, pane Comstocku.“

„Násilné napadení,“ ozval se tiše inspektor Byrnes s pohledem upřeným na přeplněné knihovny, „je trestný čin, Moore. V Sing Singu máme dozorce, kterému chybí pár zubů. Pak je tu taky ta věc ohledně přátelských styků se známými gangstery“

„Ale no tak, Byrnesi,“ přerušil jsem ho rychle. Inspektor a já jsme se během mého působení v Timesech mnohokrát střetli, a ačkoli jsem z něho byl velice nervózní, věděl jsem, že by bylo hloupé dát to najevo. „Ani vy přece nemůžete krátkou jízdu kočárem nazývat ‚přátelskými styky‘.“

Byrnes mou poznámku nevzal na vědomí. „A nakonec,“ pokračoval „tady máme vaše zneužívání personálu a prostředků policejního ředitelství“

„Naše vyšetřování není oficiální,“ opáčil Kreizler vyrovnaně.

Zdálo se, jako by se pod Byrnesovým knírem objevil úsměv. „Chytré, doktore. Jenže my o vaší dohodě s komisařem Rooseveltem víme.“

Kreizler na sobě nedal nic znát. „Máte důkazy, inspektore?“

Byrnes vytáhl z knihovny útlý svazek. „Brzy je seženeme.“

„Pánové, pánové,“ vložil se do toho arcibiskup Corrigan obvyklým přívětivým tónem. „Není přece nutné uchylovat se hned k nepřátelství.“

„Ovšem,“ podpořil ho biskup Potter bez valného nadšení. „Jsem si jist, že můžeme dospět k přátelskému řešení, jakmile pochopíme svá rozdílná hlediska?“

Pierpont Morgan neřekl nic.

„Já jsem zatím pochopil,“ řekl Laszlo a jeho slova byla určena především našemu mlčenlivému hostiteli, „že jsme byli uneseni za pomoci zbraně a že nám je vyhrožováno žalobou pouze proto, že se pokoušíme vyřešit děsivý případ několikanásobné vraždy, s nímž zatím policie nijak nepokročila.“ Kreizler vytáhl své pouzdro na cigarety, jednu z nejvytáhl a začal pouzdrem rozzlobeně poklepávat do opěrky své židle. „Možná má však ta eskapáda nějaký hlubší a skrytý význam, k němuž zůstávám slepý.“

„Slepý skutečně jste, doktore,“ odsekl Anthony Comstock tónem fanatika. „Ale celá věc je naprosto nasnadě. Už mnoho let se pokouším o zákaz publikace prací osob, jako jste vy. Vzhledem k tomu, že takzvaní státní úředníci vykládají První dodatek k Ústavě absurdně širokým, to dosud nebylo možné. Ale jestli si třeba jen myslíte, že budu mlčky přihlížet tomu, jak se pletete do veřejných záležitostí“

Morganovou tváří se mihl záblesk podráždění a já si všiml, že to biskupu Potterovi neuniklo. Jako oddaný lokaj, neboť Morgan byl jedním z hlavních přispěvatelů episkopální církve, se biskup ozval ve snaze Comstocka umlčet.

„Z pana Comstocka mluví rozhořčení a vášeň spravedlivého hněvu, doktore Kreizlere. Já se však rovněž obávám, že vaše práce podrývá duchovní stabilitu mnohých občanů města a ničí samu látku, z níž je naše společnost utkána. Koneckonců, posvátnost a nerozbornost rodiny spolu s odpovědností jednotlivce před Bohem a před zákonem za své vlastní jednání představují dva hlavní pilíře naší civilizace.“

„Je mi líto duchovní stability našich občanů,“ opáčil Kreizler, zatímco si zapaloval cigaretu. „Víme však o sedmi dětech, a možná jich bylo ještě víc –, které zemřely hrozným způsobem.“

„To je přece věc policie,“ namítl arcibiskup Corrigan. „Proč do toho zaplétat tak pochybnou práci, jako je vaše?“

„Protože policie to vyřešit nedokáže,“ odpověděl jsem dřív, než Laszlo stihl promluvit. Tohle byla celkem běžná kritika činnosti mého přítele, ale stejně mě začínala dráždit. „S pomocí závěrů doktora Kreizlera to však možné je.“

Byrnes se sotva slyšitelně uchechtl, zatímco Comstock prudce zrudl v obličeji. „Nevěřím, že tohle jsou vaše skutečné motivy, doktore. Myslím si, že máte v úmyslu s pomocí pana Paula Kellyho a dalších ateistických socialistů šířit nepokoje zpochybňováním hodnot americké rodiny a společnosti!“

Pokud se zdá zvláštní, že ani Kreizler, ani já jsme se nad tvrzeními toho groteskního mužíka nerozesmáli, případně jsme nevstali a fyzicky ho nesrazili k zemi, je nutné si uvědomit, že Anthony Comstock, ačkoli funkce „poštovního cenzora“ zněla poměrně neškodně, vládl obrovskou politickou mocí a vlivem. Než skončí jeho čtyřicetiletá kariéra, bude se moci chlubit tím, že víc než tucet svých nepřátel dohnal k sebevraždě a mnohým dalším zničil svým posedlým pronásledováním život i pověst. Laszlo i já jsme věděli, že ačkoli jsme se stali momentálním terčem jeho zášti, nezařadili jsme se dosud na seznam Comstockových trvalých posedlostí; kdybychom ho však nyní dohnali k tomu, aby na nás soustředil svůj zájem, mohli bychom se jednoho dne dosta

vit na svá pracoviště a zjistit, že je proti nám podána federální žaloba pro nějakou vymyšlenou urážku veřejných mravů. Z těchto důvodů jsem v odpověď na jeho soptění neřekl nic a Kreizler pouze unaveně vyfukoval obláčky dýmu.

„A proč,“ zeptal se Laszlo konečně, „bych si měl přát vyvolávání takových nepokojů, pane?“

„Z marnivosti, pane!“ odsekl Comstock. „Abyste rozšířil své zločinné teorie a získal si pozornost naší nevzdělané a hluboce zmatené veřejnosti!“

„Mně se zdá,“ ozval se Morgan tiše, ale pevně, „že dr. Kreizler má už více veřejné pozornosti, než si přeje, pane Comstocku.“ Nikdo z ostatních se ani nepokusil vyjádřit s tímto tvrzením souhlas či nesouhlas. Morgan si opřel hlavu o jednu velikou dlaň a obrátil se k Laszlovi: „Jsou to však vážná obvinění, doktore. Pokud by nebyla, stěží bych žádal vaši účast na této schůzce. Mohu tedy soudit, že nejste spojencem pana Kellyho?“

„Pan Kelly zastává některé názory, které nejsou zcela nesprávné,“ odvětil Kreizler s vědomím, že ta poznámka shromážděnou skupinku ještě víc popíchne. „Ale v podstatě je to zločinec. Nemám s ním nic společného.“

„To rád slyším.“ Zdálo se, že Morgana odpověď opravdu uspokojila. „Ale co ty další otázky o společenských důsledcích vaší práce? Musím připustit, že se v takových záležitostech příliš nevyznám, ale jak možná víte, jsem členem rady starších v kostele Sv. Jiřího u Stuveysant Parku, naproti vašemu domu.“ Jedno z Morganových uhlově černých obočí vyletělo do výšky. „Nikdy jsem vás neviděl na pobožnosti, doktore.“

„Mé náboženské přesvědčení je soukromou věcí, pane Morgane,“ odpověděl Laszlo suše.

„Ale jistě si uvědomujete, doktore Kreizlere,“ vložil se do hovoru opatrně arcibiskup Corrigan, „že různé církevní organizace našeho města mají klíčový význam pro udržení veřejného pořádku, ne?“

Když Corrigan pronášel tato slova, přistihl jsem se, že se dívám na ty dva kněží, kteří dosud stáli za svými biskupy jako sochy, a najednou mi začalo docházet, proč tu vlastně sedíme a hovoříme s těmito lidmi. Zárodek pochopení se zvolna šířil, až mi bylo jasné úplně všechno; neřekl jsem však nic, protože to by vedlo pouze k další hádce. Jenom jsem se na židli uvelebil pohodlněji a trochu se uvolnil, jelikož jsem nyní věděl se Laszlem nacházíme v mnohem menším nebezpečí, než jsem se původně domníval.

„Pořádek,“ odpověděl Laszlo Corriganovi, „je pojem, který se dá vykládat různě, pane arcibiskupe. A pokud jde o vaše obavy, pane Morgane, kdybyste si přál seznámení s mou prací, myslím, že bych byl schopen navrhnout jednodušší způsoby, než je únos.“

„Nepochybně,“ opáčil Morgan rozpačitě. „Ale když už jste tady, doktore, možná byste mi mohl poskytnout odpověď. Tito pánové mě žádali abych jim pomohl ukončit vaše vyšetřování. Rád bych vyslechl obě strany, než rozhodnu o dalším postupu.“

Kreizler si ztěžka povzdechl, nicméně se do toho odhodlaně pustil: „Teorie individuálního psychologického kontextu, kterou jsem vytvořil“

„Determinace původem!“ skočil mu do řeči Comstock, neschopný se ovládnout. „Představa, že další jednání každého člověka je rozhodným způsobem utvářeno v dětství a mládí, to přece mluví proti svobodě, proti odpovědnosti! Prohlašuji, že je to neamerické!“

Po Morganově dalším podrážděném pohledu položil biskup Potter Comstockovi ruku na rameno a poštovní cenzor neochotně umlkl.

„Nikdy jsem,“ pokračoval Kreizler s pohledem upřeným na Morgana, „nezpochybňoval myšlenku, že každý člověk je před zákonem odpovědný za svoje činy, kromě případů, kdy jde o skutečně duševně choré osoby. A kdybyste se zeptal mých kolegů, zjistil byste, že moje definice duševní choroby je mnohem užší než u většiny z nich. Pokud jde o to, co pan Comstock poněkud lehkovážně nazývá svobodou, nic proti ní nenamítám, jde-li o politický a právní pojem. Nicméně psychologické úvahy kolem konceptu svobodné vůle znamenají trochu jiný a mnohem složitější problém.“

„A co vaše názory na rodinu jako instituci, doktore?“ zeptal se Morgan rázně, ale bez sebemenší stopy odsudku. „Slyšel jsem o nich mnoho slušných lidí hovořit se značným pobouřením.“

Kreizler pokrčil rameny a udusil svou cigaretu. „Mám velmi málo vyhraněných názorů na rodinu jako společenskou instituci, pane Morgane. Můj výzkum je zaměřen na množství hříchů, které se často maskuji rodinnou strukturou. Pokusil jsem se tyto hříchy odhalit a určit jejich účinky na děti. Za to se omlouvat nebudu.“

„Ale proč si vybíráte zrovna rodiny v této zemi?“ zaskučel Comstock. „Na světě jsou přece jistě oblasti, kde se mnohem horší zločiny“

Morgan náhle vstal. „Děkuji vám, pánové,“ pronesl k poštovním cenzorovi a oběma církevním představitelům tónem, který sliboval vážné důsledky, jestli se ještě někdo odváží ozvat. „Inspektor Byrnes vás vyprovodí ven.“

Comstock se zatvářil poněkud užasle, Potter a Corrigan však už nepochybně podobné propuštění zažili: zmizeli z knihovny pozoruhodnou rychlostí. Jakmile jsme s Morganem osaměli, začal jsem se cítit mnohem volněji a zdálo se, že Kreizler taky. Přes všechnu obrovskou a trochu tajemnou moc toho člověka (koneckonců dosud neuplynul ani rok od chvíle, kdy sám a bez pomoci zachránil vládu Spojených států před naprostým finančním krachem) bylo v jeho širokém rozhledu a očividné kultivovanosti cosi uklidňujícího.

„Pan Comstock,“ pravil Morgan, když si znovu sedal, „je zbožný muž, ale nedá se s ním mluvit. Na druhou stranu vy, doktore Ačkoli jsem z toho, co jste mi říkal, pochopil jen málo, mám dojem, že se s vámi mohu dohodnout.“ Upravil si svůj redingot, uhladil knír a pohodlně se na židli opřel. „Celková situace ve městě je výbušná, pánové. Obávám se, že výbušnější, než si uvědomujete.“

Usoudil jsem, že přišla chvíle, abych se podělil o svůj objev: „A proto tady byli biskupové,“ řekl jsem. „Ve slumech a ghettech propuká čím dál větší neklid. A oni se bojí o své peníze.“

„O peníze?“ opakoval Kreizler nechápavě.

Otočil jsem se k němu. „Oni nekryli vraha. Vrah sám je nikdy nezajímal. Děsila je nálada, jakou by to mohlo mezi přistěhovalci vyvolat. Corrigan se bojí, že se lidé rozhněvají natolik, že budou naslouchat Kellymu a jeho socialistickým přátelům, a natolik, že přestanou chodit na nedělní mši a přispívat na církev z toho mála, které mají. Stručně řečeno má strach, že nebude schopen dokončit tu svoji vzácnou katedrálu a další svaté projekty, které si nejspíš naplánoval.“

„Ale co Potter?“ zeptal se Kreizler. „Sám jste říkal, že episkopální církev nemá mnoho členů mezi přistěhovalci.“

„To je pravda,“ opáčil jsem s pousmáním. „Nemá. Ale má něco mnohem výnosnějšího a já jsem hlupák, že mě to nenapadlo hned. Třeba by vám pan Morgan prozradil“, obrátil jsem se k velkému ořechovému stolu a zjistil jsem, že se na mě Morgan dívá velmi rozpačitě, „kdo je hlavním majitelem chudinských činžáků v New Yorku.“

Kreizler se prudce nadechl. „Chápu. Episkopální církev.“

„Na podnikatelské činnosti církví není nic nelegálního,“ řekl Morgan rychle.

„Ne,“ potvrdil jsem. „Ale pro církev by bylo velmi nepříjemné, kdyby obyvatelé slumů povstali jako jeden muž a žádali lepší bydlení, že, pane Morgane?“ Finančník mlčky odvrátil zrak.

„Stejně to pořád nechápu,“ dumal Kreizler nahlas. „Jestli se Corrigan s Potterem tolik bojí důsledků těch zločinů, proč by měli bránit jejich vyřešení?“

„Bylo nám řečeno, že vyřešení je nemožné,“ odpověděl Morgan.

„Proč se tedy pokoušejí zlikvidovat byť jen pokus o ně?“ naléhal Kreizler.

„Protože, pánové,“ ozval se za námi tichý hlas, „dokud je případ považován za neřešitelný, nikomu nelze klást za vinu, že ho nevyřeší.“

Hlas patřil Byrnesovi, který se bez našeho vědomí vrátil do místnosti. Ten člověk mě skutečně znervózňoval. „Zdejší chátře,“ pokračoval a mezi řečí si z pouzdra na Morganově stole vytáhl doutník, „tím bude dáno na srozuměnou, že takové věci se stávají. Není to ničí chyba. Chlapci se dopouštějí necudného a kriminálního chování. Chlapci umírají. Kdo je zabíjí? A proč? To nelze určit. A ani to není nutné. Veřejnosti se tak dostane důležitějšího ponaučení.“ Byrnes škrtl zápalkou o podrážku a zapálil si. „Když budete v první řadě dodržovat zákony, nic se vám nestane.“

„Zatraceně, Byrnesi,“ vybuchl jsem. „My to můžeme vyřešit, když se nám přestanete plést do cesty. Vždyť já sám jsem včera večer“

Kreizler mě pevně chytil za zápěstí, aby mě umlčel. Byrnes pomalu přešel k mé židli, naklonil se a vyfoukl mi do obličeje velkou dávku doutníkového kouře. „Včera večer jste co, Moore?“

V tu chvíli jsem musel myslet na to, že mluvím s člověkem, který osobně ztloukl desítky podezřelých a de facto zločinců do bezvědomí, což byl typ výslechu, který se po New Yorku i ve zbytku země rozšířil pod jménem „třetí stupeň“, jak ho nazval Byrnes osobně. Přesto jsem se pokusil o odpor. „Nezkoušejte na mě zastrašování, Byrnesi. Nemáte už žádnou pravomoc. Nemáte už dokonce ani svoje pacholky, aby vám kryli záda.“

Za obrovským knírem se zableskly zuby. „Mám snad dovnitř zavolat Connora?“ To jsem nechal bez odpovědi a Byrnes se zasmál. „Vždycky jste byl pěkně drzý, Moore. Ale ať je po vašem. Jen pěkně povězte panu Morganoví, jak chcete ten případ vyřešit. Vysvětlete mu vaše zásady detektivní práce.“

Otočil jsem se k Morganovi. „Lidé, jako je inspektor Byrnes, nad tím sice ohrnují nos, a možná se to nebude líbit ani vám, ale postupujeme způsobem, který by se dal nazvat obráceným investigativním procesem.“

Byrnes se pohrdavě zasmál: „Dá se tomu říkat zadkem napřed.“

Uvědomil jsem si svou chybu a zkusil jiný přístup: „To znamená, že začínáme s nápadnými aspekty samotných vražd a povahovými rysy obětí a s jejich pomocí se snažíme určit, jakým typem člověka by vrah mohl být. Na tomto základě se s pomocí důkazů, které by se jinak mohly zdát bezvýznamné, zvolna blížíme k cíli.“

Věděl jsem, že se pohybuji na tenkém ledě, a ulevilo se mi, když se do rozhovoru vložil Kreizler.

„Existuje několik precedentů, pane Morgane. Podobné snahy, ačkoli samozřejmě mnohem primitivnější, se uplatňovaly při řádění Jacka Rozparovače v Londýně před osmi lety. A francouzská police nyní hledá svého vlastního Rozparovače, za pomoci technik, které se hodně podobají našim.“

„Londýnský Rozparovač,“ ozval se Byrnes, „nebyl, pokud vím, nikdy dopaden, že, doktore?“

Kreizler se zamračil. „Ne.“

„A udělala snad francouzská policie s tím svým antropo-blábolem ve svém případě nějaký pokrok?“

Laszlo se zachmuřil ještě víc. „Dosud jen malý.“

Byrnes se na nás ze svého místa u knihovny pohrdavě zadíval. „To jsou velmi přesvědčivé příklady, pánové.“

Na okamžik se rozhostilo ticho, během něhož jsem cítil, jak naše pozice slábne. S novou rozhodností jsem se nadechl: „Faktem zůstává“

„Faktem zůstává,“ přerušil mě Byrnes, přistoupil k nám blíž, ale otočil se k Morganovi, „že jde o intelektuální cvičení, které neposkytuje nejmenší naději na vyřešení případu. Jenom se tím všem, kterých se to týká, poskytuje falešná naděje. A to, jak říkám, není pouze zbytečné, je to také nebezpečné. Jediná věc, která by se přistěhovalcům měla sdělit, je, že oni i jejich děti by měli dodržovat zákony tohoto města. Pokud to nedělají, nikdo nemůže být poháněn k zodpovědnosti za to, co se jim stane. Možná se s tím budou těžko smiřovat. Ale ten idiot Strong a jeho kovbojský policejní prezident dlouho nevydrží. A pak znovu zavedeme starou dobrou policejní techniku tvrdé ruky, založenou na kázni a pořádku. Rychle.“

Morgan pomalu přikývl a pohlédl z Byrnese na Kreizlera. „Svůj názor jste dal najevo dost jasně, inspektore. Můžete nás nyní omluvit?“

Na rozdíl od Comstocka a duchovních přijal Byrnes to strohé propuštění téměř pobaveně; když odcházel z knihovny, začal si tiše pískat. Jakmile za ním táflované dveře zaklaply, Morgan vstal a zadíval se z okna, skoro jako by se chtěl přesvědčit, že Byrnes skutečně odešel.

„Mohu vám nabídnout něco k pití, pánové?“ zeptal se Morgan po chvíli. Já i Kreizler jsme odmítli, takže si náš hostitel vytáhl z pouzdra na stole doutník, zapálil ho a začal přecházet po hustých kobercích sem a tam. „Uvolil jsem se přijmout delegaci, která právě odešla,“ začal, „pouze z úcty k biskupu Potterovi, a protože si v žádném případě nepřeji, aby ty nedávné výbuchy občanských nepokojů pokračovaly.“

„Promiňte, pane Morgane,“ ozval jsem se, trochu zaskočený jeho tónem, „ale projednával jste vy nebo někdo z přítomných pánů vůbec celou tu otázku se starostou Strongem?“

Morgan rázně mávl rukou. „Inspektorova poznámka o plukovníku Strongovi byla poměrně přesná. Nemám zájem na jednání s mužem, jehož moc je omezena volbami. Kromě toho Strong není typ, který by dokázal vyřešit problém tohoto druhu.“ Morgan dál přecházel po místnosti dlouhými těžkými kroky a já s Kreizlerem jsme mlčeli. Knihovna se zvolna plnila hustým doutníkovým dýmem, a když se Morgan konečně zastavil a opět promluvil, stěží jsem ho skrz tu nahnědlou mlhu viděl.

„Podle mě, pánové, existují pouze dva vhodné postupy, ten váš a ten, který navrhoval Byrnes. Potřebujeme pořádek. Zejména nyní.“

„Proč právě nyní?“ zeptal se Kreizler.

„Vy patrně nemáte důvod vědět, doktore,“ opáčil Morgan opatrně, „že nyní stojíme na křižovatce, nejen zde v New Yorku, ale v celé zemi. Toto město se mění. Dramaticky. Ne, nemám na mysli pouze prudký nárůst počtu obyvatel. Myslím město jako takové. Před dvaceti lety byl New York především přístavem, a největší obchody souvisely s přístavem. Dnes, když naši pozici ohrožují další přístavy, jsou loďařství a transport zvolna vytlačovány jak výrobou, tak bankovnictvím. A výroba, jak jistě víte, potřebuje dělníky, které nám poskytují jiné, méně šťastné národy světa. Odboroví vůdci tvrdí, že s těmito dělníky se zde nakládá nespravedlivě. Navzdory tomu však lidé přijíždějí dál, protože je to pořád lepší než to, co nechávají za sebou. Z vašeho přízvuku soudím, že jste také cizího původu, doktore Kreizlere. Strávil jste v Evropě hodně času?“

„Dost na to,“ opáčil Kreizler, „abych věděl, o čem mluvíte.“

„Nejsme povinni zaručit každému, kdo sem přijde, dobrý život,“ pokračoval Morgan. „Jsme povinni poskytnout mu šanci vybudovat si takový život, pomocí kázně a tvrdé práce. Ta naděje je víc, než by ti lidé měli jinde. A proto sem stále přijíždějí.“

„Nepochybně,“ odpověděl Laszlo, v jehož hlase už začala zaznívat netrpělivost.

„V budoucnu nebudeme schopni poskytovat tuto šanci, jestliže budou hospodářský rozvoj celé země, který je momentálně ve stavu hluboké krize, brzdit pošetilé politické ideje zrozené v evropských ghettech.“ Morgan odložil doutník do popelníku, přešel k servírovacímu stolku a nalil do tří sklenic tekutinu z láhve, která, jak jsme brzy zjistili, obsahovala vynikající whisky. Tentokrát se nás už neptal, zda se chceme napít, a rovnou nám dvě sklenice podal. „Jakékoli události, které by mohly být zneužity ve prospěch takových idejí, musí být potlačeny. Proto zde byl pan Comstock. Je přesvědčen, že vaše myšlenky, doktore, mohou být tímto způsobem zneužity. Pokud byste v tom vyšetřování uspěl, pan Comstock se obává, že by vaše myšlenky mohly získat na důvěryhodnosti. Takže, jak vidíte,“, Morgan opět zvedl svůj doutník a vdechl obrovský oblak dýmu, „udělal jste si velké množství mocných nepřátel.“

Kreizler pomalu vstal. „Mám mezi ty nepřátele počítat i vás, pane Morgane?“

Mlčení, které se rozhostilo, se zdálo nekonečné, neboť na Morganově odpovědi závisely veškeré naše naděje na úspěch. Pokud by usoudil, že Potter, Corrigan, Comstock a Byrnes mají pravdu a že naše vyšetřování představuje tak závažnou hrozbu pro status quo v tomto městě, že není možné je tolerovat, mohli bychom si sbalit fidlátka a jít domu. Morgan by dokázal koupit a se ziskem prodat celý New York a vměšování, které jsme zažili dosud, by nebylo nic proti tomu, s čím bychom se střetli, kdyby se proti nám postavil on. Pokud by však na druhou stranu naznačil bohatým a mocným v tomto městě, že by naše snaha měla být ne-li přímo podporována, tak alespoň trpěna, mohli bychom se do budoucna vyhnout vážnějším obtížím, než byly ty, které nám naši protivníci již způsobili.

Morgan konečně zhluboka vydechl. „Ne, pane,“ odpověděl a udusil svůj doutník. „Jak říkám, vašemu výkladu o psychologii a detektivních postupech jsem tak úplně neporozuměl. Ale snažím se rozumět lidem. A nezdá se mi, že by některý z vás usiloval o zkázu společnosti.“ Kreizler i já jsme se pouze mírně uklonili a zamaskovali tak obrovskou úlevu, která se nám rozlila v žilách. „Stále budete muset čelit mnoha překážkám,“ pokračoval Morgan lehčím tónem než dosud. „Duchovní, kteří zde byli, se myslím dají přesvědčit, aby se do toho nepletli, ale Byrnes vás bude obtěžovat dál, neboť chce udržet metody a způsob organizace, který tolik let budoval. A bude mít Comstockovu podporu.“

„Až dosud jsme nad nimi vždycky vyhráli,“ odpověděl Kreizler. „Doufám, že se nám to bude dařit i nadále.“

„Samozřejmě vám veřejně nemohu nabídnout žádnou podporu,“ dodal Morgan, ukázal na dveře knihovny a společně s námi se k nim vydal. „To by bylo příliš komplikované.“ To znamenalo, že navzdory svým mimořádným intelektuálním schopnostem a znalostem byl Morgan v srdci pravým pokrytcem z Wall Streetu, který na veřejnosti hovořil o Bohu a rodině, v soukromí si však vodil milenky na svou jachtu a těšil se uznání mužů, kteří žili podle stejných pravidel. Kdyby vyšlo najevo, že se spojil s Kreizlerem, část toho uznání by jistě ztratil. „Nicméně,“ pokračoval, „Jelikož rychlé vyřešení té věci je v zájmu všech zúčastněných, kdybyste zjistili, že potřebujete finanční prostředky“

„Děkuji, ale ne,“ odpověděl Kreizler na odchodu. „Raději by mezi námi neměla být žádná finanční vazba, pane Morgane. Musíte myslet na své postavení.“

Ta jízlivá poznámka Morgana zasáhla, a když zamumlal rychlý pozdrav, zavřel za námi dveře bez podání ruky.

„Nebylo to trochu příkré, Laszlo?“ poznamenal jsem, když jsme scházeli ze schodů. „Ten člověk se jenom snažil pomoci.“

„Nebuďte tak důvěřivý, Moore,“ odsekl Kreizler. „Muži jako on dělají pouze to, o čem se domnívají, že je to v jejich nejlepším zájmu. Morgan prostě soudí, že naše naděje dopadnout vraha je větší než šance Byrnese a jeho kumpánů udržet donekonečna pod kontrolou hněv v přistěhovalecké komunitě. A má pravdu. Řeknu vám, Johne, skoro by stálo za to selhat, jen abychom mohli pozorovat následky, jaké by to mělo pro takové lidi.“

Na jednu z Laszlových přednášek jsem však byl příliš vyčerpaný, a tak jsem se rychle rozhlédl po Madison Avenue. „Drožku si vezmeme u Waldorfu,“ rozhodl jsem, neboť v dohledu žádná nestála.

Když jsme zvolna sestupovali z Murray Hillu klidnou, poloprázdnou ulicí, i Laszlo po chvilce přestal popisovat zlo skrývající se ve skupině lidí, s nimiž jsme právě hovořili. Mlčky, vyčerpaně jsme kráčeli dál a celá scéna, co se odehrála v černé knihovně, nám postupem času začala připadat téměř neskutečná.

„Ani si nevzpomínám, kdy jsem byl naposled tak unavený,“ zazíval jsem, když jsme došli na 34. ulici. „Víte, Kreizlere, že když jsem Morgana uviděl, na vteřinu mě napadlo, že by tím vrahem mohl být on!“

Lazslo se hlasitě rozesmál. „Mě taky! Znetvoření v obličeji, Moore, a ten nos, ten nos! Jediné možné místo pro takové znetvoření, o němž jsme nikdy nehovořili!“

„Představte si, že by to byl on. Už tak je situace pěkně nebezpečná.“ Před vznosným, elegantním hotelem Waldorf, jehož druhá část, zvaná Astoria, se právě budovala, jsme našli drožku. „A bude ještě nebezpečnější, v tom měl Morgan pravdu. Byrnes je hrozivý nepřítel a Comstock mi připadá trochu jako cvok.“

„Můžou si vyhrožovat, jak budou chtít,“ odpověděl Kreizler vesele, když jsme nastupovali do vozu. „Teď víme, co jsou zač, tudíž by obrana měla být snazší. Kromě toho pro ně nyní bude obtížnější na nás útočit. V následujících dnech totiž naši protivníci zjistí, že jsme záhadně“, Laszlo máchl rukou do vzduchu před sebou, „zmizeli.“

KAPITOLA 31

Na druhý den se Sara objevila u dveří domu mé babičky v půl desáté, a ačkoli jsem spal více než deset hodin, pořád jsem si připadal dezorientovaný a naprosto vyčerpaný. Výtisk Timesů, který měla Sara pod paží, mě informoval, že je 26. května, a ostré slunce, které na mě zaútočilo, jakmile jsem vyšel ven k Sařině drožce, dávalo víc než jasně najevo, že jaro rychle přechází do léta. Stejně dobře bych se však mohl nacházet na Marsu (který, jak jsem se dozvěděl z mátožného přečtení článku na první straně listu, se stal předmětem studia nově utvořeného týmu bostonských astronomů, přesvědčených, že na tom, co nazývali „rudou hvězdou války“, žijí lidské bytosti). Zpočátku se Sara cestou ke Kreizlerovu domu mému lehce náměsíčnému stavu smála, jakmile jsem jí však začal podrobně líčit náš nečekaný výlet k Pierpontu Morganovi, rázem zvážněla.

Když jsme dojeli na 17. ulici, Kreizler už seděl v kolesce se Steviem na kozlíku. Přenesl jsem své nevelké zavazadlo z drožky do druhého vozu a pak se Sarou nastoupil. Když jsme vyjížděli, vzhlédl jsem právě včas, abych na malém balkonku u Kreizlerova salonu zahlédl Mary Palmerovou. Úzkostlivě se za námi dívala a zdálky to vypadalo, jako by se jí na tvářích leskly slzy. Když jsem se obrátil k Laszlovi, všiml jsem si, že se na ni také dívá, a když se znovu otočil, usmíval se. Připadalo mi to přinejmenším jako podivná reakce na dívčino zoufalství a napadlo mě, že by s tím mohla mít něco společného Sara; ta však upřeně hleděla na druhou stranu ulice do Stuyvesant Parku. Podrážděný těmito dalšími náznaky složitých osobních vztahů mezi mými přáteli a neschopný najít v nich v té chvíli nějaký smysl, jsem se opřel na sedadle, zavřel oči a nechal si při cestě směrem k východu pražit do obličeje jarní slunce.

Naše jízda na nádraží Grand Central však neměla proběhnout v klidu. Na křižovatce 18. ulice a Irving Place, Stevie zastavil před jakousi tavernou, Kreizler popadl moje i svoje zavazadlo a vyzval nás se Sarou, abychom ho následovali dovnitř. Poslechli jsme, já sám s mírnými protesty. Za okamžik jsme už vešli do tmavé zakouřené místnosti, a když jsem se ohlédl, spatřil jsem, že do naší kolesky nastupují dva muži a žena s obličeji skrytými pod klobouky a Stevie je odváží pryč. Jakmile zmizeli z dohledu, Kreizler vyběhl zpět na ulici a chytil drožku. Všichni jsme opět nastoupili. Laszlo vysvětlil, že účelem tohoto malého cvičení bylo setřást a zmást agenty, které inspektor Byrnes pravděpodobně poslal, aby nás sledovali. Nepochybně šlo o velice chytré opatření, já jsem se už však nemohl dočkat, až budeme ve vlaku, kde, jak jsem doufal, budu moci opět usnout.

Mezi mnou a sladkým odpočinkem však stála ještě jedna záhada. Když jsme dorazili na Grand Central, Sara nás doprovodila do prostoru nádraží a šla s námi až na nástupiště, kde už stál v oblacích páry připravený vlak do Washingtonu. Kreizler ji zahrnoval posledními instrukcemi ohledně vzájemného spojení a podobně, včetně rad, jak v naší nepřítomnosti zvládat Stevieho a co udělat s Cyrem, až ho propustí z nemocnice. Pak se ozvalo hlasité zapískání z píšťaly na lokomotivě, po němž začal průvodčí hvízdat na svou vlastní píšťalku a vyzývat nás k nástupu. Odvrátil jsem se od svých společníků v očekávání trochu rozpačité scény loučení, Kreizler se Sarou si však jen přátelsky potřásli rukama a Laszlo se pak kolem mě protáhl do vlaku. Zůstal jsem tam stát s otevřenými ústy a Sara vybuchla smíchy.

„Chudáčku Johne,“ řekla a vřele mě objala. „Pořád se snažíš přijít tomu na kloub. Nedělej si starosti, jednou to pochopíš. A netrap se tolik nad tím, že ta vaše teorie o duchovním byla mylná. Určitě tě brzy napadne něco jiného.“

S těmi slovy mě postrčila do vlaku právě ve chvíli, kdy se lokomotiva pohnula a vyrazila z nádraží.

Kreizler pro nás zabral kupé první třídy, a jakmile jsme se tam usadili, okamžitě jsem se natáhl na jedno sedadlo s obličejem obráceným k malému oknu, rozhodnutý, že veškerou zvědavost ohledně chování svých přátel zaženu spánkem. Co se týče Laszla, vytáhl si výtisk Měsíčního kamene od Wilkieho Collinse, který mu zapůjčil Lucius, a začal si naprosto spokojeně číst. Ještě podrážděněji jsem se otočil na bok, stáhl si klobouk do obličeje a začal úmyslně chrápat ještě dříve, než jsem doopravdy usnul.

Byl jsem mimo tento svět dobře dvě hodiny, a když jsem se probudil, za oknem už ubíhaly široké zelené pastviny New Jersey. Protáhl jsem se a zjistil, že mizerná nálada z rána mě už opustila: měl jsem hlad, ale jinak jsem byl se životem docela spokojený. Stručný vzkaz od Kreizlera na protějším sedadle mi oznamoval, že doktor odešel do jídelního vozu zajistit stůl k obědu, takže jsem se rychle upravil a vydal se ke zdroji potravy.

Zbytek cesty byl prvotřídní. Farmářské oblasti na severovýchodě, které nikdy nevypadají malebněji než koncem května, vytvářely příjemnou kulisu jednomu z nejlepších jídel, která jsem kdy konzumoval ve vlaku. Kreizler byl ve stejně povznesené náladě a pro jednou projevil ochotu hovořit i o něčem jiném než o našem případu. Rozprávěli jsme o nadcházejících celonárodních politických sjezdech (republikáni se měli v červnu sejít v St. Louis, zatímco sjezd demokratů se plánoval později v létě v Chicagu), potom o článku v Timesech, popisujícím výtržnosti, k nimž prý došlo na Harvard Square poté, co tým naší rodné univerzity porazil v baseballu Princeton. Při moučníku se Kreizler málem zadusil, když v novinách narazil na zprávu, že Henry Abbey a Maurice Grau, ředitelé Metropolitní opery, ohlásili bankrot své společnosti a přiznali dluhy ve výši téměř 400 000 dolarů. Laszlo se trochu uklidnil, až když se v dodatku dočetl, že byla založena skupina „soukromých sponzorů“ (nepochybně vedených naším hostitelem z předchozího večera), která chce společnost opět postavit na nohy. Prvním krokem mělo být mimořádné benefiční představení Dona Giovanniho s vysokými cenami vstupenek, plánované na 21. června. Kreizler i já jsme usoudili, že bez ohledu na momentální situaci ve vyšetřování nesmíme při takové události chybět.

V pozdním odpoledni jsme dorazili na půvabné washingtonské nádraží Union Station a v době večeře jsme už byli ubytováni ve dvou velmi pohodlných pokojích v impozantní viktoriánské stavbě na křižovatce Pennsylvania Avenue a 14. ulice, známé pod jménem Willard Hotel. Všude kolem se tyčily budovy naší vlády, na něž jsme měli ze svých oken do, dobrý výhled. Za pouhých pár minut jsem odtud mohl dojít k Bílému domu a zeptat se Grovera Clevelanda, jaký je to pocit, stěhovat se do té rezidence dvakrát za život. Nebyl jsem v hlavním městě od doby, kdy zároveň skončila jak moje kariéra politického reportéra, tak moje zasnoubení s Julií Prattovou; teprve když jsem se postavil ve svém pokoji ve Willardu k oknu a zadíval se na nádherné panoráma Washingtonu v jarním podvečeru, jsem si plně uvědomil, jak daleko od svého dřívějšího života jsem se dostal. Byla to trochu melancholická úvaha a moc se mi nezamlouvala; abych ji zahnal, vydal jsem se radši najít telefon a zavolat Hobartu Weaverovi, starému kamarádovi z mokré čtvrti, který byl nyní celkem vysoce postaveným úředníkem v Úřadě pro indiánské záležitosti. Zastihl jsem ho ještě v práci a dohodli jsme se, že se sejdeme na večeři v hotelové jídelně.

Kreizler se naší večeře účastnil rovněž. Hobart byl tělnatý, trochu přihlouplý brýlatý chlapík, kterého nic netěšilo víc, než když se mohl najíst a napít zadarmo. Tím, že jsem mu poskytl obě věci v hojné míře, jsem zajistil, že bude nejen diskrétní, ale ani ho nenapadne vyptávat se, co s Laszlem vlastně podnikáme. Informoval nás, že Úřad skutečně eviduje údaje o vraždách, o nichž se vědělo či soudilo, že se jich dopustili indiáni. Sdělili jsme mu, že nás zajímají pouze nevyřešené případy, ale když se zeptal, o jaké oblasti nám jde, Kreizler mohl pouze odpovědět: „Pohraniční regiony během posledních patnácti let.“ Pokrýt tak široké spektrum bude znamenat, jak nás Hobart ujistil, spoustu listování v záznamech, které budeme muset podniknout nenápadně: Hobartův šéf, ministr vnitra Michael Hoke Smith, sdílel odpor prezidenta Clevelanda k reportérům, a zejména ke šťouravým reportérům. Jak však Hobart do svého kulatého malého těla soukal víc a víc jídla a pití, začínal být přesvědčen, že se nám to může podařit (i když pořád neměl nejmenší tušení, k čemu to má sloužit). Abych jeho rozhodnost jeste posílil, vzal jsem ho po večeři do jistého podniku v jihovýchodní časti města, kde se provozovala zábava poněkud necudného druhu.

Druhý den ráno jsme s Kreizlerem posnídali časně. Doufali jsme, ze když si pospíší, mohou Isaacsonovi dorazit do Deadwoodu v Jižní Dakotě do čtvrtka do večera. Dostali nařízeno, aby si ihned po příjezdu ověřili v kanceláři Western Union Telegraph, zda od nás nepřišly nějaké zprávy, a Kreizler poslal první telegram už ve středu ráno po snídani. Sděloval v něm bratrům, že z důvodů, které vysvětlí později, byla vyvrácená hypotéza, že pachatelem je kněz. Nové teorie budou zaslány, jakmile je zformulujeme. Pak Laszla čekala cesta ke sv. Alžbětě, zatímco já jsem vycházkovým krokem zamířil k budově Patentovacího úřadu, kde sídlila většina kanceláří a archivů Ministerstva vnitra.

Obrovská budova Patentovacího úřadu byla postavena v roce 1867 v pseudoantickém duchu a její základní rysy se rychle stávaly předlohou pro veškeré oficiální budovy ve městě: obdélníkové, rozlehlé a stejně monotónní zevnitř jako zvenčí. Ta obludnost zabírala celé dva bloky mezi Sedmou a Devátou ulicí a najít uvnitř Hobartovu kancelář nebylo zrovna snadné. Ty rozměry se však nakonec ukázaly jako výhodné, neboť moje přítomnost nevyvolala sebemenší podezření: po nekonečných chodbách ve čtyřech křídlech budovy procházely stovky federálních úředníků, z nichž většina se vzájemně neznala. Hobart byl navzdory dlouhému předchozímu večeru čilý jako rybička; už mi vyhradil malý stůl v jednom rohu suterénního archivu a připravil první hromadu složek, které budu muset projít: zprávy z nejrůznějších hraničních pevností a správních středisek datované od roku 1881 a týkající se násilných střetů mezi osadníky a různými siouxskými kmeny.

Během dalších dvou dnů jsem z Washingtonu viděl kromě svého kouta v zaprášeném archivu jen málo. Jak se často stává při dlouhém soustředěném studiu v místnostech bez oken, brzy jsem začal ztrácet smysl pro realitu a děsivé popisy masakrů, vražd a krvavých odvet, které jsem luštil, na mě působily tak živě, jak bych je nikdy nevnímal, kdybych je četl například v jednom z washingtonských parků. Nevyhnutelně mě začaly rozptylovat příběhy, o nichž jsem věděl, že pro nás nemají žádnou cenu, údaje o dávno vyřešených vraždách nebo o činech, jejichž popisy se na hony lišily od našeho případu, ale které mě samy o sobě natolik morbidně fascinovaly, že jsem prostě musel zjistit, jak dopadly. Našel jsem pár sice hrůzných, nicméně předvídatelných zápisů o mužích, ženách a dětech, kteří si vybojovali tvrdý a osamělý život uprostřed divočiny, jen aby byli chladnokrevně zavražděni původními obyvateli země. Obvykle šlo o odvety za nedodržené smlouvy a dohody, s jejichž uzavíráním ani porušováním neměli nebozí osadníci nic společného. Takových zpráv však bylo naštěstí málo; většina záznamů se týkala pomstychtivých činů ze strany Siouxů, které, ačkoli byly kruté, se daly přinejmenším pochopit vzhledem k odporné pro

radnosti bílých vojáků, pověřenců pro indiány (Úřad pro indiánské záležitosti byl znám jako nejzkorumpovanější oddělení notoricky zkorumpovaného ministerstva) i obchodníků se zbraněmi a alkoholem proti nimž byly siouxské útoky namířeny. Při četbě oněch záznamů jsem vzpomínal na obavy Franka Boase a Clarka Wisslera: průměrný bílý občan Spojených států, chovající vůči indiánským kmenům hlubokou nedůvěru, neměl ani tušení o takových zprávách, jimiž jsem právě listoval, a tudíž ani o skutečném stavu bělošsko-indiánských vztahů. Většině těch lidí by stačilo jen naznačit možnou souvislost mezi nějakou skupinou indiánů a činy, jichž se dopouštěl náš vrah, aby se jejich předsudky potvrdily.

Ve středu pozdě večer, když jsem uzavřel první dlouhý den ve sklepě Ministerstva vnitra, jsme se s Kreizlerem sešli v jeho pokoji ve Willardu, abychom si porovnali záznamy. Přednosta ústavu sv. Alžběty byl ve skutečnosti stejně protivný a neochotný jako po telefonu a Kreizler se musel obrátit na Roosevelta, který na oplátku požádal jednoho svého přítele z kanceláře ministra spravedlnosti, aby přednostovi zavolal, a to vše jen kvůli přístupu k nemocničním záznamům. Ten proces Kreizlerovi zabral většinu dne, a přestože se mu podařilo získat alespoň seznam vojáků, kteří sloužili v západní armádě a posléze byli posláni ke sv. Alžbětě z důvodu zhoršeného duševního stavu, jeho celková nálada se při našem setkání vyznačovala pocitem hlubokého zklamání; muž, jehož se týkal původní dopis od sv. Alžběty, byl totiž skutečně vojákem, ovšem narodil se a vyrostl na Východě a nikdy nesloužil západně od Chicaga.

„V Chicagu se už asi neprohánějí žádné nájezdnické skupiny krvelačných indiánů, co?“ zeptal jsem se, zatímco se Laszlo upřeně díval na papír s údaji o minulosti a vojenské službě toho muže.

„Ne,“ opáčil Kreizler klidně. „Což je opravdu škoda. Je tu mnoho detailů, které by toho člověka doporučovaly.“

„Lepší bude na to zapomenout,“ řekl jsem. „Máme spoustu dalších kandidátů. Zatím jsme s Hobartem vybrali čtyři případy vražd s následným zohavením v Severní a Jižní Dakotě a ve Wyomingu. Ke všem došlo, když se poblíž pohybovaly jak skupiny Siouxů, tak armádní jednotky.“

Kreizler neochotně odstrčil svůj papír a vzhlédl. „Šlo v některých z těch případů o děti?“

„Ve dvou z těch čtyř,“ opáčil jsem. „V prvním byla zabita dvě děvčátka spolu s rodiči, v druhém případě zahynula osiřelá dívka a chlapec dědečkem, který byl jejich poručníkem. Problémem je, že ve všech případech byli zohaveni pouze dospělí muži.“

„Obsahují ty zprávy nějaké teorie o tom, co se stalo?“

„V obou případech se soudilo, že šlo o odvetná opatření válčících skupin. V případě s dědečkem je ovšem jeden zajímavý detail. Došlo k němu koncem podzimu v roce 1889 nedaleko Fort Keough, v období kdy byla rozbita poslední velká indiánská rezervace. V okolí pobývala spousta rozhněvaných Siouxů, většinou následovníků Sedícího býka a dalšího náčelníka jménem“, rychle jsem přejel prstem po svých poznámkách, „Rudý oblak. No, zavražděnou rodinu objevil jeden malý jízdní oddíl a velící důstojník se původně domníval, že zločin spáchali někteří z krvelačnějších spolubojovníků Rudého oblaka. Jeden ze starších vojáků ho však upozornil, že skupina Rudého oblaka neprovedla v nedávné době žádné vražedné nájezdy a že ten mrtvý dědeček měl v minulosti často konflikty s vládními pověřenci a vojáky z jiné pevnosti, myslím, že z Fort Robinsonu. Starý muž prý obvinil jednoho jízdního seržanta, že se pokusil sexuálně obtěžovat jeho vnuka. Jak se ukázalo, seržantova jednotka se v době, kdy byla rodina vyvražděna, nacházela právě v oblasti Fort Keough.“

Kreizler až dosud nedával moc pozor, ale poslední údaje vzbudily jeho zájem. „Známe jméno toho vojáka?“

„Ve zprávě uvedeno nebylo. Hobart se zítra pokusí něco vyhrabat na Ministerstvu války.“

„Dobře. Ale ráno stejně odešlete ty informace, které už máme, detektivním seržantům. Detaily můžou dostat později.“

Prošli jsme pak spolu zbytek případů, které jsem vytipoval, ale z různých důvodů jsme nakonec všechny vyloučili. Pak jsme se vrhli na seznamy jmen, které Kreizler sesbíral u sv. Alžběty, a během několika následujících hodin se nám podařilo vyloučit všechna až na pár slibných možností. Když jsem se dlouho po jedné hodině konečně dostal do svého pokoje, nalil jsem si velkou whisky se sodou, ale ani jsem se nesvlékl a usnul jsem, ještě než jsem vypil polovinu sklenice.

Ve čtvrtek ráno jsem už zase seděl u svého stolu v suterénu Ministerstva vnitra, pohroužený v dalších příbězích o nevyřešených vraždách na hranici. K polednímu se Hobart vrátil ze svého krátkého výletu na

Ministerstvo války; jeho zjištění však znamenalo konec našich nadějí: jízdnímu seržantovi ze zprávy o zavražděném dědečkovi bylo v době spáchání činu pětačtyřicet let. V roce 1896 by mu tedy bylo dvaapadesát: příliš starý, než aby odpovídal portrétu našeho vraha. Přesto se nám však zdálo vhodné zapsat si jméno a poslední známé bydliště toho muže (po odchodu z armády si otevřel hokynářství v Cincinnati) pro případ, že by se část naší hypotézy týkající se věku ukázala jako nesprávná.

„Je mi líto, že nenesu lepší zprávy,“ řekl Hobart, když jsem si zapisoval podrobnosti. „Nemáš zájem o oběd?“

„Rozhodně,“ opáčil jsem. „Vyzvedni mě za hodinu, tou dobou bych se už měl dostat k případům z roku 1892.“

„Dobře.“ Zamířil pryč, ale pak si sáhl na náprsní kapsu, jako by si na něco vzpomněl. „Jo, Johne, chtěl jsem se tě zeptat, v tom svém průzkumu se zajímáte výhradně o hraniční státy a teritoria?“ Vytáhl z kapsy složený papír.

„Ano, proč?“

„Ale nic. Je to taková podivná historka. Narazil jsem na ni, až když jsi včera odešel.“ Hodil mi papír na stůl. „Ale vám to nebude nic platné, došlo k tomu ve státě New York. Žebírka?“

Natáhl jsem se po papíru a začal číst. „Cože?“

„Dáš si k obědu žebírka? Na Hillu je vynikající nový podnik. Mají tam taky výborné pivo.“

„Dobře.“

Hobart se rozběhl pryč, aby dohnal hezkou mladou archivářku, která právě prošla kolem. Od nedalekých schodů jsem zaslechl ženské vyjeknutí, pak pleskavý zvuk a Hobartův bolestivý výkřik. Tiše jsem se zasmál smůle svého kamaráda a pohodlně se na židli opřel, abych si mohl prostudovat dokument, který mi zanechal.

Týkal se podivného osudu jistého pastora jménem Dury a jeho manželky, kteří byli v roce 1880 nalezeni zavraždění ve svém velmi skromném domově kousek od New Paltzu ve státě New York. Těla byla, jak stálo v dokumentu, „odporným a zběsilým způsobem rozřezána na kusy.“ Reverend Dury byl původně misionářem v jižní Dakotě, kde si zjevně nadělal nepřátele mezi indiánskými kmeny; ve skutečnosti policie v New Paltzu usoudila, že vraždy byly aktem pomsty ze strany nějakých zahořklých indiánů, které jejich náčelník poslal na Východ právě za tímto účelem. Tato úvaha vyplývala ze zprávy, kterou vrahové zanechali a v níž stálo, že dospívajícího syna mrtvých manželů indiáni odvezli s sebou, aby s nimi žil jako jeden z nich. Byla to celkem vzato příšerná historka, o níž by se dalo nepochybně uvažovat, kdyby se odehrála západněji. Odstrčil jsem papír stranou; za pár minut jsem ho však opět zvedl, protože mě napadlo, že bychom se v odhadu geografického původu našeho vraha přece jen mohli mýlit. Nakonec jsem se rozhodl, že celou věc proberu s Kreizlerem, a uložil jsem si listinu do kapsy.

Zbytek dne mi nabídl pouze dva případy, v nichž se skrývala jistá naděje, že by mohly vyšetřování posunout vpřed. V tom prvním šlo o skupinu dětí s učitelem, kteří byli povražděni v odlehlé škole; druhý se týkal další rodiny z prérií, která byla zmasakrována odplatou za porušení smlouvy. Dobře jsem si uvědomoval, že na celodenní práci je to chabý výsledek, a tak jsem zamířil k hotelu Willard v naději, že Kreizler měl během druhého dne hledání větší štěstí. Laszlo však objevil pouze pár dalších jmen vojáků, kteří sloužili v západních jednotkách během určeného patnáctiletého období, posléze pobývali v hlavním městě v ústavní péči kvůli násilnému a nevyrovnanému chování, a navíc trpěli nějakým druhem znetvoření v obličeji. Z těchto několika jen jeden odpovídal věkové skupině, na niž jsme se soustředili (kolem třicítky). Když jsme usedali v hotelové jídelně k večeři, Kreizler mi podal složku toho muže a já mu podal dokument s líčením vraždy Duryových.

„Narodil se a vyrostl v Ohiu,“ byla moje první poznámka ohledně Laszlova objevu. „Po odchodu z armády by tedy musel strávit dlouhou dobu v New Yorku.“

„To je pravda,“ řekl Kreizler, zatímco rozkládal papír, který jsem mu předal, a roztržitě se pouštěl do misky s krabí polévkou. „Což znamená problém, od sv. Alžběty ho totiž propustili až na jaře roku 1891.“

„Musel by se učit rychle,“ přikývl jsem. „Ale možné to je.“

„Taky se mi nezdá to jeho zohyzdění, dlouhá jizva přes celou pravou tvář a rty.“

„Co je na tom divného? Zní to docela odpudivě.“

„Jenže to vypadá jako zranění z boje, Moore, což vylučuje trauma z dětství ohledně“

Kreizler náhle vytřeštil oči, a zatímco dočítal můj dokument, pomalu odložil lžíci. Když od něj zvedl zrak, promluvil tónem plným potlačovaného nadšení: „Kde jste to sebral?“

KAPITOLA 32

„

Tohle je ten člověk, o němž nám původně psali?“ zeptal jsem se. Kreizler dychtivě přikývl. „Nechal jsem si tu složku u sebe. Obvykle nespoléhám na předtuchy, ale téhle jsem se nemohl zbavit. Je tady tolik věcí, které odpovídají, vyrostl v chudé, přísně náboženské domácnosti, pouze s jedním sourozencem, bratrem. Vzpomínáte, jak Sara říkala, že bude z malé rodiny, protože jeho matka měla odpor k porodům?“

„Kreizlere,“ ozval jsem se ve snaze trochu ho zbrzdit.

„A ta slibná narážka na ,tik v obličeji’, která není ani v lékařské zprávě vysvětlena podrobněji, než jako ,vracející se prudké křeče v očních a obličejových svalech’. Nepíše se tu, proč a kdy k tomu dochází.“

„Kreizlere“

„A ve zprávě přijímajícího psychiatra je nápadný důraz na sadismus, spolu s detailním popisem incidentu, který vedl k jeho hospitalizaci“

„Kreizlere! Budete prosím chvíli zticha a necháte mě, abych se na to podíval?“

Znenadání vstal, plný elánu. „Ano, ano, samozřejmě. A zatímco budete číst, skočím do telegrafní kanceláře zjistit, zda tam nejsou nějaké zprávy od detektivních seržantů.“ Položil dokument, který jsem mu předal, zpět na stůl. „Tohle vypadá mimořádně zajímavě, Moore!“

Jakmile Kreizler vyrazil z jídelny, začal jsem studovat první stranu nemocniěních záznamů:

Desátník John Beecham, přijatý do Ústavu sv. Alžběty v květnu roku 1886, tehdy tvrdil, že se narodil v New Paltzu, malém městě západně od řeky Hudsonu, asi šedesát pět mil severně od New Yorku, právě ve městě, kde došlo k vraždě Duryových. Přesné datum narození na formuláři znělo 19. listopadu 1865. O rodičích tam stálo pouze „zesnulí“ a měl jednoho bratra, o osm let staršího než on sám.

Natáhl jsem se pro dokument Ministerstva vnitra, týkající se zavražděného pastora a jeho manželky. K těm vraždám došlo v roce 1880 a uvádělo se tam, že oběti měly dospívajícího syna, který byl indián unesen. Starší syn Adam Dury se v době, kdy byly vraždy spáchány, zdržoval ve svém domě poblíž Newtonu ve státě Massachusetts.

Vzal jsem si z nemocniční složky druhý list, a ve snaze určit přesnou příčinu desátníkovy internace, jsem pročetl záznamy psychiatra, který Johna Beechama vyšetřoval. Navzdory doktorovu nečitelnému rukopisu jsem to objevil poměrně brzy:

„Pacient patřil k jednotce, kterou guvernér státu Illinois pověřil potlačením dělnických nepokojů v chicagské oblasti (Haymarketské výtržnosti apod.), které propukly 1. května 1886. Během zásahu proti stávkujícím v severním Chicagu 5. května bylo vojákům nařízeno zahájit palbu; vzápětí byl pacient spatřen, jak zběsile bodá nožem do mrtvoly jednoho ze stávkujících. Nadporučík M. přistihl pacienta přímo při činu; pacient tvrdí, že M. ‚si na něj zasedl‘ apod. a údajně ho stále ‚pozoroval‘. M. nařídil pacienta zadržet a plukovní lékař ho prohlásil neschopným další služby.“

Pak následovaly poznámky o sadismu a perzekučním bludu, o nichž mi Kreizler už pověděl. Ve zbytku složky jsem našel další zprávy, napsané jinými psychiatry během Beechamova čtyřměsíčního pobytu u sv. Alžběty, a prohlédl jsem je ve snaze objevit nějaké podrobnější zmínky o rodičích toho muže. Nenašel jsem nic o jeho matce a celkově tam bylo jen málo podrobností z dětství. Jeden z posledních záznamů, psaný těsně před Beechamovým propuštěním, však obsahoval následující odstavec:

„Pacient požádal o přešetření zákonnosti své internace v ústavu a trvá na tom, že nespáchal nic špatného či zločinného; říká, že společnost musí mít zákony a lidi, kteří na ně budou dohlížet; jeho otec byl zjevně velmi zbožný muž, který zdůrazňoval důležitost pravidel a trestu pro ty, kdo je porušují. Doporučeny zvýšené dávky chloralhydrátu.“

V tu chvíli se Kreizler přiřítil zpět ke stolu a zavrtěl hlavou. „Nic. Museli se cestou někde zdržet.“ Ukázal na soubor papírů v mých rukou. „Tak co tomu říkáte, Moore?“

„Načasování odpovídá,“ řekl jsem pomalu. „A místo taky.“

Kreizler hlasitě tleskl a znovu se posadil. „O takové možnosti se mi nikdy ani nesnilo. Koho by to napadlo? Unesen indiány? Připadá mi to skoro absurdní.“

„Možná to je absurdní,“ opáčil jsem. „Za posledních pár dní jsem nezískal zrovna dojem, že by indiáni unášeli mnoho dětí mužského pohlaví, a rozhodně ne, když už je jim šestnáct let.“

„Jste si naprosto jistý?“

„Ne. Ale Clark Wissler by to nejspíš mohl potvrdit. Zkusím mu zítra ráno zavolat.“

„Udělejte to,“ přikývl Kreizler, vzal si zpátky dokument z vnitra a opět se do něj začetl. „Potřebujeme víc podrobností.“

„To mě taky napadlo. Můžu zavolat Saře a poslat ji za jedním svým přítelem z Timesů, který ji pustí do márnice.“

„Do márnice?“

„To je místo, kde se ukládají stará čísla novin. Třeba o tom najde nějakou zprávu, do newyorských novin se to určitě dostalo.“

„Ano, ano. Rozhodně.“

„Zatím se s Hobartem pokusíme zjistit, kdo je tenhle nadporučík M. a jestli je pořád ještě v armádě. Mohl by mít cenné informace.“

„A já si u sv. Alžběty promluvím se všemi, kdo někdy desátníka Johna Beechama viděli.“ Kreizler s úsměvem zvedl svou sklenici s vínem. „Tak, Moore, na novou naději!“

Nadšením a vzrušenou předtuchou jsme tu noc skoro nemohli spát, ale ráno nás čekala vítaná zpráva, že Isaacsonové konečně dorazili do Deadwoodu. Kreizler jim dálnopisem nařídil, aby tam zůstali, dokud od nás odpoledne či večer nedostanou další instrukce, zatímco já zamířil do hotelové haly, odkud jsem zatelefonoval do New Yorku. Chvíli trvalo, než jsem dostal spojení s Přírodopisným muzeem, a sehnat Clarka Wisslera bylo ještě náročnější; když se však konečně ohlásil, zněl jeho hlas nejen ochotně, ale celkem potěšeně, nejspíš hlavně proto, že mohl s jistotou prohlásit příběh popsaný v dokumentu Ministerstva vnitra za pustý výmysl. Představa, že by nějaký indiánský náčelník poslal vrahy až do New Paltzu a že by se tam dostali bez nejmenšího incidentu, byla sama o sobě dost výstřední; ovšem tvrzení, že poté, co spáchali vraždy, nechali vzkaz na vysvětlenou, unesli dospívajícího syna zavražděné dvojice, místo aby ho zabili, a pak se dostali přes celou zemi zpět, aniž si jich někdo vůbec všiml, bylo příliš absurdní, než aby se o něm vůbec dalo vážně uvažovat. Wissler si byl jistý, že očividně nepříliš důvtipní policisté z New Paltzu někomu naletěli na celkem průhlednou lež. Srdečně jsem mu poděkoval za pomoc a dalším telefonátem jsme se spojil s číslem 808 na Broadwayi.

Sara se ohlásila velmi podrážděným tónem: Během posledních osmačtyřiceti hodin projevovala o naši kancelář očividně zájem sbírka nejrůznějších nepříjemných individuí. Sara si byla jistá, že ji samu někdo téměř neustále sleduje; ačkoli nikdy nevycházela beze zbraně, takový důkladný dozor jí šel na nervy. Nuda všechno jenom zhoršovala, jelikož Sara neměla od našeho odjezdu nic moc na práci, ti přízrační pronásledovatelé jí nešli z hlavy. Představa nějakého úkolu, ačkoli šlo pouze o listování starými novinami v budově Timesů, jí proto výrazně zvedla náladu a Sara dychtivě vyslechla podrobnosti naší poslední teorie. Pak jsem se otázal, za jak dlouho myslí, že ji bude po městě moci začít doprovázet Cyrus, na což opáčila, že ačkoli už ho z nemocnice propustili, je stále příliš slabý, než aby mohl vstát ze svého lůžka v Kreizlerově domě.

„Nic se mi nestane, Johne,“ ujišťovala mě, ačkoli v těch slovech nezněla její obvyklá neochvějná sebejistota.

„Já vím,“ opáčil jsem. „Pochybuju, že by třeba jen polovina newyorských kriminálníků chodila po ulicích vyzbrojená tak dobře jako ty. Nebo policajtů, když už jsme u toho. Ale stejně řekni Steviemu, ať chodí s tebou. Kdyby k něčemu došlo, přes svůj malý vzrůst je ve rvačce neocenitelný.“

„To ano,“ rozesmála se Sara. „Ve skutečnosti se toho úkolu už ujal, každý večer mě doprovází domů. Kouříme spolu cigarety, ačkoli o tom doktoru Kreizlerovi vykládat nemusíš.“ V duchu jsem se podivil, proč Laszlovi vytrvale říká „doktor Kreizler“, ale měl jsem na srdci naléhavější věci.

„Musím jít, Saro. Zavolej, jakmile něco objevíš.“

„Dobře. Dávejte na sebe oba pozor, Johne.“

Zavěsil jsem a vydal se hledat Kreizlera.

Pořád ještě byl v telegrafní kanceláři a dopisoval poslední slova telegramu pro Roosevelta. Velmi vágně formulovanými větami (a bez podpisu) požádal Theodora, aby kontaktoval nejprve starostu New Paltzu a zjistil, zda tam někdy v posledních dvaceti letech žila rodina či osoba s příjmením Beecham, a za druhé aby se obrátil na úřady v Newtonu ve státě Massachusetts a zeptal se, zda tam stále bydlí jistý Adam Dury, přestože jsme netrpělivě čekali na odpovědi, věděli jsme, že to chvíli potrvá a je máme mezitím ještě spoustu práce u sv. Alžběty a na Ministerstvu vnitra. Trochu váhavě jsme vyšli z telegrafní kanceláře do dalšího nádherného jarního jitra.

Přestože jsem ten den musel prověřit spoustu podrobností, stále jsem se v duchu vracel k záhadám obklopujícím Johna Beechama a Victora Duryho a jsem si jistý, že Kreizlerovi se vedlo podobně. Několik otázek bylo mimořádně naléhavých: Jestli je ta historka o indiánských zabijácích opravdu falešná, kdo ji vymyslel? Kdo ve skutečnosti spáchal ty vraždy a co se stalo s mladším Duryovic chlapcem? Proč se v nemocničních záznamech nachází tak málo zmínek o dětství a mládí Johna Beechama a vůbec žádná informace o jeho matce? A kde je tento evidentně narušený člověk nyní?

Ten den nám odpověď na takové otázky nepřinesl: ani vnitro, ani Ministerstvo války neměly žádné další podrobnosti o zavraždění Duryových či o životě Johna Beechama před hospitalizací u sv. Alžběty. Kreizlerovi se v řečené nemocnici nedařilo o nic lépe. Jak mi večer prozradil, ústavy pro choromyslné neměly povinnost ani pravomoc zjišťovat, kam pacient odešel, jakmile si na základě své žádosti o přešetření zajistil svobodu. Navíc si žádný člen nelékařského personálu, který pracoval v nemocnici už v době Beechamova pobytu, nevzpomínal ohledně toho muže na nic jiného než na tik v obličeji. Jeho chování bylo jinak zřejmě zcela nenápadné, což nám sice v současné práci příliš nepomohlo, ale dobře to zapadalo do teorie, že hledaným vrahem je člověk, který kromě okamžiků vlastních násilných činů nepřitahuje zjevem ani chováním žádnou pozornost.

Jedinou užitečnou informaci, kterou jsme ten pátek získali, přinesl do Willardu večer Hobart Weaver. Podle záznamů Ministerstva války byl tím nadporučíkem, který nechal Johna Beechama v roce 1886 zprostit služby, jistý Frederick Miller, mezitím povýšený na kapitána a v současné době sloužící ve Fort Yates v Severní Dakotě. Laszlo i já jsme věděli, že rozhovor s tím člověkem by mohl být neocenitelný; výlet do Yatesu by však zavedl bratry Isaacsonovy přesně na druhou stranu od původního cíle, rezervace Pine Ridge. Přesto šlo o nejsilnější vodítko, které jsme zatím odhalili, a po důkladném zvážení jsme dospěli k závěru, že to stojí za pokus. V šest hodin večer jsme tedy poslali do Deadwoodu telegram, žádající detektivní seržanty, aby si okamžitě zajistili dopravu na sever.

Pokud šlo o zprávy pro nás, telegrafická kancelář obdržela telegram od Roosevelta, v němž stálo, že v Newtonu v Massachusetts skutečně žije muž jménem Adam Dury. Theodore dosud neobdržel z New Paltzu zprávy ohledně osoby či rodiny s příjmením Beecham, ale pracoval na tom. Já s Kreizlerem jsme tedy víceméně mohli pouze čekat a doufat, že později během večera dostaneme od Roosevelta či Sary další sdělení. Jakmile jsme oznámili hotelovému recepčnímu, že kdyby nás někdo sháněl, najdete nás v baru, zamířili jsme do té tmavé místnosti obložené dřevěným táflováním, našli si u dlouhého mosazného zábradlí odlehlý koutek a objednali si koktejly.

„Zatímco budeme čekat, Moore,“ řekl Kreizler, když se napil svého sherry s hořkou, „můžete mi povědět o těch dělnických bouřích, které předcházely zadržení Johna Beechama. Matně si na to vzpomínám, ale nevybavuji si žádné podrobnosti.“

Pokrčil jsem rameny. „Není moc o čem mluvit. V roce 1886 zorganizovalo odborářské sdružení Rytíři práce na prvního máje stávky ve všech velkých městech v zemi. V Chicagu se však celá situace velmi rychle vymkla z ruky, stávkující bojovali se stávkokazy, policie se rvala s dělníky, stávkokazové se přidávali k policii, prostě zmatek. Čtvrtého dne se na Haymarket Square shromáždila velká skupina stávkujících a objevila se celá jednotka policistů, která měla za úkol udržet pořádek. Někdo, nikdy se nezjistilo kdo, hodil do řad policistů bombu. Pár jich to zabilo. Mohl to být dělník nebo anarchista, který chtěl vyvolat potíže, nebo dokonce agent-provokatér najatý majiteli továren, aby stávkující zdiskreditoval. Důležité bylo, že guvernér tak získal dobrou záminku, aby povolal domobranu a několik federálních jednotek. Den po výbuchu bomby se konalo velké shromáždění stávkujících ve mlýně na jednom ze severních předměstí. Napochodovali tam vojáci; jejich velitel později tvrdil, že stávkující vyzval, aby se rozešli. Odboroví vůdci ovšem prohlašovali, že žádnou takovou výzvu nedostali. Ať to bylo jakkoli, vojáci prostě začali střílet. Došlo k ohavnému masakru.“

Kreizler zamyšleně přikývl. „Chicago Tam je docela velká přistehovalecká komunita, že?“

„Jistě. Němci, Skandinávci, Poláci“

„Takže mezi stávkujícími dělníky jich nejspíš byla také spousta, nemyslíte?“

Zvedl jsem ruku. „Chápu, kam tím míříte, Kreizlere, ale to nemusí nutně nic znamenat. V té době byli přistěhovalci zapletení prakticky v každé stávce po celé zemi.“

Laszlo se trochu zachmuřil. „Hmmm, nejspíš ano. Ale stejně“

Právě v tu chvíli vběhl do baru malý poslíček v červené uniformě s mosaznými knoflíky a zavolal moje jméno. Když jsem k chlapci přistoupil, oznámil mi, že mám v recepci telefon. S Kreizlerem v patách jsem vyběhl z baru, recepční mi podal sluchátko, a jakmile jsem je převzal, zaslechl jsem Sařin vzrušený hlas.

„Johne? Jsi tam?“

„Ano, Saro. Můžeš mluvit.“

„Posaď se. Možná jsme na něco narazili.“

„Nechci se posadit, nemám kam. Co se děje?“

„Našla jsem v Timesech články o té Duryovic vraždě. Skoro týden se o tom psalo na předních stranách a ještě dlouho se objevovaly malé zprávičky uvnitř listu. A bylo tam snad všechno, co se o té rodině dalo zjistit.“

„Počkej,“ zarazil jsem ji. „Řekni to Kreizlerovi, ať si může rovnou dělat poznámky.“

Laszlo položil na pult svůj malý zápisník, čímž recepčního evidentně rozladil, a zvedl si telefonní sluchátko k uchu. Vzápětí vyslechl tento příběh, který jsem si později sestavil podle jeho poznámek:

Otec reverenda Victora Duryho byl hugenot, který odešel počátkem století z Francie, aby unikl náboženskému pronásledování (hugenoti byli protestantského vyznání, zatímco většina jejich spoluobčanů patřila ke katolické církvi). Zamířil do Švýcarska, ale tam se rodině příliš dobře nedařilo. Jeho nejstarší syn Victor, pastor Reformované církve, se rozhodl zkusit štěstí v Americe. Přistěhoval se zhruba v polovině století a dostal se až do New Paltzu, městečka založeného v osmnáctém století holandskými protestanty, které se později stalo domovem pro spoustu francouzských hugenotských utečenců. Zde Dury zahájil malé evangelické tažení, placené občany města, a ani ne za rok se s manželkou a malým synem přesunul do Minnesoty, kde chtěl šířit protestantskou víru mezi tamějšími Siouxy (v té době ještě nebyli indiáni vytlačení na západ do Dakoty). Jako misionář nestál Dury nejspíš za moc: byl tvrdý a nesmlouvavý a jeho živé popisy Božího hněvu, který se snese na nevěřící a hříšníky, nedokázaly Siouxy přesvědčit o výhodách křesťanského života. Notáblové z New Paltzu, kteří jeho práci financovali, se ho právě chystali povolat zpět, když v roce 1862 propuklo velké povstání Siouxů, jeden z nejkrvavějších střetů mezi indiány a bělochy v dějinách Ameriky.

Během indiánské války Duryho rodina jen o vlásek unikla hrůznému osudu, který potkal mnoho dalších bělochů v Minnesotě. Ten zážitek nicméně přivedl dobrého pastora na nápad, jak si zajistit další finance pro své poslání. Pořídil si daguerrotyp a začal zmasakrované bělochy fotografovat; když se pak v roce 1864 vrátil do New Paltzu, proslul, dokonce neslavně proslul, tím, že ukazoval tyto fotografie velkým shromážděním úctyhodných občanů města. Šlo o křiklavě nápadný pokus vyděsit tyto obtloustlé, blahobytné lidi natolik, aby poskytli další peníze, obrátilo se to však proti němu: obrázky zavražděných a zohavených osob byly tak děsivé a Duryho chování během schůzí tak horečnaté, že se objevily pochyby o reverendově příčetnosti. Stal se téměř společenským vyvržencem a nebyl schopen najít v církvi nové uplatnění jako kazatel. Nakonec klesl až na místo kostelníka v jistém holandském kostele Reformované církve. Nečekaným narozením druhého syna v roce 1865 se finanční situace Duryových ještě zhoršila a rodina se musela zanedlouho vystěhovat do malého domku za městem.

Jelikož občané New Paltzu dobře znali Duryho dramatickou minulost i povahu a o indiánských zvycích nebyli informováni lépe než jakýkoli jiný průměrný běloch ve východní části Spojených států, většina z nich nepochybovala, že motivem k Duryho vraždě v roce 1880 byla hořkost a hněv, který vyvolal mezi Siouxy v Minnesotě během své pastorační práce téměř před dvěma desítkami let. Přesto se však objevily jisté řeči (jejichž zdroje zůstaly pochopitelně anonymní) o tom, že mezi Duryovými a jejich starším synem Adamem, který se už mnoho let před vraždami odstěhoval na farmu do Massachusetts, vládla zlá krev. Pověsti, že se Adam mohl tajně vrátit do státu New York a zabít své rodiče, ačkoli nikdo veřejně neřekl, jaký by k tomu měl mít přesný důvod, se ve městě rozšířily, policie je však nikdy nepovažovala za nic jiného než za obyčejnou pomluvu, a jelikož po mladším Duryovic synovi Japhethovi nebyla nalezena sebemenší stopa, představa, že by byl unesen, aby se stal indiánským válečníkem, dokonale odpovídala tomu, co dobří občané New Paltzu očekávali od divochů ze západních teritorií.

A tak skončil příběh Duryovic rodiny; Sara však svůj výzkum neomezila jen na tuto věc. Protože si vzpomněla, že se v mládí stýkala s několika lidmi z New Paltzu, vykonala po odchodu z Timesů několik společenských návštěv, aby zjistila, zda její staré známosti o vraždách něco vědí. Jediná osoba, kterou zastihla doma, nevěděla nic; Sara však pokračovala obecnými otázkami o každodenním životě v New Paltzu a narazila přitom na ohromující informaci: totiž že se New Paltz nachází na úpatí Shawangunk Mountains, pohoří známého svými masivními skalnatými útvary. Téměř se strachem z odpovědi se Sara otázala, zda se někteří obyvatelé města náhodou nevěnovali ve svém volném čase horolezectví na těchto skalách. Ale jistě, dozvěděla se, byl to velice populární sport, hlavně mezi nedávnými přistěhovalci z Evropy.

Ta poslední zpráva Kreizlera i mě poněkud zaskočila a potřebovali jsme trochu času, abychom celý příběh vstřebali. Jakmile Laszlo Saru ujistil, že zavoláme později, zavěsil a společně jsme se vrátili do hotelového baru, abychom si všechno promysleli.

„Takže?“ začal Kreizler trochu otřeseně, když jsme si objednali další koktejly. „Co si o tom myslíte?“

Zhluboka jsem se nadechl. „Začněme s fakty. Starší Duryovic chlapec byl svědkem některých z vůbec nejhrůznějších představitelných činů, a to ve věku, kdy z toho ještě nemohl mít rozum.“

„Ano. A jeho otec byl kazatel. Ten náboženský kalendář, Moore. Jejich rodinný život se mu nepochybně podřizoval.“

„Ten otec mi připadá jako hodně tvrdý a trochu podivný člověk, ačkoli navenek úctyhodný, alespoň zpočátku.“

Kreizler zamyšleně kroužil prstem po barpultu. „Takže můžeme předpokládat přetrvávající domácí násilí, které začalo poměrně brzy a pokračovalo neomezeně celá léta. Tak zakořenila touha po pomstě, která zvolna, ale vytrvale rostla.“

„Ano,“ přitakal jsem. „Motiv tu rozhodně nechybí. Jenže Adam je starší, než jsme původně předpokládali.“

Kreizler přikývl. „Zatímco ten mladší chlapec, Japheth, by byl nyní stejně starý jako Beecham. Takže pokud spáchal ty vraždy on, pak napsal podvrženou zprávu, zmizel a přijal nové jméno.“

„Jenže on přece to zohavování a masakry neviděl,“ upozornil jsem „Tenkrát ještě ani nebyl na světě.“

Kreizler udeřil pěstí do barpultu. „Pravda. Nemá žádnou zkušenost z pohraničí.“

Spojováním známých faktů nejrůznějšími možnými způsoby, jsem se pokusil přijít na nové řešení, ale nepodařilo se mi to. Po pár minutách jsem jenom řekl: „Stále nevíme nic o té matce.“

„Ne.“ Kreizler nyní poklepával klouby prstů o bar. „Ale byla to chudá rodina, žijící ve stísněných poměrech. To nejspíš platí hlavně o minnesotském pobytu, který je patrně nejvýraznějším obdobím v životě staršího syna.“

„Správně. Kdyby tak jenom byl mladší“

Laszlo si povzdechl a zavrtěl hlavou. „Spousta otázek, a obávám se, že odpovědi se dají najít pouze v Newtonu ve státě Massachusetts.“

„Takže co? Pojedeme tam a prověříme to?“

„Kdo ví?“ Kreizler nervózně upíjel ze své sklenice. „Přiznávám, že nevím kudy kam, Moore. Nejsem profesionální detektiv. Co máme udělat teď? Zůstat tady, pokusit se najít další informace o Beechamovi a zároveň sledovat všechny další stopy, které se nám povede objevit? Nebo jet do Newtonu? Jak člověk zjistí, že přišel čas přestat sledovat všechny možnosti a soustředit se na jeden směr?“

Chvíli jsem o tom uvažoval. „My to vědět nemůžeme,“ usoudil jsem nakonec. „Nemáme tu zkušenost. Ale“ Vstal jsem a vydal se k telegrafické kanceláři.

„Moore?“ volal za mnou Kreizler. „Kam to sakra zase jdete?“

Trvalo mi jenom pět minut, než jsem zhustil klíčové prvky Sařina nálezu do kabelogramu, který jsem nechal poslat do telegrafické kanceláře ve Fort Yates v Severní Dakotě. Zprávu uzavírala stručná žádost: „Poraďte vhodný postup.“

Zbytek večera jsme s Kreizlerem proseděli v jídelně Willardu; nehnuli jsme se z místa, dokud nás personál neupozornil, že zavírají. Jelikož nám spánek připadal vyloučený, vydali jsme se na noční procházku kolem pozemků Bílého domu; pokuřovali jsme, rozebírali příběh, který jsme večer vyslechli, ze všech možných úhlů a zároveň hledali způsob, jak do něj zapojit desátníka Johna Beechama. Bylo očividné, že sledovat vodítko vedoucí k Duryovým nám zabere spoustu času, a přestože to nikdo z nás nevyslovil nahlas, oba jsme věděli, že pokud ten čas bude promarněný, je pravděpodobné, že ve chvíli vrahova dalšího útoku nebudeme lépe připraveni ho zastavit než o Svatodušní neděli. Dva možné postupy, oba plné rizika, čekaly na naše rozhodnutí. Zatímco isme se bezcílně toulali washingtonskou nocí, cítili jsme se naprosto ochromení a neschopní činu.

Bylo proto štěstí, že když jsme se vrátili do Willardu, noční recepční pro nás měl telegram. Přišel z Fort Yatesu a musel být odeslán stěží pár minut poté, co tam Isaacsonovi dorazili. Ačkoli zpráva byla krátká, zněla naprosto rozhodně: „Stopa je slibná. Sledujte ji.“

KAPITOLA 33

Ráno nás zastihlo ve vlaku směrem zpět do New Yorku, kde jsme se chtěli zastavit v čísle 808, než budeme pokračovat do Newtonu v Massachusetts. Jakmile jsme měli potvrzeno, že stopa vedoucí k Duryovým působí slibně, nebyli bychom schopni udělat ve Washingtonu vůbec nic konstruktivního, dokonce ani spát. Jízda vlakem na sever však mohla uspokojit přinejmenším naši touhu po okamžité akci a poskytnout nám pár hodin odpočinku. V to jsem alespoň doufal pří nástupu; podřimoval jsem však v setmělém kupé jen chvilku, když mě znenadání zaplavil pocit vzrůstající tísně. Jakmile jsem rozškrtl zápalku, abych zjistil, zda mám pro své obavy nějaký racionální důvod, spatřil jsem naproti sobě Kreizlera, jak upřeně hledí do temné krajiny ubíhající za oknem.

„Laszlo,“ řekl jsem tiše a v oranžovém světle zápalky mu pohlédl do očí. „Co je? Co se stalo?“

Kloubem levého ukazováčku si přejížděl po rtech. „Ta morbidní představivost,“ zamumlal.

Sykl jsem bolestí, neboť mi dohořívající zápalka spálila prsty; odhodil jsem ji na podlahu a do husté tmy jsem se zeptal: „Jaká představivost? O čem to mluvíte?“

„Tohle sem osobně čet a vim, že to je pravda,“ zacitoval z vrahova dopisu. „Jde o ten kanibalismus. My jsme se to pokusili vysvětlit jako morbidní, přebujelou představivost.“

„A co?“

„Ty snímky, Johne,“ opáčil Laszlo, a přestože jsem neviděl jeho obličej (a ani nic jiného v kupé), z jeho hlasu jsem cítil napětí. „Fotografie povražděných osadníků. Předpokládali jsme, že náš člověk musel pobývat v nějakém období svého života v pohraničí, že pouze osobní zkušenost by mohla sloužit jako model pro jeho současné hrůzné činy.“

„Chcete říct, že tomu účelu mohly posloužit snímky, které pořídil Victor Dury?“

„Ne pro každého. Ale pro tohoto člověka ano, vzhledem k dětství plnému násilí a strachu. Vzpomeňte si, co jsme si říkali o tom kanibalismu, bylo to něco, co četl nebo slyšel, patrně jako dítě. Děsivá historka, která na něj udělala trvalý dojem. U osoby s takovou obsesivní a morbidní představivostí by však fotografie měly ještě silnější účinek, nemyslíte?“

„Soudím, že je to možné. Mluvíte o tom pohřešovaném bratrovi?“

„Ano. O Japhethu Durym.“

„Ale proč by někdo ukazoval takové věci dítěti?“

Kreizler opáčil trochu roztržitě: „Špinavější než špinaví rudoši“

„Cože?“

„Nejsem si jistý, Johne. Třeba na ně narazil náhodou. Nebo možná sloužily jako výchovný nástroj. Doufám, že v Newtonu najdeme odpověď.“

Chvilku jsem o té věci dumal, ale pak mi hlava znovu klesla na sedadlo, na němž jsem ležel. „Dobrá,“ řekl jsem nakonec, podléhaje únavě, „ale jestli si trochu neodpočinete, nebudete schopný mluvit s nikým, ani v Newtonu, ani nikde jinde.“

„Já vím,“ ujistil mě Kreizler a já zaslechl, jak se na sedadle pohodlně ukládá. „Ale ta myšlenka mě zaskočila tak nečekaně“

Pak už jsem neslyšel nic a probudilo mě až bouchání dveří od kupé a nárazy zavazadel do stěn, když jsme zastavili na nádraží Grand Central. Trochu vyčerpaní po noci plné událostí, jsme se s Kreizlerem vypotáceli z vlaku a posléze z nádraží do zataženého, ponurého rána. Jelikož se nedalo čekat, že by Sara už byla v kanceláři, rozhodli jsme se nejprve zastavit ve svých domovech a sejít se v čísle 808, až když se budeme cítit (a doufejme i vypadat) trochu víc jako lidé. Já jsem si na Washingtonově náměstí dopřál ještě dvě hodiny spánku a skvělou lázeň; potom jsem s babičkou posnídal. Duševní klid, který v ní vyvolala poprava doktora Holmese, se už začínal vytrácet, jak jsem si během jídla povšiml: nervózně pročítala zadní stránky Timesů, jako by hledala další smrtelnou hrozbu, kterou by mohla v nočních hodinách děsit samu sebe. Dovolil jsem si upozornit ji na zbytečnost takového počínání, pouze aby mi bylo dosti úsečně oznámeno, že nemá v úmyslu dát na rady člověka, který považuje za vhodné spáchat společenskou sebevraždu ne v jednom, ale hned ve dvou městech, když se nechává vidět ve společnosti „toho doktora Kreizlera“.

Harriet mi sbalila čisté věci na výlet do Newtonu a v devět hodin jsem už vstupoval do zdviže v čísle 808 na Broadwayi, plný kávy a pozoruhodně zotavený. Teď mi připadalo, jako bych byl pryč mnohem déle než čtyři dny, a upřímně jsem se těšil, až zase uvidím Saru. Když jsem dorazil do pátého patra, našel jsem ji pohrouženou v důvěrném rozhovoru s Kreizlerem, ale protože jsem se pevně rozhodl nevšímat si toho, co se mezi těmi dvěma odehrává, ať už je to cokoli, rozběhl jsem se k nim, objal Saru kolem pasu a nadšeně s ní zatočil ve vzduchu.

„Johne, ty pitomče!“ vykřikla s úsměvem. „Nezajímá mě, že zase přišlo jaro, doufám, že si vzpomínáš, co se stalo posledně, když sis ke mně moc dovoloval!“

„To ne,“ řekl jsem a rychle ji pustil. „Jedno vykoupání v Hudsonu mi stačí na celý život. Tak co? Sdělil ti Laszlo všechny novinky?“

„Ano,“ opáčila Sara, upravila si pevný uzel v týle a vzdorně po mně blýskla zelenýma očima. „Vypadá to, že veškerou zábavu jste si užili vy dva, a zrovna jsem říkala doktoru Kreizlerovi, že pokud si myslíte, že tu budu sedět třeba jen o minutu déle, zatímco vy se vydáte za dalším dobrodružstvím, ošklivě se pletete.“ Trochu jsem se rozveselil. „Ty s námi jedeš do Newtonu?“

„Říkala jsem, že chci dobrodružství,“ odsekla a zamávala mi pod nosem kusem papíru. „Trčet ve vlaku s vámi dvěma za dobrodružství nepovažuju. Ne, doktor Kreizler říká, že někdo musí jet do New Paltzu.“

„Před pár minutami telefonoval Roosevelt,“ vysvětlil Laszlo. „Jméno Beecham se očividně vyskytuje v různých městských záznamech.“

„Aha,“ řekl jsem. „To by mohlo naznačovat, že Japheth Dury se ve skutečnosti nestal Johnem Beechamem.“

Kreizler pokrčil rameny. „Každopádně to znamená další komplikaci a je nutné to nějak vysvětlit. Vy a já nicméně musíme co nejrychleji do Newtonu. A jelikož detektivní seržanti jsou stále ještě pryč, zbývá jenom Sara. Koneckonců jde o její pole působnosti, vyrostla v tom kraji a nepochybně ví, jak si naklonit místní úředníky.“

„Je to mimořádně přeceňovaná práce,“ podotkla Sara. „Dokud Cyrus nebude schopný vstát z postele, může se toho ujmout Stevie. Kromě toho bych neměla být pryč déle než den.“

Zlomyslně jsem se na dívku podíval. „A jakou cenu má v tomto plánu moje podpora?“

Sara se odvrátila. „Johne, ty jsi nemožný. Navíc s tím doktor Kreizler už souhlasil.“

„Chápu,“ opáčil jsem suše. „Takže jak se zdá, je všechno domluveno. Můj názor nemá cenu ani toho vzduchu, který spotřebuji, abych ho vyjádřil.“

Tímto způsobem jsme tedy umožnili Steviemu Taggertovi, aby nám v kanceláři plenil zásoby cigaret. Přesně v poledne toho dne jsme ho zanechali na stráži a výraz v jeho obličeji mě přesvědčil, že pokud nenajde nic lepšího, je ochoten vykouřit i vycpávky na židlích markýze Carcana. Stevie dával dobrý pozor, když mu Laszlo vysvětloval, jakým způsobem nás může kontaktovat, kdyby to bylo nutné, jakmile však Kreizler přešel k přednášce o nebezpečích závislosti na nikotinu, chlapec jako by náhle ohluchl. Laszlo, Sara a já jsme ještě nestihli ani nastoupit do výtahu, když jsme uslyšeli nezaměnitelné zvuky zavíraných a otvíraných zásuvek. Kreizler si jenom povzdechl s vědomím, že teď má na práci důležitější věci; já jsem však věděl, že jakmile případ uzavřeme, v domě na 17. ulici se uskuteční mnoho přednášek o zdravém způsobu života.

Krátce jsme se zastavili v Gramercy Parku, aby si Sara mohla vzít na cestu nějaké věci (pro případ, že by její návštěva v New Paltzu trvala déle, než čekala), načež jsme podstoupili podobnou řadu maskovacích úhybných manévrů jako před odjezdem do Washingtonu, v jejichž závěru jsme se opět ocitli na Grand Central. Tam se od nás Sara odloučila, aby si koupila lístek na Hudsonskou dráhu, zatímco my s Kreizlerem jsme zamířili k okénku Newhavenské dráhy. Rozloučení bylo stejně jako v pondělí stručné a neprozradilo mi žádné spojení mezi Sarou a Kreizlerem; začínal jsem si už myslet, že jsem se u nich mýlil stejně jako ve své teorii o vraždícím knězi. Náš bostonský vlak vyjel načas a zanedlouho jsme už ujížděli východní částí Westchester County směrem do Connecticutu.

Rozdíl mezi naší cestou do Washingtonu a výpravou do Bostonu v sobotním odpoledni spočíval v zásadě v rozdílu mezi dvěma oblastmi, kterými jsme projížděli, stejně jako mezi typy lidí, kteří tam žili. V sobotu nás nečekala zelená zvlněná pole New Jersey a Marylandu: všude kolem nás se až k Long Island Sound a k moři za ním táhla neudržovaná, špinavá krajina Connecticutu a Massachusetts. Připomínala tvrdý, drsný zdejší život, který z farmářů a obchodníků v Nové Anglii dělal strohé svárlivé lidi. Ne že bychom potřebovali nějakou nepřímou připomínku toho, jak se zde žije: ztělesněné příklady této existence seděly ve vagónu všude kolem nás. Kreizler nekoupil jízdenky první třídy; chyba, jejíž vážnost se plně projevila, jakmile vlak nabral rychlost a naši spolucestující zvýšili své skřípavé hlasy s protivným přízvukem, aby přehlušili rachocení kol. Celé dlouhé hodiny jsme museli s Kreizlerem snášet hlasité rozhovory o rybaření, místní politice a ostudné hospodářské situaci Spojených států. Navzdory hluku kolem se nám však podařilo pečlivě naplánovat způsob, jakým budeme jednat s Adamem Durym, až ho najdeme, pokud ho najdeme.

Z vlaku jsme vystoupili na bostonském nádraží Back Bay Station, před nímž postávala skupina kočích s nájemnými vozy. Když jsme se k nim se svými zavazadly vydali, jeden člověk z té skupinky, vysoký vychrtlý muž se zlomyslnýma zapadlýma očima, postoupil kupředu. „Do Newtonu?“ zeptal se Laszlo.

Muž naklonil hlavu ke straně a našpulil spodní ret. „Je to dobrejch deset mil,“ soudil. „Do půlnoci se zpátky nedostanu.“

„Zaplatíme dvojnásobek obvyklé ceny,“ řekl Laszlo rezolutně a hodil svůj vak do mužova dosti zchátralého krytého dvousedadlového kočáru. Ačkoli kočího zjevně trochu zklamalo, že přišel o možnost handrkovat se o ceně, čile přijal Laszlovu nabídku, vyskočil na kozlík a popadl bič. Pospíšil jsem si také dovnitř, a když jsme odjížděli, pronásledovaly nás rozhořčené výkřiky ostatních kočích nad tím, že nějaký hloupý cizák může zaplatit dvojnásobek běžné ceny za jízdu do Newtonu. Pak se nadlouho rozhostilo ticho.

Nad východním Massachusetts se zvolna šířil barevný západ slunce, věštící déšť, zatímco předměstí Bostonu se nenápadně proměnila v nekonečné míle monotónní kamenité země. Do Newtonu jsme dorazili dlouho po setmění, takže kočí nabídl, že nás odveze do hostince, který prohlašoval za nejlepší ve městě. Kreizler i já jsme věděli, že to patrně znamená, že podnik patří nějakému členu mužovy rodiny, ale byli jsme unavení, hladoví a v neznámém prostředí. Zatímco jsme projížděli až nepravděpodobně malebnými uličkami Newtonu, městečka tak pitoreskního a nudného, jaké se jenom dalo v Nové Anglii najít, zachvátil mě znepokojivě povědomý pocit, že jsem lapen v omezeném prostoru a mezi omezenými lidmi, což byla tísnivá úzkost, která mě často pronásledovala v době studia na Harvardu. „Nejlepší hostinec v Newtonu“ mi náladu nijak nezvedl: byla to typická zdejší stavba, pobitá překládanými prkny; uvnitř se nacházelo jen pár kousků nábytku a jídelníček se skládal výhradně z jídel vařených v horké vodě. K jediné jasné chvilce došlo během večeře, kdy hostinský (bratranec našeho kočího) prohlásil, že nám může vysvětlit cestu k farmě Adama Duryho. Když muž, který nás přivezl, slyšel, že tam ráno budeme s Kreizlerem potřebovat odvézt, nabídl, že přespí v hostinci a druhý den nám bude k dispozici. Jakmile jsme probrali tyto podrobnosti, odešli jsme do svých nízkých tmavých pokojíků a ulehli na své tvrdé úzké postele, abychom svým žaludkům umožnili nějak se vyrovnat s vařeným skopovým a bramborami, které jsme měli k večeři.

Druhý den ráno jsme s Laszlem vstali časně, abychom se vyhnuli nabízené snídani složené z hustých tvrdých lívanců a kávy, což se nám bohužel nepodařilo. Obloha se vyjasnila, aniž přišel déšť, a venku před hostincem už byl připravený ten starý vůz s kočím na kozlíku. Při jízdě na sever jsme téměř půl hodiny neviděli sebemenší stopu lidské činnosti; pak se v dohledu objevilo stádo dobytka pasoucí se na olysalé louce poseté kamením, za níž se mezi několika duby krčila skupinka budov. Když jsme přijeli ke stavbám blíž, šlo o obytný dům a dvě stodoly, rozeznal jsem postavu muže stojícího po kotníky v hnoji, který se právě s obtížemi pokoušel okovat starého, unaveného koně.

Okamžitě jsem si všiml, že muž má prořídlé vlasy a kůže na lebce se mu v ranním slunci leskne.

KAPITOLA 34

Soudě podle rozpadajících se stodol, plotů a vozů, stejně jako podle nápadného nedostatku jakýchkoli pomocníků a zdravě vyhlížejících zvířat, Adamovi Durymu jeho farma, specializovaná na mléčný skot, zrovna neprosperovala. Jen málo lidí žije v důvěrnějším styku s chmurnou realitou života než chudí farmáři a atmosféra na takových místech nebývá nejveselejší: Kreizlerovo i moje nadšení nad tím, že konečně vidíme člověka, kvůli němuž jsme urazili poměrně dlouhou cestu, bylo okamžitě utlumeno pohledem na zdejší prostředí; jakmile jsme vystoupili z vozu a nakázali kočímu, aby na nás počkal, přibližovali jsme se k muži pomalu a opatrně.

„Promiňte? Pan Dury?“ zeptal jsem se, zatímco se ten chlapík dál hmoždil s pravou přední nohou starého koně. Zvíře plné much, s hnědou srstí olysalou v místech, kde patrně spočíval chomout, ten úkol svému pánu zjevně nijak neulehčovalo.

„Jo,“ odsekl muž ostře a stále nám neukázal nic než týl své plešatící hlavy.

„Pan Adam Dury?“ naléhal jsem dál ve snaze přimět ho, aby se otočil.

„To snad víte, ne, když jste za mnou přijeli,“ odpověděl Dury a s vyheknutím konečně pustil koňskou nohu. Vstal, narovnal se v celé své výšce (dobře přes sto osmdesát centimetrů) a pleskl koně po šíji napůl v hněvu a napůl laskavě. „Tenhle si stejně myslí, že umře dřív než já,“ zamumlal, dosud obrácený k hnědákovi, „tak proč by se měl namáhat. Jenže před námi je pořád ještě spousta let, ty stará“ Dury se konečně obrátil a ukázal nám obličej tak vyhublý, že hlava připomínala pouze lebku potaženou kůží. V ústech měl nápadně velké žluté zuby a oči mandlového tvaru byly zbarvené mdlým odstínem modré. Paže měl svalnaté, a když si otíral ruce o obnošené modráky, vypadaly jeho prsty překvapivě dlouhé a silné. Přejel nás zkoumavým pohledem s výrazem, který nebyl ani vlídný, ani nepřátelský. „Takže co pro vás mohu udělat, pánové?“

Přímo, a soudím, že docela přesvědčivě, jsem začal s drobnou lstí, kterou jsme s Laszlem vymysleli ve vlaku cestou do Bostonu. „Tohle je dr. Laszlo Kreizler,“ řekl jsem, „a mé jméno je John Schuyler Moore. Jsem reportér z New York Times“ Z náprsní tašky jsem vytáhl novinářský průkaz. „Vlastně policejní reportér. Dostal jsem za úkol prošetřit pro naše noviny některé Ehm, tedy některé mimořádné nevyřešené zločiny, k nimž došlo v posledních několika desetiletích.“

Dury trochu podezřívavě přikývl. „Přišli jste se zeptat na moje rodiče.“

„Ano,“ přitakal jsem. „Nepochybně jste slyšel, pane Dury, o současných reformách v práci policejních složek města New Yorku.“

Dury přimhouřil své úzké oči tak, že nebyly téměř vidět. „Ten případ nespadal do jejich pravomoci.“

„To je pravda. Mé vydavatele však zajímá skutečnost, že mnoho pozoruhodných případů v celém státě New York není nikdy důkladně vyšetřeno nebo vyřešeno. Rozhodli jsme se opět otevřít některé z takových případů a zjistit, zda během let došlo k nějaké změně. Chtěli jsme se zeptat, zda byste s námi neprošel některá základní fakta, týkající se smrti vašich rodičů.“

Všechny rysy v Duryho tváři jako by se náhle přesunuly a zkřivily pod nějakou drtivou vlnou bolesti. Když znovu promluvil, nezněla už v jeho hlase nedůvěra, pouze smutek a rezignace. „Koho by to teď mohlo zajímat? Je to už víc než patnáct let.“

Pokusil jsem se vyjádřit soucit společně s morálním rozhořčením: „Copak čas ospravedlňuje nepotrestaný zločin, pane Dury? A nejste sám, pamatujte, i jiní lidé vědí o nepotrestaných a nevyřešených zločinech a rádi by pochopili, proč to tak je.“

Dury otázku ještě chvíli zvažoval a pak zavrtěl hlavou. „To je jejich věc. Já o tom mluvit nechci.“

Chystal se odejít; jelikož jsem však znal obyvatele Nové Anglie poměrně dobře, tuto reakci jsem předvídal. „Samozřejmě,“ podotkl jsem tiše, „byste za to dostal odměnu.“

To zapůsobilo: zarazil se, obrátil a opět se na mě podíval. „Odměnu?“

Přátelsky jsem se na něho usmál. „Poplatek za vynaložený čas a ochotu,“ řekl jsem. „Nijak zvlášť velký, řekněme sto dolarů?“

Protože jsem věděl, že pro člověka v Duryho situaci znamená sto dolarů obrovskou částku, nepřekvapilo mě, když se mu oči rozšířily úžasem. „Sto dolarů?“ opakoval nevěřícně. „Za mluvení?“

„Přesně tak, pane,“ opáčil jsem a vytáhl tu částku z peněženky.

Dury nad tím ještě chvíli dumal, a nakonec si peníze vzal. Pak se otočil ke koni, pleskl ho po zadku a nechal ho pást se na travnatém pásu v koutě dvora. „Promluvíme si ve stodole,“ prohlásil. „Mám spoustu práce a nemůžu ji jen tak nechat kvůli“, ztěžka se začal brodit hnojem pryč od nás, „strašidelným historkám.“

Kreizler i já jsme se vydali za ním s úlevou nad tím, že úplatek zafungoval. Naše obavy však opět vzrostly, když se Dury ve vratech u stodoly prudce otočil.

„Moment,“ ozval se. „Říkáte, že tenhle člověk je doktor. Jaký on na tom má zájem?“

„Studuji zločinecké chování, pane Dury,“ opáčil Laszlo bez zaváhání, „a rovněž policejní metody. Pan Moore mě požádal o odborné poradenství při práci na tom článku.“

Dury to vzal na vědomí, ačkoli se zdálo, že se mu příliš nezamlouvá Kreizlerův přízvuk. „Vy jste Němec,“ řekl. „Nebo možná Švýcar.“

„Můj otec byl Němec,“ potvrdil Laszlo, „já jsem však už vyrostl v této zemi.“

Kreizlerovo vysvětlení Duryho zjevně příliš neuspokojilo a mlčky zamířil dovnitř do stodoly.

Uvnitř polorozpadlé stavby byl pach hnoje ještě pronikavější, zjemněný pouze nasládlou vůní sena uloženého na seníku nad našimi hlavami. Holá prkna tvořící stěny budovy byla kdysi natřená na bílo, ale většina barvy už dávno oprýskala. V jednom rohu se nacházel kurník; kvokání a pípání jeho obyvatel doléhalo až k nám. Na stěnách a z nízkého stropu visely postroje, kosy, lopaty, krumpáče a cepy; na udusané zemi se povalovaly kbelíky a další nářadí. Dury zamířil přímo k prastarému rozmítacímu stroji, jehož náprava byla podepřená hromadou kamení. Popadl dřevěnou palici a několikrát s ní prudce udeřil do jednoho z kol, až se mu podařilo kolo sundat. Pak Dury znechuceně sykl a začal se zaobírat koncem nápravy.

„Dobrá,“ prohlásil, když zvedal nádobu s tuhým mazivem, ale naším směrem se nepodíval. „Tak se ptejte.“

Kreizler mi kývnutím naznačil, že by bylo lepší, kdybych ve výslechu převzal iniciativu já. „Pročítali jsme novinové zprávy z té doby,“ začal jsem. „Rád bych věděl, zda byste nám mohl říci“

„Novinové zprávy,“ přerušil mě Dury s pohrdavým odfrknutím. „Předpokládám, že jste se v nich taky dočetli, že z toho ti pitomci jeden čas podezírali mě.“

„Četli jsme, že se objevily takové zvěsti,“ opáčil jsem. „Ale policisté tvrdili, že tomu nikdy“

„Nevěřili? Moc ne, to je pravda. Ale dost na to, aby sem za mnou poslali dva svoje lidi, co mě a moji manželku obtěžovali dobře tři dny!“

„Vy jste ženatý, pane Dury?“ zeptal se Kreizler klidně.

Jen na vteřinu či dvě vzhlédl Dury k Laszlovi a v očích mu opět blýsklo nepřátelství. „Jo. Devatenáct let, ačkoli vám do toho nic není.“

„Máte děti?“ pokračoval Kreizler stále stejně opatrným tónem.

„Ne,“ přišla úsečná odpověď. „My teda žena a já Ne. Nemáme žádné děti.“

„V tom případě bych ovšem čekal,“ podotkl jsem, „že vám manželka mohla dosvědčit, že jste byl zde, když došlo k té hrůzné události, ne?“

„To pro ty idioty nic neznamenalo,“ odpověděl Dury. „Svědectví manželky neváží u soudu skoro nic. Musel jsem požádat souseda, člověka, co žije dobře deset mil odsud, aby přijel a dosvědčil, že právě ten den, co moji rodiče umřeli, jsme spolu klučili pařez.“

„Víte, proč bylo tak obtížné policisty přesvědčit?“ zeptal se Kreizler.

Dury odhodil dřevěnou palici na zem. „Jsem si jistý, že o tomhle jste taky četl, doktore. Nebylo to žádné tajemství. Už dlouho jsem s rodiči špatně vycházel.“

Gestem ruky jsem Kreizlerovi naznačil, aby mlčel. „Ano, na nějakou takovou zmínku jsme narazili,“ potvrdil jsem ve snaze vypáčit z Duryho nějaké podrobnosti. „Policejní záznamy jsou však neurčité a zmatené, nedokázali jsme z nich vyvodit žádné závěry. Což mi připadá zvláštní vzhledem k tomu, že ta otázka byla pro vyšetřování klíčová. Nemůžete nám to trochu objasnit?“

Dury zvedl kolo rozmítače na pracovní pult a začal do něj rázně bušit. „Moji rodiče byli chladní, tvrdí lidé, pane Moore. Museli být, aby přežili cestu do této země a zvládli život, který si zvolili. Ale přestože dnes to celkem chápu, taková vysvětlení mohou jen stěží stačit malému chlapci, který“ Zdálo se, že vybuchne, ale s očividným úsilím se ovládl. „Který slyší jen strohý hlas. A cítí jenom rány.“

„Takže vás bili,“ řekl jsem při vzpomínce na své a Kreizlerovy původní úvahy poté, co jsme se ve Washingtonu poprvé dočetli o zavraždění Duryových.

„Nemluvil jsem o sobě, pane Moore,“ opáčil Dury. „Ačkoli bůh ví, že ani otec, ani matka nikdy neváhali potrestat mě, když jsem se zachoval špatně. To však nezpůsobilo naše odcizení.“ Na okamžik se zahleděl malým špinavým oknem ven a pak začal znovu tlouci do kola. „Měl jsem bratra. Japhetha.“

Kreizler přikývl, zatímco já řekl: „Ano, četli jsme o něm. Je to tragické. Cítíme s vámi.“

„Tragické? Možná. Ale můžu vám říct, pane Moore, ať už mu ti divoši udělali cokoli, nemohlo to být horší než to, co musel snášet od vlastních rodičů.“

„Chovali se k němu krutě?“

Dury pokrčil rameny. „Někdo by to možná tak neposuzoval. Já však ano a myslím si to dodnes. Jistě, v mnoha ohledech to byl divný kluk a způsob, jakým rodiče reagovali na jeho chování, mohl nezasvěceným připadat přirozený. Jenže nebyl. Ne, pane, někde v tom všem se skrýval ďábel“ Dury se na chvíli zadumal, ale pak se vytrhl ze zamyšlení. „Omlouvám se. Chtěli jste slyšet o tom případu.“

Další asi půlhodinu jsem Durymu pokládal řadu otázek o tom, co se stalo v roce 1880, a žádal objasnění podrobností, které nám ve skutečnosti byly celkem jasné, jen abych zamaskoval pravý účel naší návštěvy. Pak jsem se otázal, proč by vůbec nějací indiáni měli chtít zavraždit jeho rodiče, čímž jsem ho přiměl, aby se rozhovořil o jejich životě v Minnesotě. Odtud pak už bylo snadné přejít k hovoru o osudech rodiny a jejich soukromém životě obecně. Když o tom Dury mluvil, Laszlo nenápadně vytáhl svůj záznamník a začal si obsah jeho sdělení zapisovat:

Ačkoli se narodil v roce 1856 v New Paltzu, nejstarší vzpomínky Adama Duryho pocházely až z doby, kdy mu šlo na čtvrtý rok a jeho rodina se přestěhovala do Fort Ridgely v Minnesotě, vojenské pevnosti se sídlem vládního zmocněnce pro indiánské záležitosti. Duryovi bydleli ve srubu o jedné místnosti asi míli od pevnosti; tedy v obydlí, které mladému Adamovi poskytovalo vynikající možnost studovat chování rodičů. Jeho otec, jak jsme s Kreizlerem již věděli, byl přísně nábožensky založený muž, který se nijak nepokusil oslazovat kázání přednášená těm zvídavějším Siouxům, kteří si ho přišli poslechnout. Laszla i mě však překvapilo, že navzdory své přehnané zbožnosti a strohosti nebyl reverend Victor Dury ke svému staršímu synovi nijak zvlášť krutý či hrubý; Adam tvrdil, že jeho rané vzpomínky na otce byly spíše šťastné. Pravda, pastor dokázal bolestivě trestat, jestliže to bylo nutné; takového opatření se však většinou dožadovala paní Duryová.

Když mluvil o své matce, tvář Adama Duryho se zachmuřila a jeho tón byl mnohem váhavější, jako by ho i vzpomínka mohla nějak strašlivě ohrozit. Paní Duryová byla chladná a přísná a zjevně svému synovi v dětství neposkytovala velkou útěchu ani něhu; když jsem ho o ní slyšel hovořit, mimoděk jsem pomyslel na Jesseho Pomeroye.

„Ačkoli mě její lhostejnost trápila,“ říkal Dury, zatímco se pokoušel nasadit opravené kolo zpět na rozmítací stroj, „myslím, že ta odtažitost vadila mnohem víc mému otci, nebyla mu skutečnou manželkou. Jistě, dělala všechny běžné domácí práce, a navzdory naší chudobě udržovala domácnost velmi pečlivě uklizenou. Ale když žijete s rodiči v jednom malém pokoji, pánové, nemůžete si nevšimnout intimní stránky jejich vztahu. Nebo její neexistence.“

„Chcete říct, že si nebyli blízcí?“ zeptal jsem se.

„Chci říct, že nechápu, proč si ho vůbec brala,“ opáčil Dury nevrle a náprava i kolo náhle pocítily veškerou sílu jeho smutku a hněvu. „Stěží snesla jeho nejběžnější dotyk, natož pokusy vytvořit rodinu. Víte, můj otec si přál hodně dětí. Měl představy, vlastně sny o tom, ze své syny a dcery pošle do divočiny na Západě hlásat evangelium a pokračovat v jeho práci. Ale matka Každý pokus pro ni znamenal utrpení. Někdy to mlčky snášela, ale někdy se vzpírala. Skutečně nevím, proč se za něho provdala. Snad jen Když kázal Můj otec byl svým způsobem výjimečný řečník a matka si nenechala ujít jediné jeho kázání. Je to zvláštní, ale zdálo se, že ji tahle část jeho života fascinuje.“

„A potom, co jste se vrátili z Minnesoty?“

Dury zahořkle zavrtěl hlavou. „Po návratu z Minnesoty se všechno ještě zhoršilo. Když otec přišel o místo, ztratil jediný lidský kontakt s matkou, který kdy měl. V následujících letech spolu sotva promluvili, a pokud vím, nikdy se jeden druhého nedotýkali.“ Opět vzhlédl k tomu špinavému okénku. „Jenom jednou“

Na pár vteřin se odmlčel, a abych ho pobídl, tiše jsem zamumlal: „Japheth?“

Dury přikývl a pomalu se vytrhl ze smutných vzpomínek. „Když bylo dost teplo, začal jsem radši spát venku. Neměli jsme to daleko do hor, Shawangunk Mountains začínaly hned za domem. Otec se ve Švýcarsku naučil lézt po skalách od svého vlastního otce a Shawangunk byly ideálním místem, kde mohl své schopnosti procvičovat a předávat mi je. Ačkoli jsem v tom nikdy nebyl zvlášť dobrý, chodil jsem s ním rád, protože aspoň v těch chvílích jsme se mohli dostat pryč z domu a od té ženské.“

Kdyby ta slova zahřměla jako výstřel, pochybuji, že by nás s Kreizlerem zasáhla silněji. Laszlo prudce zvedl svou churavou levou paži a překvapivou silou mi sevřel rameno. Dury nic z toho neviděl, a aniž si všiml, jak na nás jeho příběh zapůsobil, hovořil dál:

„Ale během nejchladnějších měsíců jsem musel spát doma, jinak bych riskoval umrznutí. A vzpomínám si na jednu únorovou noc, kdy otec Myslím, že pil, i když to neměl ve zvyku. Ale ať už byl střízlivý, nebo ne, konečně se vzbouřil proti matčinu nepřirozenému chování. Mluvil o povinnostech manželky a potřebách manžela a začal se na ni sápat. No Matka se samozřejmě rozkřičela a řekla mu, že se chová stejně jako ti divoši, před nimiž jsme utekli v Minnesotě. Ale tu noc se otec nedal zastavit, a já jsem navzdory chladu utekl oknem z domu a přespal ve staré stodole, která patřila našemu sousedovi. I z té dálky jsem slyšel matčin křik a pláč.“ Znovu se zdálo, jako by si Dury přestal uvědomovat, kde je a s kým, a promluvil monotónním, dutým hlasem: „A přál bych si, abych mohl říct, že mě ty zvuky děsily. Ale nebylo to tak. Ve skutečnosti si přesně pamatuji, že jsem v duchu svého otce pobízel“ Vzpamatoval se, trochu rozpačitě sáhl po kladivu a opět začal bušit do kola na nápravě. „Bezpochyby jsem vás šokoval, pánové. Pokud ano, tak se omlouvám.“

„Ne, ne,“ ujistil jsem ho rychle. „Jenom jste nám poskytl přesnější představu o situaci, to docela chápeme.“

Dury vrhl krátký skeptický pohled po Laszlovi. „A vy, doktore? Vy to taky docela chápete? Zatím jste toho moc nenamluvil.“

Kreizler pod Duryho pohledem zachoval naprostý klid. Věděl jsem, jak málo je pravděpodobné, že by tento prostý farmář dokázal Kreizlera, zoceleného nesčetnými návštěvami v blázincích, přivést do rozpaků. „Příliš mě ten příběh zaujal, než abych to komentoval,“ řekl Laszlo. „Ale pokud dovolíte, pane Dury, musím říct, že mě překvapilo, jak přesně dokážete vyjádřit své pocity a postřehy.“

Dury se nevesele zasmál. „Na farmáře, myslíte? Ano, to je práce mojí matky. Každý večer nás celé hodiny nutila dělat úkoly. Oba jsme uměli číst a psát, než nám bylo pět let.“

Kreizler uznale pokývl hlavou. „To je chvályhodné.“

„Moje ruce si to nemyslely,“ opáčil Dury. „Pravidelně mě přes ně tloukla prutem jako Ale zase odbočuji od tématu. Chtěli jste vědět, co se stalo s mým bratrem.“

„Ano,“ odpověděl jsem. „Ale předtím nám ještě povězte, jaký to byl chlapec? Říkal jste, že byl divný. V jakém smyslu?“

„Japheth?“ Dury přišrouboval kolo, pevně šroub přitáhl, vstal a zvedl dlouhou tyč. „V jakém smyslu nebyl? Soudím, že se asi nic moc jiného čekat nedalo. Šlo o dítě narozené z hněvu, které si žádný z rodičů nepřál. Pro mou matku představoval symbol otcova chtíče a surovosti a pro otce, pro otce, přestože si přál další děti, byl Japheth vždycky připomínkou jeho hanby, té strašné noci, kdy ho chlípnost změnila ve zvíře.“ Pomocí tyče vyrazil Dury zpod nápravy rozmítače kameny, které ji podpíraly; stroj dopadl na podlahu z udusané hlíny a popojel kousek dopředu. Spokojený s výsledkem sáhl Dury po lopatě, zatímco vyprávěl dál. „Pro chlapce ponechaného sobě samotnému je svět místem plným pastí a nástrah. Snažil jsem se Japhethovi pomáhat, co to šlo, ale v době, kdy už byl dost starý, aby se z nás mohli stát skuteční přátelé, mě poslali vypomáhat na nedalekou farmu a já ho vídal jen málokdy. Věděl jsem, že v tom domě trpí vším, co jsem tam musel snášet já, a možná je to ještě horší. A přál jsem si, abych mu mohl pomoci víc.“

„Prozradil vám někdy,“ zeptal jsem se, „co se tam děje?“

„Ne. Ale něco z toho jsem viděl,“ řekl Dury, když začal lopatou nakládat hnůj z několika stání pro dobytek do rozmítacího stroje. „A v neděli jsem se snažil trávit s ním hodně času a ukazovat mu, že navzdory tomu, co se děje doma, v životě zbývá ještě spousta potěšení. Naučil jsem ho lézt po skalách, v horách jsme trávili celé dny a noci. Ale nakonec Nevěřím, že by někdo dokázal smazat matčin vliv.“

„Chovala se surově?“

Dury zavrtěl hlavou a pak promluvil hlasem, který zněl uvážlivě a upřímně: „Nemyslím, že by v tomto ohledu Japheth trpěl hůř než já. Občas dostal řemenem výprask od otce, to je všechno. Ne, tehdy jsem věřil, že způsoby mé matky byly mnohem zákeřnější. Myslím si to dosud.“ Dury odložil lopatu, posadil se na jeden z velkých kamenů, které původně podpíraly rozmítací stroj, a vytáhl dýmku s váčkem na tabák. „Předpokládám, že jsem měl jistým způsobem větší štěstí než Japheth, neboť v matčiných pocitech vůči mně vždycky převládala naprostá lhostejnost. Ale Japheth, u něj jí nestačilo pouze zbavit ho lásky. Komentovala každý jeho čin, každý jeho pohyb, třeba sebemenší. Už když byl úplně maličký a nedokázal se ještě pořádně ovládat, ho sekýrovala za všechno, co udělal.“

Kreizler se naklonil dopředu a nabídl mu zápalku, kterou Dury váhavě přijal. „Co myslíte tím ‚všechno’, pane Dury?“ zeptal se Laszlo.

„Jste muž znalý medicíny, doktore,“ opáčil Dury. „Jistě si na to dokážete odpovědět sám.“ Dury několik vteřin mlčky potahoval z dýmky, aby se tabák rozhořel; pak zavrtěl hlavou a vztekle zavrčel: „Ta surová mrcha! Vím, že to jsou krutá slova, když je člověk řekne o své vlastní mrtvé matce. Ale kdybyste ji viděli, pánové, pořád ho kritizovala, chvilku mu nedala pokoj. A když si stěžoval, plakal nebo se kvůli tomu rozzuřil, říkala mu věci tak odporné, že bych sám nevěřil, že je toho schopná.“ Dury vstal a začal opět uklízet hnůj. „Že není jejím synem. Že je dítětem špinavých indiánů, hnusných, divošských lidožroutů, kteří ho odložili u našich dveří. Ten malý chudáček tomu napůl věřil.“

Každou minutou zapadaly na místo další kousky skládačky; čím déle Dury mluvil, tím větší potíže mi dělalo zamaskovat sílící pocit vzrušujícího triumfu. Skoro jsem si přál, aby Dury se svým vyprávěním skončil a já mohl vyběhnout ven a vykřičet k nebesům, že jsme navzdory protivenství uspěli a s Kreizlerem toho vraha chytíme. Věděl jsem však, že nyní je sebeovládání důležitější než kdy jindy a snažil jsem se napodobit Kreizlerův neochvějný klid.

„A co se stalo,“ zeptal se Laszlo, „když váš bratr trochu povyrostl? Tedy když byl dost starý, aby“

Zničehonic Adam Dury zoufale vykřikl cosi nesrozumitelného a mrštil lopatou k zadní stěně stodoly. Slepice v přilehlém kurníku se poplašeně rozkvokaly, a když je Dury uslyšel, vytáhl si dýmku z úst a pokusil se ovládnout. Kreizler ani já jsme se nepohnuli, ačkoli já jsem nejspíš leknutím vytřeštil oči.

„Myslím,“ zasyčel Dury nakonec, „že bychom k sobě měli být upřímní, pánové.“

Kreizler neřekl nic a mně se slyšitelně třásl hlas, když jsem se zeptal: „Upřímní, pane Dury? Ale já vás ujišťuji, že“

„Zatraceně!“ zařval Dury a vztekle dupl. Pak chvíli mlčel, a když znovu promluvil, zněl jeho hlas již klidněji: „Copak opravdu věříte, že se o tom tenkrát nemluvilo? Myslíte si, že když jsem farmář, musím být nutně taky pitomec? Vím moc dobře, co jste sem přišli zjistit!“

Chystal jsem se protestovat dál, ale Kreizler mě vzal za loket. „Pan Dury s námi hovořil výjimečně otevřeně, Moore. Domnívám se, že mu dlužíme stejnou upřímnost.“ Dury přikývl a jeho dech se trochu zklidnil, když Kreizler pokračoval: „Ano, pane Dury. Soudíme, že je dost pravděpodobné, že vaše rodiče zabil váš bratr.“

Z úst našeho hostitele se vydral žalostný zvuk, napůl vzdech a napůl zavzlykání. „A je naživu?“ zeptal se hlasem, z něhož zmizely téměř všechny stopy hněvu.

Kreizler pomalu přikývl a Dury bezradně zvedl ruce. „Ale proč by na tom mělo teď záležet? Je to tak dávno, všechno to skončilo. Pokud můj bratr žije, nikdy se se mnou nespojil. Proč by to mělo být důležité?“

„Takže jste i vy sám dostal to podezření?“ odpověděl Kreizler otázkou, zatímco vytahoval z kapsy placatku whisky a podával ji Durymu.

Dury opět přikývl a napil se; nyní se už k Laszlovi nechoval tak nepřátelsky a podezíravě jako zpočátku. Původně jsem myslel, že jeho postoj zapříčinil Laszlův přízvuk; nyní jsem však pochopil, že k tomu vedlo Duryho podezření, že tato návštěva, od podle něho jistě velmi podivného typu lékaře, dospěje právě k tomuto výsledku.

„Ano,“ řekl Dury po chvíli. „Musíte si uvědomit, doktore, že jsem jako chlapec žil mezi Siouxy. V jejich vesnicích jsem měl pár přátel. A povstání z dvaašedesátého roku jsem měl z první ruky. Takže jsem věděl, že vysvětlení smrti mých rodičů, které policie nakonec přijala, je téměř určitě lež. A navíc jsem znal svého bratra.“

„Věděl jste, že je takového činu schopen,“ řekl Kreizler tiše. Nyní postupoval velmi opatrně, stejně jako tehdy s Jessem Pomeroyem. Jeho hlas byl pořád stejně klidný, kladl však stále vyhrocenější otázky. „Jak, pane Dury? Jak jste to věděl?“

Pocítil jsem záchvěv skutečného soucitu, když se na Duryho tváři objevila slza. „Když bylo Japhethovi asi devět nebo deset let,“ rozhovořil se tiše poté, co se opět zhluboka napil z Kreizlerovy láhve, „strávili jsme spolu několik dní v horách. Lovili jsme do pastí i puškou malá zvířata, veverky, vačice, mývaly. Učil jsem ho střílet, ale moc ho to nebavilo. Pasti a stopování, to bylo jeho. Japheth dokázal celý den hledat hnízdo, nebo doupě nějakého zvířete a pak celé hodiny čekat, sám ve tmě, než uskutečnil svůj plán. Měl talent. Ale jednou jsme lovili každý zvlášť, já jsem se vydal sledovat stopy rysa, které jsem našel, a když jsem se vracel zpět, slyšel jsem podivný, strašný skřek. Nářek. Vysoký, tenký a slabý, ale příšerný. A jakmile jsem dorazil do našeho tábora, uviděl jsem Japhetha. Chytil do pasti vačici a rozřezával zvíře na kousky, když bylo ještě naživu. Přiběhl jsem k němu, střelil to ubohé stvoření do hlavy a pak si vzal bratra stranou. V očích měl podivný, nepřirozený lesk, ale když jsem na něj chvíli křičel, dal se do pláče a zdálo se, že ho to opravdu mrzí. Myslel jsem, že to byl ojedinělý incident, taková věc, kterou kluk udělá, protože neví, jak je to špatné, a když se mu to zakáže, už to nezopakuje.“ Dury začal prohrabávat tabák ve své dýmce, která mu mezi řečí vyhasla.

Kreizler mu nabídl další zápalku. „Ale nebylo to tak,“ řekl.

„Ne,“ potvrdil Dury. „Stalo se to v průběhu dalších let ještě několikrát, tedy aspoň pokud počítám případy, o kterých vím. Nikdy neubližoval velkým zvířatům, koním nebo dobytku na okolních farmách. Vždycky to byla ta malá stvoření, která jako by to v něm vyvolávala. Snažil jsem se to zarazit, ale pak“

Dury nedopověděl, zůstal sedět a jenom zíral na zem, jako by už nechtěl pokračovat. Kreizler ho však jemně pobídl: „A pak se stalo ještě něco horšího?“

Dury potáhl z dýmky a přikývl. „Ale já mu to nedával za vinu, doktore. A myslím, že se mnou budete souhlasit. Nebyla to jeho chyba.“ Sevřel jednu ruku v pěst a udeřil se s ní do stehna. „Ale matka, k čertu s ní, to používala jen jako další příklad Japhethova ďábelského chování. Tvrdila, že si to způsobil sám, jako by si nějaký chlapec vůbec mohl přát něco takového!“

„Obávám se, že nám to budete muset vysvětlit, pane Dury,“ řekl jsem.

Rychle přikývl a pak se naposledy napil whisky, než láhev vrátil Kreizlerovi. „Ano, ano. Omlouvám se. Počkejte, to se stalo v létě, sakra, těsně předtím, než jsem se odstěhoval. Muselo to být léto v pětasedmdesátém roce. Japhetovi bylo jedenáct. Na farmě, kde jsem pracoval, nedávno najali nového člověka; byl jen o pár roků starší než já. Choval se přátelsky, každý si ho na první pohled oblíbil. A zdálo se, že to umí s dětmi. Docela jsme se spřátelili, a nakonec jsem ho pozval na loveckou výpravu. Hodně se zajímal o Japhetha a můj bratr se s ním skutečně spřátelil, natolik, že jsme ho vzali ještě na pár dalších výprav. Japheth s ním kladl pasti, zatímco já se s puškou vydával lovit větší zvěř. Vysvětlil jsem tomu, té stvůře, kterou jsem považoval za člověka, že má dávat pozor, aby Japheth netýral ulovená zvířata. Zdálo se, že to dokonale chápe. Víte, já mu věřil, že se o mého bratra postará.“ Zvenku se ozvaly tupé rány na zeď stodoly. „A on tu důvěru zradil,“ řekl Dury a vstal. „Nejhorším možným způsobem.“ Otevřel špinavé okénko, vystrčil hlavu ven a zavolal: „Hej ty! Zmiz odtamtud! Povídám ti, mazej pryč!“ Vrátil se zpět a podrbal se v prořídlých vlasech. „Ten kůň je hlupák. Klidně si poláme nohy, jen aby se dostal k té troše jetele, co roste za stodolou, a já nedokážu Promiňte, pánové. Abych to zkrátil, jednou večer jsem našel Japhetha v našem táboře. Byl polonahý, plakal a krvácel z No, prostě krvácel. Ten mizera, jemuž jsem ho svěřil, zmizel. Už jsme ho nikdy neviděli.“

Zvenčí se ozvaly stejné zdušené zvuky jako předtím, což Duryho vedlo k tomu, že popadl dlouhý tenký bičík a vyrazil ke dveřím. „Omluvte mě na chvíli, pánové.“

„Pane Dury,“ zavolal ještě Kreizler. Náš hostitel se ve dveřích obrátil. „Ten člověk z farmy, vzpomínáte si, jak se jmenoval?“

„Ale jistě, doktore,“ odpověděl Dury. „Pocit viny mi to jméno vypálil do paměti. Beecham, George Beecham. Omluvte mě.“

To jméno mě zasáhlo víc než cokoli, co jsme dosud odhalili, a většina triumfálního nadšení, které jsem prožíval, se opět změnila ve zmatek. „George Beecham?“ zašeptal jsem. „Ale Kreizlere, jestliže je Japheth Dury ve skutečnosti“

Kreizler mě gestem umlčel. „Ušetřete si otázky na později, Moore, a zapamatujte si jednu věc, pokud to půjde, nebudeme tomu muži prozrazovat skutečný důvod naší návštěvy. Nyní už víme skoro všechno, co vědět potřebujeme. Takže se za chvíli na něco vymluvíme a rozloučíme se.“

„Všechno, co potřebujeme, no, vy možná víte všechno, co potřebujete, ale já mám pořád ještě tisíc otázek. A proč bychom mu to měli tajit? Má právo vědět“

„K čemu by mu to bylo?“ zašeptal Kreizler chraptivě. „Kvůli té věci trpěl celá léta a užíral se tím. Jakému účelu by posloužilo, ať pro nás, nebo pro něj, kdybychom mu řekli, že podle nás nezabil jeho bratr jen své rodiče, ale také půl tuctu dětí?“

To mě umlčelo; jestliže byl Japheth Dury naživu, ale nikdy se nepokusil se svým bratrem Adamem spojit, pak nám tenhle utrápený farmář nemůže ve vyšetřování žádným způsobem dále pomoci. A prozrazovat mu naše podezření ještě dříve, než budou podložena důkazy, mi v tu chvíli připadalo skutečně jako vrchol krutosti. Ze všech těchto důvodů jsem, jakmile se Dury vrátil od svého koně, poslechl Kreizlerovy příkazy a vymyslel si historku o vlaku zpátky do New Yorku a o termínech, které musím dodržet; standardní výmluvy, které jsem během své novinářské kariéry použil už tisíckrát, abych se dostal z podobně obtížných situací.

„Než půjdete, řekněte mi ještě upřímně jednu věc,“ požádal Dury, když nás vyprovázel zpět k vozu. „Ty řeči o psaní článku o případech, které zůstaly nevyřešené, je na tom něco pravdy? Nebo se chystáte znovu otevřít jen tenhle případ a spekulovat o účasti mého bratra na základě informací, které jsem vám poskytl?“

„Mohu vás ujistit, pane Dury,“ prohlásil jsem, a protože jsem mluvil pravdu, znělo to přesvědčivě, „že se v novinách neobjeví žádné články o vašem bratrovi. To, co jste nám řekl, nám pomohlo pochopit, kde a jak policisté, který ten případ vyšetřovali, udělali chybu, nic víc. Vaše informace zůstanou přísně důvěrné.“

Po těch slovech mi Dury pevně potřásl rukou. „Děkuji vám, pane.“

„Váš bratr si hodně vytrpěl,“ řekl Kreizler, když rovněž podával Durymu ruku. „A mám podezření, že jeho trápení pokračovalo i v letech po smrti vašich rodičů, pokud je opravdu dosud naživu. Není na nás, abychom ho soudili nebo z jeho neštěstí těžili.“ Napjatá pokožka na Duryho obličeji se napjala ještě víc, jak se snažil potlačit prudké emoce. „Měl bych jenom ještě jednu nebo dvě otázky,“ pokračoval Laszlo, „pokud vám to nebude vadit.“

„Jestliže znám odpovědi, rád vám je poskytnu, doktore,“ ujistil ho rychle Dury.

Kreizler přikývl. „Váš otec. Mnoho pastorů Reformované církve klade jen malý důraz na církevní svátky, mám však tušení, že u vašeho otce tomu bylo jinak, není-liž pravda?“

„To ano,“ odpověděl Dury. „Svátky patřily k téměř jediným příjemným událostem v našem domě. Matka měla samozřejmě námitky. Vytahovala svoji bibli a vysvětlovala, proč se takové oslavy téměř rovnají papeženství a jaké tresty mohou očekávat ti, kdo je slaví. Otec však trval na svém, po pravdě řečeno, některá ze svých nejlepších kázání pronášel právě o svátcích. Ale nechápu, jak“

Kreizlerovy černé oči se téměř viditelně rozzářily, když ho pohybem ruky zarazil. „Je to jen drobnost, ale byl jsem zvědavý.“ Když nastupoval do kočáru, Laszlo se ještě otočil, jako by si na něco vzpomněl. „Ach, vlastně ještě jedna maličkost.“ Dury v očekávání vzhlédl, zatímco já nastupoval za Kreizlerem. „Kdy se u Japhetha začaly projevovat ty obtíže v obličeji?“

„Ty křeče?“ ujistil se Dury, opět otázkou zaskočený. „Pokud si vzpomínám, měl je vždycky. Možná ne jako úplně malé dítě, ale začaly brzy a trpěl jimi zbytek svého Přinejmenším celou dobu, co jsem ho znal.“

„Docházelo k nim neustále?“

„Ano,“ řekl Dury, pohroužený ve vzpomínkách. Pak se usmál. „Jenom v horách to mizelo. Když lovil. V těch chvílích byly ty oči klidné jako vodní hladina.“

Nebyl jsem si jistý, jak mnoho úžasných odhalení dokážu ještě strávit, aniž bych z toho napětí vybuchl, Kreizler však zcela vyrovnaně pokračoval dál: „Smutný, ale v mnoha ohledech pozoruhodný chlapec,“ podotkl. „Nemáte náhodou jeho fotografii, že?“

„Vždycky odmítal nechat se fotografovat, doktore, z pochopitelných důvodů.“

„Ano. Jistě, chápu. Tak sbohem, pane Dury.“

Když jsme se konečně rozjeli pryč od malé farmy, ještě jsem se ohlédl a sledoval, jak Adam Dury ztěžka odchází zpět ke stodole; jeho dlouhé silné nohy a velká chodidla v holinkách se bořily hluboko do bahna a hnoje kolem budovy. A pak, těsně předtím, než vešel dovnitř, se náhle zastavil a rychle se otočil zpět k cestě.

„Kreizlere,“ ozval jsem se, „zmínila se Sara, že by v novinových zprávách o té rodině stálo něco o Japhetově tiku?“

„Pokud si vzpomínám, tak ne,“ odpověděl Kreizler bez ohlédnutí. „Proč?“

„Protože podle toho, jak se Adam Dury právě tváří, bych řekl, že o tom nikde žádná zmínka nebyla, a on si to zrovna uvědomil. Nejspíš si bude dlouho lámat hlavu nad tím, jak jsme na to přišli.“ Ačkoli moje nadšení stále rostlo, ze všech sil jsem se snažil ovládnout, když jsem pohlédl na Laszla a prohlásil: „Panebože! Povězte mi, Kreizlere, povězte mi, že ho máme! Spousta z toho, co ten člověk říkal, mě hrozně mate, ale prosím, prosím, řekněte mi, že jsme dospěli k řešení!“

Kreizler si dovolil nepatrný úsměv a prudce pozvedl pravou pěst. „Máme kousky toho řešení, Johne, tím jsem si jistý. Možná ještě ne všechny kousky a možná ne správně poskládané, ale ano, většinu jsme už našli! Kočí! Odvezte nás přímo na Back Bay Station! Pokud si vzpomínám, po šesté hodině jede vlak do New Yorku, musíme ho stihnout!“

Celé dlouhé míle jsme stěží srozumitelnými výrazy vyjadřovali triumf a úlevu; kdybych byl tehdy věděl, jak krátce to vydrží, víc bych si ty pocity šetřil. Jenže asi hodinu poté, co jsme urazili poloviční cestu zpět k nádraží, jsme z dálky zaslechli zvuk ne nepodobný prasknutí suché větve, který znamenal konec všech příjemných úvah. Dodnes si živě pamatuji, jak po něm ihned následovalo kratičké zasvištění a potom něco narazilo do koně táhnoucího náš vůz. Zvířeti vytryskl z krku proud krve a zřítilo se na zem. Než jediný z nás stihl nějak zareagovat, ozvalo se další ostré prásknutí a zasyčení a pak se na Laszlově pravé paži nad loktem objevila krev.

KAPITOLA 35

S krátkým výkřikem a dlouhou kletbou se Kreizler vrhl na podlahu vozu. Jelikož jsem si uvědomil, že jsme i přesto zoufale špatně kryti, přiměl jsem ho, aby vyskočil ven a zalezl pod vůz, kde jsme se oba pevně přitiskli k zemi. Náš kočí naopak vyrazil na otevřené prostranství, očividně s úmyslem prohlédnout svého mrtvého koně. Naléhal jsem na něho, aby se ukryl; zjevná ztráta budoucího příjmu ho však zdrtila natolik, že na svou momentální bezpečnost nebral ohled. Dělal ze sebe nadále dokonalý terč, dokud se ovšem neozval další výstřel, po němž se do země u jeho nohou zaryla kulka. Vzhlédl, a jako by náhle pochopil nebezpečí, v němž se nachází, obrátil se na podpatku a vyrazil k hustému křoví, vzdálenému asi padesát metrů od nás, na druhou stranu od skupinky stromů, v nichž se nejspíš skrýval útočník.

Za neustálého sykání a klení se Kreizlerovi podařilo stáhnout si sako, načež mi začal vysvětlovat, jak mám ránu ošetřit. Nebyla ani tak vážná, jako krvavá, neboť střela mu pouze škrábla svaly na paži, především se muselo zastavit krvácení. Sundal jsem si pásek, udělal z něj provizorní turniket těsně nad krvácejícím zraněním a pevně utáhl. Z roztrženého Laszlova rukávu jsem vyrobil obvaz a krvavý proud se za okamžik zastavil. Jakmile však vůz zasáhla další kulka, která svou silou roztříštila jeden ze silných dřevěných paprsků kola, připomněl jsem si, že bychom brzy mohli být nuceni ošetřovat i jiná zranění.

„Kde je?“ zeptal se Kreizler s pohledem upřeným mezi stromy před námi.

„Tamhle, kousek vlevo od té bílé břízy jsem zahlédl kouř,“ ukázal jsem. „Ale moc by mě zajímalo, kdo to je.“

„Obávám se, že na výběr máme spoustu možností,“ opáčil Kreizler, utáhl si obvaz pevněji a slabě přitom zasténal. „Já osobně bych sázel na naše nepřátele z New Yorku. Comstockova autorita a vliv působí po celých Státech.“

„Jenže střelba ze zálohy zrovna nevypadá jako něco v Comstockově stylu. A na Byrnese to taky moc nesedí. Co takhle Dury?“

„Dury?“

„Když si uvědomil ten háček s tikem jeho bratra, mohl změnit názor a usoudit, že mu chceme uškodit.“

„Připadal vám však skutečně jako vrah?“ zeptal se Kreizler, složil si zraněnou paži na hrudi a opatrně ji přidržel druhou rukou. „Když si odmyslíte ty silácké řeči? Kromě toho z jeho vyprávění vyplývalo, že je dobrý střelec, na rozdíl od tohohle člověka.“

To mě zarazilo. „A co když to je on? Náš vrah? Mohl nás sledovat z New Yorku. A jestli je vrahem opravdu Japheth Dury, tak se Adam zmiňoval, že si jeho bratr střílení nikdy neoblíbil.“

Kreizler o tom uvažoval, zatímco upřeně hleděl do lesíka před námi, a pak zavrtěl hlavou. „Necháváte se unášet svou fantazií, Moore. Proč by nás měl sledovat?“

„Protože věděl, kam jedeme. Ví, kde jeho bratr žije, a ví, že rozhovor s Adamem by nám mohl pomoci ho vystopovat.“

Laszlo pořád vrtěl hlavou. „To je příliš neuvěřitelné. Povídám vám, že v tom má prsty Comstock.“

Do boku vozu se zaryla další střela a odštípla z něj dlouhé třísky.

„Naléhavé upozornění,“ poznamenal jsem v reakci na výstřel, obrátil se a zadíval se do houští za námi. „Zdá se, že kočí mezi ty stromy doběhl bez úhony. Myslíte, že s tou rukou můžete utíkat?“

Kreizler krátce zaúpěl bolestí. „Stejně dobře jako tady můžu ležet, zatraceně!“

Popadl jsem Laszlův kabát. „Jakmile se dostanete na otevřené prostranství,“ řekl jsem, „snažte se neběžet rovně.“ Oba jsme se otočili a proplížili se na druhou stranu vozu. „Zkuste kličkovat. Běžte první, pomůžu vám, kdyby se ukázalo, že máte nějaké potíže.“

„Získal jsem dosti znepokojivý dojem,“ pravil Laszlo, zatímco se soustředěně rozhlížel po těch padesáti metrech volné plochy, „že potíže tohoto druhu budou v tomto vyšetřování trvalým jevem.“ Jako by ta myšlenka Laszla zaskočila. Už už se chystal vyrazit, když se náhle zastavil, sáhl po svých stříbrných hodinkách a podal mi je. „Poslyšte, Johne v případě, že No, rád bych, abyste tohle předal“

Usmál jsem se a odstrčil hodinky zpět k němu. „Vždycky jsem vás podezíral z tajné sentimentality. Uklidněte se, dáte jí to sám. A teď, kupředu!“

Když běžíte o život, zdolat padesát metrů poměrně rovné volné pláně v severovýchodní části USA, může být mnohem obtížnější, než by se zdálo. Každá myší díra, příkop, kaluž, kořen nebo kámen mezi vozem a lesíkem se stávaly téměř nepřekonatelnou překážkou; zběsile tlukoucí srdce jako by zbavilo mé nohy a chodidla obvyklé pružnosti. Soudím, že nám trvalo ani ne minutu, než jsme překonali padesát metrů dělících nás od bezpečí; a přestože nás zjevně ohrožoval jeden jediný střelec s nepříliš přesnou muškou, cítil jsem se jako uprostřed zuřivé bitvy. Vzduch kolem mi připadal plný kulek, ačkoli zazněly nejvýše tři či čtyři další výstřely; a ve chvíli, kdy jsem se řítil hluboko do temnoty mezi stromy a větve mě šlehaly do obličeje, jsem byl strachy tak blízko k inkontinenci, jak doufám už nikdy v životě nebudu.

Kreizlera jsem našel zhrouceného u mohutné jedle. Turniket i obvaz se uvolnily a po paži se mu znovu řinula krev. Jakmile jsem bandáže upravil, přehodil jsem mu přes ramena kabát, neboť se mi zdálo, že ztrácí barvu a dává se do něho zima.

„Budeme se držet rovnoběžně s cestou,“ řekl jsem tiše, „dokud se nedostaneme někam mezi lidi. Jsme už jen kousek od Brookline, tam snadno seženeme nějaký odvoz na nádraží.“

Podepřel jsem Laszla a podpíral ho při pomalé chůzi hustým podrostem; dával jsem přitom pozor, abychom neztratili z dohledu silnici. Když se před námi vynořily první stavby v Brookline, usoudil jsem, že můžeme bezpečně vyjít z lesa a pokračovat rychleji. Po chvíli vedle nás zastavil ledařský vůz a kočí seskočil dolů, aby se zeptal, co se nám přihodilo. Vymyslel jsem si historku o nehodě a převráceném voze, čímž jsem toho dobrého muže přiměl, aby nám nabídl svezení až na nádraží. To se ukázalo jako dvojnásobně šťastné, neboť několik velkých kusů ledu z jeho nákladu ulevilo Kreizlerovi od bolesti v paži.

V době, kdy jsme se ocitli na dohled od nádraží Back Bay Station, už bylo téměř půl šesté a podvečerní slunce se začalo barvit do jantarova nastávajícím soumrakem. Požádal jsem kočího, aby nás vysadil u malého borového lesíku asi dvě stě metrů od nádraží. Jakmile jsme vystoupili a poděkovali mu za jeho laskavost i za led, který tou dobou již téměř úplně zastavil krvácení z Kreizlerova zranění, postrčil jsem Laszla do příšeří pod tmavozelenými větvemi.

„Já nemám nic proti přírodě, Moore,“ poznamenal Kreizler nechápavě. „Nezdá se mi však, že by byla zrovna vhodná doba na procházky lesem. Proč jsme nejeli rovnou na stanici?“

„Jestli po nás tam vzadu střílel někdo z Comstockových a Byrnesových pohůnků,“ opáčil jsem, zatímco jsem mezi větvovím hledal místo, odkud bych měl dobrý výhled na nádražní budovu, „tak ho nejspíš napadlo, že míříme sem. A mohl by tu na nás čekat.“

„Aha,“ zamručel Laszlo. „Rozumím.“ Pomalu se svezl na měkkou vrstvu jehličí a začal si upravovat obvaz. „Takže my počkáme tady, a jakmile vlak přijede, nastoupíme do něj potají.“

„Přesně tak,“ potvrdil jsem.

Kreizler vytáhl své stříbrné hodinky. „Do odjezdu zbývá skoro půlhodina.“

Významně jsem na něj pohlédl a nepatrně se pousmál. „To je akorát dost času, abyste mi vysvětlil své školácké gesto s těmi hodinkami tam na cestě.“

Kreizler se prudce odvrátil a mě překvapilo, do jak hlubokých rozpaků ho ta poznámka zjevně uvrhla. „Nejspíš,“ začal váhavě a proti své vůli mi úsměv oplatil, „nemůžu doufat, že byste na ten incident zapomněl, že?“

„To tedy ne.“

Přikývl. „Toho jsem se obával.“

Posadil jsem se vedle něho. „Nuže?“ vybídl jsem ho. „Chystáte se s tím děvčetem oženit?“

Laszlo mírně pokrčil rameny. „Uvažoval jsem o tom.“

S tichým zasmáním jsem svěsil hlavu. „Bože Sňatek. Už jste tedy Požádal jste ji o ruku?“ Laszlo zavrtěl hlavou. „Možná by bylo lepší počkat, až skončíme s pátráním,“ řekl jsem. „Pak budete mít větší naději na kladnou odpověď.“

Kreizler se na mě zmateně zadíval. „Proč?“

„No,“ odpověděl jsem prostě, „sama sobě tak dokáže své schopnosti, jestli víte, jak to myslím. A bude ochotnější se usadit.“

„Schopnosti?“ podivoval se Kreizler. „Jaké schopnosti?“

„Laszlo,“ opáčil jsem trochu blahosklonným tónem, „v případě, že vám to uniklo, celá tahle záležitost pro Saru hodně znamená.“

„Pro Saru?“ opakoval nechápavě, a z tónu, jakým to jméno vyslovil, jsem přesně pochopil, nakolik jsem se od úplného začátku mýlil.

„Ach ne,“ povzdechl jsem si. „Takže to není Sara“

Kreizler na mě ještě několik vteřin zíral, pak se opřel o kmen stromu, otevřel ústa a rozesmál se bouřlivěji, než jsem ho kdy slyšel se zasmát, chechtal se nahlas a protivně dlouho.

„Kreizlere,“ ozval jsem se zkroušeně asi po minutě. „Prosím, doufám, že“ On se však řehtal dál a do mého hlasu proniklo podráždění: „Kreizlere. Kreizlere! Dobrá, udělal jsem ze sebe osla. Ale mohl byste už teď být tak hodný a zmlknout?“

Nevyhověl mi. Teprve po další půlminutě začal smích konečně slábnout, ale jen proto, že mu působil bolest ve zraněné paži. Laszlo si sevřel loket, přestože se stále otřásal neovladatelným veselím a do očí mu vyhrkly slzy. „Omlouvám se, Moore,“ vypravil ze sebe nakonec. „Ale co jste si nejspíš musel myslet“ Poté následoval další výbuch bolestivého řehotu.

„Co jsem si sakra asi měl myslet?“ zeptal jsem se. „Trávil jste s ní o samotě spoustu času. A sám jste říkal“

„Sara ale přece nemá nejmenší zájem o manželství,“ namítl Kreizler, když konečně ovládl své bezuzdné pobavení. „Vlastně se o muže téměř nezajímá, celý svůj život založila na přesvědčení, že žena může vést plně uspokojivou samostatnou existenci. Vy byste to měl vědět nejlépe.“

„Pochopitelně mě to napadlo,“ zalhal jsem, abych zachránil trosky své důstojnosti. „Jenže jste se chovali tak, že to vypadalo, jako by Já vlastně ani nevím, jak to vypadalo!“

„Tohle bylo tématem jednoho z prvních rozhovorů, které jsem s ní vedl,“ vysvětloval Kreizler dál. „Říkala, že nemám očekávat žádné komplikace, že všechno bude přísně profesionální.“ Laszlo se zahleděl na můj trucovitý obličej. „Muselo to pro vás být dost náročné,“ dodal s dalším uchechtnutím.

„To ano,“ odsekl jsem nedůtklivě.

„Stačilo se jednoduše zeptat.“

„Sara nebyla jediný člověk, který se snažil chovat profesionálně,“ ohradil jsem se. „Ačkoli teď chápu, že jsem si neměl dělat starosti s“

Najednou jsem se zarazil. „Moment! Počkejte chvilku. Když to není Sara, tak kdo k čertu.“ Pomalu jsem se otočil k Laszlovi, a ten stejně pomalu sklopil pohled k zemi s výrazem, který žádné další vysvětlování nepotřeboval. „Ach bože,“ vydechl jsem. „Je to Mary, že ano?“

Kreizler se zadíval k nádraží a pak do dálky ve směru, odkud měl přijet náš vlak, jako by hledal možnost úniku před tím výslechem. Žádná se však nenaskytla. „Ta situace je dost složitá, Johne,“ řekl nakonec. „A musím vás požádat, abyste to vzal na vědomí a respektoval to.“

Příliš šokovaný, než abych se vzmohl na nějaký komentář, jsem pouze oněměle seděl, zatímco se mi Laszlo pokoušel tu „složitou situaci“ vysvětlit. Trápila ho očividně spousta věcí: Mary byla koneckonců jeho pacientkou a vždycky hrozilo nebezpečí, že to, co mohla považovat za milostnou náklonnost, je ve skutečnosti pouze skrytou vděčností, nebo ještě hůře, úctou. Z toho důvodu, vyprávěl mi Laszlo váhavě, když si asi před rokem všiml, co Mary cítí, usilovně se snažil nijak ji nepovzbuzovat a nepřipouštět si, že by mohl její city opětovat. Zároveň se mi však pokoušel objasnit, nakolik jeho a Maryina vzájemná náklonnost vyrůstala z kořenů, které byly v mnoha ohledech zcela přirozené.

Když Kreizler začal před lety pracovat s negramotnou a údajně nevzdělavatelnou Mary, rychle si uvědomil, že nebude schopen s ní komunikovat, dokud mezi nimi nevznikne pouto důvěry. A aby to pouto vytvořil, prozradil jí to, co nyní vágně označil jako svou „osobní historii“. Jelikož Kreizler netušil, že díky Saře vím teď o jeho osobní historii víc, než mi kdy vyjevil, nemohl vědět, jak přesně jsem jeho slova pochopil. Mary byla patrně prvním člověkem, říkal jsem si v duchu, který kdy slyšel příběh Laszlova patrně násilného a bouřlivého vztahu s vlastním otcem, a takové odhalení nutně muselo vyvolat důvěru, ale i něco hlubšího: ačkoli Laszlo chtěl svým příběhem Mary pouze přimět, aby mu prozradila svůj, vlastně tím zasel semínka neobvyklého typu důvěrného vztahu. Ta důvěrnost přetrvala do doby, kdy pro něho Mary začala pracovat; život v domě na 17. ulici se tak stal daleko zajímavějším, a zároveň i daleko složitějším, než byl kdy předtím. Když už konečně Kreizler nemohl nevidět, že za prvé Maryiny city k němu přerostly hranice pouhé vděčnosti, a za druhé, že on sám je podobně přitahován k ní, zahájil dlouhé sebezpytování, při němž se snažil určit, zda jeho city nejsou pouze maskovanou lítostí k tomu nešťastnému, osamělému stvoření, které vzal pod svou střechu. Ke konečnému závěru, že to tak není, dospěl teprve pouhých několik dnů předtím, než mu obrátilo život naruby naše vyšetřování. Ta práce ho donutila, aby řešení své osobní situace odložil; zároveň mu to však pomohlo určit, jakou podobu by to řešení mohlo mít. Když se totiž ukázalo, že nebezpečí hrozí nejen členům týmu, ale i jeho zaměstnancům, Kreizlera zachvátila taková touha ochránit Mary, jaká zdaleka neodpovídala pouze povinnostem zaměstnavatele a dobrodince. V tu chvíli rozhodl, že by měla o případu vědět co nejméně a ve vyšetřování nehrát sebemenší roli: s vědomím, že by jeho nepřátelé mohli zaútočit na lidi, na nichž mu záleží, Laszlo doufal, že Mary ochrání, když zajistí, aby, v tom nepravděpodobném případě, že by s ní nějaký cizí člověk dokázal komunikovat, neměla žádné užitečné informace. Teprve ráno před naším odjezdem do Washingtonu se Kreizler rozhodl, že možná přišel čas, aby se jeho a Maryin vztah, jak to poněkud neobratně vyjádřil, „rozvinul“. Okamžitě ji o tom rozhodnutí informoval, a ona se za ním dívala se slzami v očích, neboť se bála, že se mu něco stane, když bude pryč, a oni se tak nikdy nestanou něčím víc než jen pánem a služkou.

Právě ve chvíli, kdy Kreizler domluvil, jsem zdálky od východu zaslechl první zahvízdání newyorského vlaku. Stále jsem se však nevzpamatoval z otřesu a v duchu jsem začal procházet události uplynulých týdnů, abych zjistil, v kterém bodě jsem se ve svém výkladu věcí tak osudně zmýlil.

„Může za to Sara,“ usoudil jsem nakonec. „Už od začátku se chovala, jako by No, nevím, jak se vlastně chovala, ale bylo to zatraceně podivné. Ona o té vaší situaci ví?“

„Jsem si tím naprosto jistý,“ odpověděl Kreizler, „ačkoli jsem jí nikdy nic neprozradil. Zdá se, že Sara na všechno kolem sebe nahlíží jako na možnost procvičit své detektivní schopnosti. A tenhle malý hlavolam pro ni nejspíš znamenal skvělou zábavu.“

„Tak zábava,“ zabručel jsem. „A já si myslel, že jde o lásku. Vsadím se, že věděla, že jsem na nesprávné stopě. To je jí podobné, nechat mě v domnění, že No, jen počkejte, až se vrátíme zpátky. Já jí ukážu, co se stane, když si takhle zahrává s Johnem Schuylerem“

Zarazil jsem se, neboť se asi míli vlevo od nás zrovna vynořil newyorský vlak, plnou rychlostí uhánějící k nádraží.

„V té diskusi můžeme pokračovat v kupé,“ prohlásil jsem a pomohl Kreizlerovi vstát. „A můžete si být jistý, že pokračovat budeme.“

Jakmile vlak se zaskřípěním zastavil ve stanici, rychle jsme s Kreizlerem vyrazili přes další kamenité pole plné výmolů k poslednímu vagonu. Nastoupili jsme na otevřenou plošinu vzadu a nenápadně vklouzli dovnitř, kde jsem Laszla pohodlně usadil na zadní sedadlo. Průvodčí nebyl nikde v dohledu a my jsme těch několik minut zbývajících do odjezdu věnovali úpravě Kreizlerova obvazu i našeho celkového vzhledu. Každých pár vteřin jsem vyhlížel na nástupiště v očekávání někoho, kdo by vypadal jako nájemný zabiják, ale jedinými dalšími cestujícími, kteří právě nastupovali, byla postarší zámožná dáma o holi a její obtloustlá, značně vyčerpaná pečovatelka.

„Vypadá to, že jsme vyklouzli,“ prohlásil jsem a vyšel do uličky. „Jen se ještě podívám“

Zarazil jsem se v půlce věty, neboť pohled dopadl na zadní dveře vagonu. Na plošině se znenadání vynořili dva mohutní muži, a ačkoli se nedívali směrem k nám, dohadovali se s nějakým zaměstnancem nádraží, viděl jsem z nich tolik, abych bezpečně poznal ty dva pacholky, kteří mě a Saru vyhnali z bytu Santorelliových.

„Co se děje, Moore?“ zeptal se Kreizler, když si všiml mého výrazu. „Co se stalo?“

S vědomím, že ve svém stavu by mi Laszlo při jakémkoli střetu nebyl nic platný, jsem se pokusil o úsměv a zavrtěl hlavou. „Nic,“ ujistil jsem ho rychle. „Vůbec nic. Nebuďte tak nervózní, Kreizlere.“

Oba jsme se otočili, když dovnitř předními dveřmi hlučně vrazila ta stará dáma s doprovodem. Přestože se mi žaludek svíral strachem, mozek mi stále pracoval dobře. „Hned se vrátím,“ řekl jsem Kreizlerovi a vydal se příchozím vstříc.

„Dovolte,“ začal jsem se svým nejzdvořilejším úsměvem. „Nemohl bych vám nějak pomoci najít pohodlné místo, madam?“

„To tedy mohl,“ opáčila stará dáma tónem, který jasně prozrazoval, že je na obskakování zvyklá. „Ta moje pečovatelka je naprosto k ničemu!“

„To jistě ne,“ odpověděl jsem s pohledem upřeným na hůl, o kterou se stařena opírala: měla masivní hlavici z těžkého stříbra vytvarovanou do podoby labutě. Vzal jsem ženu za paži a zamířil s ní k sedadlu. „Některé věci,“ pokračoval jsem, trochu zaskočený vahou a toporností staré dámy, „však přesahují síly i té nejlepší ošetřovatelky.“ Pečovatelka se na mě po těch slovech vděčně usmála a já jsem využil příležitosti, abych se zmocnil stařeniny hole. „Dovolte, já vám to podržím, madam, abychom mohli Tak, a je to!“ Sedadlo pod její tíhou zasténalo.

„Ach!“ zvolala žena. „Ano, tak je to mnohem lepší. Děkuji vám, pane. Jste skutečný džentlmen.“

Opět jsem se usmál. „Bylo mi potěšením,“ řekl jsem a vyrazil pryč.

Když jsem míjel Kreizlera, ohromeně se na mě zadíval. „Moore, co to u všech čertů“

Gestem jsem mu naznačil, aby mlčel; pak jsem se pustil k zadním dveřím vozu. Hlavu jsem naklonil ke straně, aby mi zvenčí nebylo vidět do tváře. Oba muži se stále přeli s úředníkem stojícím na nástupišti. Neslyšel jsem, o čem hovoří, když jsem se však podíval pozorněji, zjistil jsem, že jeden z nich drží pouzdro na pušku. „Ten bude muset jít první,“ zamumlal jsem pro sebe; s jakoukoli další akcí jsem však musel počkat, až se vlak rozjede.

Když ta chvíle konečně přišla, zaslechl jsem, jak muži na plošině pokřikují na úředníka nějaké závěrečné, docela drsné urážky, za okamžik se obrátí a zamíří dovnitř. Zhluboka jsem se nadechl a pak tiše, rychle otevřel dveře.

Netrávil jsem četné sezony sledováním úspěchů i selhání newyorských baseballových Obrů jen tak pro nic za nic. Během dlouhých odpolední v Central Parku jsem si sám natrénoval pěkný švih, který jsem nyní předvedl, když jsem plnou silou nechal hůl té staré dámy dopadnout na šíji a hlavu muže s puškou. Zaječel bolestí, než se však vůbec stihl chytit za hlavu, opřel jsem se mu rukou mezi lopatky a postrčil ho přes zábradlí plošiny. Ačkoli vlak dosud nejel příliš rychle, muž neměl naději, že se dostane zpět, jenže stále zbýval ten druhý, který nyní zařval: „Co to sakra je?“ a vrhl se po mně.

Předpokládal jsem, že mi instinktivně půjde po krku, takže jsem se přikrčil a vrazil mu stříbrnou hlavici hole do rozkroku. Bolest ho ochromila jen na vteřinu, a když se narovnal, zdálo se, že ho úder spíš rozzuřil než poranil. Zaútočil mi pěstí na hlavu, rána mi však jen sklouzla po straně lebky, neboť jsem se v úhybném manévru vyklonil přes zábradlí. Vlak, jak jsem zjistil krátkým, trochu dezorientovaným pohledem na koleje pod sebou, nabíral rychlost. Zabiják při neúspěšném úderu ztratil rovnováhu, neobratně zavrávoral, a než se stihl vzpamatovat, udeřil jsem ho stříbrnou labutí do tváře. Rána však byla nejistá a nadlouho ho nezadržela. Popadl jsem hůl do obou rukou, protivník však další útok očekával a zvedl obě masité paže, aby si chránil hlavu. Pak se zlovolně zašklebil a vrhl se ke mně.

„Teď tě mám, ty hajzle,“ zavrčel a potom skočil. Měl jsem jen jedinou možnost obrany: zamířil jsem mu holí na hrdlo a jejím koncem jsem ho bodl do ohryzku tak prudce, že se mu z úst vydral zdušený výkřik a na okamžik se bolestí nedokázal hnout. Rychle jsem hůl pustil, chytil se okraje zastřešené plošiny, vytáhl se nahoru a prudce vykopl oběma nohama. Muž pod tím úderem přeletěl přes zábradlí na násep u kolejí, kde se chvíli kutálel a stále se přitom držel za hrdlo.

Zvolna jsem se svezl na plošinu, několikrát jsem zalapal po dechu, a když jsem vzhlédl, spatřil jsem zevnitř přicházet Kreizlera.

„Moore!“ zvolal a sklonil se ke mně. „Jste v pořádku?“ Přikývl jsem a stále zápasil s dechem, zatímco Laszlo se zahleděl na koleje za námi. „No, na první pohled vypadáte mnohem lépe než tamti dva. Nicméně pokud jste schopen chůze, navrhuji vám, abyste se vrátil zpět, ta dáma začíná propadat hysterii. Domnívá se, že jste jí odcizil její vycházkovou hůl, a vyhrožuje, že na příští zastávce pošle pro policii.“

Jelikož se můj puls konečně začal uklidňovat, upravil jsem si šaty, zvedl hůl a zamířil dovnitř vagonu. Cestou ke staré dámě jsem v uličce trochu klopýtal.

„Promiňte, madam,“ řekl jsem srdečně, ačkoli stále trochu zadýchaně. „Chtěl jsem si jen tu úžasnou práci prohlédnout na světle.“

Stařena přijala svou hůl bez jediného slova, ale když jsem se vracel na místo, slyšel jsem ji zaječet: „Ne! Odneste to pryč! Na té věci je krev!“

S tichým zasténáním jsem se zhroutil na místo vedle Kreizlera, který mi podal svou placatku s whisky. „Předpokládám, že ti lidé se na vás nepokoušeli vymáhat dluhy z hazardu,“ podotkl.

Zavrtěl jsem hlavou a zhluboka se napil. „Ne,“ vydechl jsem. „Byli to Connorovi pohůnci. Víc nevím.“

„Myslíte, že měli skutečně v úmyslu nás zabít?“ přemýšlel Lazslo nahlas. „Nebo nás chtěli jen postrašit?“

Pokrčil jsem rameny. „Pochybuji, že se to někdy dozvíme. A upřímně řečeno bych o tom právě teď raději nemluvil. Kromě toho jsme byli vyrušeni zrovna uprostřed velmi zajímavé diskuse“

Zanedlouho se objevil průvodčí, a jakmile jsme si od něho koupili dva lístky do New Yorku, začal jsem se Laszla podrobně vyptávat na celou tu záležitost s Mary Palmerovou. Ne, že bych tomu nedokázal uvěrit, nikdo, kdo to děvče někdy viděl, by o tom nemohl pochybovat, ale protože mi to jednak uklidňovalo rozjitřené nervy, a jednak mi působilo skutečné potěšení vidět Kreizlera pro změnu tak rozpačitého a nejistého. Všechna nebezpečí, která jsme ten den prožili; vlastně veškerá ponurost celého našeho vyšetřování, to vše jako by ztrácelo na významu, když mi Laszlo velmi prostými slovy líčil své osobní naděje do budoucna. Byl to pro něj nezvyklý a v mnoha ohledech obtížný hovor; nikdy jsem však toho člověka neviděl chovat se tak dokonale lidsky jako během té jízdy vlakem. A nikdy už jsem ho tak znovu vidět neměl.

KAPITOLA 36

Vlak, do něhož jsme nasedli, byla loudavá lokálka, která navíc nabrala strašlivé zpoždění, takže když jsme se z ní na Grand Central vypotáceli, oblohu na východě už začaly barvit první náznaky svítání. Jelikož jsme se dohodli, že náročná interpretace faktů získaných od Adama Duryho může počkat do odpoledne, nasedli jsme s Kreizlerem každý do jiné drožky a vyrazili se trochu vyspat do svých domovů. Když jsem dojel na Washingtonovo náměstí, zdálo se, že v domě mé babičky všechno ještě spí, takže jsem doufal, že se dostanu do postele, dřív než vypukne obvyklý ranní rozruch. Málem se mi to také podařilo, jenže zrovna když jsem potichu vyběhl po schodech a chystal se svléknout, ozvalo se lehké zaklepání na dveře mé ložnice. Než jsem stihl jakkoli zareagovat, strčila dovnitř hlavu Harriet.

„Ach pane Johne!“ zvolala s očividným rozrušením. „Díky bohu, že jste tu.“ Vstoupila dovnitř a přitáhla si přitom svůj župan úžeji k tělu. „Jde o slečnu Howardovou, pane, telefonovala vám sem včera celý večer a v noci taky.“

„Sara?“ otázal jsem se poplašeně při pohledu na výraz v Harrietině jindy tak veselé tváři. „Kde je?“

„U doktora Kreizlera, říkala, že ji tam zastihnete. Došlo tam k nějaké No, já nevím, pane, ona mi toho moc neprozradila, ale stalo se jistě něco strašného, to jsem jí poznala na hlase.“

Rychle jsem si znovu obul boty. „U doktora Kreizlera?“ opakoval jsem a srdce se mi náhle rozbušilo. „Co tam pro všechno na světě dělá?“

Harriet si energicky zamnula ruce. „Jak říkám, pane, to mi nepověděla, ale pospěšte si, prosím, volala už víc než tucetkrát!“

Vmžiku jsem byl zpátky na ulici. Jelikož jsem dobře věděl, že v takovou hodinu neseženu drožku blíž než na Šesté avenue, vyrazil jsem na západ nejrychlejším krokem, jakého jsem byl schopen, a zastavil jsem se až ve chvíli, kdy jsem naskakoval do fiakru zaparkovaného pod tratí nadzemky. Dal jsem kočímu Kreizlerovu adresu a sdělil mu, že jde o naléhavou věc, načež ten dobrý muž popadl bič a vzal mě za slovo. Zatímco jsme se ozlomkrk řítili směrem k okraji města, já sám jako ve snách, příliš unavený a otřesený, než abych v Harrietině prohlášení hledal nějaký smysl, začal jsem si uvědomovat občasné šplíchnutí do obličeje. Když jsem se vyklonil z vozu a zahleděl se na nebe, zjistil jsem, že se nad městem nakupily těžké mraky, zakrývající ranní slunce a smáčející ulice vytrvalým deštěm.

Fiakrista během jízdy na Stuyvesant Square ani na okamžik nezvolnil tempo, takže jsem se za pozoruhodně krátkou dobu ocitl na chodníku před Kreizlerovým domem. Předal jsem kočímu velkorysou částku, aniž bych žádal vrácení drobných, a on hbitě nabídl, že na mě počká: tušil, že brzy budu potřebovat další odvoz, a zjevně se mu nechtělo opustit ve vylidněných ulicích tak štědrého zákazníka. Ostražitě, ale chvatně jsem přešel k hlavním dveřím, které se ihned otevřely. Objevila se v nich Sara.

Vypadala zdravě a nezraněně a v náhlém záchvatu úlevy jsem ji objal. „Díky bohu,“ vydechl jsem. „Z toho, co říkala Harriet, jsem vyrozuměl“ Rázem jsem Saru pustil, neboť jsem si všiml muže stojícího za ní: důstojného bělovlasého džentlmena v redingotu a s objemnou brašnou v ruce. Opět jsem pohlédl na Saáru a postřehl, že se jí ve tváři zračí vyčerpání a smutek.

„Tohle je doktor Osborne, Johne,“ řekla Sara tiše. „Kolega doktora Kreizlera. Bydlí nedaleko odtud.“

„Dobrý den,“ pozdravil mě dr. Osborne, ale na odpověď nečekal. „Takže, slečno Howardová, doufám, že jsem se vyjádřil jasně, s chlapcem se nesmí hýbat a musí mít naprostý klid. Příštích čtyřiadvacet hodin bude rozhodující.“

Sara unaveně přikývla. „Dobře, doktore. A děkuji vám za vaši péči. Kdybyste tu nebyl“

„Jenom si přeji, abych byl mohl udělat více,“ opáčil Osborne tiše. Pak si nasadil klobouk, kývl na mě a odešel. Sara mě vtáhla dovnitř.

„Co se proboha stalo?“ zeptal jsem se, když jsem za ní stoupal do schodů. „Kde je Kreizler? A co to bylo za řeči o chlapci? Snad se něco nestalo Steviemu?“

„Pst, Johne,“ zakřikla mě Sara tiše, ale naléhavě. „V tomhle domě musí být naprostý klid.“ Odvedla mě rychle až do salonu. „Doktor Kreizler je pryč.“

„Pryč?“ opakoval jsem. „Kde pryč?“

Jakmile Sara vstoupila do temného salonu, vydala se k lampě, pak však mávla rukou a nechala zhasnuto. Zhroutila se na pohovku a z pouzdra na stole opodál vytáhla cigaretu.

„Posaď se, Johne,“ vyzvala mě; něco z emocí, které se v těch několika málo slovech odrazily, rezignace, žal, hněv, mě donutilo okamžitě uposlechnout. „Doktor Kreizler je v márnici,“ řekla nakonec a vydechla proužek dýmu.

Prudce jsem se nadechl. „V márnici? Saro, co se proboha stalo? Je Stevie v pořádku?“

Přikývla. „Uzdraví se. Je nahoře s Cyrem. Teď se musíme postarat o dvě rozbité lebky.“

„Rozbité lebky?“ papouškoval jsem znovu. „Jak se“ Náhle se mi vnitřnosti sevřely tak zlou předtuchou, že když jsem se bezradně rozhlížel po salonu a přilehlé chodbě, zachvátila mě téměř fyzická nevolnost. „Počkej moment. Proč jsi vlastně tady? A proč pouštíš lidi dovnitř a ven ty? Kde je Mary?“

Sara dlouho neodpovídala, jen si pomalu mnula oči a pak opět potáhla z cigarety. Když se znovu ozval její hlas, zněl podivně mdle. „Byl tu Connor. V sobotu večer, se dvěma svými pacholky.“ Bolest v mém žaludku zesílila. „Očividně jste je s Kreizlerem setřásli, a od svých šéfů to za to ošklivě schytali, soudě podle toho, jak se chovali tady.“ Sara se pomalu zvedla, přešla k dveřím balkonu a pootevřela je. „Vtrhli do domu a zavřeli Mary v kuchyni. Cyrus ležel v posteli, takže zbýval jen Stevie. Ptali se ho, kam jste s doktorem Kreizlerem odjeli, ale No, vždyť znáš Stevieho. Neprozradil jim to.“

Přikývl jsem a zamumlal: „Odprejskněte, pitomci.“

„Přesně tak,“ přitakala Sara. „Takže se do něho pustili. Kromě rozbité lebky má pár naražených žeber a v obličeji je samá modřina. Ale hlavně ta hlava Prostě, určitě to přežije, jenže zatím nevíme, jak to přežije. Zítra by to mělo být trochu jasnější. Cyrus se pokusil vstát a jít mu na pomoc, ale jenom se zhroutil nahoře na chodbě a znovu se uhodil do hlavy.“

Ačkoli jsem měl strach se zeptat, přesto jsem tu otázku položil: „A Mary?“

Sara bezmocně rozhodila rukama. „Musela Stevieho slyšet křičet. Nedokážu si představit, co jiného by ji přimělo, aby jednala tak zbrkle. Popadla nůž a nějak se jí podařilo dostat se z kuchyně. Nevím, co měla v úmyslu udělat, ale Ten nůž skončil v Connorově boku. Mary sama skončila pod schody. Zlomila si vaz.“

Zděšeným šepotem jsem se zeptal: „Je mrtvá?“

Sara přikývla a pak si odkašlala, aby byla schopná znovu promluvit. „Stevie se doplazil k telefonu a zavolal doktora Osborna. Já jsem se tu zastavila, když jsem se včera večer vrátila z New Paltzu. Tou dobou už bylo všechno zařízené. Stevie nám ještě stihl prozradit, že to byla nehoda. Že to Connor nechtěl udělat. Jenže když ho Mary bodla, prudce se otočil a“

Na dlouhé vteřiny se mi před očima všechno rozmazalo do jakési neurčité šedi; pak jsem zaslechl zvuk, který jsem naposledy slyšel na Williamsburském mostě tu noc, kdy byl zabit Georgio Santorelli, hlasité hučení krve ve vlastních žilách. Roztřásla se mi hlava, a když jsem ji složil do dlaní, abych ten pohyb zastavil, všiml jsem si, že mám vlhké tváře. Hlavou mi probleskovaly ony typické vzpomínky, které obvykle doprovázejí zprávy o podobných tragédiích, rychlé, nesouvislé a v některých případech hloupé, a když jsem znovu zaslechl svůj hlas, ani jsem nevěděl, odkud vlastně vychází.

„To není možné,“ říkal jsem. „Prostě není. Taková souhra náhod To nedává smysl Saro, Laszlo mi právě pověděl“

„Ano,“ přerušila mě. „Mně to taky řekl.“

Vstal jsem, ačkoli se pode mnou podlamovala kolena, a šel jsem se postavit k oknu vedle Sary. Temné mraky na ranní obloze stále bránily slunci, aby se rozzářilo nad městem. „Ti hajzlové,“ zašeptal jsem. „Ti hnusní hajzlové Dostali Connora?“

Sara vyhodila oharek cigarety z okna a zavrtěla hlavou. „Theodore je teď s několika detektivy venku. Prohledávají nemocnice a všechna Connorova obvyklá působiště. Ale myslím, že ho nenajdou. Doteď zůstává trochu záhadou, jak Connorovi muži zjistili, že jste jeli do Bostonu, ale hádám, že se poptali u nádražních pokladen.“ Sara se dotkla mého ramene, stále se však dívala z okna do prázdna. „Víš,“ zamumlala, „už od první chvíle, co jsem vešla do tohoto domu, se Mary bála, že se přihodí něco, co ho od ní odvede. Snažila jsem se, aby pochopila, že to něco nebudu já. Ale ten strach jako by ji nikdy neopouštěl.“ Sara zamířila zpět k pohovce a ztěžka na ni dopadla. „Možná byla chytřejší než my všichni dohromady.“

Přitiskl jsem si ruku na čelo. „To nemůže být pravda,“ zašeptal jsem, ale někde hluboko uvnitř jsem už věděl, že to pravda být může, vzhledem k tomu, s kým máme tu čest, a že bych se měl raději začít přizpůsobovat realitě té noční můry. „Kreizler,“ řekl jsem a musel jsem se vší silou ovládat, aby se mi nechvěl hlas. „Kreizler je v márnici?“

„Ano,“ opáčila Sara a vytáhla další cigaretu. „Já jsem mu nedokázala oznámit, co se tady stalo, udělal to doktor Osborne. Říkal, že v tom má praxi.“

Pevně jsem stiskl zuby, abych potlačil další příliv výčitek, zaťal jsem ruce v pěst a zamířil ke schodům. „Musím za ním.“

Sara mě chytila za paži. „Johne. Buď opatrný.“

Rychle jsem přikývl. „Budu.“

„Ne. Chci říct, abys byl skutečně opatrný. S ním. Jestli se nemýlím, důsledky téhle tragédie budou mnohem horší, než čekáš. Zacházej s ním v rukavičkách.“

Pokusil jsem se o úsměv a položil dlaň na její ruku; pak jsem se přiměl k pohybu, sešel ze schodů a vyrazil na ulici.

Fiakrista stále trpělivě čekal na chodníku, a jakmile mě spatřil, hbitě naskočil zpět na kozlík. Nařídil jsem mu, aby mě rychle odvezl do Bellevue, a pak jsme vyjeli stejně svižným krokem jako předtím. Déšť nabíral na síle, poháněný silným, teplým západním větrem, a když jsme hrkotavě ujížděli po Páté Avenue, cípem pláště jsem si chránil tvář před vodou stříkající ze střechy vozu. Nevzpomínám si, že by se mi během té jízdy honily hlavou nějaké myšlenky; viděl jsem jen rychle se střídající obrazy Mary Palmerové, té hezké tiché dívky z neobvyklýma modrýma očima, která se v průběhu několika krátkých hodin v mé mysli proměnila ze služebné v budoucí manželku vzácného přítele a pak ve vůbec nic. V tom, co se stalo, nebyl žádný smysl, vůbec žádný, a ještě menší smysl mělo pokoušet se nějaký najít; a tak jsem jenom trpně seděl a nechal si myslí probíhat ty obrazy.

Po příjezdu k márnici jsem našel Lazsla venku u velkých železných zadních dveří, jimiž jsme vcházeli do budovy tenkrát při prohlídce těla Ernsta Lohmanna. Opíral se zády o zeď a oči měl stejně široké, prázdné a temné jako zející otvory, které náš vrah zanechával ve tvářích svých obětí. Z přetékajícího okapu nad ním se řinula voda, takže byl skrznaskrz promočený. Pokusil jsem se ho odtáhnout stranou, jeho tělo však bylo napjaté, strnulé, neschopné pohybu.

„Laszlo,“ oslovil jsem ho tiše. „Pojďte. Nastupte si do vozu.“ Postrčil jsem ho ještě několikrát bez valného úspěchu, když náhle konečně pronesl chraptivým, monotónním hlasem: „Neopustím ji.“

Přikývl jsem. „Dobrá. Tak se tedy aspoň postavte do dveří, tady na vás prší.“

Když pohlédl na své šaty, jediné, co se v jeho tváři pohnulo, byly oči; pak krátce přikývl a odklopýtal se mnou do jakžtakž chráněného vchodu. Stáli jsme tam dost dlouho mlčky, než opět zazněl stejný dutý hlas:

„Můj otec Znal jste“

Pohlédl jsem na něho; mé vlastní srdce málem pukalo bolestí, kterou jsem viděl v jeho tváři, a pak jsem přitakal. „Ano, znal jsem ho, Lazslo.“

Kreizler křečovitě, trhaně zavrtěl hlavou. „Ne. Znal jste jeho oblíbený výrok? Ten, který mi vždycky opakoval, když jsem byl malý kluk?“

„Ne. Co říkal?“

„To, že“ Jeho hlas zněl pořád strašně skřípavě, jako by ho mluvení stálo obrovské úsilí, ale slova začala přicházet rychleji. „Že nevím tolik, kolik si myslím, že vím. Že si myslím, že vím, jak se mají lidi chovat, a že si myslím, že jsem lepší člověk než on. Ale jednoho dne jednoho dne, říkal, prý poznám, že nejsem. A do té doby nebudu nic víc než jen podvodník“

V tu chvíli jsem opět nedokázal najít způsob, jak Laszlovi sdělit, že díky Sařině nálezu chápu, o čem mluví; jenom jsem položil ruku na jeho nezraněné rameno, když si začal roztržitě upravovat oblečení. „Já jsem všechno zařídil. Brzy přijedou z pohřebního ústavu. A pak se musím vrátit domů. Stevie a Cyrus“

„Sara na ně dává pozor.“

Znenadání promluvil hlasitě, téměř vztekle: „Já na ně musím dávat pozor, Johne!“ Zaťal pěst. „Musím. To já jsem přivedl tyto lidi do svého domu. Já mám odpovědnost za jejich bezpečí. A podívejte se na ně teď, jen se podívejte! Dva jsou téměř mrtví a jedna jedna“ Zalapal po dechu a pohlédl na železné dveře za námi, jako by skrze ně mohl dohlédnout přímo na ten kovový stůl, na němž nyní ležela dívka, která pro něj znamenala naději na nový život.

Stiskl jsem mu paži pevněji a řekl jsem: „Theodore právě hledá“

„Teď už mě nezajímá, co dělá policejní komisař,“ přerušil mě Kreizler rychle a ostře. „Ani co dělá kdokoli jiný z policejního ředitelství.“ Odmlčel se a pak, přestože mu hýbat pravou rukou působilo bolest, stáhl mou dlaň ze svého ramene a odvrátil se. „Skončilo to, Johne. Celá tahle nešťastná, krvavá záležitost, tohle vyšetřování. Je po všem.“

Nějak jsem nedokázal najít slova. Zdálo se, že to myslí naprosto vážně. „Kreizlere,“ vypravil jsem ze sebe nakonec, „nechte si pár dnů na zotavení, než“

„Než co?“ odsekl příkře. „Než způsobím, že taky přijdete o život?“

„Nejste odpovědný za“

„Nevykládejte mi, za co jsem nebo nejsem odpovědný!“ rozzuřil se. „Kdo by měl být odpovědný, když ne já? Je to moje vlastní marnivost, přesně jak říkal Comstock. Zachvátila mě slepá zuřivost, snažil jsem se dokázat své vzácné názory, a vůbec mě přitom nenapadlo, jaké nebezpečí to může představovat. A co chtěli oni? Comstock? Connor? Byrnes a ti muži ve vlaku? Chtěli mě zastavit. Jenže já si myslel, že to, co dělám, je natolik důležité, že můžu všechno ostatní pominout! Myslel jsem, že jsem chytřejší! My jsme pronásledovali vraha, Johne, ale ten vrah neznamená skutečnou hrozbu, tou hrozbou jsem já!“ Náhle syčivě vdechl a zaťal zuby. „No, už jsem viděl dost. Jestliže jsem nebezpečím já, odstraním sám sebe. Ať ten zabiják vraždí dál. Oni si to přejí. On je součástí jejich pořádku, jejich vznešeného společenského řádu, bez takových stvoření by neměli žádné obětní beránky pro svou vlastní do nebe volající brutalitu! A kdo jsem já, abych se do toho pletl?“

„Kreizlere,“ řekl jsem ještě ustaraněji, protože nyní se nedalo pochybovat, že svá slova myslí naprosto vážně. „Jen chvíli poslouchejte, co říkáte; vždyť jdete proti všemu, co“

„Ne!“ namítl stroze. „Já jdu v souladu se společností. Vracím se do svého Institutu a do svého mrtvého, prázdného domu a zapomenu na tenhle případ. Dohlédnu na to, aby se Stevie a Cyrus uzdravili a nikdy víc už nemuseli čelit neznámým útočníkům, kvůli mým samolibým plánům. A tahle zatracená společnost, kterou si někteří lidé pro sebe vybudovali, se může dál ubírat po cestě, kterou pro ni naplánovali, a klidně shnít!“

O pár kroků jsem ustoupil; někde v hloubi duše jsem věděl, že nemá smysl se s ním přít, ale jeho postoj mě stejně ranil. „Tak dobrá. Jestli je vaším řešením sebelítost“

Divoce se po mně ohnal levou paží, ale minul. „Zatraceně, Moore,“ zasyčel a několikrát se zalykavě, krátce nadechl. „K čertu s vámi a k čertu s nimi!“ Popadl kliku železných dveří, rozrazil je dokořán a pak se zastavil, aby opět popadl dech. Očima rozšířenýma hrůzou hleděl do té dlouhé ponuré chodby před sebou. „A k čertu i se mnou,“ dodal potichu. Konečně začal oddechovat klidněji. „Počkám uvnitř. Byl bych rád, kdybyste odjel. Pro svoje věci si dám do čísla 808 poslat. Já je mi to líto, Johne.“ Vstoupil do márnice a dveře za ním s třesknutím zapadly.

Chvilku jsem tam stál, promáčené šaty se mi začínaly lepit na tělo. Vzhlédl jsem k těm strohým, bezcitným budovám kolem a potom k obloze. Západní vítr stále sílil a hnal před sebou další mraky. Náhle jsem se prudce sehnul, vyrval ze země u svých nohou velký drn trávy a mrštil ho na černé železné dveře.

„K čertu se vším!“ zařval jsem a zahrozil zablácenou pěstí; nepřineslo mi to však žádnou úlevu. Zvolna jsem ruku svěsil dolů, otřel si z obličeje dešťové kapky a odklopýtal zpět k fiakru.

KAPITOLA 37

Jelikož jsem po odjezdu z márnice nechtěl nikoho vidět ani s nikým mluvit, požádal jsem fiakristu, ať mě odveze k číslu 808 na Broadwayi. Budova byla prakticky vylidněná a jediným zvukem, který jsem slyšel při vstupu do naší kanceláře, bylo bubnování dešťových kapek do úzkých špičatých oken kolem mě. Když jsem se zhroutil na divan markýze Carcana a zadíval se na popsanou tabuli před sebou, srdce mi pokleslo ještě víc. Nakonec však veškerý žal a beznaděj utlumilo vyčerpání a já jsem většinu toho tmavého, ponurého dne prospal. Až v pět hodin mě probudilo hlasité zaklepání na hlavní dveře. Když jsem je rozespale otevřel, zjistil jsem, že proti mně stojí úplně promáčený poslíček z telegrafní kanceláře Western Union s mokrou obálkou v ruce. Převzal jsem obálku, otevřel ji, a při četbě následujícího telegramu jsem trochu přihlouple pohyboval rty:

KAPITAN MILLER Z FORT YATES POTVRDIL, ZE BEECHAM MEL VE TVARI TIK. STOP. NOSIL PODOBNY NUZ. STOP. V OSOBNÍM VOLNU RAD ŠPLHAL PO SKALACH. STOP. PORADTE DALSI POSTUP. STOP.

Když jsem si telegram přečetl potřetí, uvědomil jsem si, že poslíček něco říká, a nechápavě k němu vzhlédl. „Cože?“

„Odpověď, pane,“ oponoval chlapec netrpělivě. „Přejete si poslat odpověd?“

„Moment.“ Chvilku jsem o tom uvažoval ve snaze určit, jaký postup by mohl být vzhledem k ranním událostem nejvhodnější. „Ach ano.“

„Budete ji muset napsat na něco suchého,“ upozornil mě chlapec. „Moje formuláře jsou úplně promočené.“

Přešel jsem ke svému stolu, vytáhl list papíru a napsal na něj stručný vzkaz: Vraťte se nejrychlejším vlakem. Co nejdříve. Poslíček si zprávu přečetl a sdělil mi cenu za telegram. Vylovil jsem z kapsy nějaké peníze a bez počítání mu je podal. Chlapec se okamžitě stal vstřícnějším, z čehož jsem usoudil, že jsem mu patrně nechal velkorysé spropitné. Pak vyrazil zpět k výtahu a za okamžik byl pryč.

Usoudil jsem, že je zbytečné, aby bratři Isaacsonové zůstávali v Severní Dakotě, jestliže má naše vyšetřování náhle skončit. Vlastně pokud Kreizler mluvil vážně, když říkal, že se sám z celé té věci stáhne, přišlo mi nesmyslné, aby kdokoli z nás ostatních udělal něco jiného, než si sesbíral svých pět švestek a vrátil se ke svému obvyklému způsobu života. Za všechno, co jsme se Sarou a Isaacsony věděli o našem vrahovi, jsme vděčili výhradně Laszlovu vedení, a když jsem se tak díval na deštěm smáčenou Broadway, kde se chvátající chodci snažili co nejlépe vyhnout projíždějícím kočárům a nákladním vozům, a zároveň se uchránit před proudy vody, nedokázal jsem si představit, jak bychom mohli bez jeho pomoci uspět.

Právě jsem se s tímto závěrem smířil, když jsem zaslechl, jak se ve dveřích otáčí klíč. Dovnitř vrazila Sara s deštníkem a balíčky od hokynáře v ruce; její chování i výraz se od rána dramaticky změnily. Pohybovala se i hovořila rychle, dokonce lehce, jako by se vůbec nic nestalo.

„To je hotová potopa, Johne!“ zvolala, zatímco si oklepávala deštník a odkládala ho do keramického stojanu. Svlékla si plášť a odnesla své balíčky dozadu do kuchyňky. „Přes Čtrnáctou ulici se dá pěšky stěží projít a sehnat drožku je nadlidský úkol.“

Vyhlédl jsem z okna. „Aspoň to vyčistí ulice,“ řekl jsem.

„Jedl jsi něco?“ zavolala na mě Sara. „Postavím na kávu a přinesla jsem něco k jídlu, obávám se, že si budeme muset vystačit se sendviči.“

„Sendviče?“ opáčil jsem bez nadšení. „Nemůžeme si prostě někam na jídlo zaskočit?“

„Ven?“ podivila se Sara, když se vynořila z kuchyně. „Nemůžeme jít na večeři, máme“ Zarazila se, neboť právě spatřila telegram od detektivních seržantů; potom ho opatrně zvedla. „Co to je?“

„Zpráva od Marka a Lucia,“ odpověděl jsem. „Popis Johna Beechama je potvrzen.“

„Ale to je skvělé, Johne!“ vyhrkla Sara. „Takže musíme“

„Už jsem jim poslal odpověď,“ přerušil jsem ji, znepokojený její náladou. „Napsal jsem jim, ať se co nejrychleji vrátí.“

„Výborně,“ prohlásila ještě spokojeněji. „Pochybuji, že by tam mohli zjistit o moc víc, a budeme je potřebovat tady.“

„Potřebovat?“

„Máme spoustu práce,“ vysvětlila Sara prostě.

Svěsil jsem ramena, když jsem si uvědomil, že mé obavy ohledně jejího postoje byly oprávněné. „Saro, Kreizler mi dneska ráno sdělil“

„Já vím,“ přerušila mě. „Mně to pověděl taky. A co má být?“

„A co má být? Je po všem, to má být. Jak bychom asi mohli pokračovat bez něho?“

Pokrčila rameny. „Stejně jako s ním. Poslouchej mě, Johne.“ Sara mě vzala za ramena, dostrkala mě k mému stolu a přiměla mě, abych se na něj posadil. „Vím, co si myslíš, ale mýlíš se. Teď už jsme na tom docela dobře i bez něho. Zvládneme to.“

Začal jsem vrtět hlavou ještě dříve, než vůbec domluvila. „Saro, vzpamatuj se! Nemáme správné vzdělání, nemáme zkušenosti“

„Nepotřebujeme víc, než už máme, Johne,“ opáčila pevně. „Vzpomeň si na to, co nás naučil sám Kreizler, jde o kontext. Nemusíme vědět nic o psychologii, psychiatrii nebo o podobných kriminálních případech z minulosti, abychom uspěli. Jediné, co potřebujeme znát, je tenhle člověk, tenhle případ, a to už nyní všechno známe. Když dáme dohromady to, co jsme zjistili minulý týden, vsadím se, že budeme znát toho muže stejně, jako se zná sám, a možná ještě lépe. Doktor Kreizler byl důležitý, ale teď je pryč, a my ho nepotřebujeme. Ty to nemůžeš vzdát. Nesmíš.“

V tom, co říkala, byla nepopiratelně zrnka pravdy a chvilku mi trvalo, než jsem je strávil; pak jsem ovšem začal opět vrtět hlavou. „Podívej, já vím, co pro tebe tahle příležitost znamená. Vím, jak moc by ti to pomohlo přesvědčit policejní ředitelství“ Zmlkl jsem, když mě do ramene zasáhla její pěst.

„Zatraceně, Johne, přestaň mě urážet! Copak si opravdu myslíš, že mi jde jen o osobní ctižádost? Dělám to, protože chci ještě někdy v životě spát spánkem spravedlivých, nebo jsi během těch svých výletů po východním pobřeží zapomněl, proč to děláme?“ Přeběhla přes místnost a z Markova stolu sebrala nějaké fotografie. „Vzpomínáš si na tohle, Johne?“ Na obrázky v její ruce jsem pohlédl jen zběžně, neboť jsem dobře věděl, co to je: snímky z jednotlivých míst činu. „Copak si opravdu myslíš, že tě tvoje svědomí nechá v klidu, když to nyní vzdáš? Co se stane, až umře další chlapec? Jak se pak budeš cítit?“

„Saro,“ namítl jsem stejně zvýšeným hlasem, „nemluvím o tom, co bych chtěl dělat. Mluvím o tom, co je praktické!“

„Jak praktické je sebrat se a odejít?“ zakřičela. „Kreizler to dělá jen proto, že musí, byl zraněn, zraněn tak hluboce, jak může člověk být, a tohle je jediný způsob, jakým se s tím dokáže vypořádat. Ale to je jeho problém, Johne. My pokračovat můžeme. My musíme!“

Sara svěsila paže podél boků, pak si uhladila šaty, přešla přes místnost a ukázala na pravou stranu tabule. „Jak to vidím já,“ začala klidně, „máme tři týdny na to, abychom se připravili. Nesmíme ztrácet ani minutu.“

„Tři týdny?“ podivil jsem se. „Proč?“

Zamířila ke Kreizlerovu stolu a zvedla tenký svazeček s křížem na obalu. „Křesťanský kalendář,“ opáčila a zamávala knihou ve vzduchu. „Předpokládám, že jste zjistili, proč se ho drží, ne?“

Pokrčil jsem rameny. „Možná ano. Victor Dury byl kazatel. Takže, takže“ S obtížemi jsem hledal slova a pak jsem ze sebe vysoukal vysvětlení, které znělo téměř jako něco, co by mohl pronést Kreizler: „Rytmus Duryovic domácnosti, celý cyklus rodinného života byl tedy přirozeně v souladu s křesťanským kalendářem.“

Sara zvedla koutky úst. „Vidíš, Johne? Zas tak úplně ses nemýlil, když sis myslel, že je v tom zapletený kněz.“

„A je tu ještě něco,“ dodal jsem při vzpomínce na otázky, které Kreizler pokládal Adamovi Durymu ve chvíli, kdy jsme odjížděli z farmy. „Pastor měl svátky rád, dokonce prý při nich přednášel některá ze svých nejsilnějších kázání. Ale jeho manželka“ Zatímco jsem tu myšlenku přemílal v hlavě, zvolna jsem klepal prstem na desku stolu; pak jsem si uvědomil, jak moc je důležitá, a pohlédl jsem na Saru. „Podle toho, co říkal jeho bratr, týrala Japhetha nejvíc matka, a během svátků chlapcům stále vyhrožovala sírou a pekelným ohněm.“

V Sařině tváři se rozhostil navýsost spokojený výraz. „Vzpomínáš, co jsme říkali o tom, že vrah nenávidí přetvářku a pokrytectví? Jestliže pastor ve svých kázáních hlásal jednu věc, zatímco doma se“

„Ano,“ zamumlal jsem, „chápu.“

Sara se pomalu vrátila k tabuli a pak udělala něco, co mě dost zaskočilo: Zvedla křídu a bez váhání zapsala informace, které jsem jí sdělil, na levou stranu tabule. Její rukopis v tom nešikovném úhlu sice nevypadal tak úhledně a vypsaně jako Kreizlerův, přesto se však zdálo, že tam patří. „Reaguje na cyklus emocionálních krizí, který pociťoval celý život,“ řekla Sara sebejistě a odložila křídu. „Někdy ty krize zesílí natolik, že začne zabíjet, a ta, která u něho propukne za tři týdny, může být nejhorší ze všech.“

„To jsi už říkala,“ ozval jsem se. „Jenže já si nevzpomínám na žádný důležitý církevní svátek koncem června.“

„Možná není důležitý pro každého,“ opáčila Sara a začala listovat v kalendáři, „ale pro něho“

Pak mi otevřenou knížku podala a ukázala na údaj na stránce. Jakmile jsem se naklonil blíž, zjistil jsem, že jde o neděli 21. června: svátek Jana Křtitele. Vytřeštil jsem oči.

„Většina církví na tenhle svátek žádný velký důraz neklade,“ řekla Sara tiše, „jenomže“

„Svatý Jan Křtitel,“ řekl jsem tiše. „Voda!“

Sara přikývla. „Voda.“

„Beecham,“ zašeptal jsem, neboť jsem si poprvé uvědomil spojitost, která sice působila trochu křečovitě, nicméně byla nasnadě: „John Beecham.“

„O čem to mluvíš?“ zeptala se Sara. „Jediný Beecham, o němž jsem v New Paltzu objevila nějakou zmínku, se jmenoval George.“

Teď bylo na mně, abych přistoupil k tabuli a zvedl křídu. Poklepal jsem s ní na úsek nadepsaný FORMATIVNÍ NÁSILÍ A/NEBO ZNEUŽITÍ a rychle jsem vysvětlil: „Když bylo Japhethovi Durymu jedenáct, napadl ho, a znásilnil, muž, s nímž jeho bratr pracoval. Muž, který se s ním spřátelil, muž, kterému důvěřoval. Ten muž se jmenoval George Beecham.“ Sara tiše, přiškrceně vyjekla a přitiskla si ruku na ústa. „Takže, pokud Japheth Dury skutečně přijal po vraždě svých rodičů jméno Beecham, aby začal nový život“

„No ovšem,“ vydechla Sara. „On se stal mučitelem!“

Energicky jsem přikývl. „A proč si vybral křestní jméno John?“

„Jan Křtitel,“ opáčila Sara. „Ten, který očišťuje.“

Nadšením jsem se rozesmál a zapsal tyto údaje do příslušných oddílů na tabuli. „Je to jenom spekulace, ale“

„Johne,“ napomenula mě Sara dobrosrdečně, „celá ta tabule je jenom spekulace. Ale funguje to.“ Odložil jsem křídu, a když jsem se obrátil, zjistil jsem, že Sara je téměř rozzářená. „Teď to chápeš, ne?“ zeptala se. „Musíme to dokončit, Johne, my musíme pokračovat!“

A samozřejmě jsme to udělali.

Tak začalo dvacet nejpozoruhodnějších a nejnáročnějších dnů mého života. S vědomím, že se Isaacsonovi nemohou vrátit do New Yorku dříve než ve středu večer, jsme se Sarou začali rozebírat, vykládat a zaznamenávat informace, které jsme v průběhu uplynulého týdne získali, abychom měli pro detektivní seržanty všechno urovnané a připravené. Většinu následujících několika dní jsme tedy strávili společně v čísle 808, procházeli fakta a, na nenápadnější, skryté úrovni, postupně měnili atmosféru a duch naší kanceláře, abychom zajistili, že Kreizlerova nepřítomnost nebude ochromující. Všechny očividné známky a připomínky Laszlovy existence byly tiše odloženy stranou nebo odneseny a jeho stůl jsme odsunuli do rohu, aby ty ostatní čtyři mohly utvořit menší (či spíše jaksi sevřenější) kruh. Ani Sara, ani já jsme z té práce neměli žádnou velkou radost, snažili jsme se však nepropadat smutku a melancholii. Jako vždy bylo nejdůležitější soustředění: dokud nebudeme ztrácet ze zřetele hlavní dva cíle, zabránit další vraždě a dopadnout vraha, soudili jsme, že dokážeme překonat i ty nejbolestnější a nejkrutější body celé proměny.

Ne že bychom Kreizlera jednoduše pustili z hlavy; naopak, několikrát jsme o něm se Sarou hovořili ve snaze plně pochopit, k jakým obratům a změnám v jeho mysli došlo po Maryině smrti. V těchto hovorech pochopitelně padaly zmínky o Laszlově minulosti; úvahy o jeho nešťastném rodinném prostředí, pak při debatách se Sarou rozpustily poslední stopy hněvu, které jsem pociťoval nad Laszlovým odchodem z našeho týmu, do té míry, že jsem se v úterý ráno dokonce vydal bez Sařina vědomí do Kreizlerova domu.

Jedním důvodem mé návštěvy bylo přání ověřit si, jak se daří Cyrovi a Steviemu, druhým pak zacelit trhliny ve vztahu s Laszlem, které mohlo způsobit naše bouřlivé rozloučení před Bellevue. Naštěstí jsem zjistil, že si můj starý přítel rovněž přeje v tomto ohledu vyjasnit situaci, ačkoli byl stále pevně rozhodnut, že se do týmu nevrátí. O Maryině smrti hovořil klidným tónem a z toho jsem lehce poznal, jak hluboce ho ta tragédie zdrtila. Domnívám se však, že hlavním důvodem jeho neochoty pokračovat ve vyšetřování byla otřesená sebedůvěra. Neboť pokud si vzpomínám, tohle bylo teprve podruhé v životě (poprvé k tomu došlo v týdnu před naší návštěvou u Jesseho Pomeroye), kdy jsem měl dojem, že Laszlo opravdu pochybuje o vlastním úsudku. A přestože jsem s jeho sebeobviňováním nesouhlasil, rozhodně jsem mu to nemohl zazlívat. Každý člověk si musí najít svůj vlastní způsob, jak se vyrovnat s tak hlubokou ztrátou, a skutečný přítel může dotyčnému pouze ulehčit používání metody, kterou si zvolil. A tak jsem nakonec potřásl Laszlovi rukou a smířil se s jeho rozhodnutím vzdát se spoluúčasti na naší práci, jakkoli mě to bolelo. Když jsme se rozloučili, začal jsem opět pochybovat, zda to bez něho zvládneme; jakmile jsem však vyšel před dům, v duchu jsem už byl zpátky u případu.

Jak jsem zjistil v těch třech dnech před návratem Isaacsonových, Sařin výlet do New Paltzu potvrdil mnohé z našich hypotéz o vrahově dětství. Podařilo se jí vypátrat několik vrstevníků Japhetha Duryho, kteří připustili, nutno přiznat, že trochu se studem, že chlapec byl kvůli svému nápadnému tiku často terčem krutého posměchu. Během jeho školních let (a jak Marcus předpokládal, ve škole v New Paltzu se tehdy vyučovala Palmerova technika psaní), stejně jako při těch vzácných příležitostech, kdy doprovázel do města své rodiče, Japhetha často pronásledovaly tlupy dětí, které se mezi sebou sázely, kdo z nich dokáže nejlépe napodobit chlapcův tik. Jak Saru ujistili nyní dospělí obyvatelé New Paltzu, jeho vada také nebyla nijak běžná a přehlédnutelná: šlo o křeč tak silnou a prudkou, že se při ní Japhethova ústa i oči posunuly téměř na stranu hlavy, jako by trpěl hroznou bolestí a chystal se propuknout v pláč. Zjevně, což bylo dost zvláštní, se nikdy neohradil, když ho děti z New Paltzu popichovaly, a nikdy se neobořil na nikoho, kdo se rozhodl ho škádlit; jenom si vždycky mlčky šel po svém, takže po pár letech děti nakonec omrzelo se mu pošklebovat. I těch několik let však očividně stačilo otrávit Japhethovu duši, neboť to pouze posilovalo účinky soužití s někým, kdo ho nikdy nepřestával pronásledovat, s jeho vlastní matkou.

Sara se nijak přehnaně nevytahovala s tím, do jaké míry se jí podařilo přesně vystihnout charakter vrahovy matky, ačkoli bůh ví, že na to měla plné právo. Rozhovory, které vedla v New Paltzu, jí poskytly pouze obecný popis paní Duryové, ale i ty mlhavé údaje výrazně podporovaly její hypotézu. Na Japhethovu matku se ve městě dobře pamatovali, částečně kvůli tomu, jak fanaticky podporovala misionářskou práci svého manžela, ale z větší části kvůli její podivné strohosti a chladu. Matrony z New Paltzu byly dokonce téměř přesvědčeny, že Japhethův tik způsobilo matčino věčné sekýrování (což jen dokazuje, že lidové moudrosti mohou někdy mít psychologickou platnost). To vše bylo sice povzbudivé, Saru však nejvíc potěšily informace, které jsme s Kreizlerem získali od Adama Duryho. Příběh, který jsme vyslechli v Duryho stodole, potvrzoval téměř všechny Sařiny teorie, včetně toho, že vrahova matka nebyla v manželství spokojená, že nesnášela porody a že syna od raného věku skatologicky týrala; Adam nám dokonce prozradil, že matka Japhethovi často říkala, že je „špinavější než špinavý rudoch“. Žena skutečně hrála v životě našeho vraha „temnou roli“, a ačkoli výprasky možná uštědřoval v Duryho domácnosti pastor sám, chování paní Duryové jako by pro oba její syny představovalo jiný, ale stejně tvrdý trest. Se Sarou jsme dokonce dospěli k celkem odůvodněnému závěru, že pokud měl být jeden z jeho rodičů „původní“ či „zamýšlenou“ obětí Japhethova vražedného běsnění, šlo téměř určitě o matku.

Stručně řečeno, nyní se zdálo jasné, že máme co dělat s mužem, jehož neuvěřitelná hořkost vůči nejdůležitější ženě v jeho životě ho dovedla k tomu, aby se vyhýbal společnosti žen obecně. Zůstávala však otázka, proč se rozhodl zabíjet spíše chlapce, kteří se oblékali a chovali jako ženy, místo skutečných žen. Hledání odpovědi na tuto hádanku nás se Sarou zavedlo zpátky k dřívější teorii, že všechny oběti měly jisté charakterové rysy odpovídající povaze vraha samotného. Nenávistný vztah mezi Japhethem Durym a jeho matkou, soudili jsme, se musel do jisté míry proměnit rovněž v sebenenávist, neboť jak dlouho by mohl jakýkoli chlapec nenávidět svou matku a nezačít přitom pochybovat o vlastní ceně? Japhethův hněv tak překročil sexuální hranice, stal se hybridním, zkříženým, a jediným ventilem pro ten hněv se očividně stalo zabíjení chlapců, v jejichž chování se projevovala podobná dvojakost.

Posledním bodem mé a Sařiny analýzy nedávno shromážděných faktů bylo přesně určit, jak proběhla proměna Japhetha Duryho v Johna Beechama. Sara se v New Paltzu nedověděla o Georgi Beechamovi skoro nic, ve městě pobýval pouze rok a v místních záznamech se ocitl jen proto, že volil v kongresových volbách v roce 1874, ale přesto jsme si byli celkem jistí, že víme, proč si Japheth vybral právě toto jméno. Od začátku vyšetřování bylo nám všem jasné, že máme co do činění se sadistickou osobností, jejíž každý čin prozrazuje posedlou touhu přejít ze životní role oběti do role mučitele. Bylo tedy jistým zvráceným způsobem logické, že jako první krok k této změně přijal Japheth jméno muže, který ho kdysi zradil a zneužil; a bylo stejně logické, aby si to jméno ponechal, když sám začal vraždit děti, důvěřující mu stejně, jako on kdysi důvěřoval Georgi Beechamovi. Dalo se předpokládat, že ačkoli vrah tuto důvěru nepochybně pečlivě pěstoval, zároveň pohrdal svými oběťmi za to, že mu ji tak bláhově věnovaly. Opět se zdálo, jako by se snažil vymazat nějaký nesnesitelný prvek své vlastní osobnosti tím, že vymaže zrcadlové obrazy dítěte, kterým kdysi býval.

A tak se stal z Japhetha Duryho John Beecham, který byl podle úsudku lékařů od sv. Alžběty velmi citlivý na jakékoli pozorování své osoby a trpěl silnými pocity neustálého pronásledování (což téměř hraničilo s perzekučním bludem). Nedalo se očekávat, že by se tyto rysy jeho osobnosti po propuštění od sv. Alžběty v pozdním létě roku 1886 nějak výrazně zlepšily, neboť propuštění bylo dosaženo pouze díky mezeře v zákonech a navzdory doporučení lékařů; jestliže byl vrahem skutečně John Beecham, pak se jeho podezíravost, nepřátelství a sklony k násilí ve skutečnosti s lety pouze zhoršily. V tomto předpokladu se ovšem skrýval důvod k naději, protože v průběhu deseti let se ten člověk musel setkat se spoustou lidí a stát se v nějaké oblasti nebo okruhu poměrně známou postavou. Samozřejmě jsme nevěděli, jak přesně vypadá; doufali jsme však, že na základě původně předpokládaných fyzických rysů (a když jako model použijeme Adama Duryho) můžeme sestavit takový popis, který nám spolu se jménem John Beecham identifikaci výrazně usnadní. Jistě, nedalo se zaručit, že stále používá jméno John Beecham, Sara i já jsme však věřili, že vzhledem k silnému symbolickému významu, který mu očividně přikládá, si je ponechá, dokud ho něco nedonutí, aby od něj upustil.

To byly veškeré hypotézy, k nimž jsme mohli do návratu Isaacsonových dospět. Středeční večer však přišel, aniž bychom získali od detektivních seržantů sebemenší zprávu, a tak jsme se rozhodli zhostit se dalšího nepříjemného úkolu: a to přesvědčit Theodora, aby nám dovolil pokračovat ve vyšetřování navzdory Kreizlerovu odchodu. Oba jsme tušili, že to nebude snadné. Pouze mimořádný respekt ke Kreizlerovi (spolu s náklonností k neobvyklým řešením) Roosevelta vůbec přiměl k tomu, aby ten plán podpořil. Jelikož počátek týdne strávil pátráním po Connorovi a aktivní účastí v neustávající bitvě mezi silami korupce a reformy na policejním ředitelství, neměl Roosevelt do středečního večera ani tušení o posledním vývoji vyšetřování; protože jsme však věděli, že se dříve či později dozví pravdu od Kreizlera či od Isaacsonových, rozhodli jsme se se Sarou chytit býka za rohy a prozradit mu to sami.

Abychom nezavdali žurnalistům a detektivům na ředitelství záminky k dalším potenciálně nebezpečným spekulacím, vydali jsme se za Theodorem domů. On a jeho manželka Edith si nedávno pronajali dům číslo 689 na Madison Avenue, patřící Theodorově sestře Bamie. Šlo o pohodlné, vkusně zařízené rodinné sídlo, které nicméně neposkytovalo dostatek prostoru živým povahám pěti Rooseveltových dětí. (Musím spravedlivě přiznat, že Bílý dům se měl v tomto ohledu za nějaký čas ukázat stejně nedostatečným.) Protože jsme věděli, že se Theodore obvykle snaží být doma včas, aby mohl se svým klanem povečeřet, nechali jsme se spolu se Sarou odvézt drožkou na křižovatku Madison Avenue a 63. ulice asi v šest hodin a při západu slunce jsme už stoupali po schodech k číslu 689.

Ještě než jsem vůbec stihl zaklepat, zaslechl jsem zevnitř hlahol dětských hlasů, a když se dveře konečně rozletěly, objevil se v nich Theodorův druhý syn Kermit, jemuž bylo tehdy šest let. Měl bílou košili, krátké kalhoty a dlouhé vlasy, což bylo všechno typické pro chlapce jeho věku v té době; v pravé ruce však výhrůžně svíral cosi, co značně připomínalo roh afrického nosorožce upevněný na masivním podstavci. Změřil si nás vzdorným pohledem.

„Dobrý den, Kermite,“ pozdravil jsem s úsměvem. „Je tatínek doma?“

„Nikdo neprojde!“ zvolal chlapec varovně a upřeně se mi zadíval do tváře.

Úsměv mi zmizel z obličeje. „Jak prosím?“

„Nikdo neprojde!“ opakoval. „Já, Horatio, střežím tento most!“

Sara se tiše zasmála a s pochopením přikývla. „Ach ano, Horatio na mostě. No, Horatio, jestli ti to nebude vadit“

Postoupil jsem o krok či dva do domu, načež Kermit pozvedl nosorožci roh a s překvapivou silou mi ho spustil na pravou nohu. Vyjekl jsem bolestí, což u Sary vyvolalo další záchvat smíchu, a Kermit znovu prohlásil: „Nikdo neprojde!“

Právě v tu chvíli se ozval odněkud z hloubi domu vlídný, ale pevný hlas Edith Rooseveltové: „Kermite! Co se to tam děje?“

Kermit vykulil oči úlekem, otočil se na podpatku a vyrazil k nedalekému schodišti s pokřikem: „Ústup! Ústup!“ Zatímco jsem se snažil potlačit bolest v noze, všiml jsem si, že se k nám blíží asi čtyřletá vážně vyhlížející dívenka: Theodorova mladší dcera Ethel. Nesla si velkou ilustrovanou knihu plnou pestrých obrázků zvířat a kráčela cílevědomě vpřed; když však spatřila nejprve Saru a mě a vzápětí Kermita mizícího nad schody, zarazila se a ukázala směrem k bratrovi.

„Horatio na mostě,“ zabručela, zakroutila očima a potřásla hlavou. Pak znovu zabořila obličej do knihy a pokračovala v cestě.

Znenadání se rozletěly dveře po pravé straně a vyběhla z nich baculatá, očividně vyděšená služka v uniformě. (Služebnictvo v Rooseveltově domácnosti nebylo příliš početné; Theodorův otec byl vyhlášený filantrop, který většinu rodinného jmění rozdal, a Theodore rodinu živil hlavně svým psaním a nevelkým platem.) Služka si mě ani Sary vůbec nevšimla a bezhlavě se řítila do úkrytu za otevřenými hlavními dveřmi.

„Ne!“ ječela přitom přes rameno. „Ne, pane Tede, to neudělám!“

Ze dveří za služebnou vyšel asi osmiletý chlapec v důstojném šedém obleku a s brýlemi velmi podobnými Theodorovým. To byl Teď, nejstarší syn, jehož pověst rodinného vědce potvrzoval nejen jeho celkový vzhled, ale i poměrně hrůzostrašně vyhlížející mladá sova, jež mu seděla na rameni, a mrtvá krysa, která se mu houpala v ruce chráněné rukavicí.

„Patsy, chováte se naprosto směšně,“ vyčítal Ted služebné. „Když ho nenaučíme, jaká je jeho přirozená potrava, nikdy ho přece nemůžeme vypustit zpět do divočiny. Jenom mu podržte tu krysu nad zobákem“ Ted umlkl, neboť si náhle uvědomil, že v předsíni stojí dva návštěvníci. „Ah,“ vydechl překvapeně a oči za brýlemi se trochu rozjasnily. „Dobrý večer, pane Moore.“

„Dobrý večer, Tede,“ odpověděl jsem a nenápadně ucouvl před tou sovou.

Chlapec se obrátil k Saře. „A vy jste slečna Howardová, že? Setkal jsem se s vámi v kanceláři svého otce.“

„Správně, pane Roosevelte,“ řekla Sara. „Zdá se, že máte dobrou paměť, to je pro vědce důležité.“

Ted se velice potěšené usmál a pak si uvědomil, že v ruce stále drží krysu. „Pane Moore,“ řekl s obnoveným elánem, „myslíte, že byste si mohl vzít tuhle krysu, takhle, za ocas, a podržet ji Pompeiovi asi palec nad zobákem? Ještě si nezvykl vídat kořist a občas se jí leká, protože se až dosud krmil jen syrovým hovězím. Já potřebuji mít jednu ruku volnou, abych ho mohl přidržet, kdyby chtěl uletět.“

Někoho méně přivyklého ruchu v Rooseveltově domácnosti by taková žádost možná zaskočila; já jsem však už zažil spoustu takových scén, a tak jsem si pouze povzdechl, vzal krysu za ocas a podržel ji tak, jak Ted žádal. Sova jednou nebo dvakrát velmi podivným způsobem zavrtěla hlavou, pak zvedla velká křídla a očividně zmatená s nimi zaplácala do vzduchu. Ted jí však rukou v rukavici pevně přidržel pařáty a začal vydávat jakési houkavé a pískavé zvuky, které ptáka zjevně uklidňovaly. Nakonec Pompeius zvedl svůj podivuhodně pohyblivý krk tak, že měl zobák obrácený přímo ke stropu, popadl krysu za hlavu a spolkl ji celou, i s ocasem, na několik hlasitých, poněkud nechutných polknutí.

Ted se spokojeně usmál. „Výborně, Pompeie! To je lepší než nějaký nudný steak, co? Teď se akorát musíš naučit chytat si je sám a pak budeš moci odletět za svými kamarády.“ Ted se obrátil ke mně. „Našli jsme ho v dutém stromě v Central Parku, jeho matku zastřelili a ostatní mláďata už byla mrtvá. Ale jemu se zatím daří skvěle.“

„Dávejte pozor, vy tam dole!“ ozvalo se náhle nad schodištěm. Ted se zatvářil úzkostlivě a rychle se svou sovou vyběhl z haly. Služebná chtěla rovněž uprchnout, strnula však na místě a fascinovaně sledovala, jak se k ní po zábradlí z prvního patra řítí obrovská bílá masa. Neschopná rozhodnutí, kterým směrem má prchat, se služka nakonec s výkřikem zhroutila na zem a zakryla si hlavu rukama. Jen o vlásek tak unikla katastrofálnímu střetu se slečnou Alicí Rooseveltovou. Když s obratností danou praxí dopadla ze zábradlí na koberec, hlasitě se rozesmála, vyskočila na nohy, začala si upravovat pomuchlané bílé šaty a zahrozila vystrašené služce.

„Patsy, vy hloupá huso!“ zasmála se. „Kolikrát jsem vám říkala, že nemáte zůstávat na místě. Musíte si vybrat nějaký směr a utíkat!“ Ta jemná, půvabná tvářička, která se za pár let zasekne mezi nejžádanější washingtonské svobodné mládence jako kosa do pšenice, se pak obrátila k nám. Alice se pousmála a vysekla nám zdvořilou poklonu. „Dobrý den, pane Moore,“ prohlásila s veškerou sebejistotou dívky, která si je už ve dvanácti letech plně vědoma svých půvabů. „A tohle je skutečně slečna Howardová?“ pokračovala nadšeně, s přirozeným šarmem. „Jedna z těch žen, které pracují na ředitelství?“

„Ano, ovšem,“ ujistil jsem ji. „Saro, seznam se prosím s Alicí Lee Rooseveltovou.“

„Těší mě, Alice,“ řekla Sara a podala jí ruku.

Alice působila velmi dospěle, když Saře srdečně potřásala rukou a přitom říkala: „Vím, že spousta lidí prohlašuje, že je skandální, když na ředitelství pracují ženy, slečno Howardová, ale já si myslím, že je to hloupost!“ Zvedla malý sáček, který měla připevněný na zápěstí. „Chtěla byste vidět mého hada?“ zeptala se za okamžik, a než trochu zaskočená Sara stihla odpovědět, Alice vylovila svíjející se, asi šedesát centimetrů dlouhou užovku.

„Alice!“ uslyšeli jsme znovu příjemný ženský hlas, a tentokrát jsme spatřili, jak Edith plavně vstupuje do haly a míří k mám. „Alice,“ opakovala mírným, leč autoritativním tónem, který používala pouze při rozhovorech s jediným dítětem v domě, které nebylo její vlastní. „Skutečně si myslím, drahoušku, že bychom měli návštěvám nejprve dovolit, aby si odložily a posadily se, než je začneme představovat plazům. Dobrý den, slečno Howardová. Johne.“ Edith se něžně dotkla Alicina čela. „Ty jsi jediná, na koho se tu můžu spolehnout, pokud jde o civilizované chování.“

Alice se na Edith usmála, a jakmile uložila hada zpět do své taštičky, otočila se znovu k Saře. „Omlouvám se, slečno Howardová. Nešla byste teď se mnou do salonu? Ráda bych se vás vyptala na tolik věcí!“

„A já bych na ně ráda někdy odpověděla,“ ujistila ji Sara přívětivě. „Bohužel se obávám, že nyní si potřebujeme na pár minut promluvit s vaším otcem.“

„To tedy skutečně nechápu proč, Saro,“ zahřměl Theodore, který se právě vynořil ze své pracovny. „Brzy nepochybně zjistíte, že hlavní slovo mají v tomto domě děti. Patrně byste si měla promluvit s nimi.“

Jakmile ostatní Rooseveltovi potomci zaslechli otcův hlas, vrátili se okamžitě do haly, seběhli se kolem něho a začali mu jeden přes druhého vyprávět o svých úspěších toho dne, ve snaze získat jeho pozornost a pochvalu. Sara a já jsme tu scénu sledovali spolu s Edith, která jen potřásla hlavou a povzdechla si, neschopná úplně pochopit (stejně jako všichni ostatní, kdo tuto rodinu znali) zázračný vztah, který měl její manžel se svými dětmi.

„No,“ řekla nám nakonec Edith tiše s pohledem stále upřeným na svou rodinu, „měli byste mít na srdci něco skutečně naléhavého, pokud se chystáte zlomit vliv téhle lobby.“ Pak pohlédla na nás a v jejích jiskřivých, trochu exotických očích blýsklo pochopení. „Ačkoli pokud vím, v těchto dnech jsou všechny vaše záležitosti naléhavé.“ Krátce jsem přikývl a Edith rázně zatleskala. „Dobrá, vy strašná tlupo! Teď, když jste určitě probudili Archieho, co kdybyste se šli před večeří umýt?“ (Archie byl ve svých dvou letech benjamínkem rodiny; malý Quentin, jehož smrt v roce 1918 měla Theodora tolik zdrtit a podlomit jeho citové i fyzické zdraví, nebyl v roce 1896 ještě na světě.) „A dnes večer nebude u stolu nikdo, kdo nepatří k lidskému druhu,“ pokračovala Edith. „Myslím to vážně, Tede. Pompeiovi bude docela dobře v kuchyni.“

Ted se ušklíbl. „Zato Patsy to moc nepotěší.“

Děti se neochotně, ale bez velkých protestů rozešly, zatímco já se Sarou jsme Theodora následovali do pracovny lemované knihami. Na několika stolech tu ležela rozpracovaná díla spolu se spoustou otevřených příruček a velkých map. Theodore uvolnil dvě židle u největšího a nejplnějšího stolu u okna a všichni jsme se posadili. Jakmile se dostal z přítomnosti dětí, vypadal Roosevelt trochu posmutněle, což mě vzhledem k poslednímu vývoji na ředitelství překvapilo: starosta Strong totiž právě požádal jednoho z Theodorových úhlavních nepřátel v radě komisařů, aby rezignoval, a přestože ten muž odmítl odejít bez boje, mezi lidmi převládal pocit, že Theodore vyhrává. Poblahopřál jsem mu, on však jenom mávl rukou a založil si ruku v bok.

„Nejsem si jistý, k čemu to nakonec bude všechno dobré, Johne,“ řekl zachmuřeně. „Občas mám pocit, že se taková věc nedá úspěšně provést jen na metropolitní úrovni. Korupce v tomto městě je jako ta legendární příšera, jenom místo sedmi jí za každou useknutou hlavu naroste tisíc nových. Nevím, zda má tahle vláda sílu uskutečnit opravdu významné změny.“ Roosevelt si však nikdy nedovolil dlouho podléhat takovým náladám. Popadl nějakou knihu, s prásknutím ji znovu položil na stůl a zaujatě na nás pohlédl přes svůj skřipec. „Jenže to není váš problém. Tak povídejte, co je nového?“

Nebylo však nijak snadné sdělit mu ty novinky, a když jsme se Sarou domluvili, Theodore pomalu klesl do své židle a zabořil se hluboko do sedadla, jako by právě získal další důvody pro své melancholické rozpoložení.

„Dělalo mi starosti, jak Kreizler na tu tragédii zareaguje,“ řekl tiše, „ale ani by mě nenapadlo, že to všechno prostě vzdá.“

V tu chvíli jsem se rozhodl prozradit Theodorovi celou pravdu o vztahu mezi Kreizlerem a Mary Palmerovou, aby pochopil, jak bolestně Laszla Maryina smrt zasáhla. Jelikož jsem si dobře pamatoval, že Theodore prožil podobně časnou a tragickou ztrátu nesmírně blízkého člověka, své první ženy, očekával jsem, že to u něho vzbudí soucit. K tomu opravdu došlo, na čele mu však přesto zůstala pochybovačná vráska.

„A vy říkáte, že si přejete pokračovat bez něho?“ zeptal se. „Věříte, že to dokážete dovést do konce?“

„Víme už dost,“ opáčila Sara rychle. „Přesně řečeno budeme vědět dost v době, kdy vrah opět zaútočí.“

Theodore se zatvářil překvapeně. „A to bude kdy?“

„Za osmnáct dní,“ odpověděla Sara. „Jednadvacátého června.“

Roosevelt si založil ruce za hlavou a s pohledem upřeným na Saru se začal houpat na židli. Pak se otočil ke mně. „On se nestáhl jenom ze žalu, že ne?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne. Hluboce pochybuje o vlastních přesvědčeních a schopnostech. Až dosud jsem nikdy přesně nepochopil, jak moc ho týrají ty pochybnosti o sobě samotném. Většinu času to skrývá, ale táhne se to zpět až“

„Já vím,“ přikývl Roosevelt a nepřestával se pohupovat. „K jeho otci.“ Sara a já jsme rychle pohlédli jeden na druhého a oba jsme zavrtěli hlavou, abychom si vzájemně naznačili, že ani jeden z nás nic neprozradil. Theodore se vlídně usmál. „Vzpomínáte si, jak jsem se utkal s Kreizlerem v tělocvičně Hemenway, Moore? A na tu noc potom? V jednu chvíli jsem se s ním dohadoval o otázce svobodné vůle, docela přátelsky, to upozorňuji, a on se mě zeptal, kde jsem se naučil boxovat. Vyprávěl jsem mu, že když jsem byl ještě malý chlapec, nechal mi můj drahý otec vybudovat malou tělocvičnu, a naučil mě, že usilovné cvičení je mou nejlepší šancí na překonání nemoci a astmatu. Kreizler se zeptal, zda bych se dokázal, jen tak, jako experiment, přimět k usedlému způsobu života. Já jsem namítl, že všechno, co jsem se kdy naučil a přijal za své, mě vede k tomu, abych byl mužem činu. V tu chvíli jsem si to neuvědomil, ale dokonale jsem tím potvrdil jeho teorii. Poté jsem se ho ze zvědavosti zeptal na jeho vlastního otce, o němž jsem toho v New Yorku hodně slyšel. Jeho chování se změnilo, dramaticky. Nikdy na to nezapomenu. Odvrátil se a poprvé se zdálo, jako by se bál pohlédnout mi do tváře, a pak se chytil za tu svoji zchromlou paži. To gesto bylo instinktivní, jako by je vyvolala pouhá zmínka o otci, a já v tu chvíli začal tušit pravdu. Nemusím snad říkat, jak jsem se zhrozil při představě, jaký měl asi život. Ale zároveň mě to fascinovalo, fascinovalo mě, jak odlišný byl jeho život od mého vlastního. Jak asi svět vypadá, hádal jsem často v duchu, pro mladého muže, jehož otec je jeho nepřítelem?“

Ani Sara, ani já jsme na tuto otázku nemohli odpovědět. Na několik minut se mezi námi rozhostilo mlčení, které porušil až hlasitý Alicin křik, doléhající k nám zvenčí:

„Nezajímá mě, že on je Strix vana varia, Theodore Roosevelte mladší! Rozhodně nebude jíst mého hada!“

To nás rozesmálo a přimělo, abychom se vrátili k hlavní věci.

„Takže,“ začal Theodore a pleskl do stolu dalším tlustým svazkem, „to vyšetřování. Povězte mi, teď, když máme jméno a přibližný popis, proč jednoduše neprovést běžný zátah a nerozkázat mým mužům, aby obrátili město naruby?“

„A co by měli udělat, až ho najdou?“ opáčila Sara. „Zatknout ho? Na jakém základě?“

„Na to je příliš chytrý,“ přitakal jsem. „Nemáme žádné svědky a žádné důkazy, které by se daly předložit u soudu. Jen dohady, spekulace, otisky prstů, nepodepsaný dopis“

„Ačkoli ten vykazoval přinejmenším několik znaků snahy o úmyslný klam,“ podotkla Sara snaživě.

„Jen bůh ví, co by udělal, kdyby ho dopadli a zase pustili,“ pokračoval jsem. „Ne, Isaacsonové říkali od začátku, že tohle musí být případ flagrante delicto, jestli ho máme vůbec chytit.“

Theodore to vše vzal na vědomí s opakovaným pomalým přikývnutím. „Dobrá,“ řekl nakonec. „Obávám se, že to před nás staví řadu nových překážek. Možná vás překvapí, že Kreizlerův odchod z týmu mi situaci nijak neusnadní. Starosta Strong zjistil, s jakým nasazením jsem hledal Connora a proč. Považuje ten zátah za další věc, která by se dala zneužít jako spojení mezi policejním ředitelstvím a Kreizlerem. Proto mě požádal, abych neohrožoval svou pozici tím, že se osobním přátelstvím s doktorem nechám dohánět k ukvapeným činům. Také se k němu donesly zvěsti, že bratři Isaacsonové vedou nezávislé vyšetřování vražd těch chlapců. Nařídil mi nejen, abych je zastavil, jestliže se ty zvěsti potvrdí, ale také abych ohledně těch případů všeobecně postupoval s velkou opatrností. Vy jste patrně neslyšeli o těch potížích, které vypukly včera v noci.“

„Včera v noci?“ zeptal jsem se.

Roosevelt přikývl. „V Jedenáctém okrsku došlo k nějakému srocení, údajně na protest proti způsobu, jakým se ty vraždy řeší. Organizovala to skupinka Němců vykřikujících, že jde o politickou akci, kolovalo tam však tolik whisky, že by se v ní dalo plavat.“

„Kelly?“ zeptala se Sara.

„Možná,“ opáčil Roosevelt. „Jisté je jen to, že v době, kdy zasáhla policie, se to už začínalo trochu vymykat z rukou. Politické důsledky tohoto případu jsou každým dnem vážnější, a obávám se, že se starosta Strong dostal do toho politováníhodného stavu, v němž obavy z následků jakékoli akce vedou k ochromující nečinnosti. Nechce v téhle záležitosti provádět žádné razantní zákroky.“ Theodore se odmlčel a pak se na Saru nepatrně, jen napůl vážně zamračil. „Rovněž se nějak doslechl, Saro, že s Isaacsonovými spolupracujete i vy, a jak víte, našla by se spousta lidí, kteří by hlasitě protestovali, kdyby zjistili, že se na vyšetřování vraždy aktivně podílí žena.“

„Pak zdvojnásobím své úsilí,“ odpověděla Sara se zdrženlivým úsměvem, „abych svou spolupráci utajila.“

„Hmmm, ano,“ zabručel Theodore pochybovačně. Ještě chvíli se na nás díval a pak přikývl. „Nabízím vám tohle, využijte těch dalších osmnácti dní. Zjistěte všechno, co můžete. Ale jednadvacátého mi prozradíte všechno, co budete vědět, abych mohl rozestavět policisty kolem všech pravděpodobných míst činu a zablokovat veškeré únikové cesty.“ Roosevelt se udeřil masitou pěstí do dlaně druhé ruky. „Nepřipustím, aby došlo k další takové ničemnosti.“

Obrátil jsem se k Saře, která o nabízené dohodě chvilku přemýšlela, a pak klidně přikývla.

„Můžeme si nechat detektivní seržanty?“ zeptal jsem se.

„Samozřejmě,“ odpověděl Roosevelt.

„Takže jsme domluveni.“ Napřáhl jsem ruku a Theodore mi s ní potřásl; zároveň si sundal skřipec z nosu.

„Jen doufám, že to, co jste se naučili, bude stačit,“ dodal ještě Roosevelt, když potřásal rukou Saře. „Představa, že bych měl opustit svou funkci, aniž by se podařilo rozřešit tento případ, mě vůbec netěší.“

„Plánujete odchod, Roosevelte?“ popíchl jsem ho. „Copak se Plattovi přece jen podařilo zařídit, že je tu pro vás moc horká půda?“

„To vůbec ne,“ odpověděl trochu nevrle. Pak však i on vycenil zuby v potutelném úsměvu. „Jenže se blíží stranické sjezdy, Moore, a po nich přijdou volby. Pokud se nemýlím, naším kandidátem se stane McKinley, zatímco Demokrati budou, jak se zdá, skutečně tak pošetilí, aby nominovali Bryana, vítězství bude tentokrát naše.“

Přikývl jsem. „Chystáte se podílet na kampani, že?“

Theodore skromně pokrčil rameny. „Bylo mi řečeno, že můžu být k užitku, jak v New Yorku, tak v západních státech.“

„A kdyby se ukázalo, že je vám McKinley za tu pomoc vděčný“

„Ale, ale, Johne,“ pokárala mě Sara ironicky. „Víš přece, jaký má komisař názor na takovéhle spekulace.“

Roosevelt se na ni zamračil. „Vy, mladá dámo, jste strávila až příliš času mimo ředitelství, zlomyslnost vám nesluší!“ Pak se však uvolnil a mávl směrem ke dveřím. „No tak utíkejte. Mám tu spoustu oficiálních dokumentů, které musím dneska večer projít, vypadá to, že mi někdo ukradl sekretářku.“

V době, kdy jsme se Sarou vyšli zpět na Madison Avenue, už bylo téměř osm hodin; nadšení nad tím, že můžeme ve vyšetřování pokračovat, spolu s atmosférou vlahého jarního večera však způsobily, že se nám vůbec nechtělo domů. Zároveň jsme ovšem nijak netoužili vrátit se do kanceláře a nečinně tam čekat na Isaacsony, ačkoli jsme si přáli promluvit s nimi hned, jak se vrátí. Když jsme se volným krokem vydali do města, napadl mě příjemný kompromis: můžeme se navečeřet u jednoho ze stolů v zahrádce Hotelu St. Denis přímo naproti číslu 808. Kdyby se detektivní seržanti přece jen vrátili, nemohli bychom je odtamtud přehlédnout. Saře se ten nápad zamlouval; a čím déle jsme šli, tím se její nálada lepšila, takže nakonec vypadala uvolněněji a veseleji, než jsem ji viděl kdy předtím. V jejím chování se neprojevovalo nic z obvyklé podrážděné úpornosti, ačkoli se dokonale soustředila a přicházela s úvahami, které byly promyšlené a věcné. Když jsem během večeře konečně dospěl k vysvětlení toho stavu, nebylo nijak složité: navzdory tomu, co Theodore říkal o možných protestech vůči její spolupráci jak ze strany oficiálních činitelů, tak ze strany veřejnosti, byla Sara v tuto chvíli nezávislá a soběstačná, ve skutečnosti, i když nikoli oficiálním titulem, se stala profesionálním detektivem. V následujících dnech jsme měli čelit mnoha zkouškám a potížím a já jsem byl velmi vděčný za Sařino stále se zlepšující rozpoložení, neboť právě ona se více než kdo jiný, postupně stala hnací silou celého vyšetřování.

Moje spotřeba vína byla onoho večera taková, že když jsme dojedli večeři, ani živý plot oddělující náš stůl na zahrádce Hotelu St. Denis od chodníku mi nedokázal zabránit, abych neskládal vášnivé poklony mnoha půvabným ženám, které se, nic zlého netušíce, nechaly přilákat dosud osvětlenými výlohami obchodního domu McCreery. Saru moje chování rozčilovalo a už už se chystala ponechat mě osudu, když ji znenadání zaujalo něco na druhé straně ulice. Po jejím upozornění jsem se obrátil zrovna ve chvíli, kdy před číslem 808 zastavila drožka, z níž dosti unaveně vystupovali Marcus a Lucius. Možná to bylo vínem, událostmi posledních dní nebo i tím počasím, ale byl jsem bez sebe nadšením, že je vidím. Přeskočil jsem živý plot, přeběhl Broadway a bouřlivě je uvítal. Sara mě trochu rozvážnějším krokem následovala. Lucius i Marcus si zřejmě během pobytu na prériích užili hodně slunce, protože vypadali opáleně a zdravě. Na první pohled se zdálo, že jsou rádi, že se mohli vrátit, ačkoli jsem si nebyl jist, jak se zachovají, až uslyší o Kreizlerově rezignaci.

„Je tam fantastická krajina,“ řekl Marcus, zatímco vykládal z drožky zavazadla. „Člověk se pak na život ve městě dívá úplně jinak, to vám povídám.“ Zavětřil kolem sebe. „Také to tam mnohem lépe voní.“

„Při jízdě vlakem na nás někdo střílel,“ dodal Lucius. „Jedna střela mi prošla rovnou kloboukem.“ Ukázal nám tu díru a strčil do ní prst. „Marcus tvrdí, že to nebyli indiáni.“

„Nebyli to indiáni,“ skočil mu do řeči Marcus.

„Říká, že to nebyli indiáni, ale já si tím nejsem tak jist, a kapitán Miller z Fort Yatesu říkal“

„Kapitán Miller se jenom snažil chovat zdvořile,“ přerušil ho opět Marcus.

„No, možná,“ opáčil Lucius, „ale říkal“

„Co říkal o Beechamovi?“ zeptala se Sara.

„Říkal, že ačkoli většina velkých indiánských tlup už byla dávno rozprášena“ Sara ho popadla za klopy. „Lucie! Co říkal o Beechamovi?“

„O Beechamovi?“ opakoval Lucius. „Aha. Tak dobrá. Vlastně spoustu věcí.“

„Spoustu věcí, které vedou k jedinému závěru,“ dodal Marcus s pohledem upřeným na Saru. Odmlčel se a jeho velké hnědé oči zvážněly. „Je to náš člověk, musí to být on.“

KAPITOLA 38

Přestože jsem měl trochu špičku, novinky, které nám bratři Isaacsonové sdělili nad talíři s večeří v Hotelu St. Denis, mě okamžitě přiměly vystřízlivět:

Kapitána Fredericka Millera, nyní něco přes čtyřicet let starého, převeleli na velitelství Západní armády v Chicagu jako slibného mladého poručíka koncem sedmdesátých let. Nudný úřednický život na velitelství ho však netěšil a požádal o přeložení dál na západ, kde, jak doufal, mohl zažít skutečné bojové akce. Žádosti bylo vyhověno a Millera poslali do Dakoty, kde byl dvakrát raněn; podruhé přišel o paži. Vrátil se do Chicaga, ale odmítl se spokojit s úřednickou prací; místo toho mu tedy přidělili velení nad záložními jednotkami, které sídlily ve městě pro případ nečekaných nutných zásahů. A právě v této funkci se v roce 1881 poprvé setkal s mladým vojínem jezdectva jménem John Beecham.

Když se hlásil do armády, Beecham tvrdil důstojníkovi newyorské odvodové kanceláře, že je mu osmnáct let, ačkoli Miller o tom pochyboval, dokonce i když novopečený vojín dorazil o šest měsíců později do Chicaga, vypadal mnohem mladší. Chlapci ovšem často lžou o svém věku, aby se dostali do armády, a Miller to rychle pustil z hlavy, neboť Beecham se projevil jako dobrý voják, ukázněný, pozorný k detailům a natolik výkonný, že byl za dva roky povýšen na desátníka. Jistě, jeho vytrvalé žádosti, aby byl poslán dál na západ bojovat s indiány, trochu dráždily Beechamovy chicagské nadřízené, kteří v žádném případě nechtěli ztrácet své lepší poddůstojníky v pohraničí; celkově vzato měl však poručík Miller málo důvodů, aby byl s výkony mladého desátníka nespokojen, až do roku 1885.

V tom roce došlo v chudších oblastech Chicaga k několika incidentům, které odhalily jisté znepokojivé rysy v Beechamově osobnosti. Nikdy neměl mnoho přátel a v osobním volnu si navykl chodit do přistěhovaleckých čtvrtí, kde nabízel pomoc v charitativních organizacích pracujících s dětmi, zejména se sirotky. Zprvu to vypadalo jako obdivuhodný způsob, jakým může voják trávit volný čas, mnohem lepší než obvyklé pití a rvačky s místními obyvateli, a poručík Miller si s tím nelámal hlavu. Po několika měsících však postřehl výraznou změnu Beechamovy nálady, zamlklost a zádumčivost. Když se na to Miller desátníka vyptával, nedostalo se mu uspokojivé odpovědi; brzy potom se však na velitelství dostavil ředitel jednoho sirotčince, který si chtěl promluvit s nějakým důstojníkem. Miller vyslechl ředitelovu žádost, aby bylo Beechamovi zakázáno ještě někdy se přiblížit k jeho sirotčinci; na otázku, co ho k takovému požadavku vede, však odmítl povědět víc, než že Beecham ‚rozrušil‘ několik z jeho dětí. Miller si dal okamžitě zavolat Beechama, který zpočátku reagoval hněvivě a dotčeně; prohlašoval, že ředitel sirotčince jen žárlí, protože děti mají Beechama raději než jeho a víc mu důvěřují. Poručík Miller však uhodl, že za tím musí vězet něco víc, a začal na Beechama naléhat; desátník se nato uchýlil k agresivitě a z toho, co se stalo, ať už to bylo cokoli, obvinil Millera a ostatní své nadřízené. (Millerovi se ovšem nikdy nepodařilo zjistit, co se v sirotčinci vlastně odehrálo.) Nikdy by k tomu nedošlo, prohlašoval Beecham, kdyby nadřízení vyhověli jeho žádosti o převelení na Západ. Milllera Beechamovo chování během toho rozhovoru natolik znepokojilo, že mu poskytl dlouhé nucené volno. Beecham je strávil horolezectvím v Tennessee, Kentucky a v Západní Virginii.

Když se počátkem roku 1886 vrátil k jednotce, zdálo se, že se jeho rozpoložení zlepšilo. Opět to byl ten poslušný, výkonný voják, jakého Miller znal. Šlo však o pouhou iluzi, která se roztříštila na kusy během násilného potlačování výtržností po haymarketských nepokojích v Chicagu v prvním květnovém týdnu. Sara a já jsme už věděli, že Beechama poslali do Ústavu Sv. Alžběty poté, co ho Miller viděl „bodat“ (jak stálo v lékařské zprávě) do mrtvého těla jednoho ze stávkujících dělníků během bitky na severním předměstí pátého května; nyní jsme zjistili, že to „bodáni“ děsivě připomínalo jak zohavení mrtvých rodičů Japhetha Duryho, tak rány na tělech zabitých dětí v New Yorku. Zděšený pohledem na krví smáčeného Beechama stojícího nad pořezanou mrtvolou, které obrovským nožem vydloubl oči, Miller neváhal a okamžitě desátníka uvolnil ze služby. V minulosti na Západě sice vídal muže dohnané ke krvavým činům, ovšem takovému počínání vždy předcházela léta divokých a násilných střetů s indiánskými kmeny. Beecham však ničím takovým neprošel a jeho čin se nedal podobně rozumově zdůvodnit. Když desátníka posléze vyšetřil plukovní lékař, prohlásil ho za neschopného služby; Miller jeho názor podpořil a urychleně nechal Beechama poslat do Washingtonu.

Tím skončil příběh, který Isaacsonové odhalili v Dakotě. Jelikož ho vyprávěli bez jediné přestávky, nemohli mezitím jíst, a nyní se hladově vrhli na svou večeři, zatímco já a Sara jsme je informovali o faktech získaných během jejich nepřítomnosti. Pak přišla chvíle pro krutou zprávu o Kreizlerovi a Mary Palmerové. Marcus s Luciem už tou dobou naštěstí snědli většinu své večeře, ta zpráva je naprosto připravila o chuť k jídlu. Představa, že bychom měli ve vyšetřování pokračovat bez Laszla, je nejdřív zjevně zneklidnila; Sara však pronesla ještě důraznější agitační projev než ten, jehož terčem jsem byl já, a během dvaceti minut detektivní seržanty přesvědčila, že nemáme jinou možnost, než pokračovat dál. Jejich novinky jí jen dodaly další argumenty, jimiž mohla své přesvědčení podpořit, neboť nyní nikdo z nás příliš nepochyboval, že konečně známe totožnost a minulost vraha. Otázkou ovšem zůstávalo, zda ho dokážeme najít.

V době, kdy jsme odcházeli z útulné restaurace, což bylo ke třetí hodině ranní, se nám podařilo přesvědčit sebe samé, že to dokážeme. Přesto nás však čekal náročný úkol, do něhož jsme se nemohli pustit, dokud se trochu nevyspíme, a tak jsme zamířili rovnou do svých domovů, abychom si dopřáli trochu odpočinku. Ve čtvrtek v deset hodin ráno jsme však byli zpátky v čísle 808, připravení začít s plánováním. Marka i Lucia očividně trochu zaskočilo, že se kruh stolů zmenšil z pěti na čtyři i že se na tabuli objevily jiné rukopisy; byli to však zkušení detektivové, a jakmile obrátili pozornost k případu, veškeré podružné detaily pro ně ztratily význam.

„Jestliže nikoho z vás nenapadá žádný určitý bod, kde bychom mohli začít,“ oznámil Lucius, jakmile si uspořádal materiály na stole, „rád bych jeden navrhl.“ Všichni jsme mumlavě vyjádřili souhlas a Lucius pak ukázal na pravou stranu tabule, kde stálo slovo STŘECHY. „Vzpomínáte si, Johne, na to, co jste o vrahovi říkal, když jste šli s Markem tehdy poprvé do Golden Rule?“

Ponořil jsem se do vzpomínek na tu návštěvu. „Kontrola,“ řekl jsem po chvilce, přesně to mě napadlo ten večer, kdy jsme stáli na střeše špinavého brlohu Skotské Anči.

„To je pravda,“ dodal Marcus. „Zdá se, že na střechách si je zabiják dokonale jistý sám sebou a tím, co dělá.“

„Správně,“ řekl Lucius, vstal a zamířil k tabuli. „Můj návrh je následující: strávili jsme spoustu času snahou porozumět nočním můrám toho člověka, skutečné noční můře, kterou představuje jeho minulost, a duševním přízrakům, které ho týrají nyní. Jenomže když plánuje a páchá ty vraždy, nechová se jako zmučená, vyděšená duše. Je naopak agresivní, všechno má pod kontrolou. Uvážlivě plní své záměry, a jak jsme poznali z jeho dopisu, vlastní chytrost na něho dělá docela dojem. Kde k tomu přišel?“

„Kde přišel k čemu?“ zeptal jsem se trochu zmateně.

„K té sebejistotě,“ odpověděl Lucius. „Chytrost dokážeme vysvětlit snadno, vlastně jsme to už udělali.“

„Jde o záludnost,“ podotkla Sara. „Záludnost toho typu, který často vzniká u týraných a pronásledovaných dětí.“

„Ano,“ potvrdil Lucius a pokývl plešatějící hlavou. Pak vytáhl kapesník, aby si mohl otřít neustále zpocené čelo, velmi mě potěšilo, že zase vidím ten navyklý nervózní pohyb. „Ale co to sebevědomí? Jak k němu mohl přijít chlapec s takovými zkušenostmi?“

„No, do jisté míry to v něm mohla vytvořit armáda,“ odpověděl Marcus váhavě.

„Ano, do jisté míry,“ pokračoval Lucius, kterého role přednášejícího zjevně těšila čím dál víc. „Ale mně se zdá, že to sahá hlouběji do minulosti. Neříkal vám snad Adam Dury, Johne, že tiky ve tváři jeho bratra mizely pouze ve chvílích, kdy spolu lovili v horách?“ Potvrdil jsem, že ano, že Dury nám říkal přesně tohle. „Horolezectví a lov,“ zdůraznil Lucius. „Úlevu od svého utrpení a bolesti zřejmě dokáže nalézt pouze během těchto činností. A přesně tohle nyní dělá na střechách.“

Marcus na svého bratra chvíli zíral a pak zavrtěl hlavou. „Prozradíš nám konečně, o čem to vlastně mluvíš? Jedna věc byla hrát si na kočku a myš s doktorem Kreizlerem, ale“

„Byl bych ti moc vděčný, kdybys mě nechal domluvit,“ ohradil se Lucius a výstražně zvedl prst. „Říkám jenom, že možnost zjistit, co dělá se svým životem nyní, spočívá ve sledování stop činností, při nichž se cítí bezpečně, nikoli stop jeho nočních můr. Loví a zabíjí na střechách a jeho kořistí jsou děti, to všechno naznačuje, že nejdůležitější věcí v jeho životě je mít nad situacemi kontrolu. Víme už, odkud pochází ta posedlost dětmi. Víme o lovu a stopování. Ale střechy? Do roku 1886 nikdy nestrávil mnoho času v žádném velkém městě, a přesto se nyní pohybuje po střechách s takovou jistotou, že zaskočil i nás. Zběhlost tohoto druhu se nezíská ze dne na den.“

„Počkejte,“ ozvala se Sara a zvolna přikývla. „Začínám chápat, o co vám jde, Lucie. Odchází od sv. Alžběty a hledá nějaké místo, kde může zůstat v anonymitě, New York je logickou volbou. Jenže jakmile sem přijde, zjistí, že život v ulicích je mu zcela cizí, davy, hluk, ruch. Nemůže si na to zvyknout a možná ho to i trochu děsí. A pak objeví střechy. Tam nahoře je zcela jiný svět, klidnější, pomalejší, s méně lidmi. Více se to podobá tomu, na co je zvyklý. A zanedlouho zjistí, že existuje spousta zaměstnání, v nichž může trávit spoustu času na střechách, a vlastně skoro nikdy nemusí sestupovat dolů do ulic.“

„Jenom v noci,“ dodal Lucius rychle a opět zvedl prst, „když je město mnohem méně zalidněné a on se s ním může seznamovat svým vlastním tempem. Vzpomeňte si, ve dne nevraždí. Dokonale rozumí rytmu noci, ale během dne vsadím se, že během dne je skoro pořád tam nahoře.“ Když se Lucius chvatně vrátil ke svému stolu a zvedl nějaké poznámky, opět mu na čele vyrazil pot. „Po vraždě Aliho ibn-Ghaziho jsme se zmínili o možnosti, že kvůli práci musí trávit hodně času na střechách, ale hlouběji jsme se tím nezabývali. Já jsem si to ale všechno ještě jednou prošel a mám dojem, že v tuto chvíli jde o nejlepší možnost, jak ho vystopovat.“

Zoufale jsem zasténal. „Dobrý bože, Lucie, uvědomujete si vůbec, co navrhujete? Znamená to projít každou charitu, misii a církevní spolek, každou společnost, která zaměstnává podomní obchodníky, každé noviny a každou pečovatelskou službu. Musí existovat nějaký způsob, jak to zúžit.“

„Určitě,“ ozval se Marcus jen o málo nadšenějším tónem než já. „Stejně to ale bude znamenat spoustu běhání.“ Vstal a zamířil k velké mapě Manhattanu, kde ukázal na špendlíky označující místa činu a podniky, kde došlo k únosům. „Žádná vražda nebyla spáchána nad Čtrnáctou ulicí, což naznačuje, že se nejlépe vyzná na Lower East Side a v Greenwich Village. Pravděpodobně v těchto oblastech žije i pracuje, tomu odpovídá i naše teorie, že nejspíš nemá moc peněz.“

„Správně,“ dodal Lucius a znovu ukázal na tabuli. „A nezapomeňte na všechno, co jsme dosud zjistili. Jestliže máme pravdu a náš vrah skutečně začal svůj život jako Japheth Dury, aby se později stal Johnem Beechamem, pak se nebude zajímat o jakoukoli práci. Vzhledem k jeho povaze a minulosti ho určité druhy činnosti přitahují více než jiné. Johne, vy jste se například zmínil o obchodních cestujících, ale skutečně si myslíte, že by byl z našeho imaginárního muže dobrý prodejce nebo že by se vůbec ucházel o podobné místo?“

Chystal jsem se namítnout, že možné je všechno, v tu chvíli mě však nějaký vnitřní hlas upozornil, že Lucius má pravdu. Celé měsíce jsme z drobných detailů povahy a chování sestavovali neurčitý obraz imaginárního člověka a „všechno“ v tomto případě rozhodně možné nebylo. V útrobách jsem pocítil bodnutí strachu a vzrušení, když jsem si uvědomil, že nyní znám toho muže natolik dobře, abych s jistotou prohlásil, že by nikdy nevykonával práci, při níž by se musel buď snažit zavděčit přistěhovalcům v chudinských čtvrtích nebo škemrat o podřadné zboží u výrobců a obchodních ředitelů, které by téměř jistě považoval za méně inteligentní, než je sám.

„Dobrá,“ řekl jsem Luciovi, „jenže pořád zbývá spousta lidí, zaměstnanci církví a dobročinných organizací, sociální pracovníci, reportéři, ošetřovatelé“

„I to se dá zúžit, Johne,“ trval Lucius na svém. „Jenom se nad tím zamyslete. Vezměte si třeba novináře, kteří píší o chudinských čtvrtích, většinu z nich znáte osobně. Opravdu se domníváte, že by Beecham mohl patřit do této skupiny? A co se týče ošetřovatelských služeb, mějte na paměti Beechamovu minulost. Kde by získal nějaký odborný výcvik?“

Chvilku jsem o tom přemýšlel a pak pokrčil rameny. „No dobrá. Takže nejpravděpodobnější je práce pro nějakou misii nebo charitu.“

„To by pro něj bylo snadné,“ ozvala se Sara. „Koneckonců má dobrou náboženskou výchovu a potřebnou terminologii zná z dětství, jeho otec byl přece vynikající kazatel.“

„Dobře,“ řekl jsem. „Ale i když to zúžíme takhle daleko, pořád nevím, jak je do 21. června stihneme všechny prověřit, Markovi a mně trvalo celý týden, než jsme prošli jen zlomek z nich. Je to neuvěřitelně nepraktické.“

Nepraktické to sice bylo, vyhnout jsme se tomu však nemohli. Zbytek dne jsme strávili sestavováním seznamu veškerých charitativních a církevních organizací působících na Lower East Side a v Greenwich Village; následně jsme ten seznam rozdělili na čtyři oblasti. Každý z nás si vzal na starost jednu podskupinu a druhý den ráno jsme se pustili do práce, jestliže jsme chtěli prověřit tucty organizací na svých seznamech, nemohli jsme si už dovolit pracovat ve dvojicích. Na prvních několika místech, která jsem ten pátek navštívil, jsem se nesetkal s příliš vřelým přijetím; a ačkoli jsem nic jiného nečekal, ta zkušenost mě nicméně naplnila hrůzou z nadcházejících dnů či týdnů. Příliš nepomáhalo ani neustále si připomínat, že mravenčí práce v terénu bývá často údělem detektiva. Podobnou zkušenost jsem udělal už v raných fázích celého pátrání (tenkrát jsem dokonce navštívil i některá místa, kam jsem mířil nyní, ačkoli z jiného důvodu), a když jsem odhodlaně kráčel po chodnících plných lidí, dost pesimisticky jsem se zamyslel nad nemilosrdně uplývajícím časem, dělícím nás od svátku Jana Křtitele, zbývalo už pouhých šestnáct dní.

Jeden rys pátrání mi však poskytl důvod k optimismu: jak se zdálo, nikdo mě nesledoval, a po návratu do kanceláře jsem zjistil, že ani nikdo z ostatních neměl během dne v patách žádné podezřelé osoby. Pochopitelně jsme si nemohli být jisti, ale jako logické vysvětlení nám připadalo, že naši protivníci jednoduše nevěří, že máme bez Kreizlera naději na úspěch. Během celého víkendu jsme nezahlédli jedinou stopu po Connorovi či jeho komplicích, ani jsme si nevšimli nikoho, kdo by vypadal, že by mohl pracovat pro Byrnese či Comstocka. Jestliže měl člověk před sebou únavnou, a přitom znervózňující práci, mohl být určitě rád, že se nemusí ohlížet přes rameno; domnívám se však, že obav ze sledování se nikdo z nás tak úplně nezbavil.

Přestože jsme si dělali naděje, že John Beecham mohl v průběhu posledních deseti let pracovat pro některou organizaci na našem seznamu, nedomnívali jsme se, že veřejné domy, kde oběti pracovaly, musel nutně navštěvovat oficiálně. Daleko pravděpodobnější se nám jevilo, že se s nimi původně obeznámil jako zákazník. Ačkoli jsem měl tedy za úkol prověřit organizace věnující se chudým a zbloudilým duším na West Side mezi Houston Street a 14. ulicí, nešel jsem se vyptávat do žádného z podniků s mladými prostituty v té oblasti; stavil jsem se pouze v Golden Rule, abych předal svému mladému příteli Josephovi nejnovější informace. Když jsem tam přišel, nastala poněkud rozpačitá chvilka, neboť až dosud jsem vlastně toho chlapce nikdy neviděl přímo při práci. Jakmile mě Joseph zahlédl, spěšně se vytratil do jednoho volného pokoje a já dostal strach, že se už nevrátí; když však přece jen přišel zpět, na obličeji už neměl sebemenší stopu po líčidlech. Usmál se a vesele mi zamával; potom se snažil soustředěně naslouchat, když jsem mu sděloval poslední zprávy a žádal ho, aby je předal svým přátelům. Protože jsem musel projít ještě hodně organizací v okolí, ihned poté jsem se obrátil k odchodu, Joseph mě však u dveří zastavil s otázkou, zda bychom si nemohli zase někdy zahrát kulečník. Nadšeně jsem s tím nápadem souhlasil, a když tak bylo slabounké spojení mezi námi nepatrně posíleno, chlapec opět zmizel v Golden Rule a já pocítil obvyklý záchvěv lítosti nad jeho zaměstnáním. Rázným krokem jsem však zamířil pryč, neboť mě čekala spousta práce a na marné mudrování nebyl čas.

Zdálo se, že snad každá představitelná neřest má v New Yorku nějakou společnost zasvěcenou jejímu vymítání. Některé se zaměřovaly obecně, jako například Spolek pro prevenci zločinnosti nebo nejrůznější misie, katolické, presbyteriánské, baptistické a další. Některé, jako třeba Celonoční misie, zdůrazňovaly ve svých projevech a v letácích, které rozdávali jejich zaměstnanci v ulicích, že mají otevřeno v kteroukoli hodinu, zatímco jiné, jako Bowery Mission, se jednoduše vymezovaly územně. Několik dobročinných organizací, jako Spolek pro pomoc koním a Společnost pro prevenci krutosti ke zvířatům, se vůbec nezabývalo lidskými bytostmi. (Když jsem narazil na jména těchto organizací, nemohl jsem si nevzpomenout, jak Japheth Dury týral zvířata: usoudil jsem, že spolky, které nabízely tak snadný přístup k bezmocným živočichům, přestože neposkytovaly možnost cest po střechách, by mohly mít pro sadistickou stránku toho člověka jistou přitažlivost. Rozhovory s jejich zaměstnanci však nepřinesly žádné výsledky.) A pak tu bylo zdánlivě nekonečné množství nejrůznějších dětských útulků a sirotčinců, zaměstnávajících fanatiky neustále připravené objevovat v ulicích zanedbávané či opuštěné děti. Tyto instituce bylo třeba prověřit zvláště pečlivě vzhledem k zájmu, který John Beecham o taková místa projevoval v Chicagu.

Tato práce však polykala celé hodiny a posléze i dny, aniž by probouzela nějaký hlubší pocit uspokojení či jistoty pramenící z přesvědčení, že děláme vše, co je v našich silách, abychom vraha dopadli. Sara, Isaacsonové i já jsme trávili nesčetné hodiny únavnými debatami s tolika svatouškovskými pastory, pámbíčkáři a svíčkovými bábami, nemluvě o podobných typech z necírkevních organizací, že se to nedalo ani spočítat, a i kdyby se dalo, nemělo by smysl to číslo zmiňovat, protože jsme nezjistili nic. Během celého dalšího týdne jsme donekonečna opakovali stejný postup: vešli jsme do úřadovny či kanceláře nějaké dobročinné organizace, kde jsme v odpověď na prostou otázku, zda tam kdy pracoval nějaký John Beecham nebo někdo odpovídající jeho popisu, vyslechli obsáhlou zbožnou přednášku o ušlechtilých zaměstnancích a chvályhodných cílech dané organizace. Teprve pak došlo na prohlédnutí záznamů a negativní odpověď, po níž mohl nešťastný člen týmu z toho místa konečně uniknout.

Pokud zní mé vzpomínky na tuto fázi naší práce nepřátelsky či cynicky, možná je to kvůli tomu, co jsem si uvědomil koncem druhého červnového týdne: že jediná skupina vyděděnců ve městě, která nemá několik soukromě financovaných a vznešeně nazvaných společností zasvěcených její nápravě a spáse, je právě ta, jež se v současné době ocitla v tak vážném nebezpečí, mladiství prostituti. Když tato mezera začala být nepřehlédnutelná, nemohl jsem si nevzpomenout na Jakea Riise, muže, z něhož dělaly newyorské filantropické kruhy hrdinu, a na to, jak slepě odmítal vzít na vědomí skutečnosti týkající se vraždy Georgia Santorelliho. Riisovu úmyslnou slepotu sdíleli všichni dobročinní pracovníci a státní zaměstnanci, s nimiž jsem se setkal, což u mě vyvolávalo stále větší podráždění, kdykoli jsem na podobný postoj narazil. V době, kdy jsem v pozdním pondělním odpoledni přiklopýtal zpět do čísla 808 na Broadwayi, se mi z těch zabedněných pokrytců působících ve všemožných newyorských dobročinných spolcích dělalo tak špatně, že jsem nahlas pronesl sérii dosti drsných kleteb. Jelikož jsem se domníval, že jsem v kanceláři sám, nadskočil jsem úlekem, když jsem zaslechl Sařin hlas:

„Opravdu okouzlující volba slov, Johne. Ačkoli musím přiznat, že to poměrně přesně popisuje i mou náladu v tuto chvíli.“ Kouřila cigaretu a střídavě se dívala na mapu Manhattanu a na velkou tabuli. „Jsme na špatné stopě,“ usoudila po chvíli znechuceně a vyhodila nedopalek z okna.

Se zasténáním jsem se zhroutil na divan. „To ty se chceš stát detektivem,“ prohlásil jsem. „Měla bys vědět, že takhle můžeme pokračovat celé měsíce bez jakéhokoli viditelného výsledku.“

„Jenže my nemáme měsíce?“ opáčila Sara úsečně. „Máme čas jen do neděle.“ Stále upírala pohled hned na mapu, hned na tabuli, a potřásala přitom hlavou. „A tenhle pocit ve mně nevyvolává jen ta únavně monotónní práce.“ Naklonila hlavu ke straně ve snaze přesně popsat, co se jí honí v hlavě. „Nenapadlo tě náhodou, Johne, že to vypadá, jako by ty organizace o lidech, jimž se snaží pomáhat, vlastně ve skutečnosti nic moc nevěděly!“

Vzepřel jsem se na lokti. „Jak to myslíš?“

„Nejsem si jistá,“ opáčila Sara. „Jenom mi ti lidé nepřipadají moc informovaní. A to nesedí.“

„Jak nesedí?“

„Neodpovídá to jemu. Beechamovi. Jen se podívej, co dělá. Vetře se do života těch chlapců a vzbudí jejich důvěru, ačkoli jde o velice podezíravé a skeptické děti, které se naučily nevěřit skoro nikomu.“

Okamžitě jsem si vzpomněl na Josepha. „Navenek možná,“ řekl jsem. „Uvnitř však touží po skutečném příteli.“

„Dobrá,“ ustoupila Sara. „A Beecham dělá vše proto, aby se takovým přítelem stal. Jako by věděl, co potřebují, zatímco lidé z dobročinných spolků nemají o ničem takovém ani tušení. Říkám ti, že jsme na špatné stopě.“

„Saro, uvažuj realisticky,“ vybídl jsem ji, vstal a přistoupil k ní blíž. „Jaká organizace, která posílá své zaměstnance ode dveří ke dveřím a zabývá se velkým množstvím lidí, má čas a důvod zjišťovat tak osobní údaje jako“

A pak jsem zůstal stát jako solný sloup. Naprosto jsem strnul. V tom ochromujícím okamžiku mi totiž došlo, že existuje jedna organizace, jejímž samotným účelem je právě zjišťovat osobní, důvěrné informace, které měla Sara na mysli. Organizace, jejíž ředitelství jsem míjel během minulého týdne každý den, a nikdy mi to nedošlo: organizace, o stovkách jejíchž zaměstnanců se dobře vědělo, že se při své práci pohybují téměř výhradně po střechách.

„U všech čertů,“ zamumlal jsem.

„Co je?“ zeptala se Sara rozrušeně, neboť vycítila, že jsem na něco přišel. „Johne, co tě napadlo?“

Sklouzl jsem pohledem na pravou stranu tabule, přímo do míst, kde stálo napsáno BENJAMIN A SOPHIA ZWEIGOVI. „No jistě,“ zašeptal jsem. „Rok 1892 je už trochu pozdě, ale mohl se s nimi setkat v devadesátém. Nebo se vrátit při kontrolním ověřování, když celou tu věc tenkrát tak dokonale zpackali.“

„Johne, o čem to sakra mluvíš?“

Chytil jsem Saru za ruku. „Kolik je hodin?“

„Skoro šest. Proč?“

„Možná tam ještě někoho zastihneme, pojď se mnou.“

Bez dalšího vysvětlování jsem odtáhl Saru ke dveřím. Ačkoli na mě neustále křičela otázky a námitky, nevěnoval jsem jim pozornost. Sjeli jsme výtahem na ulici a pak vyrazili po Broadwayi k Osmé ulici. Prudce jsem zahnul doleva a odvedl Saru rovnou k číslu 135. Stiskl jsem kliku u dveří ke schodišti, vedoucímu do prvního a druhého patra budovy a vydechl jsem úlevou, když jsem zjistil, že je stále otevřeno. Jakmile jsem se znovu obrátil k Saře, spatřil jsem, že s úsměvem plným náhlého pochopení hledí na malou mosaznou cedulku na zdi domu hned u dveří:

FEDERÁLNÍ ÚŘAD PRO SČÍTÁNÍ LIDU

Charles H. Murray, ředitel

KAPITOLA 39

Vstoupili jsme do světa kartoték. Obě podlaží, která zabíral Úřad pro sčítání lidu, lemovaly dřevěné kartotéky, sahající až ke stropu a zakrývající okna. Podél zdí všech čtyř místností v obou patrech byly v drážkách upevněny posuvné žebříky a uprostřed každé kanceláře stál psací stůl. Ze stropu visely elektrické lampy s kovovými stínidly, jejichž ostré bílé světlo ozařovalo holé dřevěné podlahy. Bylo to místo bez jakékoli atmosféry a osobitosti, ideální domov pro chladné, strohé statistiky.

Na první známku lidské přítomnosti jsme narazili v druhém patře, kde seděl u jednoho stolu dosud poměrně mladý muž se stínítkem na čele, oblečený v laciném, ale mimořádně pečlivě vyžehleném obleku, jehož sako měl přehozené přes rovné opěradlo židle. Manžety a předloktí, naškrobené bílé košile chránily klotové rukávy, z nichž trčely hubené, nažloutle bledé ruce listující v jakémsi šanonu plném formulářů.

„Promiňte,“ obrátil jsem se na něj a pomalu přistoupil ke stolu.

Muž nevrle vzhlédl. „Oficiální otvírací doba už skončila.“

„Ovšem,“ opáčil jsem rychle, neboť vždycky poznám nenapravitelného byrokrata, když ho vidím. „Kdyby šlo o oficiální záležitost, přišli bychom pochopitelně ve vhodnější hodinu.“

Muž si mě prohlédl od hlavy k patě a pak krátce pohlédl na Saru. „Nuže?“

„Jsme od tisku,“ vysvětlil jsem. „Přesně řečeno z listu Times. Já se jmenuji Moore a toto je slečna Howardová. Rád bych věděl, zda tu ještě zastihnu pana Murraye.“

„Pan Murray nikdy neodchází před půl sedmou.“

„Aha. Takže je stále zde.“

„Možná s vámi nebude chtít mluvit,“ prohlásil mladý muž. „V té nešťastné záležitosti nám tisk zrovna nepomohl.“

Chvilku jsem o tom výroku dumal a pak jsem se zeptal: „Mluvíte o roku 1890?“

„Přesně tak,“ opáčil muž, jako by všechny organizace na světě pracovaly podle desetiletého plánu. „Dokonce i Timesy otiskovaly nesmyslná tvrzení. Koneckonců my přece nemůžeme nést odpovědnost za každý úplatek a zfalšovanou zprávu, nebo ano?“

„Ovšemže ne,“ ujistil jsem ho. „Byl by pan Murray“

„Ředitel Porter, nejvyšší šéf federálního úřadu, musel dokonce v roce 1893 rezignovat na svou funkci,“ pokračoval muž a stále mě probodával obviňujícím, dotčeným pohledem. „Věděl jste to?“

„No, abych pravdu řekl,“ opáčil jsem vyhýbavě, „já jsem policejní reportér.“

Muž si stáhl klotové rukávy. „Zmiňuji se o tom pouze proto,“ pokračoval a oči mu ve stínu zeleného stínítka zářily, „abyste pochopil, že největší problémy nastaly ve Washingtonu, nikoli tady. V tomto úřadu nemusel rezignovat nikdo, pane Moore.“

„Omlouvám se,“ ozval jsem se s obrovským úsilím udržet smířlivý tón, „ale docela pospícháme, takže kdybyste mě mohl odvést k panu Murrayovi“

„Já jsem Charles Murray,“ přerušil mě muž úsečně.

Rychle jsme na sebe se Sarou pohlédli a pak jsem si tiše, byť trochu netakticky povzdechl, neboť jsem pochopil, proti čemu v osobě toho člověka stojíme. „Jistě. Chápu. Tedy, pane Murrayi, rádi bychom věděli, jestli byste nemohl být tak laskav a projít své záznamy o zaměstnancích svého úřadu kvůli jednomu člověku, jehož se pokoušíme najít.“

Murray na mě zamžoural zpod svého stínítka. „Můžete prokázat svou totožnost?“ Podal jsem mu nějaké doklady a on si je přidržel těsně před obličejem, jako by zkoumal padělanou bankovku. „Hmmm,“ zabručel. „Vypadá to, že je to v pořádku. Člověk nemůže být dost opatrný. Mohl by sem přijít kdokoli a tvrdit, že je od novin.“ Vrátil mi dokumenty a obrátil se k Saře. „Slečno Howardová?“

Sara se na okamžik zarazila a chvatně se snažila přijít na vhodnou odpověď. „Obávám se, že nemám žádný průkaz, pane Murrayi. Pracuji pouze jako sekretářka.“

Nezdálo se, že by to Murraye úplně uspokojilo, nicméně přikývl a otočil se zpátky ke mně. „Nuže?“

„Ten muž, jehož hledáme,“ začal jsem, „se jmenuje John Beecham.“ Při zmínce o tom jméně se v Murrayově tváři s naprosto lhostejným výrazem nepohnul ani sval. „Měří více než metr osmdesát, má prořídlé vlasy a náznak tiku v obličeji.“

„Náznak?“ opáčil Murray suše. „Jestli on má náznak tiku v obličeji, pane Moore, tak bych nechtěl vidět, jak vypadá takový tik celý.“

Opět mě zachvátil pocit, který jsem zakusil už ve stodole Adama Duryho: závrať z pochopení, že jsme našli stopu, a ta stopa je ještě teplá. Rychle jsem pohlédl na Saru a postřehl, že se jí vede podobně a také se zoufale snaží nedat nic najevo.

„Takže vy Johna Beechama znáte?“ zeptal jsem se trochu roztřeseným hlasem.

Murray přikývl. „Nebo spíše jsem ho znal.“

Triumfální pocity na okamžik zchladila studená sprcha zklamání. „On pro vás nepracuje?“

„Pracoval,“ vysvětlil Murray, „loni v prosinci jsem ho však propustil.“

Naděje opět vzrostla. „Aha. A jak dlouho tu pracoval?“

„Dostal se do nějakých potíží?“ zeptal se Murray.

„Ne, ne,“ řekl jsem rychle a uvědomil si, že mě v záchvatu nadšení ani nenapadlo vymyslet si věrohodnou historku ospravedlňující mé otázky. „Já Tedy, jde nám o jeho bratra. Domníváme se, že by mohl být zapleten ve skandálu ohledně jistých spekulací s pozemky. Doufali jsme, že by nám pan Beecham mohl pomoci svého bratra najít, nebo nám alespoň poskynout prohlášení.“

„Bratr?“ podivil se Murray. „Nikdy se nezmínil, že by měl bratra.“ Chystal jsem se odpovědět na tu poznámku dalším výmyslem, ale Murray hovořil dál: „To ovšem nemusí nic znamenat. John Beecham nebyl dvakrát výřečný. Nikdy jsem se o něm nic moc nedověděl, a rozhodně nic o jeho soukromých záležitostech. Byl to za všech okolností zdvořilý, velmi spořádaný člověk. Proto mě taky tolik překvapilo“ Murray nedopověděl a chvilku poklepával dlouhým kostnatým prstem o svou židli, zatímco mě a Saru opět probodával pohledem. Nakonec vstal, zamířil k jednomu z posuvných žebříků a prudkým úderem ho s rachotem poslal na druhý konec místnosti. „Byl najat na jaře roku 1890,“ zavolal na nás přes rameno, když se vydal k žebříku a vylezl na něj. Vytáhl jednu dřevěnou zásuvku blízko u stropu a chvíli v ní listoval. „Beecham u nás žádal o práci enumerátora.“

„Jak prosím?“

„Enumerátor neboli sčítací komisař,“ vysvětloval Murray, když sestupoval ze žebříku s velkou obálkou v ruce, „je člověk, který provádí sčítání v terénu a vyplňuje formuláře. V červnu a červenci roku 1890 jsem najal devět set takových mužů. Dva týdny práce, pětadvacet dolarů týdně. Každý z nich musel vyplnit přihlášku.“ Murray otevřel obálku, vytáhl z ní složený papír a podal mi ho. „Tohle je Beechamova,“ řekl.

Snažil jsem se zamaskovat svou dychtivost, zatímco jsem prohlížel dokument, jehož obsah Murray stručně shrnul ústně: „Byl pro tu práci dobře kvalifikovaný, ve skutečnosti přesně typ člověka, který jsme hledali. Univerzitní vzdělání, svobodný, příznivé reference, všechno ho doporučovalo.“

To rozhodně ano, pomyslel jsem si při pohledu na listinu, kdyby se alespoň některý z těch údajů zakládal na pravdě. Listina v mé ruce obsahovala řadu lží a pozoruhodnou sestavu padělků; jestliže se ovšem po Spojených státech nepohybovali dva Johnové Beechamové s chronickým tikem v obličeji. (Na chvilku jsem se zamyslel nad tím, jaká by asi byla pravděpodobnost takové situace podle antropometrického systému Alphonse Bertillona.) Sara se na přihlášku zadívala přes moje rameno, a když jsem se k ní otočil, kývnutím mi dala najevo, že došla ke stejnému závěru: v roce 1890, stejně jako předtím a potom, Beecham neustále zdokonaloval svůj talent k rafinovanému klamu.

„Nahoře na formuláři je jeho adresa,“ pokračoval Murray. „V době, kdy jsem ho propustil, tam stále ještě bydlel.“

V záhlaví listu bylo rukopisem, mně i Saře známým z dopisu, který jsme studovali před několika týdny, napsáno: Bank Street 23, což bylo prakticky uprostřed Greenwich Village. „Ano,“ řekl jsem pomalu. „Jistě, děkuji vám.“

Patrně znepokojený Sařiným i mým neutuchajícím zájmem o ten dokument, Murray mi prakticky vytrhl listinu z rukou a založil ji zpět do obálky. „Ještě něco?“ zeptal se potom.

„Ne, myslím, že ne,“ opáčil jsem zdvořile. „Velice jste nám pomohl, pane Murrayi.“

„V tom případě vám přeji dobrý večer,“ prohlásil, usedl zpět ke stolu a začal si natahovat své klotové rukávy.

Vydali jsme se se Sarou ke dveřím. „Aha,“ vydechl jsem, jako by mě právě něco napadlo. „Říkal jste, že jste Beechama propustil, pane Murrayi. Můžeme se zeptat proč, když měl tak skvělou kvalifikaci?“

„Odmítám šířit drby, pane Moore,“ odpověděl Murray chladně. „Kromě toho vy se přece zajímáte o jeho bratra, ne?“

Zkusil jsem jiný přístup: „Doufám, že se nedopustil ničeho špatného, když pracoval ve Třináctém okrsku.“

Murray si odfrkl. „Kdyby ano, sotva bych ho povýšil z místa sčítacího komisaře na úředníka kanceláře a nenechal bych si ho tu dalších pět let.“ V tu chvíli se Murray vzpamatoval a prudce zvedl hlavu. „Moment. Jak víte, že byl přidělen do Třináctého okrsku?“

Usmál jsem se. „Na tom nesejde. Děkuji vám, pane Murrayi, a přeji vám pěkný večer.“

Popadl jsem Saru za zápěstí a rychle jsem s ní vyrazil po schodech dolů. Slyšel jsem, jak Murrayova židle zaskřípala po podlaze, a pak se muž objevil ve dveřích nad schodištěm.

„Pane Moore!“ volal za námi hněvivě. „Zůstaňte stát, pane! Žádám vás, abyste mi prozradil, jak jste získal tu informaci! Pane Moore, slyšíte“

Ale to už jsme byli na ulici. Zatímco jsme energicky kráčeli západním směrem, stále jsem pevně svíral Sařino zápěstí, ačkoli nebylo nutné, abych ji za sebou táhl, šla rychlým, rázným krokem, a když jsme dorazili na Pátou avenue, rozesmála se nahlas. Jakmile jsme se zastavili u obrubníku a čekali, až hustý večerní provoz poleví a budeme moci přejít, znenadání mě objala kolem krku.

„Johne!“ vydechla nadšeně. „On je skutečný, on je tady, bože, my víme, kde bydlí.“

Oplatil jsem jí objetí, ačkoli můj tón byl rezervovanější. „Víme, kde bydlel. Teď je červen a on byl propuštěn v prosinci. Šest měsíců bez práce mohlo ovlivnit spoustu věcí, například jeho schopnost platit nájem ve slušné čtvrti.“

„Mohl si přece najít jinou práci,“ namítla Sara, ale její nadšení přesto trochu ochablo.

„Doufejme, že to udělal,“ odpověděl jsem, právě když se mezi vozy v ulici objevila mezera. „Pojď.“

„Jak jsi na to vlastně přišel?“ vyptávala se Sara. „A co měla znamenat ta zmínka o Třináctém okrsku?“

Zatímco jsme kráčeli dál na západ směrem k Bank Street, vysvětloval jsem Saře svou úvahu. Sčítání lidu prováděné v létě a na podzim roku 1890, jak jsem slyšel od svých přátel a kolegů, kteří o něm psali, vyvolalo v New Yorku (a vlastně v celé zemi) obrovský skandál. Hlavní důvody k řečenému skandálu zavdali nijak překvapivě newyorští političtí vůdci. Jejich moc mohla být výsledky sčítání ohrožena, a proto se snažili celý proces ovlivňovat. Mnozí z těch devíti set mužů, kteří přišli v červenci roku 1890 do kanceláře Charlese Murraye na Osmé ulici žádat o práci sčítacích komisařů, byli ve skutečnosti agenti buď demokratické Tammany Hall, nebo republikánského šéfa Thomase Platta a měli od svých nadřízených přísně nakázáno upravovat výsledky tak, aby volební okrsky loajální jejich politickým stranám nebyly pozměněny způsobem, který by znamenal oslabení jejich vlivu ve státních i federálních úřadech. Někdy to znamenalo nafouknout počet obyvatel v daném okrsku, k čemuž bylo nutné vymyslet osobní data a další údaje o neexistujících občanech. Práce sčítacích komisařů totiž neznamenala pouhé zaznamenávání počtu lidí: museli rovněž podrobit reprezentativní vzorek obyvatel důkladným výslechům, neboť účelem sčítání nebylo pouze zjistit, kolik lidí ve Spojených státech žije, ale také jaký život vedou. Vyplňované formuláře obsahovaly osobní otázky, které, jak to vyjádřil ve svém článku jeden můj kolega z Timesů, „by za jakýchkoli jiných okolností působily dosti impertinentně“. Falešné údaje, jimiž zaplavili úřad ředitele Murraye agenti demokratů a republikánů, byly poměrně vynalézavé a často se nedaly od pravých vůbec rozeznat. Jak jsem řekl, takové počínání se neomezovalo pouze na New York, ačkoli jako obvykle v New Yorku dospěla situace ke zcela absurdním extrémům. V důsledku toho se sepsání závěrečné zprávy ve Washingtonu nesmírně zdrželo. Původní vrchní šéf celého projektu (ředitel Porter, o němž se zmiňoval Murray) v roce 1893 rezignoval a celé sčítání dokončil až jeho nástupce C. D. Wright, ani tehdy se však nedalo nijak určit, nakolik je celkový výsledek věrohodný.

Sčítací komisaři působili v oblastech vymezených volebními obvody, které se v New Yorku dělily ještě dále na okrsky. Když jsem prohodil, že Beecham pracoval ve Třináctém okrsku, jenom jsem hádal: věděl jsem totiž, že v tomto okrsku žili Benjamin a Sophia Zweigovi, a vycházel jsem z hypotézy, že se s nimi Beecham setkal, když v té oblasti pracoval, možná dokonce když během sčítání vyplňoval s tou rodinou formuláře. Můj odhad byl přesný, ačkoli jsme dosud nevěděli, proč vlastně Murray našeho muže propustil.

„Nezdá se mi pravděpodobné, že by se Beecham zapletl do falšování výsledků,“ řekla Sara, když jsme kráčeli po Greenwich Avenue k Bank Street. „Nepřipadá mi jako typ, který by se zajímal o politiku, a kromě toho, tou dobou bylo sčítání dávno uzavřeno. Jenže jestli nešlo o tohle, co v tom mohlo být?“

„Můžeme tam zítra poslat bratry Isaacsonovy, aby se zeptali znovu,“ opáčil jsem. „Murray nejspíš patří k lidem, na které dělají služební odznaky dojem. Ačkoli kdybys mě teď požádala, abych tipoval, vsadil bych dvanáct ku jedné, že to mělo něco společného s dětmi. Možná si někdo konečně stěžoval, nemuselo jít nutně o násilí, ale třeba jen o podezřelé chování.“

„To je dost možné,“ usoudila Sara. „Vzpomínáš na tu Murrayovu poznámku, že Beecham vypadal spořádaně? A proto ho to, co provedl, údajně tak ‚překvapilo‘, ať už to bylo cokoli?“

„Přesně,“ potvrdil jsem. „Někde se v tom skrývá nějaká nepříjemná historka.“

Došli jsme na křižovatku a zahnuli doleva na Bank Street. Před námi se táhly řadové domky typické pro Greenwich Village; monotónní řada úhledných staveb, lemovaných vzrostlými stromy, která končila až na břehu Hudsonu, kde ji vystřídaly překladiště a sklady. Verandy a římsy domů byly naprosto identické, a když jsme kolem nich procházeli, mohli jsme z ulice nahlížet do salonů pohodlně si žijící střední třídy, která v těchto domech sídlila. Číslo 23 se nacházelo jen půldruhého bloku od Greenwich Avenue, i během té krátké cesty však naše naděje stihly dosáhnout závratných výšek. Jakmile jsme tam však dorazili, zaplavilo nás zklamání.

V jednom rohu okna salonu se nacházela malá, vkusně vyvedená cedulka s nápisem POKOJ K PRONAJMUTÍ. Vyměnili jsme si se Sarou skeptické pohledy, a potom jsme po schodech vystoupali k úzkým hlavním dveřím. Po pravé straně jsem spatřil malé mosazné táhlo zvonku a zazvonil jsem. Mlčky jsme několik minut čekali, než jsme konečně zaslechli starý ženský hlas:

„Ne, ne, ne. Běžte pryč Honem, utíkejte!“

Dalo se těžko určit, zda byl ten příkaz určen nám; vzápětí jsme však slyšeli hlučně odemykat několik zámků a závor, takže jsem usoudil, že nikoli. Dveře se pomalu otevřely a objevila se v nich drobná stařenka s bílými vlasy, oblečená ve vybledlých modrých šatech ze sedmdesátých let. Oči měla živé, ačkoli neprozrazovaly nijak zvlášť jasnou mysl. Právě se nás chystala oslovit, když se jí mezi nohama protáhla malá zrzavá kočka. Žena to stvoření odsunula chodidlem zpět dovnitř.

„Řekla jsem ne!“ napomenula zvířátko. „Tihle lidé nepřišli nic povědět vám, žádnému z vás!“ V tu chvíli jsem si uvědomil, že se zevnitř line poměrně hlasité mňoukání, podle mého odhadu je mohlo vydávat přinejmenším půl tuctu koček. Stařena ke mně vzhlédla. „Ano? Přišli jste se zeptat na pokoj?“

Ta otázka mě na moment zaskočila; naštěstí zasáhla Sara a energicky představila nejprve sebe a pak i mě. „Ten pokoj, paní?“ pokračovala poté. „Ne tak úplně, chceme se spíš zeptat na jeho bývalého obyvatele. Předpokládám, že se pan Beecham odstěhoval, ne?“

„Ach ano,“ potvrdila žena ve chvíli, kdy se ve dveřích objevila další kočka. Té šedivé žíhané potvoře se podařilo vyběhnout na verandu. „Vrať se!“ zavolala stařena. „Petere! Ach, prosím, chyťte mi ho, pane Moore!“ Sehnul jsem se, zvedl kocoura, a než jsem ho vrátil majitelce, pošimral jsem ho pod bradou. „Kočky! To byste neřekli, využijí každé příležitosti a prostě zmizí!“

Sara si odkašlala. „Jistě, paní, paní“

„Piedmontová,“ představila se žena. „A to jich do domu pouštím jen osm, dalších patnáct musí zůstávat na dvorku, jinak se na ně vždycky moc zlobím.“

„Jistě, paní Piedmontová,“ řekla Sara. „Jen osm, to je naprosto rozumný počet.“ Paní Piedmontová spokojeně přikývla a Sara jí připomněla: „A pan Beecham?“

„Pan Beecham?“ opakovala stařenka. „Ano. Velmi zdvořilý pán. Velmi slušný. A nikdy nepil. Kočičky si ho moc neoblíbily, on vůbec nebyl velký milovník zvířat, ale“

„Nenechal vám náhodou svou novou adresu?“ přerušila ji Sara.

„To ani nemohl,“ opáčila paní Piedmontová. „Vůbec netušil, kam pojede. Uvažoval o Mexiku, nebo možná o Jižní Americe. Říkal, že je tam pro podnikavé muže spousta příležitostí.“ Zarazila se a pak otevřela dveře trochu víc. „Omlouvám se,“ řekla, „musíte mi odpustit tu roztržitost. Pojďte prosím dál.“

Když jsem procházel za Sarou dveřmi, obrátil jsem oči v sloup, neboť mi bylo jasné, že každý kousek skutečné informace, který snad z okouzlující paní Piedmontové vypáčíme, bude doprovázen pěti až deseti minutami zbytečného plácání. Moje nálada se ještě zhoršila, když nás stará dáma zavedla do elegantně zařízeného, ale omšelého a zaprášeného salonu. Všechno v pokoji, od židlí a pohovek po velkou sbírku viktoriánských bibelotů, jako by se tiše rozpadalo v prach. V celém domě se navíc vznášel nezaměnitelný pach kočičí moči a výkalů.

„Kočičky,“ řekla paní Piedmontová vesele, když se usazovala do židle s vysokým opěradlem. „Vynikající společníci, ale utíkají. A někdy prostě jen tak zmizí, jako by se do země propadly.“

„Paní Piedmontová,“ řekla Sara vlídně, „opravdu bychom velice potřebovali najít pana Beechama. Jsme totiž jeho staří přátelé, víte“

„Ale to ne,“ přerušila ji paní Piedmontová s mírným zamračením. „Pan Beecham žádné přátele nemá. Říkal mi to. Vždycky mi to opakoval.“ „Nejrychlej jede ten, kdo jede sám, paní Piedmontová/ říkal mi každé ráno a pak hned utíkal do té své plavební společnosti.“

„Plavební společnosti?“ podivil jsem se. „Ale on přece“

Sara se dotkla mé ruky, aby mě umlčela, a když do pokoje vešlo z haly několik koček, pousmála se. „Ale ovšem,“ prohlásila. „Plavební společnost. Je to velice podnikavý muž.“

„To rozhodně,“ potvrdila paní Piedmontová. „A vida, tady je Lysandr,“ ukázala na jednu hlasitě mňoukající kočku. „Neviděla jsem ho od soboty. Kočičky! Prostě jen tak mizí“

„Paní Piedmontová,“ řekla Sara s obdivuhodnou trpělivostí, „jak dlouho u vás pan Beecham bydlel?“

„Jak dlouho?“ Stará dáma se při přemýšlení začala kousat do prstu. „No, dobře tři roky. Nikdy s ním nebyly žádné potíže a nájem platil pravidelně jako hodinky.“ Zamračila se. „Ale byl to takový mrzout. A nikdy nejedl! Tedy, nikdy jsem ho neviděla jíst. A pořád pracoval, dnem i nocí, ačkoli někdy přece jíst musel, ne?“

Sara se znovu usmála a přikývla. „A víte, proč se odstěhoval?“

„Jistě,“ řekla paní Piedmontová stručně. „Kvůli tomu bankrotu.“

„Kvůli bankrotu?“ opakoval jsem v naději, že získáme další stopu.

„Jeho plavební společnosti,“ vysvětlila bytná. „Přišel o loď za velké bouře u pobřeží Číny. Ach, ti ubozí námořníci. Všechny peníze, co mu zbyly, dal pan Beecham jejich rodinám, víte?“ Zvedla kostnatou ruku a pak Saře pošeptala: „Jestli tu někde uvidíte malou mourovatou kočičku, řekněte mi to, slečno Howardová. Nepřišla dolů k snídani a ony prostě jen tak mizí.“

Ačkoli to může znít krutě, byl jsem v tu chvíli připravený zakroutit krkem paní Piedmontové i těm jejím zatraceným kočkám; Sara však pokračovala v přátelském vyptávání: „Požádala jste tedy pana Beechama, aby se odstěhoval?“

„Ale kdepak,“ ohradila se paní Piedmontová. „Rozhodl se sám. Řekl mi, že nemá peníze, aby mohl platit nájem, a nemá v úmyslu zůstávat někde, kde si to nemůže dovolit. Nabídla jsem, že mu pár týdnů počkám, ale nechtěl o tom slyšet. Pamatuji si na ten den moc dobře, bylo to týden před Vánocemi. Někdy v té době zmizel malý Jib.“

„Tichounce jsem zasténal, když se Sara zeptala: Jib? To byl kocour?“

„Ano,“ opáčila paní Piedmontová zasněně. „Prostě zmizel. Bez jediného slova. Kočky se starají o své vlastní záležitosti.“

Když jsem bezděky sklopil oči k podlaze, zjistil jsem, že do salonu nehlučně vstoupilo několik dalších chráněnek paní Piedmontové a jedna z nich se právě stará o své vlastní záležitosti v tmavém koutě. Dloubl jsem do Sary a netrpělivě ukázal nahoru.

„Myslíte, že bychom se mohli podívat na ten pokoj?“ zeptala se Sara.

Paní Piedmontová se s úsměvem vytrhla ze svého zadumání a pohlédla na nás, jako bychom právě přišli. „Takže se přece jen zajímáte o ten pokoj?“

„Možná ano.“

To vyvolalo další nesouvislé povídání trvající po celou dobu, co jsme vycházeli ze salonu a ploužili se nahoru po schodišti se stařičkou zelenou tapetou, místy oloupanou a potrhanou. Pokoj, který si Beecham pronajímal, se nacházel v druhém patře a při tempu paní Piedmontové nám trvalo celou věčnost, než jsme tam došli. V době, kdy se nám to podařilo, se už u dveří shromáždilo všech osm koček, které hlasitě mňoukaly. Paní Piedmontová odemkla dveře a vstoupili jsme dovnitř.

První věcí, která mě zarazila, bylo, že kočky za námi nešly. Jakmile se dveře otevřely, naráz přestaly mňoukat, chvíli seděly na prahu a pak ozlomkrk vyrazily zpět po schodech dolů. Jakmile odběhly, rozhlédl jsem se po pokoji a okamžitě ucítil ve vzduchu něco zvláštního: pach rozkladu. Bylo to jiné než odér kočičí moči, ani to nepřipomínalo zápach staroby a zatuchlosti, tak nápadný v salonu. Tohle bylo štiplavější. Nejspíš mrtvá myš, nebo něco podobného, usoudil jsem, a když Sara znechuceně nakrčila nos, poznal jsem, že to ucítila rovněž. Přestal jsem na to myslet a soustředil se raději na místnost.

Nemusel jsem se namáhat. Šlo o prázdný pokoj pro hosty s oknem vedoucím na Bank Street. Nenacházel se tu žádný nábytek kromě staré postele s nebesy, stejně věkovité skříně a strohého prádelníku. Na prádelníku zakrytém dečkou stálo umyvadlo se džbánem; jinak byl pokoj naprosto prázdný.

„Jak to tady našel, tak to také zanechal,“ řekla paní Piedmontová. „Takový už pan Beecham byl.“

Pod záminkou, že se musíme rozhodnout, zda pokoj chceme, nebo nechceme, jsme se Sarou prohlédli skříň i prádelník, nenašli jsme v nich však jedinou stopu lidského působení. V celém pokoji o rozměrech tři krát šest metrů prostě nebylo nic, co by naznačovalo, že tu kdy bydlel vůbec nějaký člověk, natož zoufalý nešťastník, jehož jsme podezřívali, že krutým a bizarním způsobem zavraždil více než půl tuctu dětí. Přetrvávající pach rozkladu ve vzduchu ten závěr ještě posiloval. Nakonec jsme se Sarou paní Piedmontové sdělili, že ačkoli je to skutečně roztomilý pokojík, pro naše účely je příliš malý. Pak jsme se všichni otočili k odchodu.

Sara a naše hostitelka, která se opět rozpovídala o svých kočkách, už byly na schodišti, když jsem si těsně za dveřmi Beechamova pokoje něčeho povšiml. Na bezvýrazné proužkované tapetě jsem spatřil několik skvrnek. Měly nahnědlý odstín a byly rozložené způsobem naznačujícím, že ať už je způsobilo cokoli, a klidně to mohla být krev, na stěně se to rozstříklo. Sledoval jsem stopy skvrn až k lůžku, a když jsem zjistil, že paní Piedmontová už zmizela z dohledu, zvedl jsem matraci a podíval se pod ni.

Do obličeje mě zasáhl oblak odporného puchu. Byl to stejný zápach jako ten, který jsem ucítil při vstupu do pokoje, ale tak výrazný, že jsem musel zavřít oči, přitisknout si dlaň na ústa a s vypětím sil potlačovat nevolnost. Chystal jsem se už matraci opět pustit, když jsem pootevřel oči na tak dlouho, abych zahlédl malou kostřičku. Kosti pokrývala chlupatá srst, která už na několika místech uhnila a odhalila tak vyschlé pozůstatky vnitřností. Kolem všech čtyř končetin byl omotaný starý, rozpadající se provázek a vedle zadních nohou se nacházelo několik kousků pospojovaných kostiček. Uvědomil jsem si, že je to ocas, který byl patrně rozsekaný na kousky. Lebka toho zvířete, stěží zakrytá několika proužky kůže a srsti, ležela stranou od zbytku kostry. Jak matrace, tak popruhy pod ní byly potřísněné velkými skvrnami stejné barvy, jakou měly stopy na stěně.

Rychle jsem matraci pustil, vyběhl z pokoje a kapesníkem si otřel obličej. Potlačil jsem další vlnu nevolnosti, několikrát se zhluboka nadechl a zůstal stát nad schody, neboť jsem netušil, zda mám nohy dost pevné, abych došel dolů.

„Johne?“ zavolala na mě Sara zespoda. „Jdeš už?“

První úsek schodiště byl poněkud náročný, ale postupně se můj krok zpevňoval, a když jsem došel k hlavním dveřím, kde stála paní Piedmontová uprostřed svých koček a držela Saru za ruku, vzmohl jsem se dokonce na úsměv. Rychle jsem paní Piedmontové poděkoval za ochotu a vyšel ven do bezmračného večera. Po tom, čeho jsem se nadýchal uvnitř, se mi zdál venkovní vzduch obzvlášť svěží.

Sara šla hned za mnou, stále zabraná v rozhovoru s paní Piedmontovou, když náhle vyběhl na verandu stejný šedivý kocour jako předtím. „Petere!“ vykřikla paní Piedmontová. „Slečno Howardová, mohla byste?“ Sara však už držela zvířátko v náručí a s úsměvem je majitelce podávala. „Kočičky!“ řekla stařenka ještě jednou, pak znovu zavolala sbohem a zavřela dveře.

Sara seběhla po schodech dolů za mnou, a když se mi podívala do obličeje, úsměv se jí z tváře vytratil. „Johne?“ oslovila mě. „Jsi bledý jako křída.“ Znehybněla a pak mě popadla za paži. „Tys tam nahoře něco našel, viď? Co to bylo?“

„Jib,“ odpověděl jsem a otřel si ještě jednou obličej kapesníkem.

Sara se zmateně zamračila. „Jib? Ten kocour? O čem to pro všechno na světě mluvíš?“

„Povím ti to takhle,“ začal jsem, vzal ji pod paží a zamířil zpět k Broadwayi. „Navzdory tomu, co říká paní Piedmontová, kočky jen tak nemizí.“

KAPITOLA 40

Vrátil jsem se se Sarou do čísla 808 jen pár minut před bratry Isaacsonovými, jejichž nálada nebyla při vstupu lepší než naše před několika málo hodinami. Překotně jsme detektivním seržantům vylíčili svá večerní dobrodružství a Sara přitom zapisovala důležité podrobnosti na tabuli. Lucia i Marka nesmírně povzbudilo, že se nám podařilo alespoň částečně zmapovat pohyb Johna Beechama, přestože jsme i po výpravě do Úřadu pro sčítání lidu a do domu paní Piedmontové (alespoň podle mého názoru) byli přesně tam, kde předtím: neměli jsme nejmenší tušení, kde John Beecham žije nyní a co dělá.

„To je pravda, Johne,“ odpověděl Lucius, když jsem to pronesl nahlas, „ale přinejmenším víme mnohem víc o tom, co nedělá. Naše domněnka, že by mohl využít znalosti pramenící z faktu, že jeho otec byl pastorem, se zdá chybná, a možná pro to existuje důvod.“

„Třeba je jeho hořkost příliš veliká,“ řekl Marcus zamyšleně. „Možná nedokáže předstírat respekt k tomu, co otec představoval, ani proto, aby našel práci.“

„Kvůli pokrytectví vládnoucímu v rodině?“ zeptala se Sara, stále usilovně škrábající křídou po tabuli.

„Přesně tak,“ odpověděl Marcus. „Celý koncept církevní a misijní práce v něm možná instinktivně vyvolává příliš velkou zuřivost, nemůže se takové práci věnovat, protože by nedokázal zastřít své pravé pocity.“

„Dobře,“ přikývl Lucius. „Takže přijme zaměstnání v Úřadu pro sčítání lidu, kde nehrozí žádné nebezpečí, že by se prozradil, třeba jenom náhodou. Koneckonců hodně z mužů, kteří se stali sčítacími komisaři, ve svých přihláškách lhalo, a nikdo na to nikdy nepřišel.“

„Ta práce navíc uspokojuje jednu jeho velkou touhu,“ dodal jsem. „Umožňuje mu vstupovat cizím lidem do příbytků a dostat se do blízkosti jejich dětí. Dozvídá se o nich spoustu věcí, a jeho zvídavost přitom nepůsobí podezřele, což se pro něj v závěru stává problémem.“

Marcus plynule navázal: „Po určité době totiž začne pociťovat pohnutky, které nedokáže ovládat. Jenže co ti chlapci? S těmi se nesetkal u nich doma, nežili u rodičů a v té době už Beecham stejně v Úřadu nepracoval.“

„Pravda,“ připustil jsem. „To je otevřená otázka. Ale ať už šel z Úřadu pro sčítání lidu kamkoliv, nepochybně chtěl mít nadále přístup k soukromým záležitostem jiných lidí, a možná i navštěvovat rodiny doma, aby se něco dověděl o svých příštích obětech. Potom by nejspíš dokázal vyjádřit těm chlapcům soucit a politovat je v jejich údělu, přestože žijí ve veřejných domech, což by mohl zároveň být velmi účinný způsob, jak si získat jejich důvěru.“

„A což je taky prvek, který naprosto chyběl u charitativních pracovníků, s nimiž jsme hovořili,“ dodala Sara a poodstoupila od tabule.

„Přesně tak,“ přitakal jsem a začal otevírat okna, abych do poněkud zatuchlé kanceláře vpustil večerní vzduch.

„Stejně si pořád nejsem jistý,“ řekl Marcus, „jak nám tohle pomůže určit, kde by mohl být teď. Nechci sýčkovat, přátelé, ale do příštího útoku zbývá jenom šest dní.“

Po tom prohlášení se na několik minut rozhostilo ticho, v němž jsme se všichni bezděky zadívali na hromadu fotografií na Markově stole. Každý z nás věděl, že pokud nyní selžeme, jejich počet vzroste. Nakonec promluvil chmurným, ale rozhodným tónem Lucius:

„Musíme se držet toho, co nás dovedlo až sem, a sledovat jeho sebevědomou, agresivní stránku. V jednání s Úřadem pro sčítání lidu a s paní Piedmontovou neprojevoval ani strach, ani paniku. Vymýšlel si složitě konstruované lži a dokázal s nimi žít po dlouhá období, aniž ztratil kontrolu. Zda zabíjel průběžně během celé té doby, nebo novou vlnu násilí odstartoval až vyhazov z práce, to nevíme. Ale vsadím se, že je stále dost sebejistý, ačkoli nějaká skrytá část jeho bytosti touží po dopadení. Začněme tedy s předpoklady. Předpokládejme, že si našel nové zaměstnání, které mu poskytuje to, co si přeje, možnost pohybovat se po střechách a stýkat se s obyvateli chudinských činžáků, aniž by se jim musel pokoušet pomáhat nebo se jim zavděčovat. Nějaké nápady?“

Je smutné sledovat, jak proud tvůrčího myšlení a štěstí vysychá, ale tomu našemu se to právě přihodilo. Možná jsme všichni potřebovali získat od problému na pár hodin odstup, nebo nás příliš zastrašila připomínka, že už zbývá necelý týden. Ať to bylo jakkoli, naše mysli i ústa se zarazily a nikdo z nás nebyl schopen hnout se z místa. Jistě, měli jsme v rukávu ještě jedno eso, které jsme mohli vytáhnout v Úřadu pro sčítání lidu. Marcus a Lucius nazítří zajdou za Charlesem Murrayem a pokusí se získat lepší představu o příčinách Beechamova propuštění. Jinak jsme však neměli tušení, jak postupovat dál, a když jsme se po tom dlouhém dnu asi v deset hodin večer rozešli, všichni jsme tonuli v hluboké nejistotě.

Během úterního rozhovoru s Charlesem Murrayem Isaacsonové skutečně zjistili (jak mně a Saře prozradili, když jsme se večer všichni sešli v čísle 808), že Beecham byl propuštěn, protože věnoval nepřiměřenou a pohoršlivou pozornost dítěti: mladé dívce jménem Ellie Leshková, která bydlela v činžáku na Orchard Street, ve Třináctém okrsku a nepříliš daleko od místa, kde žily Zweigovy děti. Nic to ovšem neměnilo na faktu, že sledovat mladou dívku, která nebyla prostitutka (jestliže měl Beecham opravdu s Ellií Leshkovou nekalé záměry), byla věc, kterou, pokud jsme věděli, neudělal od vraždy Sofie Zweigové. Marcus s Luciem doufali, že na celou tu záležitost vrhne více světla návštěva u samotné Ellie a jejích rodičů, ale k naší smůle se celá rodina nedávno odstěhovala z New Yorku, shodou okolností do Chicaga.

Podle Murraye se Leshkovi ve své stížnosti na Beechama vůbec nezmiňovali o nějakém násilí. Očividně Ellii nikdy neohrožoval, ve skutečnosti se k ní choval velice laskavě. Dívce však bylo nedávno dvanáct a rodičům dělal naprosto pochopitelné starosti fakt, že jejich dcera tráví tolik času s cizím svobodným dospělým mužem. Charles Murray Isaacsonovým prozradil, že za normálních okolností by kvůli tomuhle zaměstnance nepropustil; Beecham však získal do bytu Leshkových přístup pod záminkou, že je tam oficiálně z pověření Úřadu pro sčítání lidu, ačkoli rodina nikdy nebyla zařazena do programu pro podrobná interview. Murray získal v posledních letech tolik špatných zkušeností, že se chtěl za každou cenu vyhnout skandálu.

Sara poznamenala, že kromě toho, že Ellie Leshková byla dívka z dobré rodiny, její případ má ještě jeden neobvyklý rys: své setkání s Beechamem přežila. Na základě těchto údajů považovala Sara za možné, že Beecham nikdy neměl v úmyslu děvče zabít. Možná šlo z jeho strany o upřímný pokus navázat vztah s jinou lidskou bytostí; pokud ano, tak to byl podle toho, co jsme věděli, první takový případ za celý jeho dospělý život, vyjma dosud ne zcela jednoznačného počínání v chicagských sirotčincích. Fakt, že Leshkovi trvali na tom, aby se s jejich dcerou nestýkal, a pak se dokonce odstěhovali z města, mohl dokonce pomoci rozpoutat Beechamovo vražedné běsnění; opět jsme museli mít na paměti, že se zabíjením mladých prostitutů začal brzy po prosincových událostech.

To však byly veškeré informace a úvahy, jež jsme mohli z této stopy vyzískat. Když jsme v úterý v půl šesté večer své závěry shrnuli, Sara a já jsme Isaacsonovy seznámili s výsledkem našeho vlastního celodenního úsilí: s krátkým seznamem různých zaměstnání, o nichž jsme soudili, že je mohl Beecham po svém propuštění z Úřadu pro sčítání lidu přijmout. Když jsme vzali v úvahu všechy faktory, které jsme považovali za potvrzené, Beechamovu nenávist k přistěhovalcům, zjevnou neschopnost sbližovat se s lidmi (přinejmenším s dospělými), potřebu zdržovat se na střechách a odpor k náboženským organizacím jakéhokoli druhu, zúžili jsme původní škálu možností na dvě hlavní oblasti pracovní činnosti: vymáhání dluhů a práci soudního doručovatele. Obě zaměstnání by Beechamovi nejen umožnila pohybovat se po střechách (hlavní dveře často zůstávaly pro tyto neoblíbené osoby pevně zavřené), ale rovněž by mu poskytla jistý pocit moci, a kontroly. Zároveň by měl v těchto pozicích stálý přístup k osobním informacím o širokém okruhu osob a dobrý důvod navštěvovat je v jejich domovech. Pozdě odpoledne si Sara ještě vzpomněla na něco, o čem jsme usoudili, že to naši spekulaci dále potvrzuje: když byl Beecham přijat do ústavu sv. Alžběty, hovořil o tom, že společnost potřebuje zákony a lidi, kteří dohlížejí na jejich dodržování. Dlužníci a osoby zapletené do trestné činnosti (byť jen okrajově), jistě vyvolávali jeho hněv a představa, že jim může ztrpčovat život, mu mohla připadat lákavá.

Marcus a Lucius s naší úvahou souhlasili, ačkoli věděli stejně dobře jako my, že to znamená další úmorné běhání. Měli jsme však důvod k naději: soupis státních organizací a vymahačských firem zaměstnávajících pracovníky toho typu, který jsme hledali, byl totiž mnohem zvládnutelnější než nekonečný seznam dobročinných spolků, který jsme již vyřídili. Jelikož jsme tušili, že policejní sekretářky jako Sara a novináři jako já, nemají sebemenší šanci vypáčit informace od kanceláře městského šerifa či jakékoli jiné státní organizace, do těchto byrokratických institucí se vypravili Isaacsonovi. Já a Sara jsme se zase podělili o seznam nezávislých vymahačských agentur, s důrazem na ty, které působily obecně na Lower East Side a v Greenwich Village a zejména ve Třináctém okrsku. Časné středeční ráno nás opět zastihlo v ulicích.

Jestliže návštěvy charit a misií mohly vyvolávat morální pobouření, setkání se šéfy vymahačských agentur občas představovala fyzické ohrožení. Tyto firmy obvykle sídlily v malých špinavých kancelářích a spravovali je lidé, kteří obvykle měli špatné zkušenosti s prací v nějaké vzdáleně příbuzné oblasti, u policie, v soudnictví či jako profesionální podvodníci. V jednom případě jsme dokonce narazili na člověka, který se dříve živil jako lovec odměn. Stručně řečeno, nešlo o osoby, které by ochotně poskytovaly jakékoli informace; ti muži se většinou rozhovořili teprve při zmínce o honoráři. Až příliš často se však stávalo, že takové „honoráře“ žádali předem, aby nám pak poskytli údaje, které byly buď na první pohled vymyšlené, nebo jejichž užitečnost pro naše pátrání by snad dokázal posoudit jen dotyčný sám.

Znovu jsme trávili nekonečné hodiny (a ve čtvrtek ráno se zdálo, že to budou opět dny) únavně stereotypní činností bez jakéhokoli výsledku. Město si skutečně vedlo pečlivé záznamy o lidech zaměstnávaných ve funkci soudních doručovatelů; to se Isaacsonovým podařilo zjistit. Ve složkách, které prošli během prvních čtyřiadvaceti hodin, však žádného Johna Beechama neobjevili. Saře první den a půl ve vymahačských firmách nevynesl nic než vulgární narážky; co se týče mě osobně, ve čtvrtek odpoledne jsem se vrátil do kanceláře, neboť jsem už prošel všechny firmy, které mi byly přiděleny, a pořád jsem se nedokázal rozhodnout, co bych měl dělat dál. Zatímco jsem osaměle hleděl z oken čísla 808 na řeku Hudson, znovu mě zaplavil již známý pocit děsu nad tím, že se nestihneme dostatečně připravit. Přijde nedělní noc a Beecham, který nyní už nepochybně ví, že veřejné domy, v nichž pracují nezletilí prostituti, budou pod dohledem, si vybere další oběť někde jinde, odvleče ji na neznámé místo a opět provede svůj odporný rituál. Všechno, co potřebujeme, říkal jsem si stále dokola, je adresa, zaměstnání, cokoli, co by nám umožnilo ho sledovat, abychom mohli v klíčové chvíli zakročit a učinit přítrž tomu barbarství i jeho trápení; tomu nekonečnému utrpení, které ho pohánělo. Bylo zvláštní, že jsem po tom všem, co jsem viděl a zažil, dokázal pomyslet na jeho utrpení; ještě zvláštnější bylo vědomí, že k tomu člověku cítím jakýsi mlhavý soucit. Nedal se však popřít, a tu emoci vyvolalo zejména to, že jsem pochopil kontext jeho života: z mnoha cílů, které nám Kreizler vytyčil na počátku pátrání, jsme tedy dosáhli alespoň jednoho

Zařinčení telefonu mě přimělo vrátit se duchem zpět k současnému problému. Zvedl jsem telefon, v němž se ozval Sařin hlas.

„Johne? Co děláš?“

„Nic. Prošel jsem všechno na svém seznamu a nedostal jsem se nikam.“

„Tak přijď do čísla 967 na Broadwayi. Do prvního patra. Rychle.“

„Číslo devět šest sedm, to je nad Dvacátou ulicí.“

„Správně. Přesně řečeno mezi Dvaadvacátou a Třiadvacátou.“

„Ale to je mimo oblast, kterou jsi měla vyhrazenou.“

„Máš pravdu. A někdy si dokonce večer neodříkám svoji modlitbičku.“ Sara si podrážděně povzdechla. „Chovali jsme se jako hlupáci, mělo nám to být jasné okamžitě. A teď sebou hni!“

Zavěsila dřív, než jsem se vzmohl na odpověď. Rychle jsem přes sebe přehodil sako a načmáral vzkaz pro případ, že by se Isaacsonovi vrátili dříve než my. Právě jsem se chystal vyběhnout ze dveří, když telefon zazvonil znovu. Zvedl jsem ho a tentokrát se z druhé strany ozval malý Joseph:

„Pane Moore? Jste to vy?“

„Josephe?“ podivil jsem se. „Co se děje?“

„No, vlastně nic, akorát že“ Mluvil trochu zmateně. „Jste si jistý těmi věcmi, co jste mi o nich vykládal? O tom chlápkovi, co ho hledáte?“

„Tak jistý, jak si můžu být v tomhle případě jistý čímkoli. Proč?“

„No, já jenom, že jsem včera večer mluvil s jedním kámošem, dělá na ulici, nepatří k žádnému podniku, a on se zmínil o něčem, co mi připomnělo ty věci, které jste mi povídal vy.“

Ačkoli jsem spěchal, při těch slovech jsem se posadil na židli a přitáhl si tužku a papír. „Mluv dál, Josephe.“

„Řekl, že mu nějaký člověk slíbil, no, to co jste říkal. Že ho odvede pryč a tak. Říkal, že prý bude žít v nějakém velkém snad hradě, nebo tak něco, odkud uvidí celé město a bude se moct vysmát každému, kdo mu někdy ublížil. Takže mi to připomnělo, co jste povídal vy, a zeptal jsem se, jestli měl ten člověk něco v nepořádku s obličejem. Ale on říkal, že prý ne. Víte tu věc s tím obličejem úplně jistě?“

„Ano,“ opáčil jsem. „Teď už ti navíc můžu říct“

„Ah, ehm,“ přerušil mě Joseph. „Skotská Anča na mě ječí, vypadá to, že mám zákazníka. Musím jít.“

„Počkej, Josephe, jenom mi ještě pověz“

„Nejde to, teď ne. Nemůžeme se sejít? Třeba dneska večer?“

Chtěl jsem z něho dostat další informace, ale protože jsem věděl, v jaké je situaci, přestal jsem naléhat. „Dobrá. Na stejném místě. V deset?“

„Dobře.“ Znělo to docela spokojeně. „Uvidíme se.“

Položil jsem sluchátko a vyřítil se z kanceláře.

Jelikož jsem po odchodu z čísla 808 rovnou naskočil na Broadwayi do tramvaje, dostal jsem se k 22. ulici během několika minut. Jakmile jsem seskočil na dlážděný chodník, táhnoucí se v těch místech, podél kolejí elektrické dráhy, zahleděl jsem se na druhou stranu k trojúhelníkovému seskupení budov pokrytých obrovskými cedulemi s reklamami na všechno, od bezbolestného zubního lékařství po jízdenky na parník. Mezi všemi těmi lákadly se v prvním patře čísla 967 skvěl na oknech poměrně vkusně (a proto nápadně) vyvedený nápis: MITCHELL HARPER, VYŘIZOVÁNÍ POHLEDÁVEK. Při nejbližší příležitosti jsem přeběhl ulici a vstoupil do domu.

Když jsem vešel do stísněné kanceláře, našel jsem Saru zabranou v rozhovoru s panem Harperem. Ani ten člověk, ani ta místnost příliš neladili s příjemnými zlatými písmeny na oknech. Pokud pan Harper zaměstnával nějakou úklidovou službu, z vrstvy sazí ulpívající na těch několika kusech nábytku uvnitř se to poznat nedalo a jeho vlastní ošumělý oděv, doplněný obrovským doutníkem báječně ladil s neoholenou tváří a nerovně ostříhanými vlasy. Sara nás představila, Harper mi však ruku nepodal.

„Četl jsem toho spoustu o medicíně, pane Moore,“ vysvětlil drsným hlasem a zahákl palce za okraje prastaré vesty potřísněné nejrůznějšími skvrnami. „Mikrobi, pane! Za choroby mohou mikrobi, a ti se přenášejí dotykem.“

Na okamžik mě napadlo prozradit panu Harperovi, že občasná koupel zahání mikroby docela účinně, ale nakonec jsem pouze přikývl a obrátil se k Saře s výrazem, v němž se jasně zračila otázka, proč mě pro všechno na světě donutila vláčet se do téhle díry.

„Mělo nás to napadnout ihned,“ zašeptala a pak pokračovala nahlas: „Pana Harpera si v únoru najal jistý pan Lanford Stern z Washingtonovy ulice, aby za něj vyřídil některé dlouhodobé nedobytné pohledávky.“ Jelikož si Sara všimla, že stále nechápu, co tím chce říct, tlumeným hlasem dodala: „Pan Stern, jak si jistě vzpomínáš, vlastní množství činžovních domů v oblasti Washington Market. Jedním z jeho nájemníků je také jistý pan Ghazi.“

„Aha,“ vydechl jsem pouze. „No ano, samozřejmě. Proč jednoduše neřekneš, že“

Sara mě gestem zarazila; zjevně si nepřála, aby pan Harper znal skutečný charakter celé záležitosti. „Navštívila jsem pana Sterna dnes ráno,“ dodala významně a já si konečně uvědomil, proč nás mělo hned na začátku této fáze pátrání napadnout, abychom se vrátili k panu Sternovi: starší Ghazi byl totiž v době, kdy zemřel jeho syn, celé měsíce pozadu s placením nájmu. „Řekla jsem mu,“ pokračovala Sara, „o člověku, jehož se pokoušíme najít, o tom muži, který podle našeho nejlepšího vědomí pracoval jako výběrčí dluhů a jehož bratr mu v závěti odkázal spoustu peněz.“

S úsměvem jsem přikývl, neboť jsem pochopil, že i Sara začíná projevovat značný talent pro improvizované vymýšlení falešných historek. „Ach ano,“ přitakal jsem rychle.

„Pan Stern mi sdělil, že všechny pohledávky týkající se nezaplaceného nájmu předal panu Harperovi,“ pokračovala Sara. „A tak“

„A jak už jsem říkal tady slečně Howardové,“ přerušil ji Harper, „pokud se tu mají dědit nějaké peníze, moc rád bych věděl, jaký bude můj podíl.“

Přikývl jsem a obrátil se k tomu člověku čelem, obalamutit takového chamtivce bude hračka. „Pane Harpere,“ začal jsem rozvážně, „mohu s jistotou prohlásit, že pokud nám jste schopen sdělit, kde pana Beechama najdeme, můžete očekávat velice štědrou odměnu. V jistém smyslu jde o nálezné za váš podíl na vypátrání hledané osoby. Řekněme pět procent?“

Harperovi z úst málem vypadl oslintaný doutník. „Pět procent To je skutečně štědré, pane. Velice štědré! Pět procent!“

„Pět procent z celého odkázaného majetku,“ opakoval jsem. „Máte na to moje slovo. Ale řekněte mi, vy tedy víte, kde se pan Beecham zdržuje?“

Muž se na okamžik zatvářil rozpačitě. „No, vím to přibližně, pane Moore. Vím, kde se zdržuje docela často, aspoň když dostane žízeň.“ Tvrdě jsem se na Harpera díval. „Můžu vás tam sám odvést, na mou čest. Je to taková malá putyka se zvětralým pivem na Mulberry Bendu, tam jsem se s ním taky seznámil. Klidně bych vám nabídnul, abyste tu na něj počkali, ale věc se má tak, že jsem ho musel asi před čtrnácti dny propustit.“

„Propustit ho?“ podivil jsem se. „Proč?“

„Já jsem spořádaný člověk,“ odpověděl Harper. „A tohle je slušná firma. Jenže Pravdou zůstává, pane, že občas musíte drobet přitlačit. Přesvědčit někoho, aby pochopil, co je v jeho nejlepším zájmu. Kdo by taky platil nějaké účty bez trošky přesvědčování? Původně jsem Beechama najal, protože je to velký a silný chlap. Říkal, že se dokáže rvát. Ale co udělal? On si s nimi povídal! Ukecával je, to dělal. No, kurva, pane, Ehm. Omlouvám se, slečno. Ale nikdy z nikoho nevyrazíte prachy pěknýma slovíčkama. A z přistěhovalců už vůbec ne. Sakra, kdyby jim dal člověk šanci, dohnali by ho svým žvaněním do hrobu! Ten Ghazi byl příklad za všechny, třikrát jsem k němu Beechama poslal, a on z toho člověka nikdy nevyrazil ani niklák.“

Harper toho měl na srdci ještě spoustu, ale my jsme už slyšeli všechno, co jsme potřebovali. Jakmile jsme ho požádali, aby nám napsal adresu té putyky, o níž se zmiňoval, sdělili jsme mu, že si hned ten večer jeho tip ověříme, a pokud nás dovede k Beechamovi, může čekat své peníze co nevidět. Bylo ironií osudu, že se tenhle chamtivý mužík stal za celé dva dny prvním člověkem, který nám poskytl nějakou informaci zadarmo, a také jedinou, která měla vůbec nějakou cenu.

KAPITOLA 40

Když jsme vycházeli z domu s Harperovou kanceláří, srazili jsme se s bratry Isaacsonovými, kteří před chvilkou našli můj vzkaz. Naše čtveřice se ihned odebrala do Brübacherovy zahradní vinárny, kde jsme pečlivě probrali, co nám vymahač sdělil. Pak jsme si udělali plány na večer. Možnosti byly celkem jasné: pokud Beechama najdeme, neprozradíme se mu, ale raději zatelefonujeme Theodorovi, který nám může poslat několik detektivů, muže, jejichž obličeje Beecham nezná a kteří ho tedy mohou snáze sledovat. Jestliže však odhalíme, kde Beecham bydlí, ale on nebude z nějakého důvodu doma, rychle prohledáme jeho bydliště pro případ, že objevíme důkazy, které by mohly vést k okamžitému zatčení. Jakmile jsme se na tom domluvili, dopili jsme své skleničky a zhruba kolem půl deváté jsme nasedli do tramvaje směrem na Five Points.

Atmosféra této čtvrti, opředené tolika legendami, se nezasvěceným nikdy nedala snadno popsat. Dokonce i v příjemném jarním večeru, během něhož se naše výprava konala, vyzařovala z těch míst smrtelná hrozba; ta hrozba se však jen málokdy projevovala tak nápadně či křiklavě, jak bylo zvykem v jiných temnějších oblastech města. V Tenderloinu například obecně panovalo ovzduší jakéhosi vyzývavého hýření, střety s opilými drsnými hochy, kteří chtěli někomu dokázat svou převahu, tu sice byly na denním pořádku, zřídka však došlo na něco horšího než na obhroublé chvástání, a vražda v Tenderloinu byla dosud významnou, mimořádnou událostí. Ve Five Points však šlo o něco úplně jiného. Jistě, taky se tu daly zaslechnout výkřiky a sténání; linuly se však většinou zevnitř z domů, a pokud se ozvaly na ulici, bývaly rychle udušeny. Vlastně mám pocit, že na oblasti kolem Mulberry Bend (těch pár bloků přímo na Bend se díky neúnavným protestům Jakea Riise v té době právě bouralo) byl nejvíc zneklidňující naprostý nedostatek jakékoli vnější aktivity. Místní obyvatelé trávili většinu času zavření v ubohých chatrčích a zchátralých činžácích lemujících ulice, nebo, a to častěji, zalezlí v nesčetných putykách a krčmách nacházejících se v suterénech a přízemích většiny těch zanedbaných, sešlých domů. Tady na Bendu pracovaly bída a smrt tiše, bez fanfár, a měly toho na práci hodně: pouhá chůze po liduprázdných zaneřáděných ulicích vedla i toho nejveselejšího člověka k úvahám o skutečné hodnotě lidského života.

Lucius byl očividně ponořen právě v takových myšlenkách, zatímco jsme se blížili k adrese, kterou nám poskytl Harper: k číslu 119 na Baxter Street. Několik špinavých schůdků páchnoucích močí vedle hlavního vchodu směřovalo dolů k suterénním dveřím, které, soudě podle hluku a smíchu linoucího se zevnitř, tvořily vchod do Beechamovy oblíbené špeluňky. Když jsem se obrátil k Luciovi, zjistil jsem, že se úzkostlivě rozhlíží po ztemnělých ulicích kolem.

„Lucie, vy a Sara zůstanete tady,“ řekl jsem. „Potřebujeme, abyste byli na stráži.“

Přikývl, vytáhl kapesník a otřel si čelo. „Dobrá,“ řekl. „Domluveno.“

„A jestli dojde na nějaké potíže, hlavně nevytahujte svůj odznak,“ dodal jsem. „Tady by to znamenalo pozvánku do márnice.“ Už už jsme s Markem mířili ke schodům, když jsem ještě jednou pohlédl na Lucia a pak zašeptal Saře do ucha: „Dej na něho pozor, ano?“ To u ní vyvolalo úsměv, a ačkoli jsem poznal, že i ona pociťuje jisté obavy, věděl jsem, že ať se stane cokoli, neztratí hlavu. Vzápětí jsme s Markem vstoupili dovnitř.

Nevím přesně, jak měly vypadat jeskyně údajně obývané prehistorickými lidmi, ale typická knajpa ve Five Points nemohla proti nim znamenat žádný velký pokrok, a ta, do níž jsme vstoupili, byla naprosto typická. Strop se nacházel asi jen dva a půl metru nad podlahou z udusané hlíny, jelikož prostor měl původně sloužit jako skladiště pro obchod v přízemí. Nebyla tu žádná okna: jediné světlo poskytovaly čtyři zaprášené petrolejové lampy, rozvěšené nad množstvím dlouhých nízkých stolů, srovnaných do dvou řad. Podél nich seděli a pospávali zákazníci, u nichž rozdíly věku, pohlaví a oděvu téměř dokonale stíral totožný výraz opilecké demence. Ten večer se uvnitř nacházela asi dvacítka lidí, z nichž však pouze tři, dvojice mužů s jakousi ženštinou, která si posměšně odfrkávala a hlasitě se rozhořčovala nad nesrozumitelnými výroky druhých dvou, vykazovali jakési známky života. Jakmile jsme vešli, ti tři po nás vrhli skelné pohledy plné nenávisti a Marcus se ke mně naklonil blíž.

„Myslím,“ zašeptal, „že nejdůležitější bude pohybovat se pomalu.“

Přikývl jsem a pak jsme zvolna zamířili do zadní části místnosti k „baru“, ohoblovanému prknu podepřenému dvěma prázdnými soudky. Okamžitě se před námi ocitly dvě sklenice tekutiny, která se podávala výhradně v podobných špeluňkách, zvětralého piva. Byla to vyčpělá, odporná směs zbytků slitých z tuctů pivních sudů v o něco lepších podnicích, podávaná v těchto podřadných krčmách lidem, kteří si nemohli dovolit nic lepšího. Zaplatil jsem za pití, sklenice jsem se však ani nedotkl a Marcus tu svou znechuceně odstrčil.

Zdejší výčepní byl mužík vysoký asi metr šedesát, který měl žlutohnědé vlasy, knírek stejné barvy a typický nepřátelský, trochu podrážděný výraz v obličeji.

„Vy nechcete pít?“ zeptal se.

Zavrtěl jsem hlavou. „Chceme informaci. O zákazníkovi.“

„Pcha,“ odfrkl si muž. „Vypadněte.“

Vytáhl jsem další peníze. „Jen jednu nebo dvě otázky.“

Muž se kolem sebe rozhlédl, a když zjistil, že trojice těch relativně compos mentis zákazníků nás už nesleduje, zastrčil si bankovky do kapsy. „Tak co?“

Jméno Beecham u něho nevyvolalo žádnou reakci; když jsem však popsal vysokého muže se záškuby v obličeji, podle zvýšeného svitu v barmanových trochu chorobně lesklých očích jsem poznal, že náš přítel Mitchell Harper nelhal.

„O blok dál,“ zamumlal výčepní. „V čísle 155. Poslední patro vzadu.“

Marcus na mě pochybovačně pohlédl a barman si toho všiml. „Vim to určitě,“ prohlásil. „Vy ste z rodiny tý holky?“

„Holky?“ podivil jsem se.

Výčepní přikývl. „Zatáh si tam k sobě holku. Její máma myslela, že ji unesli. Von tý holce nic neudělal, to ne, ale málem přizabil chlápka, co tady vo tom něco vykřikoval.“

Chvilku jsem o tom přemýšlel. „Pije hodně?“

„Dřív nepil. Když se ukázal prvně, nechápal sem, co tu vůbec hledá. Ale poslední dobou chlastá víc.“

Pohlédl jsem na Marka, který krátce přikývl. Jakmile jsem na bar hodil nějaké další peníze, obrátili jsme se k odchodu, výčepní mě však popadl za paži. „Vode mě nic nevíte,“ zasípal naléhavě. „Toho chlapa není dobrý naštvat.“ V neveselém úsměvu vycenil žluté, lehce našedlé zuby. „Taky s sebou nosí pořádnou kudlu.“

Zamířili jsme s Markem ke dveřím, zatímco barman hltavě pil obě sklenice starého piva, které nám nalil. Znovu jsme se pokoušeli projít kolem těch živých mrtvol u stolů co nejméně nápadně, a ačkoli jeden muž u dveří se obrátil, když jsme procházeli kolem, a začal močit na podlahu, nezdálo se, že by v tom bylo něco osobního.

Když Marcus opatrně překročil louži moči, pošeptal mi: „Takže Beecham pije.“

„Ano,“ přitakal jsem a otevřel hlavní dveře. „Vzpomínám si, jak Kreizler kdysi tvrdil, že náš člověk možná vstupuje do konečné, sebezničující fáze. A když někdo chodí pít do takovéhle díry, musí být rozhodně na dně.“

Sara a Lucius byli venku stejně nervózní jako ve chvíli, kdy jsme je opustili. „Pojďte,“ vyzval jsem je bez váhání a obrátil se k severu. „Máme adresu.“

Číslo 155 na Baxter Street byl naprosto obyčejný newyorský chudinský činžák, ačkoli v každé jiné čtvrti by se ženy a děti, které se toho vlahého večera vykláněly z oken, smály, zpívaly, nebo aspoň pokřikovaly na sousedy. Zde však prostě jen seděly s hlavami v dlaních; nejmladší vypadaly stejně ztrhaně a vyžile jako nejstarší a nikdo neprojevil sebemenší zájem o dění na ulici. Na schůdcích u vchodu seděl muž, jemuž mohlo být podle mého odhadu tak kolem třicítky, a točil obuškem, který vypadal jako pravý policejní nástroj. Z jeho zjizveného obličeje a pohrdavého úsměšku se dalo snadno uhodnout, jak k té trofeji přišel. Když jsem stoupl na první schod, konec obušku se mi zaryl do hrudi tak silně, že jsem se raději zastavil.

„Co tu chcete?“ zeptal se ten chiápek s gaunerskou vizáží a s dechem páchnoucím po destilátu ředěném kafrem.

„Jdeme na návštěvu,“ opáčil jsem.

Muž se uchechtl. „Nehraj si se mnou, chlapečku. Co tu chcete?“

Chvilku jsem s odpovědí zaváhal. „A vy máte být jako kdo?“

Ihned se přestal smát. „Já mám bejt ten chlap, co hlídá tenhle barák, pro majitele. Takže si se mnou nehraj, chlapečku, esli nechceš dostat tímhle pendrekem.“ Mluvil slangem z Bowery; jazykem, který od té doby místní gangsteři proslavili a který vždycky působil trochu komicky; stačil však jediný pohled na obušek, abych opět sáhl do peněženky.

„Poslední patro,“ řekl jsem, zatímco jsem vytahoval nějaké peníze. „Vzadu. Je někdo doma?“

Úšklebek se objevil znovu. „Aha!“ prohlásil, když shrábl peníze. „Vy myslíte toho“ Znenadání začal pomrkávat a úmyslně cukat pravou tváří a okem. Protože ho efekt celého představení zjevně neuspokojil, zaškubal si ještě za hlavu rukama. Teprve pak došel k přesvědčení, že nápodoba byla dokonalá, a nahlas se rozesmál. „Ten tu zrovna neni,“ řekl nakonec. „Nikdy tu večer nebejvá. Ve dne jo, aspoň někdy, ale v noci ne. Můžete se kouknout na střechu, esli nesedí tam. Tam nahoře se mu to moc zamlouvá.“

„A co jeho byt?“ zeptal jsem se. „Možná bychom na něho rádi počkali tam.“

„Možná je tam zamčíno,“ opáčil chlapík s mazaným úšklebkem. Vytáhl jsem další peníze. „Ale možná tam zamčíno neni.“ Muž vstal a zamířil dovnitř. „Nejste náhodou poldové, co?“

„Neplatím za to, abyste mi dával otázky.“ odpověděl jsem.

Zdálo se, že se muž pokouší nad těmi slovy zamyslet, a pak přikývl. „Dobrá. Pojďte se mnou, ale buďte přitom zticha, jo?“

Všichni jsme přikývli a vešli dovnitř. Dlouhé tmavé schodiště prostupovala obvyklá směsice pachu hnijících odpadků a lidských exkrementů. U jeho paty jsem se zarazil a pustil Saru před sebe.

„Tohle je na hony vzdálené od paní Piedmontové,“ zašeptala, když mě míjela.

Bez dalšího zdržování jsme vystoupali šest pater a pak náš průvodce zaklepal na jedny ze čtyř dveří na malém odpočívadle. Ačkoli se neozvala žádná odpověď, varovně zvedl prst. „Počkejte tady,“ vyzval nás a vyběhl poslední patro na střechu. Když se za okamžik vrátil, vypadal mnohem klidněji. „Čistej vzduch,“ prohlásil, vytáhl z kapsy velký svazek klíčů a dveře odemkl. „Musel sem zjistit, esli se nepoflakuje někde kolem. Je to netýkavka, tenhlecten“ Místo jména opět začal kroutit obličejem, což u něj vyvolalo další záchvat smíchu. Nakonec jsme přece jen vešli dovnitř.

Na polici u dveří stála petrolejka a já ji rychle zapálil. Prostor, který se pak odhalil našim pohledům, sestával všeho všudy z jedné úzké chodby, celkem asi devět metrů dlouhé, uprostřed níž se nacházela přepážka s dveřmi, jejichž horní část byla prosklená. Jediné spojení s vnějším světem v tom bytě představovaly dva nedávno vysekané průzory v bočních zdech, nabízející omezený, dosti pochmurný výhled přes úzkou šachtu světlíku na podobné otvory ve stěnách protějších bytů. U přepážky stála malá kamínka a kromě zrezivělého kbelíku se zde očividně nenacházelo žádné hygienické zařízení. Od hlavních dveří bylo vidět jen několik kusů nábytku: obyčejný starý psací stůl se židlí na bližší straně přepážky a za ní nohy postele. Ze stěn prýskaly tlusté vrstvy laciných barev v nejrůznějších odstínech, které dohromady připomínaly nahnědlou skvrnu neurčitého původu, jakou člověk může najít na dně staré skříně.

Toto místo tedy obývala bytost, která kdysi bývala Japhethem Durym a pak se stala vrahem Johnem Beechamem; někde v této strohé holé místnosti se musely skrývat stopy, a na nás bylo, abychom je našli. Gestem jsem bratry Isaacsonovy poslal do zadní části bytu; mlčky přikývli a zamířili dozadu za přepážku. Sara a já jsme opatrně postoupili ke stolu, zatímco náš průvodce zůstal na stráži u dveří.

Celá prohlídka nemohla trvat déle než pět minut, tak malé a spoře zařízené to doupě bylo. Stůl měl pouze tři zásuvky, které Sara začala v pološeru prohlížet a prohmatávat rukama, aby měla jistotu, že jí nic neunikne. Nad stolem, přichycená připínáčky na oprýskanou stěnu, visela jakási mapa. Když jsem se naklonil blíž, abych si ji prohlédl, opřel jsem se o stůl a pod rukama ucítil nezvyklou strukturu; při pohledu dolů jsem zjistil, že povrch stolu pokrývají řady hlubokých rýh. Znovu jsem se zahleděl na mapu: rozeznal jsem obrys Manhattanu, značky na plánku mi však byly zcela cizí: šlo o řady rovných protínajících se linek, na nichž se v různých místech nacházela záhadná čísla a symboly. Právě jsem se chystal podívat důkladněji, když Sara náhle zavolala: „Tady, Johne.“

Viděl jsem, jak ze spodní zásuvky vytahuje nevelkou dřevěnou krabičku. Trochu nervózně ji položila na stůl a pak o kousek ustoupila.

Na víčku byla přilepená stará daguerrotypie, která stylem i kompozicí velmi připomínala práce významného fotografa Mathewa Bradyho z dob občanské války. Podle toho, jak staře a zvetšele obrázek vypadal, jsem usoudil, že také pochází přibližně ze stejné doby jako Bradyho díla. Záběr zachycoval mrtvého bílého muže: byl skalpovaný, vykastrovaný, měl vyříznuté vnitřnosti a z nohou i rukou mu trčely šípy. Místo očí měl jen prázdné otvory. Na snímku nebyly žádné údaje, muselo však jít o jeden z výtvorů Victora Duryho.

Krabička, na níž se daguerrotypie nacházela, byla pevně uzavřená, zdálo se však, že se z ní line jakýsi pach, stejný pach, který jsem ucítil v Beechamově pokoji u paní Piedmontové: hnijící zvířecí maso. Srdce mi klesalo, když jsem pomalu sahal po té věci, než jsem ji však stačil otevřít, uslyšel jsem Markův hlas:

„Ach, ne. Panebože, jak“

Pak se ozvaly nějaké tápavé zvuky a Marcus přiklopýtal zpoza přepážky ke mně a Saře. I ve slabém světle lampy jsem spatřil, že je křídově bledý, což mě překvapilo, neboť jsem toho člověka viděl naprosto klidně fotografovat scény, z nichž by se udělalo každému jinému špatně. Za pár sekund ho následoval Lucius, který nesl jakýsi rozměrný předmět.

„Johne!“ prohlásil Lucius tiše, ale naléhavě. „Johne, to je To jsou důkazy! Dobrý bože, myslím, že teď se z toho může stát skutečné vyšetřování vraždy!“

„Do prdele,“ řekl náš muž u dveří. „Takže vy ste poldové?“

Místo odpovědi jsem škrtl sirkou, a když jsem přistupoval k Luciovi, držel jsem ji co nejvýš. Právě když se mi podařilo zaostřit pohled na věc v jeho rukou, Sara krátce vykřikla, přitiskla si ruku na ústa a prudce se odvrátila.

Lucius držel obrovskou skleněnou nádobu. Uvnitř ní, uložené v tekutině, o níž jsem předpokládal, že je to formaldehyd, byly lidské oči. Za některými se stále táhla vlákna očních nervů, jiné byly hladké a kulaté; některé vypadaly čerstvě, jiné byly mléčné a očividně staré; některé byly modré, jiné hnědé a další oříškové, šedivé či zelené. Ale ani ten objev, ani stav těch očí nebyly příčinou Markova zděšeného úžasu, jak jsem nyní pochopil, šlo o jejich počet. Neboť to nebylo jen deset očí pěti zavražděných chlapců, případně dvanáct, kdyby se k nim přidaly i Zweigovy děti; byly tam tucty, celé tucty, očí patřících více než dvacítce obětí. Všechny nás skrze zakřivené sklo sledovaly obviňujícími pohledy, jako by se ptaly, proč nám to trvalo tak dlouho

Za okamžik mé vlastní oči zabloudily zpět k malé truhličce, kterou našla Sara. Pomalu jsem ji otevřel. Pach rozkladu, který se z ní vylinul, nebyl tak pronikavý, jak jsem očekával, takže jsem mohl záhadný obsah schránky prostudovat bez velkých obtíží. Pořád jsem však nevěděl, na co se vlastně dívám: Uvnitř se nacházel malý rudočerný předmět připomínající vysušenou gumu.

„Lucie?“ oslovil jsem detektiva tázavě a přistrčil mu schránku.

Jakmile Lucius odložil velkou sklenici na stůl, přenesl si krabičku ke dveřím a přidržel ji poblíž petrolejové lampy. Zatímco detektivní seržant studoval obsah schránky, náš průvodce mu zvědavě nahlížel přes rameno.

„Hovno?“ navrhl. „Rozhodně to smrdí jako hovno.“

„Ne,“ opáčil Lucius suše s pohledem upřeným na krabičku. „Podle mého názoru jde o konzervované zbytky lidského srdce.“

To zaskočilo i gaunera z Five Pointu a náš průvodce s obuškem se prudce odvrátil. S pohledem upřeným do chodby a pořádně vyděšeným výrazem v obličeji pak vydechl: „Co jste vlastně vy lidi zač?“

Stále jsem se upřeně díval na Lucia. „Srdce? Srdce toho Lohmannovic chlapce?“

Zavrtěl hlavou. „Na to je příliš staré. Už tu musí být uložené pěkně dlouho. Vypadá to, jako by dokonce bylo něčím natřené, nějakým lakem.“

Otočil jsem se k Saře, která zhluboka oddechovala a rukama se držela za břicho. Dotkl jsem se jejího ramene s otázkou: „Jsi v pořádku?“

Rychle přikývla. „Ano. Nic mi není.“

Přesunul jsem pozornost k Markovi: „Co vy?“

„Myslím, že ano. Každopádně za chvilku budu.“

„Lucie,“, mávnutím jsem přivolal menšího z bratrů k sobě, „někdo musí prohlédnout ta kamna. Zvládnete to?“

Lucius energicky přikývl: ačkoli na ulici se projevoval nervózně, v této situaci se soustředil výhradně na práci. „Půjčte mi zápalky.“ Vytáhl jsem z kapsy krabičku.

My ostatní jsme mlčky přihlíželi, zatímco Lucius mířil k usmolenému zčernalému kusu železa vedle přepážky. Vedle stál uhlák s několika kusy dřeva a na plotýnce ležela mastná pánev. Někdo tu zřejmě vařil. Lucius rozškrtl zápalku, nadechl se, aby si dodal odvahy, a otevřel dvířka kamen. Když držel zápalku uvnitř, zavřel jsem oči, asi za patnáct vteřin jsem však slyšel, jak se dvířka opět hlasitě zavírají.

„Nic,“ oznámil Lucius. „Mastnota a spálený brambor, nic jiného.“

Zhluboka jsem vydechl a poklepal Markovi na rameno. „Co si myslíte o tomhle?“ zeptal jsem se a ukázal na mapu na stěně.

Marcus se na ni pozorně zadíval. „Manhattan,“ prohlásil rychle. Po několika vteřinách dodal: „Vypadá to jako nějaký druh zeměměřičské mapy.“ Začal opatrně dloubat do míst, kde byla mapa přibita na zeď, a vzápětí vytáhl připínáčky ven. „Omítka nezměnila barvu. Zdá se, že to sem pověsil poměrně nedávno.“

Lucius přešel zpět k nám a všichni jsme zůstali stát v těsném hloučku stranou od sklenice a schránky položené na stole.

„To je všechno, co tam vzadu bylo?“ zeptal jsem se Isaacsonových.

„Všechno,“ řekl Marcus. „Žádné oblečení ani nic jiného. Jestli to chcete vědět, myslím si, že zmizel.“

„Zmizel?“ opakovala Sara.

Marcus zklamaně přikývl. „Možná tušil, že mu jsme na stopě. Každopádně to však nevypadá, že by se sem chtěl vrátit.“

„Ale proč by tu nechával,“ namítla Sara, „všechny tyhle důkazy?“

Marcus potřásl hlavou. „Možná si nemyslí, že to jsou důkazy. Možná měl naspěch. A možná“

„Možná,“ vyslovil jsem nahlas to, co jsme si mysleli všichni, „si přál, abychom to našli.“

Zatímco jsme s tou představou zápasili, všiml jsem si, že náš průvodce pokukuje po sklenici na stole, a postavil jsem se tak, abych mu zakrýval výhled. Pak promluvil Lucius: „To je možná pravda, jenže stejně musíme nechat tohle místo sledovat pro případ, že by se vrátil. Měli bychom požádat komisaře, aby sem poslal pár lidí, protože, jak říkám, se to nyní dá vést jako běžné vyšetřování vraždy.“

„Myslíte, že ty důkazy stačí na obviněni?“ zeptala se Sara tiše. „Já vím, že to zní strašně, ale tohle přece nemusí být nutně oči našich obětí.“

„Ne,“ potvrdil Lucius. „Jenže pokud nemá zatraceně dobré vysvětlení pro to, komu ty oči patří, myslím, že ho každá porota odsoudí, zejména pokud bude mít k dispozici naše informace.“

„Tak dobrá,“ řekl jsem. „Sara a já pojedeme na Mulberry Street a řekneme Rooseveltovi, aby tenhle barák nechal dnem i nocí sledovat. Lucie, vy a Marcus tu budete muset zůstat, dokud vás nevystřídají Rooseveltovi muži. Máte nějaké zbraně?“ Marcus jen zavrtěl hlavou, ale Lucius vylovil ten samý služební revolver, který jsem u něho viděl v Castle Garden po vraždě ibn-Ghaziho. „Dobrá,“ řekl jsem. „Zatímco budete čekat, Marku, zkuste najít v té mapě nějaký smysl. A pamatujte na jednu věc,“ ztišil jsem hlas do šepotu: „Žádné odznaky. Ne, dokud nedorazí nějaké posily. Ještě nedávno se policisté do téhle čtvrti vůbec neodvažovali, protože měli mizivé šance, že se dostanou zase ven.“

Oba Isaacsonové přikývli a já jsem pak se Sarou vyrazil zpět do chodby, kde nám cestu zahradil náš průvodce s obuškem. „Doufám, že mi teď hezky povíte, co ste to tam mleli o vyšetřování. Ste sakra poldové, nebo ne?“

„To je soukromá záležitost,“ odpověděl jsem. „Moji přátelé tu zůstávají, aby počkali na muže, který zde bydlí.“ Automaticky jsem sáhl po své peněžence a vytáhl deset dolarů. „Radši byste měl předstírat, že jste je nikdy neviděl.“

„Za deset lupenů?“ opáčil muž s rázným přikývnutím. „Za deset lupenů bych zapomněl ksicht vlastní máti.“ Uchechtl se. „Ne, že bych si ho pamatoval!“

Rychle jsme se Sarou vyšli ven, obrátili se k severu a pak se otočili na západ v naději, že bez problémů dorazíme na Broadway, kde můžeme nasednout do tramvaje. Měli jsme před sebou nejobtížnější část cesty, ačkoli jsem se o tom nechtěl Saře zmiňovat: nyní jsme totiž zůstali jenom dva a jedním z nás byla žena. V šedesátých či sedmdesátých letech by mě nějací gangsteři z Five Points praštili přes hlavu a Saru zneužili dřív, než bychom se vůbec dostali z Baxter Street; a já se jen modlil, abychom díky alkoholu, který v posledních letech zaujal pozici nejoblíbenější zdejší zábavy namísto násilností, vyvázli ze čtvrti bez úhony.

Kupodivu se nám to podařilo. V devět čtyřicet pět jsme už ujížděli po Broadwayi, a když tramvaj o pár minut později přejela Houston Street, hbitě jsme z ní vyskočili. Nyní jsme ani nepomysleli na to, zda je bezpečné objevit se společně na policejním ředitelství; prostě jsme vběhli do budovy a vřítili se rovnou do Theodorovy kanceláře, která byla prázdná. Nějaký detektiv nám prozradil, že si komisař zaskočil domů na večeři, ale měl by se brzy vrátit, půlhodina čekání nás málem dohnala k šílenství. Když Theodore konečně dorazil, naše přítomnost ho trochu zneklidnila, ale jakmile vyslechl naše zprávy, rázem ožil a začal po chodbě v prvním patře vykřikovat příkazy. Přitom mě něco napadlo, kývl jsem na Saru a ukázal ke schodišti.

„Ten dopis,“ vysvětlil jsem, když jsme sestupovali po schodišti k hlavním dveřím. „Dopis, který Beecham napsal paní Santorelliové, kdyby mu ho ukázali, mohlo by to pomoci získat jeho přiznání.“

Saře se ta myšlenka zalíbila, takže jsme si o kus dál na Mulberry Street vzali drožku, která nás odvezla rovnou k číslu 808 na Broadwayi. Neřekl bych, že jsme při té jízdě zrovna překypovali báječnou náladou, ale tak pronikavě jsme si uvědomovali možnosti, které se nám v tu chvíli nabízely, že nám cesta připadala nekonečná.

Když jsme vstoupili do budovy, kráčel jsem tak rychle, že jsem si vůbec nevšiml velkého jutového pytle, který někdo zanechal ve vestibulu, a málem jsem o něj zakopl. Jakmile jsem se však k němu sklonil, uviděl jsem, že na provázku, který pytel nahoře poutal, visí lístek s nápisem: Broadway, číslo 808, 6. patro. Vzhlédl jsem k Saře a všiml si, že i ona na vak s cedulí upřeně zírá.

„Ty sis objednával zemědělské produkty, Johne?“ zeptala se Sara trochu ironicky.

„Nevtipkuj,“ opáčil jsem. „To bude nejspíš něco pro Marka a Lucia.“

Chvíli jsem se na vak mlčky díval, pak jsem pokrčil rameny a sáhl po provázku, kterým byl zavázaný. Byl však zavázaný do složitého uzle, takže jsem nakonec vytáhl zavírací nožík a rozřízl silnou látku pytle odshora až dolů.

Na podlahu jako kus masa vypadl Joseph. Na těle nebyly vidět žádné zjevné rány, podle našedlé barvy pleti jsem však okamžitě poznal, že je mrtev.

KAPITOLA 42

K

oronerovi z márnice v Bellevue trvalo přes šest hodin, než určil, že Joseph zemřel, když mu někdo vbodl buďto velmi tenkou dýku, nebo dlouhou silnou jehlu v týle pod lebku přímo do mozku. Noc strávená kouřením cigaret a nervózním přecházením po chodbách márnice mi nijak nepomohla objevit v té informaci nějaký smysl, když jsem ji konečně obdržel: krátce jsem pomyslel na Biffa Ellisona a na tichý, nenápadný způsob, jímž si podobnou zbraní vyřizoval účty; ani můj šokovaný mozek však nedokázal přijmout hypotézu, že by vraždu spáchal Ellison. Joseph nepatřil k jeho chlapcům, a i kdyby měl Biff nějaký nový důvod hatit naše vyšetřování, před takovým razantním krokem by se nám nepochybně dostalo velmi důrazného varování. Pokud tedy Byrnes a Connor nějakým způsobem nepřinutili Ellisona, aby jim pomohl (možnost tak nepravděpodobná, že až hraničila s nemožností), nenapadalo mě žádné další vysvětlení či možný viník, kromě jediného jména: Beecham. Navzdory všem mým varováním si nějak našel způsob, jak k chlapci proniknout.

Moje varování. Když Josephovo drobné tělíčko odváželi z pitevního sálu márnice, napadlo mě snad už potisící, že právě přátelství se mnou, dovedlo chlapce k tak nešťastnému konci. Snažil jsem se připravit ho na veškerá hrozící nebezpečí, ale jak jsem mohl tušit, že největší hrozbou pro něho bude právě kontakt se mnou? A nyní jsem stál v márnici a říkal koronerovi, že jsem pohřeb zařídil a o všechno bude postaráno, jak se patří, jako by vůbec záleželo na tom, zda bude chlapcovo tělo pohřbeno v pěkném kousku brooklynské půdy, nebo hozeno do přílivových proudů East River a spláchnuto do moře. Ješitnost, arogance, nezodpovědnost, celou noc jsem se v duchu vracel k tomu, co Kreizler říkal po smrti Mary Palmerové: že jsme v šílené honbě, abychom porazili zlo, pouze poskytli tomu zlu větší možnosti řítit se ničivým tempem vpřed.

Když jsem za úsvitu odcházel z márnice, byl jsem pohroužený v myšlenkách na Kreizlera, takže mě vlastně nijak zvlášť nepřekvapilo, že jsem spatřil svého starého přítele sedět v nezakryté kolesce u obrubníku. Na kozlíku seděl Cyrus Montrose, a když mě spatřil, krátce mi soucitně pokývl. Zatímco jsem se k nim klopýtavě blížil, Laszlo se usmál a vystoupil z vozu.

„Joseph,“ řekl jsem hlasem ochraptělým z cigaret a zadumaného celonočního mlčení.

„Já vím,“ přerušil mě Laszlo. „Sara mi volala. Říkal jsem si, že byste mohl chtít zajít někam na snídani.“

Malátně jsem přikývl a nastoupil s ním do vozu. Cyrus pobídl Fredericka tichým mlasknutím a zanedlouho jsme už ujížděli po 26. ulici na západ velmi pomalým tempem, ačkoli v tuto časnou hodinu nepanoval ve městě velký provoz.

Po několika minutách jsem se na sedadle opřel, položil si hlavu na sklopenou střechu kolesky, sklesle si povzdechl a zadíval se na šeré, zatažené nebe. „Musel to být Beecham,“ zamumlal jsem.

„Ano,“ přitakal Laszlo tiše.

Pomalu jsem se otočil k němu. „Ale tělo nebylo zohavené. Dokonce jsem ani nevěděl, jak umřel, protože skoro nekrvácel. Byl úplně v pořádku, až na malou dírku na šíji.“

Laszlo přimhouřil oči. „Rychlé a čisté,“ řekl. „Tohle nebyl jeden z jeho rituálů. Bylo to pragmatické. Zabil toho chlapce, aby se ochránil, a aby tak poslal vzkaz.“

„Mně?“ zeptal jsem se.

Kreizler přikývl. „Je sice zoufalý, ale nevzdá se bez boje.“

Začal jsem pomalu potřásat hlavou. „Ale jak, jak? Říkal jsem to Josephovi; prozradil jsem mu všechno, co jsme se dověděli. Věděl, jak má Beechama identifikovat. Sakra, včera odpoledne mi dokonce volal, aby si znovu ověřil podrobnosti.“

Kreizler povytáhl pravé obočí. „Skutečně? Proč?“

„To nevím,“ opáčil jsem znechuceně a vytáhl další cigaretu. „Nějaký jeho přítel se prý seznámil s mužem, který ho chtěl odvést pryč. Do jakéhosi hradu nad městem, tak to říkal. Nebo nějak podobně. Podle toho, jak to znělo, mohlo jít o Beechama, jenže ten muž prý neměl žádný tik v obličeji.“

Laszlo se odvrátil a po chvíli patrně podotkl: „Aha. Takže vy si nevzpomínáte?“

„Na co?“

„Na to, co nám říkal Adam Dury. Zmínil se o tom, že když Japheth lovil, jeho tik mizel. Získal jsem podezření, že když oslovuje ty chlapce“ Jakmile postřehl, jaký na mě mají jeho slova účinek, Kreizler s vysvětlováním raději přestal. „Je mi to líto, Johne.“

Odhodil jsem nezapálenou cigaretu do ulice a sevřel si hlavu oběma rukama. Samozřejmě měl pravdu. Lov, stopování, kladení pastí, zabíjení, to vše uklidňovalo Beechamovu duši a ten klid se mu odrážel i ve tváři. Ať už byl tím chlapcem, o němž Joseph tvrdil, že pracuje na ulici, kdokoli, možná se opravdu setkal s naším vrahem. A Joseph sám se s ním setkal naprosto určitě. Jen proto, že jsem zapomněl na jeden drobný detail

Kreizler mi položil ruku na rameno, a když jsem konečně vzhlédl, naše koleska právě brzdila před restaurací Delmonico. Věděl jsem, že otvírají nejdříve za hodinu či dvě, ale rovněž jsem věděl, že pokud někdo dokáže zařídit, aby dostal jídlo mimo otvírací dobu, je to Kreizler. Cyrus seskočil z kozlíku a pomohl mi vystoupit s tichými slovy: „Opatrně, pane Moore. Pojďte, musíte do sebe dostat nějaké jídlo.“ Vrávoravě jsem vykročil a roztřesenou chůzí jsem následoval Laszla ke dveřím, které nám otevřel sám Charlie Delmonico. Něco v pohledu těch jeho obrovských očí mi prozradilo, že zná všechny podrobnosti.

„Dobré ráno, doktore,“ řekl přesně tím jediným tónem hlasu, který jsem v tom okamžiku dokázal snést. „Pane Moore,“ pokračoval, když jsme vešli dovnitř, „doufám, že si uděláte naprosté pohodlí, pánové. Pokud vám mohu ještě něčím posloužit“

„Děkujeme, Charlie,“ odpověděl Kreizler.

Dotkl jsem se jeho lokte, a než jsme vstoupili do jídelny, vypravil jsem ze sebe: „Díky, Charlie.“

S naprosto přesným psychologickým citem vybral Kreizler pro naši snídani jednu jedinou newyorskou restauraci, kde jsem se mohl trochu uklidnit a vůbec pomyslet na jídlo. Zatímco jsme seděli v naprosto prázdné hlavní jídelně, světlo padající dovnitř okny konejšilo mé napjaté a otřesené nervy. Podařilo se mi dokonce spolknout pár soust rolády s okurkou, vajec na kreolský způsob a grilovaných holoubat. Nejdůležitější však bylo, že jsem byl schopen mluvit.

„Víte,“ zamumlal jsem chvilku poté, co jsme se posadili, „že jsem si skutečně pomyslel, bylo to včera?, že bych k tomu muži mohl navzdory všemu, co udělal, cítit jistý soucit? Kvůli kontextu jeho života. Domníval jsem se, že ho konečně znám.“

Kreizler zavrtěl hlavou. „To není možné, Johne. Nemůžete ho znát tak dokonale. Můžete se dostat blízko, možná natolik blízko, abyste předvídal jeho další krok, ale ani vy, ani nikdo jiný nebude nikdy schopen vidět přesně to, co vidí on, když se dívá na ty děti, nebo cítit přesně tu emoci, která ho vede k tomu, aby zvedl nůž. Jediným způsobem, jak tyhle věci zjistit, by bylo“ Kreizler se přemýšlivě zadíval z okna. „Bylo by nutné se ho na to zeptat.“

Mátožně jsem přikývl. „Našli jsme jeho byt.“

„Sara mi o tom pověděla,“ řekl Laszlo a nepatrně se otřásl. „Zvládli jste to skvěle, Johne. Vy všichni.“

Nad tím jsem se ušklíbl. „Skvěle Marcus si nemyslí, že se tam Beecham vrátí. A já musím říct, že s ním nyní souhlasím. Ten krvežíznivý mizera byl celou dobu o krok před námi.“

Kreizler pokrčil rameny. „Možná.“

„Pověděla vám Sara o té mapě?“

„Ano,“ řekl Laszlo ve chvíli, kdy nám číšník přinesl dvě sklenice čerstvé tomatové šťávy. „A Marcus ji identifikoval, je to plán městského vodovodního systému. V posledních deseti letech prošla zřejmě celá vodárenská síť ve městě renovací. Beecham ten plán musel ukrást ve veřejném archivu.“

Napil jsem se šťávy. „Vodárenská síť? Co to má proboha znamenat?“

„Saru i Marka už pár věcí napadlo,“ opáčil Kreizler, zatímco si z malého tácku bral pár opečených brambor s artyčoky a lanýži. „Jsem si jistý, že vám to podrobně vyloží.“

Zadíval jsem se přímo do těch černých očí. „Vy se tedy nevrátíte?“

Kreizler uhnul pohledem. „To není možné, Johne. Ještě ne.“ Když nám donesli vajíčka na kreolský způsob, pokusil se o lehčí tón. „Svůj plán jste připravili na neděli, na svátek Jana Křtitele.“

„Ano.“

„Pro něho to bude důležitý večer.“

„To předpokládáme.“

„Skutečnost, že vám nechal své své trofeje, naznačuje, že prožívá nějakou krizi. Mimochodem, co říkáte na to srdce v krabičce? Mám podezření, že patřilo jeho matce.“ Pouze jsem pokrčil rameny. „Doufám, že si uvědomujete,“ pokračoval Laszlo plynule, „že v neděli se koná to benefiční představení pro Abbeyho a Graua v Metropolitní opeře?“

Otevřel jsem ústa a nevěřícně vytřeštil oči. „Cože?“

„Benefiční představení,“ opakoval Kreizler téměř vesele. „Ten bankrot podlomil chudákovi Abbeymu zdraví. Už proto, když už ze žádného jiného důvodu, tam musíme jít.“

„My?“ zasípal jsem stejně užasle jako předtím. „Kreizlere, pro kristovy rány, my budeme chytat vraha!“

„Ano, ano,“ uklidňoval mě Lazslo, „ale až později. Beecham dosud nikdy neudeřil před půlnocí. Nemáme žádný důvod myslet si, že to udělá zrovna tuhle neděli. Tak proč bychom si čekání nezpříjemnili tak, jak to jenom půjde, a nepomohli přitom zároveň Abbeymu a Grauovi?“

Odložil jsem vidličku. „Já vím Určitě jsem začal přicházet o rozum. Vy ve skutečnosti nic z toho neříkáte, vy nemůžete vážně navrhovat, abychom“

„Giovanniho bude zpívat Maurel,“ pokoušel mě Kreizler mezi sousty vajec a holoubat. „Edouard de Rezske vystupuje jako Leporello a sotva se vám odvážím prozradit, kdo se objeví v roli Zerliny“

Podrážděně jsem si odfrkl, ale pak jsem neodolal a zeptal se: „Frances Savilleová?“

„Ta s těma dlouhýma nohama,“ potvrdil Kreizler. „Diriguje Anton Seidl. Ach, a Nordica zpívá donnu Annu.“

Nemohlo být pochyb, právě mi popsal naprosto výjimečný večer v opeře a ta vyhlídka mě na okamžik upoutala. Pak jsem však pocítil bodnutí v útrobách, jak se mi v hlavě opět vynořil Josephův obraz a smazal veškeré představy příjemně strávených večerů. „Kreizlere,“ řekl jsem chladně, „nevím, co vás vede k tomu, abyste tu seděl a povrchně rozprávěl o opeře, jako by lidé, které jsme my oba znali, nebyli“

„V tom, co říkám, není nic povrchního, Moore.“ V černých očích se objevil mrazivý pohled a hlas ztvrdl chladnou, ale jaksi dravou rozhodností: „Uzavřu s vámi dohodu, když se mnou půjdete na Giovanniho, vrátím se do týmu. A celou tu záležitost dotáhneme do konce.“

„Vy se vrátíte?“ zeptal jsem se překvapeně. „Ale kdy?“

„Ne před tou operou,“ prohlásil Laszlo. Chystal jsem se protestovat, gestem ruky mě však umlčel. „Nemohu vám k tomu říct nic přesnějšího, Johne, tak mě o to prosím nežádejte. Jen mi povězte, přijímáte tu úmluvu?“

Samozřejmě že jsem přijal. Co jiného jsem měl také dělat? Navzdory všemu, čeho jsme s Isaacsonovými a se Sarou v posledních týdnech dosáhli, ve mně Josephova vražda vyvolala hluboké pochybnosti, zda budeme schopni pátrání úspěšně dokončit. Představa, že by se Kreizler vrátil, znamenala ohromnou pobídku, abychom vytrvali, a pomohla mi sníst celé holoubě, než jsme konečně odešli z Delmonika a zamířili do centra. Laszlovo chování bylo sice záhadné, to je pravda, jenže on takové věci nikdy nedělal z rozmaru a vsadil bych všechny peníze na to, že má k utajování svých záměrů dobré důvody. A tak jsem slíbil, že si nechám vyčistit večerní oblek, a dohodu jsme stvrdili podáním ruky; když jsem však podotkl, jak se těším, až o tom povím po návratu do čísla 808 ostatním, Kreizler mě požádal, abych to nedělal. Měl jsem to udržet v tajnosti dokonce i před Rooseveltem.

„Nežádám o to z nějaké zahořklosti,“ vysvětlil Laszlo, když jsem na severním konci Union Square vystupoval z jeho kolesky. „Thedore byl v posledních dnech vstřícný a laskavý a skutečně se usilovně snažil vypátrat Connora.“

„Jenže to vypadá, jako by ten chlap zmizel ze světa,“ sdělil jsem mu, co jsem se dověděl od Roosevelta.

Laszlo se zadíval do dálky, náhle podivně vzdálený. „Řekl bych, že až přijde čas, dá o sobě vědět. A zatím,“ zaklapl dvířka vozu, „se musím postarat o jiné věci. Jeďte, Cyre.“

Koleska vyrazila pryč a já se vydal pěšky do města.

V kanceláři jsem našel na stole vzkaz od Sary a Isaacsonových, v němž mi oznamovali, že se šli na pár hodin domů vyspat a pak se chystají připojit k týmu detektivů, které Theodore poslal hlídat Beechamův byt. Využil jsem jejich nepřítomnosti, natáhl se na pohovku a pokusil se dopřát sám sobě trochu až příliš potřebného odpočinku, ačkoli stav, do něhož jsem postupně upadal, se dal stěží nazvat zdravým spánkem. Přesto jsem se do dvanácti hodin zotavil natolik, že jsem byl s to vrátit se na Washingtonovo náměstí, abych se vykoupal a převlékl. Potom jsem zavolal Saře, která mi oznámila, že se máme v Baxter Street číslo 155 sejít při západu slunce a že Roosevelt sám má v úmyslu strávit pár hodin na stráži. Řekla, že se u mě zastaví s drožkou, a pak jsme se oba pokusili ještě trochu odpočívat.

Jak se ukázalo, Marcus měl s Beechamem pravdu: v sobotu ve tři hodiny ráno po tom muži dosud nebylo nikde ani stopy, a my jsme si jasně uvědomili, že nejspíš vůbec nemá v úmyslu se do bytu vrátit. Tlumočil jsem ostatním Kreizlerovy poznámky o Beechamových „trofejích“, o faktu, že si je nevzal s sebou, který může naznačovat, že se rychle přibližuje k jistému vrcholu svého vražedného běsnění, a tato představa ještě zdůraznila, jak je důležité vypracovat na nedělní noc zcela neotřesitelný plán. Jak jsme se dohodli už před několika týdny, plánovací schůzky, která se uskutečnila v sobotu odpoledne v čísle 808, se účastnil i Roosevelt.

Roosevelt vlastně dosud naši kancelář nenavštívil, a když jsem sledoval, jak reaguje na ty zvláštní kontrasty v zařízení i výzdobě, živě jsem si připomněl to ráno, kdy jsem se zde probouzel z drogami navozeného spánku po setkání s Biffem Ellisonem. Jak tomu u Theodora bývalo vždycky, nad nechápavostí rychle zvítězila zvídavost: začal pokládat takové množství otázek o každém předmětu, od velké školní tabule po malá kamínka v kuchyňce, že jsme se dobře hodinu vůbec nedostali k práci. Potom schůzka probíhala podobně jako tucty předcházejících: všichni jsme předkládali úvahy, které byly pečlivě zváženy a (obvykle) zavrženy, a celou dobu jsme se pokoušeli přetvořit nepodložené spekulace v solidní hypotézy. Tentokrát jsem se však přistihl, že celý proces sleduji Rooseveltovýma zpočátku zmatenýma, později však fascinovanýma očima, a tudíž vše vnímám ze zcela nové perspektivy. A když Theodore začal bušit pěstmi do opěrek jedné ze židlí markýze Carcana a vyrážet souhlasné výkřiky, kdykoli jsme došli k závěru, že nějaká úvaha míří správným směrem, dospěl jsem k možná hlubšímu pochopení práce, kterou náš tým vykonal.

Všichni jsme se shodli na jednom základním bodě: totiž že Beechamova mapa newyorského vodárenského systému nesouvisí pouze s již spáchanými vraždami, nýbrž i s tou plánovanou. Ten večer, kdy jsme Beechamův byt objevili, si Marcus při čekání na Theodorovy detektivy potvrdil svou původní teorii, že mapa byla přišpendlena na zeď poměrně nedávno. Srovnávací analýzou omítky z různých částí stěny, při níž bral v úvahu vliv takových věcí, jako je horko, vlhko a saze, došel Marcus k pevnému přesvědčení, že ještě v době vraždy Ernsta Lohmanna ten plán na stěně nevisel.

„Výborně!“ pochválil Marka Theodore a uklonil se mu. „Přesně kvůli tomu jsem vás přijal na oddělení, chlapci, potřebujeme tu moderní metody!“

Markův závěr potvrzovalo i několik dalších faktorů. Za prvé se dalo jen těžko určit, jaký vztah by snad mohl mít Bedloe’s Island, Bartholdiho socha Svobody nebo vlastně kterékoli jiné z míst činu k městské vodovodní síti. Navíc obecné pojetí takové sítě, jejímž základním účelem je usnadnit koupele, si mohl Beecham v duchu lehko metaforicky spojit s postavou Jana Křtitele. A když se k tomu přidal fakt, že nás Beecham tím, že nechal tu mapu ve svém bytě, zároveň popichoval i žádal, abychom ho vypátrali, mohli jsme téměř s jistotou prohlásit, že nákres prostě musí mít nějaký vztah k další vraždě. Všechny tyto podrobnosti Lucius pečlivě zanesl na tabuli.

„Úžasné!“ liboval si Theodore, zatímco Lucius psal. „Prostě úžasné. Tohle se mi líbí, vědecký přístup!“

Nikdo z nás neměl to srdce prozradit mu, že speciálně tato část našeho přístupu je mnohem méně vědecká, než se jeví; místo toho jsme vytáhli všechny knihy týkající se veřejných prací a staveb na Manhattanu, které jsme měli k dispozici, a jali se studovat systém dodávek vody na ostrově.

Každou z vražd v roce 1896 Beecham spáchal nedaleko řeky, z čehož jsme usoudili, že pohled na velkou vodní plochu je podstatnou součástí vražedných rituálů. Museli jsme se proto soustředit hlavně na ty prvky celé sítě, které se nacházely poblíž nábřeží. To nám nenabízelo mnoho možností. Vlastně to vypadalo, že máme k dispozici pouze jedinou: High Bridge, proslulý akvadukt s vodárenskou věží, jehož deset stop široké trubky přiváděly na Manhattan přes East River čistou vodu z venkova už od roku 1840. Pravda, kdyby se Beecham rozhodl pro High Bridge, znamenalo by to první vraždu severně od Houston Street; pouhý fakt, že dosud omezoval své řádění na Dolní Manhattan, však nemusel nutně znamenat, že se v severní části ostrova vůbec nevyzná. Stále však bylo možné, že Beecham má v úmyslu navštívit nějaké méně nápadné místo ze svého plánu, hlavní vodovodní uzel nebo něco podobného, a upozorněním na nápadněji a dramatičtěji působící High Bridge se nás pouze snaží zmást.

„Ale co příběh toho chlapce Josepha?“ zeptal se Theodore, jehož nesmírně rozčilovalo, že se nemůže naplno účastnit našich spekulací. „Mluvil přece o ‚hradu nad městem‘, že? To by mělo vaši hypotézu potvrdit.“

Sara upozornila, že ačkoli by to mohlo skutečně být potvrzením hypotézy (vodárna High Bridge, která sloužila zejména k vyrovnávání tlaku vody v nádržích ve vnitřním Manhattanu, skutečně připomínala jakousi vysokou hradní hlásku), nemusí to nutně znamenat, že Beecham má v úmyslu vzít svou oběť právě tam. Máme co do činění s mimořádně zvrácenou a záludnou povahou, vysvětlovala Sara Theodorovi; s člověkem, který o našem pátrání dobře ví a jehož by nesmírně potěšilo, kdyby se mu podařilo svést nás na nesprávnou stopu. Nebylo ovšem jisté, zda Beecham tuší, že víme o jeho potřebě pohybovat se poblíž vody, možná o ní dokonce neví sám, a v tom případě by High Bridge vypadal jako nejslibnější možnost.

Roosevelt tu přednášku sledoval s živým zájmem; přikyvoval, mnul si spodní čelist, a nakonec hlasitě zatleskal. „Dobrá práce, Saro,“ prohlásil. „Nevím sice, co by řekli vaši příbuzní, kdyby vás slyšeli takhle mluvit, ale u sta hromů, já jsem na vás pyšný!“ Jeho slova byla natolik plná upřímné náklonnosti a obdivu, že mu Sara prominula poněkud blahosklonný tón a na tváři se jí rozhostil spokojený úsměv.

Theodore se výrazněji zapojil do diskuse, až když došlo na plánování přesného rozložení policejních sil během nedělní noci. Prohlašoval, že muže, kteří budou hlídkovat na vodárně High Bridge, vybere osobně, neboť jde o činnost vyžadující mimořádnou diskrétnost, všichni jsme věděli, že kdyby Beecham objevil sebemenší známku přítomnosti policie, mohl by uprchnout. Kromě hlídek na High Bridge měl Roosevelt v úmyslu podrobit důkladnému dohledu i všechny mosty a přístaviště a posílit počty pochůzkám, kteří měli v pravidelných intervalech obcházet nábřeží na východním i západním břehu řeky. Navíc pověřil týmy detektivů dozorem v týchž veřejných domech, které členové našeho týmu hlídali v noci, kdy zahynul Ernst Lohmann, ačkoli jsme měli dobrý důvod k domněnce, že si Beecham tentokrát vybere oběť jinde.

Zbývalo už jenom rozhodnout, jakou roli v celém dramatu sehrají Isaacsonovi, Sara a já. Logicky se nabízela možnost připojit se k hlídce na vodárně High Bridge, a v tu chvíli jsem musel oznámit, že dorazím až později, neboť mám v úmyslu jít s Kreizlerem do opery. Po tom prohlášení se na tvářích mých kolegů rozhostil výraz nevěřícného údivu. Jelikož jsem však slíbil, že neprozradím, jakou dohodu jsem s Laszlem uzavřel, nedokázal jsem toto rozhodnutí nijak přijatelně vysvětlit. Než se na mě Sara a Isaacsonovi stihli plnou parou vrhnout, dostalo se mi naštěstí pomoci z nečekaného zdroje: ukázalo se, že Theodore rovněž plánuje návštěvu toho benefičního představení. Jak nám vysvětlil, nebylo příliš pravděpodobné, že by starosta Strong schválil povolání velké části policejních sil k celonoční práci kvůli vraždám mladých prostitutů. Jenže pokud se Roosevelt nechá vidět na velmi významné veřejné akci, kterou navštíví rovněž starosta a jeden nebo dva další členové rady komisařů, pomůže to zajistit, aby se ten noční podnik nedostal do středu veřejného zájmu. Theodore vyjádřil souhlas s myšlenkou, abych šel do opery také, a prohlásil, že to ještě víc utlumí podezřívavost oficiálních představitelů; kromě toho, prohlásil v souladu s Kreizlerovou úvahou, Beecham přece dosud nikdy nezaútočil před půlnocí a není důvod domnívat se, že by to udělal tentokrát. Já a Roosevelt se klidně můžeme k ostatním přidat, jakmile představení skončí.

Vzhledem k tomuto postoji svého nejvyššího šéfa se s tím Isaacsonové váhavě smířili. Sara mě však sledovala s neutuchajícím podezřením, a jakmile se ostatní pustili do podrobnější diskuse o rozmístění policejních složek, odtáhla mě stranou.

„On něco chystá, Johne?“ zeptala se tónem, který naznačoval, že v téhle situaci nehodlá poslouchat žádné výmluvy.

„Kdo? Kreizler?“ odpověděl jsem otázkou a doufal jsem, že to znělo věrohodně. „Ne, myslím, že ne. Na tomhle jsme se domluvili už poměrně dávno.“ Pak jsem zkusil trik: „Jestli si skutečně myslíš, že je to tak špatný nápad, Saro, můžu mu jednoduše povědět“

„Ne,“ opáčila rychle, ale příliš přesvědčeně se netvářila. „To, co říkal Theodore, dává smysl. A na vodárenské věži stejně budeme všichni, takže nevím, proč bychom tam měli potřebovat i tebe.“ To se mě trochu dotklo, opatrnost mi však velela nedávat to příliš najevo. „Ale stejně,“ pokračovala Sara, „mi přijde zvláštní, že se Kreizler po třech týdnech bez jediného slova zčistajasna rozhodl opět vstoupit na scénu právě zítra.“ Zatímco v duchu probírala, co za tím může vězet, roztržitě se dívala kolem. „Jenom nám dej vědět, pokud to bude vypadat, že má nějaký plán.“

„Samozřejmě.“ Znovu na mě pochybovačně pohlédla a já se rozhořčeně ohradil: „Saro, proč bych ti to měl tajit?“

Na to nedokázala odpovědět; ani já sám jsem na to nedokázal odpovědět. Jen jediný člověk znal důvody takového utajení, a ten se je nechystal objasnit.

Ačkoli bylo důležité, abychom si před nedělní akcí všichni důkladně odpočinuli, ještě naléhavější mi připadalo, abychom se v sobotu večer ještě jednou vypravili do ulic a alespoň se pokusili najít toho chlapce z ulice, o němž mi pověděl Joseph. Pravděpodobnost, že ho najdeme, když nemáme ani jméno, ani hrubý popis, byla mizivá, to připouštím; a s uplývající nocí se naděje stále zmenšovala. Nejenže jsme křížem krážem prošli oblasti na Lower East Side, v Greenwich Village a v Tenderloinu, kde se podobné postavy obvykle vyskytovaly, ale znovu jsme také navštívili všechny veřejné domy nabízející chlapecké prostituty. Všude se nám však dostalo stejně ohromené a obvykle lhostejné reakce. Hledáme jednoho chlapce, říkali jsme; chlapce, který pracuje na ulici; chlapce, který má možná v úmyslu co nevidět téhle práce nechat (přestože jsme věděli, že jestliže se Beecham drží ustáleného postupu, nařídil chlapci, aby o svém odchodu nemluvil); a chlapce, který býval přítelem Josepha z Golden Rule, ano, toho zavražděného hocha. Kdybychom měli třeba sebemenší šanci najít nějaká vodítka, to poslední prohlášení ji obvykle zcela zlikvidovalo: Každý, s nímž jsme hovořili, dospěl k závěru, že hledáme Josephova vraha, a do toho se nikdo nechtěl zaplést. O půlnoci jsme byli nuceni si to přiznat, jestli toho chlapce vůbec najdeme, najdeme ho až s Beechamem a můžeme jen doufat, že bude ještě naživu.

Ta představa nás natolik zdrtila, že jsme se raději rozešli do svých domovů. Tou dobou už bylo zjevné, že nyní vyhlídku na setkání s Beechamem vnímáme s naprosto jinými pocity než dříve: nešlo pouze o to, že jsme teď znali jeho jméno a velkou část jeho minulosti: byla to nepotlačitelná předtucha, že ten střet, který se blíží mílovými kroky, a který do značné míry, i když třeba podvědomě zorganizoval sám Beecham, by pro nás mohl být mnohem nebezpečnější, než jsme tušili. Pravda, od samého začátku jsme věděli, že se u Beechama projevuje jistá touha po dopadení; nyní jsme však chápali, že ta touha má i kataklyzmatický, téměř apokalyptický rys, to, že bude „zastaven“, v sobě může skrývat obrovskou hrozbu pro ty, kdo se ten úkol pokusí splnit. Jistě, měli jsme být ozbrojeni, a když vezmeme v úvahu i Rooseveltovy policisty, šlo o početní převahu jdoucí do desítek a možná stovek proti jednomu; tento člověk však v mnoha ohledech stál během svého krušného života často i proti daleko větší převaze, a zvítězil pouze tím, že přežil. Kromě toho se při žádném dostihu poměr sázek neurčuje jen na základě statistických údajů; berou se v úvahu také mnohem obtížněji popsatelné faktory jako původ, péče a výcvik. Když se při akci, která nás čekala, začalo uvažovat i o těchto prvcích, poměr sil se navzdory početní převaze a většímu množství zbraní na naší straně rázem dramaticky změnil, vlastně jsem si nebyl vůbec jistý, zda by poměr sázek z tohoto hlediska nedopadal výrazně v Beechamův prospěch.

KAPITOLA 43

Když se člověk ocitne uprostřed shluku těch dam a pánů, kteří mají dostatek peněz a drzosti, aby sami sebe nazývali ‚newyorskou smetánkou’, nastávají okamžiky, kdy dokonale chápe uvažování anarchisty vrhajícího bomby. Těch čtyři sta nejvybranějších rodin ve městě, zahalených spolu s nejrůznějšími příbuznými a nohsledy v oblecích, večerních róbách, špercích a oblacích vůní, se dokáže postrkovat, popichovat, pomlouvat a přejídat s takovou vervou, která může pobaveného diváka fascinovat. Když se toho však musíte chtě nechtě účastnit, připadá vám to pouze odporné. A večer v neděli 21. června jsem se ocitl přesně v této pozici. Kreizler mě požádal (už v tu chvíli mi to přišlo trochu zvláštní), abych se s ním před benefičním představením sešel nikoli na Sedmnácté ulici, nýbrž přímo v jeho lóži v Metropolitní opeře, takže jsem si ke ‚žlutému pivovaru’ musel vzít drožku a po těsných schodištích uvnitř se prodírat úplně sám. Naprosto nic nevzbuzuje ve vyšších vrstvách newyorské společnosti silnější vražedný instinkt než dobročinná akce; zatímco jsem se mačkal a strkal ve vestibulu a snažil se přitom přimět k pohybu grandes dames, jejichž oděvy a fyzické rozměry je určovaly spíše k postávání, každou chvíli jsem zahlédl povědomé tváře z dětství, přátele mých rodičů, kteří se nyní rychle odvraceli, kdykoli zachytili můj pohled, nebo jen krátce přikývli s výrazem naznačujícím: „Prosím, ušetřte mě rozpaků, které by pro mě znamenalo muset s vámi skutečně promluvit.“ Pokud šlo o mě, nevadilo mi na tom postoji nic kromě faktu, že jejich odpor obvykle nesahal tak daleko, aby mi uhnuli z cesty a nechali mě projít. V době, kdy jsem konečně vystoupal do patra k lóžím, měl jsem pocuchané jak nervy, tak oděv, a v uších mi hučelo od několika tisíc dokonale idiotských rozhovorů, které jsem byl nucen vyslechnout. Pomoc jsem však měl na dosah ruky: prodral jsem se k jednomu z malých barů pod schodištěm, hodil do sebe sklenku šampaňského, popadl dvě další a rázným krokem zamířil ke Kreizlerově lóži.

Laszlo byl už uvnitř; seděl na jednom ze zadních sedadel a četl si program. „Bože!“ vydechl jsem, když jsem se zhroutil na židli vedle něho dostatečně opatrně, abych přitom nevylil ani kapku šampaňského. „Nic takového jsem nezažil od smrti Warda McAllistera! Co myslíte, nevstal náhodou z hrobu?“ (Pro své mladší čtenáře podotýkám, že Ward McAllister býval společenskou šedou eminencí paní Astorové; mužem, jenž vlastně vymyslel proslulý systém newyorských „horních čtyř set“, vycházeje přitom z počtu osob, které se pohodlně vešly do plesového sálu řečené dámy.)

„Doufejme, že ne,“ opáčil Laszlo, když se ke mně s přátelským úsměvem otočil. „Ačkoli s takovými, jako byl McAllister, si jeden nemůže být nikdy jistý. Dobrá, Moore!“ Odložil program a zamnul si ruce; postřehl jsem přitom, že vypadá mnohem šťastněji a zdravěji než kdykoli jindy během našich posledních několika setkání. Potom mu pohled padl na moje šampaňské. „Zdá se, že jste se na večer mezi vlky důkladně připravil.“

„Je tady kompletní smečka, že?“ podotkl jsem, jakmile jsem se rozhlédl po Diamantové podkově. Chtěl jsem si přesednout na sedadlo vepředu, Kreizler mě však zadržel.

„Kdyby vám to nevadilo, Moore, byl bych raději, kdybychom dnes zůstali v pozadí.“ Na můj nechápavý pohled pouze dodal: „Nemám dneska náladu nechat se celý večer okukovat.“

Pokrčil jsem rameny, opět se uvelebil vedle něho a pokračoval v obhlídce publika. Mou pozornost zanedlouho upoutala lóže číslo 35. „Hleďme, Morgan s sebou vzal manželku. Žádná malá herečka dnes tedy nedostane diamantový náramek.“ Pohlédl jsem na moře hlav pod námi. „Kam proboha chtějí usadit všechny ty lidi, co jsou ještě venku, vždyť v parteru už je plno.“

„Bude zázrak, jestli vůbec zaslechneme hudbu,“ poznamenal Kreizler se smíchem, který mě zmátl, takové věci mu obvykle humorné nepřipadaly. „Astorovic lóže je tak přeplněná, že se může každou chvíli zřítit, a chlapci Rutherfordovi vypadají už v půl osmé tak opilí, že se stěží udrží na nohou.“

Vytáhl jsem divadelní kukátko a zaměřil je na opačnou stranu podkovy. „V Clewsově lóži se mačká pěkné hejno dívenek,“ poznamenal jsem. „A nevypadají, že si sem přišly poslechnout Maurela. Řekl bych, že jde o lov manželů s vysokými sázkami.“

„Strážci společenského pořádku,“ řekl Kreizler a s povzdechem máchl pravou rukou. „Přišli se předvádět. No, není na ně úžasný pohled?“

Chvíli jsem se na Kreizlera zmateně díval a pak se zeptal: „Připadá mi, že dnes večer máte velmi podivnou náladu, nejste náhodou také opilý, že ne?“

„Střízlivý jako soudce,“ odpověděl. „Ne že by snad byl některý ze zde přítomných soudců střízlivý. A když vidím ten váš velice ustaraný výraz, Moore, dovolte mi dodat, že jsem se ani nepominul na rozumu. Vida, támhle jde Roosevelt.“ Kreizler zvedl ruku k pozdravu a pak se nepatrně zachvěl bolestí.

„Pořád vás trápí to zranění?“ zeptal jsem se.

„Jen tu a tam,“ odpověděl. „Nebyla to zvlášť přesná rána. Budu si to s tím chlapem muset vyřídit.“ Při pohledu na mě jako by se Kreizler zarazil a po nepatrném zaváhání dodal: „Až přijde čas. A teď mi povězte, Johne, kdepak jsou v tuhle chvíli ostatní členové týmu?“

Cítil jsem, že mám ve tváři dosud ten „velice ustaraný“ výraz, ale při té poslední otázce jsem jen pokrčil rameny a nechal to být. „Vyrazili s detektivy na High Bridge,“ řekl jsem. „Aby byli na místě včas.“

„High Bridge?“ opakoval Kreizler zaujatě. „Takže oni si myslí, že se to stane na vodárně High Bridge?“

Přikývl jsem. „K takovému výkladu jsme společně dospěli.“

Kreizlerovy oči, už tak živé a neklidné, se v tu chvíli rozzářily vzrušením. „Ano,“ zamumlal. „Jistě. To byla jediná další inteligentní volba.“

„Další?“ opakoval jsem.

Zavrtěl hlavou a rychle řekl: „Na tom nesejde. Doufám, že jste jim neřekl o naší dohodě.“

„Oznámil jsem jim, že jdeme do opery,“ opáčil jsem trochu dotčeně, „ale nikomu jsem nesdělil proč.“

„Výborně,“ prohlásil Kreizler s potěšeným výrazem. „Takže Roosevelt nemohl žádným způsobem zjistit“

„Zjistit co?“ zeptal jsem se s dobře známým pocitem, který mě často přepadal při rozhovorech s Kreizlerem, že jsem vešel do nesprávného divadla uprostřed představení.

„Cože?“ zamumlal Kreizler, jako by mou přítomnost stěží vnímal. „Aha. Jistě, vysvětlím vám to později.“ Náhle vzrušeně ukázal do orchestru. „Skvěle, zrovna přichází Seidl.“

Na pódium vstoupil Anton Seidl, dlouhovlasý muž s ušlechtilým profilem, který kdysi býval soukromým tajemníkem slavného německého skladatele Richarda Wagnera a nyní byl nejlepším newyorským dirigentem. Na výrazném římském nose mu seděl skřipec, kterému se nějakým zázrakem dařilo zůstat na místě i během zběsilých divokých pohybů, typických pro Seidlův dirigentský styl. V orchestru zavládlo při jeho příchodu naprosté ticho, a když svůj přísný zrak obrátil k publiku, mnozí z těch upovídaných společenských snobů rovněž umlkli a na několik minut se rozhostilo ustrašené mlčení plné očekávání. Jakmile však zhasla světla a Seidl zahájil mocnou předehru Dona Giovanniho, začal šum v lóžích opět sílit. Zanedlouho byl hluk v divadle protivnější a hlasitější než kdy jindy, Kreizler však nadále seděl na svém sedadle s výrazem dokonalého klidu.

V průběhu celých dvou a půl jednání Laszlo snášel způsob, jakým toto nevychované publikum ignorovalo hudební zázrak, který se odehrával na jevišti, se skutečně pozoruhodnou vyrovnaností. Maurel zpíval a hrál stejně fantasticky jako vždy, zatímco herci ve vedlejších rolích, zejména Edouard de Reszke jako Leporello, se překonávali; jedinou odměnou jim však bylo velmi zřídkavé zatleskání a další rozptylující halas a hovor v hledišti. Zerlina v podání Frances Savilleové byla fantastická, ačkoli její pěvecký talent nezabránil ovíněným Rutherfordovým chlapcům, aby na ni nepokřikovali jako na nějakou barovou tanečnici. Během přestávek se dav choval zhruba stejně jako před vystoupením, tedy jako obrovská horda svátečně vystrojených zvířat z džungle, a v době, kdy začal Vittorio Arimondi v roli mrtvého komtura bušit donu Giovannimu na dveře, mě už atmosféra v divadle otrávila tak dokonale, že jsem nedokázal pochopit, proč mě Kreizler nutil, abych sem vůbec chodil.

Odpovědi se mi dostalo za okamžik. Jakmile Arimondi důstojně vstoupil na jeviště a zahrozil Maurelovi ukazovákem, zatímco Seidl vedl orchestr do crescenda, jaké jsem dokonce i v Metropolitní slyšel jen málokdy, Laszlo klidně vstal, spokojeně se zhluboka nadechl a dotkl se mého ramene.

„Dobrá, Moore,“ zašeptal. „Půjdeme?“

„Půjdeme?“ opakoval jsem, když jsem se k němu přidal v nejtmavším koutě lóže. „Kam půjdeme? Já se mám přece po představení sejít s Rooseveltem.“

Kreizler neodpověděl a pouze nevzrušeně otevřel dveře do předsíně lóže, odkud vzápětí vyšel Cyrus Montrose společně se Steviem Taggertem, oblečení v šatech značně podobných Kreizlerovu a mému oděvu. Velice mě překvapilo a potěšilo, že je oba zase vidím, především Stevieho. Zdálo se, že se chlapec ze střetu s Connorem celkem zotavil, ačkoli se ve společenských šatech rozpačitě ošíval a výlet do opery ho zjevně dvakrát nenadchl.

„Neboj se, Stevie,“ pošeptal jsem mu a zlehka ho pleskl po rameni. „Zatím se nestalo, že by návštěva opery někoho zabila.“

Stevie si zastrčil prst pod límec a pokusil se několika trhnutími uvolnit škrtící sevření. „Co já bych dal za cigaretu,“ zamumlal šeptem. „Vy byste náhodou jednu neměl, pane Moore?“

„No tak, Stevie,“ napomenul ho Kreizler přísně, zatímco si bral kabát. „O tom jsme přece už mluvili.“ Obrátil se k Cyrovi. „Je vám jasné, co máte dělat?“

„Ano, pane,“ ujistil ho Cyrus suše. „Až představení skončí, bude pan Roosevelt chtít vědět, kam jste odešli. Oznámím mu, že to nevím. Pak máme přivézt bryčku na místo, o němž jste hovořil.“

„A jet přitom –,“ pobízel ho Kreizler.

„A jet přitom nepřímou cestou, pro případ, že by nás někdo sledoval.“

Laszlo přikývl. „Dobrá. Můžeme jít, Moore.“

Jakmile Kreizler zašel do předsíně, ohlédl jsem se naposledy do hlediště a uvědomil si, že si nikdo z přítomných nemohl té výměny všimnout, a právě z toho důvodu Laszlo původně chtěl, abychom seděli na zadních sedadlech. Při pohledu na Stevieho, který se pořád pokoušel najít v nezvyklém oděvu trochu pohodlí, mi došla další věc: tito dva, obrysy jejichž postav se nám v setmělé lóži docela podobaly, měli přihlížející udržovat v domnění, že jsme s Kreizlerem stále ještě v divadle. Ale proč? A kam má Laszlo namířeno? V hlavě se mi honily další a další otázky, člověk, který znal odpovědi, však už byl na půl cesty z budovy; a tak jsem za zděšeného kvílení dona Giovanniho, propadajícího se do pekel, následoval Kreizlera k broadwayskému východu z Metropolitní opery.

V době, kdy jsem ho dostihl, se jeho nálada dala popsat jako rozjařenost smíšená s pevným odhodláním. „Půjdeme pěšky,“ oznámil vrátnému u dveří, který poté odehnal hlouček dychtivých drožkám.

„Zatraceně, Kreizlere,“ zafuněl jsem rozhořčeně, když jsem se za ním vlekl na roh Broadwaye. „Přinejmenším byste mi mohl prozradit, kam to vlastně jdeme.“

„Myslel jsem, že touhle dobou jste na to už přišel,“ opáčil a mávnutím mě pobídl k rychlejší chůzi. „Jdeme najít Beechama.“

Ta slova mě zasáhla tak tvrdě, že mě Laszlo musel popadnout za klopu a táhnout za sebou, aby mě přiměl k pohybu. Když jsem s ním doklopýtal k obrubníku, kde jsme museli zastavit a počkat, až provoz trochu zeslábne, Laszlo se suše zasmál. „Nedělejte si starosti, Johne,“ řekl, „je to sice jenom pár bloků, ale budeme mít dost času, abychom se vypořádali se všemi vašimi otázkami.“

„Pár bloků?“ opakoval jsem ve snaze vymanit se ze strnulého úžasu, zatímco jsme se proplétali mezi koňským trusem a rychle jedoucími vozy, abychom se dostali na druhou stranu Broadwaye. „K vodárně High Bridge? Vždyť to je na míle daleko!“

„Obávám se, že Beecham se dnes večer na High Bridge neukáže, Moore,“ opáčil Kreizler. „Naši přátelé se budou muset vyrovnat s dlouhým a marným čekáním.“

Zatímco jsme svižně kráčeli po 39. ulici, hluk z Broadwaye za námi slábl a naše hlasy se začaly odrážet od tmavých řadových domků táhnoucích se k Šesté avenue. „A kam tedy u všech čertů půjde?“

„Určitě na to přijdete sám,“ odpověděl Kreizler a vyrazil vpřed ještě rychleji. „Vzpomeňte si, co nechal ve svém bytě!“

„Laszlo,“ řekl jsem, nyní už opravdu rozhněvaný, a popadl ho za paži. „Nejsem tu proto, abych odpovídal na hádanky. Přiměl jste mě, abych oklamal lidi, s nimiž už celé měsíce pracuji, nemluvě o tom, že jsme nechali Roosevelta docela v bryndě, takže se laskavě zastavte a prozraďte mi, co se to sakra děje!“

Na okamžik jako by jeho nadšení vystřídal náznak soucitu. „Ostatních je mi líto, Johne, opravdu ano. Kdyby se mi podařilo vymyslet nějaký jiný způsob Ale žádný neexistuje. Prosím, pochopte, že jestliže se toho bude jakýmkoli způsobem účastnit policie, skončí to Beechamovou smrtí, tím jsem si naprosto jist. Samozřejmě si nemyslím, že by se na tom nějak podílel Roosevelt osobně, ale při převozu do vězení či při pobytu v cele určitě dojde k nějaké nehodě. Detektiv či dozorce, případně nějaký jiný vězeň, zaštítěn výroky o sebeobraně, nepochybně definitivně vyřeší celou škálu problémů, kterou známe pod jménem John Beecham.“

„Ale co Sara?“ namítl jsem. „A Isaacsonové? Ti si přece jistě zaslouží“

„Nemohl jsem to riskovat,“ prohlásil Kreizler a dál kráčel rozhodným krokem vpřed. „Pracují pro Roosevelta, všichni mu vděčí za svá místa. Nemohl jsem si být jist, že mu neprozradí, co mám v plánu. Ani vám jsem nemohl prozradit všechno, neboť vím, že jste slíbil podělit se o všechny své informace s Theodorem, a vy nepatříte k lidem, kteří nedrží slovo.“

Musím přiznat, že tohle mě trochu obměkčilo; když jsem však pospíchal vedle něj, stále jsem se dožadoval podrobností. „Co tedy vlastně plánujete? A jak dlouho to už plánujete?“

„Od toho rána po Maryině smrti,“ odpověděl jen s nepatrným stínem hořkosti. Zastavili jsme se na rohu Šesté avenue a Kreizler se ke mně obrátil s leskem v černých očích. „Moje původní rozhodnutí stáhnout se z vyšetřování bylo čistě emocionální reakcí; reakcí, kterou bych možná v průběhu času přehodnotil. Ale to ráno jsem si uvědomil jednu věc, že jelikož v centru pozornosti našich protivníků jsem já, můj odchod vám ostatním pravděpodobně poskytne volnou ruku.“

Chvilku jsem o tom uvažoval. „To se taky stalo,“ připustil jsem po pár vteřinách. „Žádného z Byrnesových mužů jsme už pak ani nezahlédli.“

„Já však ano,“ ujistil mě Kreizler. „A občas je stále vídám. Docela dobře jsem se bavil, když jsem je za sebou honil po městě. Bylo to trochu absurdní, přiznávám, ale dělal jsem to dál v naději, že vy ostatní, když spojíte vlastní schopnosti s tím, co jste se během naší společné práce naučili, dokážete najít sérii stop, která umožní přesně předpokládat Beechamův další krok.“ Když jsme kličkovali hustým provozem na Šesté avenue, Laszlo zvedl pravou ruku a začal vypočítávat: „Tenkrát jsem už dospěl ke stejnému závěru jako vy ohledně 21. června, že půjde o svátek Jana Křtitele. Tím zůstávala ve vašich rukou totožnost oběti a místo činu. Dělal jsem si velké naděje, že nám s tou první otázkou pomůže váš přítel Joseph.“

„Málem se mu to také podařilo,“ ujistil jsem ho se známým bodnutím viny a bolesti. „Přinejmenším nám však prozradil, kdo se obětí nestane, víme, že ten chlapec nepracuje v žádném z vykřičených domů, ale na ulici.“

„Ano,“ potvrdil Laszlo, jakmile jsme přešli na východní stranu avenue. „Joseph nám prokázal velkou službu a jeho smrt je tragédie.“ Bolestně sykl a ve tváři se mu objevil výraz hluboké lítosti. „Občas to vypadá, že celý tenhle případ, spolu s čímkoli a s kýmkoli, kdo přijde nějakým způsobem do styku s životem Johna Beechama, je předurčen ke tragickému konci“ Ihned se však vzpamatoval a s obnovenou rozhodností dodal: „V každém případě Josephova informace o nějakém ‚hradu’, z něhož lze vidět celé město, znamenala úžasnou pomoc, zejména ve spojení s tím, na co jste narazili v Beechamově bytě. To byla mimochodem skvělá práce, že jste objevili ten byt.“

Jenom jsem přikývl a s úsměvem chválu přijal; nyní jsem se už vzdal jakýchkoli pokusů vyptávat se na plány, které nám Kreizler na tento večer očividně připravil. Pokud vám taková poměrně rychlá porážka připadá zvláštní, musíte mít na paměti, že jsem celé týdny pracoval bez opory Laszlova přátelství a vedení a že jsem je často zoufale postrádal. To, že opět můžu rozhodně kráčet po jeho boku a poslouchat, s jakou uvážlivostí a sebejistotou analyzuje případ, a především vědomí, že na Saru, Isaacsonovy i na mě v souvislosti s vyšetřováním myslel celou dobu, co jsme byli odloučeni, pro mě znamenalo velkou radost a úlevu. Věděl jsem, že nyní směřuje k trochu k jinému cíli než my ostatní; dalo se rovněž snadno poznat, že se v jeho bezbřehém nadšení skrývá jistý nevypočitatelný a možná nekontrolovatelný rys. Takové úvahy jsem však ve chvíli, kdy jsme spolu šli po 39. ulici, naprosto pomíjel. Byl jsem si naprosto jist, že jsme na správné stopě, a mé vlastní vzrušení rychle udusilo opatrný vnitřní hlásek, který mi říkal, že jsme jen dva a chystáme se provést úkol původně plánovaný pro celé desítky lidí.

Spiklenecky jsem se na Kreizlera podíval. „Až Roosevelt zjistí, že jsme zmizeli z opery,“ podotkl jsem, „převrátí město naruby, aby nás našel.“

Laszlo pokrčil rameny. „Lépe udělá, když bude používat hlavu. Má v ruce všechna vodítka, která potřebuje, aby odhalil, kam jsme šli.“

„Vodítka? Mluvíte o těch věcech v Beechamově bytě?“ Nyní jsem opět nechápal. „Ale vždyť právě to, co jsme tam našli, nás nasměrovalo k vodárně High Bridge, společně se zmínkou o hradu.“

„Ne, Johne,“ namítl Kreizler a během dalšího vysvětlování energicky máchal rukama. „Jen část toho, co jste u Beechama našli, vás dovedla k takovému závěru. Zkuste přemýšlet znovu. Co tam všechno nechal?“

Vrátil jsem se ve vzpomínkách zpět. „Tu sbírku očí, mapu a schránku s daguerrotypií na víčku.“

„Správně. A teď zkuste odhalit, jaké vědomé či nevědomé pohnutky ho vedly k tomu, aby tam zanechal pouze tyto věci. Ty oči vám jasně sdělují, že jste našli toho pravého. Mapa vám poskytne obecnou představu o tom, kde udeří příště. A schránka“

„Ta schránka nám sděluje totéž,“ přerušil jsem ho rychle. „Daguerrotypie nám dává na vědomí, že jsme našli Japhetha Duryho.“

„Správně,“ prohlásil Kreizler významně, „ale co ta věc uvnitř?“

Stále jsem nerozuměl. „To srdce?“ zamumlal jsem zmateně. „Bylo tam staré, vysušené srdce, podle vás patřilo jeho matce.“

„Ano. A teď si dejte dohromady mapu a obsah schránky.“

„Městská vodárenská síť a srdce“

„Nyní doplňte, co říkal Joseph.“

„Hrad nebo pevnost,“ pronesl jsem nahlas, stále naprosto zmatený. „Místo, odkud je výhled na celé město.“

„A?“ naléhal Kreizler.

Jakmile jsme odbočili na Pátou avenue, náhlé porozumění mě zasáhlo jako pytel cihel. Před námi se tyčila stavba táhnoucí se dva bloky na sever a jeden blok na západ, se zdmi stejně vysokými jako stěny okolních budov a stejně mocnými jako hradby bájné Troje, vodárenská nádrž Croton Reservoir. Jelikož byla zbudována v egyptském duchu, skutečně připomínala jakousi hradu podobnou pevnost. Na jejích ochozech se s oblibou procházeli obyvatelé New Yorku, aby se pokochali nádherným panoramatickým výhledem na město (stejně jako na umělé jezero ve zdech nádrže), který se seshora nabízel. Navíc byl Croton hlavním rezervoárem pro celý New York; šlo v pravém slova smyslu o srdce celého vodárenského systému ve městě; o centrum, z něhož se napájely vodovody a rozbíhala se z něj celá síť tepen, žil a vlásečnic. Ohromeně jsem se otočil ke Kreizlerovi.

„Ano, Johne,“ prohlásil s úsměvem, když jsme se k budově přiblížili. „Tady je to.“ Pak mě přitáhl těsně pod obvodové zdi nádrže, která byla v tuto pozdní hodinu opuštěná, a ztlumil hlas. „Jistě jste při svých schůzkách zvažovali možnost, že Beecham ví, že naším prvním krokem bude střežit veškerá nábřeží, ale z nedostatku vhodné alternativy jste se přesto drželi těch oblastí.“ Laszlo vzhlédl a poprvé za ten večer jsme na něm postřehl náznak obav. „Hádám, že je právě teď nahoře.“

„Tak časně?“ podivil jsem se. „Vy sám jste přece říkal“

„Dneska je to jiné,“ přerušil Kreizler rychle. „Dnes v noci musí připravit hostinu brzy, neboť čeká hosty.“ Kreizler sáhl pod kabát a vytáhl Coltův revolver. „Vezměte si tohle, Moore. Ale nestřílejte, dokud nebudete opravdu muset. Chci se toho člověka zeptat na spoustu věcí.“

Kreizler se vydal k masivní hlavní bráně rezervoáru, od níž se zvedalo široké schodiště, nápadně připomínající vchod do nějakého egyptského chrámu smrti. Vzhledem k našemu dnešnímu cíli ve mně ta podobnost vyvolala prudké zachvění, které otřáslo celým mým tělem. Před vstupem do brány jsem Laszla opět zadržel.

„Ještě jednu věc,“ pošeptal jsem mu. „Řekl jste, že vás sledovali Byrnesovi muži, jak víte, že nás nepozorují teď?“

V prázdném pohledu, který na mě vrhl, bylo něco hluboce znepokojivého; šlo o pohled muže, který poznal svůj osud a nemá vůbec v úmyslu se mu vzpírat.

„To nevím,“ odpověděl klidně a stručně. „Ve skutečnosti počítám s tím, že nás sledují.“

S těmi slovy Laszlo prošel branou a zamířil nahoru po točitých schodech v masivní zdi, které ústily na promenádě nahoře. Bezradně jsem nad těmi záhadnými slovy pokrčil rameny a chystal se ho následovat, když mou pozornost znenadání upoutalo matné zablikání kdesi na druhé straně Páté avenue. Zůstal jsem stát a pokusil se určit zdroj.

Na 41. ulici, pod rozložitým stromem s převislými větvemi, které ho stínily před světlem pouličních lamp, stál elegantní černý kočár, jehož lucerny slabě zářily do tmy. Kůň i kočí vypadali, jako by spali. V tu chvíli mé obavy před výstupem na zeď nádrže prudce zesílily, rychle jsem je však setřásl a vyrazil za Kreizlerem. V duchu jsem si přitom říkal, že v New Yorku musí být kromě Paula Kellyho spousta dalších lidí, kteří jezdí v drahých černých broughamech.

KAPITOLA 44

Jakmile jsme vystoupali nahoru, plně mě zasáhlo vědomí, jaké potenciálně osudové chyby jsem se dopustil, když jsem se nechal od Kreizlera přemluvit, abych s ním šel na toto místo sám. Vyhlídková promenáda na vrcholku zdi, asi dva a půl metru široká a po obou stranách lemovaná metrovým zábradlíčkem, se nacházela dobrých pět pater nad zemí a při pohledu dolů jsem spatřil ulice pod námi z úhlu, který mi okamžitě připomněl všechny ty střechy, po nichž jsme procházeli v uplynulých měsících. Ta připomínka byla sama o sobě dost děsivá, jakmile jsem se však rozhlédl kolem a uviděl plochy kryté dehtem a nesčetné komíny na budovách v okolí nádrže, pochopil jsem, že ačkoli nestojíme na střeše v pravém slova smyslu, vstoupili jsme nicméně do říše, jejímž je John Beecham svrchovaným pánem. Opět jsme se ocitli v jeho světě; jenomže tentokrát jsme přišli na základě zrůdného pozvání; zatímco jsme mlčky kráčeli směrem ke straně souběžné se 40. ulicí a ve vodách nádrže rozkládající se po naší pravici, se náhle odrazil dosud stoupající měsíc, došlo mi, že naše role lovců je vážně ohrožena: každou chvíli jsme se mohli stát kořistí.

V hlavě se mi začaly míhat sice známé, přesto však znepokojivé obrazy připomínající krátké filmy, které jsem viděl s Mary Palmerovou v Kosterově a Bialově divadle: všichni ti mrtví chlapci, jeden po druhém, spoutaní a zohavení; strašlivý dlouhý nůž zařezávající se do masa; ostatky zabité kočky u paní Piedmontové; Beechamův pustý příbytek ve Five Points spolu s kamny, o nichž tvrdil, že si v nich upekl „jemný zadek“ Georgia Santorelliho; Josephovo bezvládné tělo; a konečně obraz vraha samotného, který jsme vytvořili ze všech stop a teorií sesbíraných během pátrání a který přes veškeré naše úsilí zůstával jen mlhavou siluetou. Nekonečná černá obloha s nesčetnými hvězdami, klenoucí se nad nádrží, nenabízela žádnou útěchu, ani únik před těmi strašlivými vizemi, a civilizace, když jsem ještě jednou pohlédl do ulic pod námi, se zdála strašně vzdálená. Každý z našich opatrných kroků jako by potvrzoval, že jsme vstoupili na místo smrti, kde neplatí žádné zákony; na místo, kde se i ten vynález ustrašenců, který jsem křečovitě svíral v ruce, mohl ukázat jako chabá obrana, a kde se měly se syrovou konečností odkrýt odpovědi na daleko závažnější hádanky, než byly ty, které jsme se pokoušeli rozluštit v průběhu posledních týdnů. Navzdory všem těmto úzkostným myšlenkám mě však ani jednou nenapadlo, že bych mohl couvnout. Možná bylo Laszlovo přesvědčení, že na zdech nádrže ten večer celou záležitost jednou provždy ukončíme, nakažlivé; ale ať tak či onak, neopustil jsem ho, přestože jsem věděl tak bezpečně jako máloco v životě, že se také nemusíme nikdy vrátit do ulic dole.

Vzlykání jsme zaslechli ještě dřív, než jsme chlapce uviděli. Promenáda nebyla osvětlená, takže když jsme zabočili na část zdi vedoucí podél 40. ulice a před námi se vynořila trochu přízračná jednopatrová stavba na vrcholku nádrže, v níž se ukrývalo řídicí centrum celého rezervoáru, mohli jsme se řídit pouze svitem měsíce. To vzlykání, pronikavé, zoufalé, ačkoli poněkud tlumené, k nám doléhalo odněkud z blízkosti té struktury. Když jsme se dostali asi na patnáct metrů od ní, uviděl jsem, jak se v měsíčním světle zaleskla holá lidská kůže. Popošli jsme ještě o několik kroků blíž a já zřetelně rozeznal siluetu nahého chlapce, klečícího na kolenou. Ruce měl spoutané za zády, což ho nutilo tisknout hlavu na kamennou dlažbu promenády, a nohy měl svázané podobným způsobem. Z úst mu trčel roubík uvázaný kolem hlavy tak, že rozvíral rtěnkou namalované rty v bolestivém úhlu. Obličej se mu leskl slzami; byl však naživu a, stejně překvapivě, byl sám.

Bezděčně jsem vykročil blíž, abych nešťastníkovi pomohl, Kreizler mě však popadl za paži a naléhavě zašeptal: „Ne, Johne! Přesně tohle si přeje, abyste udělal.“

„Cože?“ opáčil jsem rovněž šeptem. „Ale jak víte, že je“

Kreizler přikývl a pohledem mě upozornil na střechu řídicího centra.

Těsně nad střechou konstrukce se v bledém světle měsíce leskla stejná plešatějící hlava, kterou jsem spatřil nad Stephensonovým bordelem Black and Tan tu noc, kdy byl zraněn Cyrus. Srdce mi v hrudi poskočilo, rychle jsem se však nadechl a pokusil se ovládnout.

„Vidí nás?“ pošeptal jsem Kreizlerovi.

Laszlo přimhouřil oči do tenkých štěrbin, jinak však na sobě nedal nic znát. „Nepochybně. Otázkou zůstává, zda ví, že my jsme viděli jeho.“

Odpovědi se nám dostalo okamžitě: hlava zmizela s ohromující rychlostí; stejně hbitě, jako se pohybují zvířata v divočině. Nyní nás už zahlédl i spoutaný chlapec a jeho potlačené sténání se proměnilo v naléhavější zvuky, které, přestože jim nebylo rozumět, znamenaly zcela jasně prosbu o pomoc. V hlavě se mi opět vynořila Josephova podoba, což jen posílilo mou už tak pronikavou touhu jít této další předpokládané oběti na pomoc. Kreizler však stále pevně svíral mou paži.

„Počkejte, Johne,“ šeptal. „Počkejte.“ Do řídicí stanice vedla z promenády malá dvířka a Kreizler na ně ukázal. „Dnes ráno jsem si to tady prohlédl. Z té budovy existují pouze dva východy, zpět na promenádu nebo po schodech dolů na ulici. Jestliže se neobjeví“

Uplynula další minuta, aniž by se ve dveřích či na střeše řídicího střediska cokoli pohnulo. Kreizlerovi se v obličeji rozhostil zmatený výraz. „Že by utekl?“

„Možná nedokázal unést tak velké riziko dopadení,“ podotkl jsem.

Kreizler o tom chvilku uvažoval a pak se zadíval na sténajícího chlapce. „Dobrá,“ rozhodl nakonec. „Přiblížíme se k němu, ale velice opatrně. A ten revolver mějte připravený.“

Prvních pár kroků jsme udělali nejistě a prkenně, jako by sama naše těla tušila nebezpečí, jemuž jsme se rozhodli čelit, a o své vůli se mu vzpouzela. Jakmile jsme však urazili asi tři metry, aniž jsme protivníka třeba jen zahlédli, trochu jsme se uvolnili, a já jsem téměř s jistotou usoudil, že Beechama hrozba dopadení skutečně vyděsila více, než čekal, a uprchl východem vedoucím na ulici. Znenadání mě zachvátil pronikavý pocit radosti nad vyhlídkou, že se nám podaří zabránit další vraždě, a dovolil jsem si nepatrný úsměv.

Ukázkový případ hloupé arogance. Právě když mě vzrůstající samolibost přiměla, abych nepatrně uvolnil sevření revolveru, vymrštil se přes vnější zábradlí promenády (tedy z ulice) jakýsi temný stín a uštědřil mi drtivou ránu do čelisti. Zaslechl jsem pronikavý praskavý zvuk, který vydaly, jak jsem později zjistil, kosti v mém krku, když se mi hlava otočila na druhou stranu, a pak jsem se propadl do temnoty.

Nemohl jsem být v bezvědomí příliš dlouho, neboť když jsem se probral, měsíc na obloze nepostoupil o mnoho výš; cítil jsem se však otupělejší, než kdybych prospal celé dny. Když se mi plně vrátilo vnímání, uvědomil jsem si bolest v několika místech těla, někde ostrou, jinde tupou, vždy však pronikavou. Čelist i krk jsem měl samozřejmě v jednom ohni. Zápěstí mě pálila a cítil jsem bolestivý tah v ramenou; nejhorší nepohodlí jsem však pociťoval pod jazykem. Zasténal jsem ve snaze dostat odtamtud jakýsi cizí předmět a po chvilce se mi podařilo vyplivnout jeden ze svých špičáků spolu s dobře čtvrtlitrem krve a slin. Hlavu jsem měl těžkou jako kvádr dobré pittsburské oceli a nedokázal jsem ji zvednout o víc než pár palců. Nakonec jsem pochopil, že tento stav není jen důsledkem rány, kterou jsem utrpěl: zápěstí jsem měl za zády připoutána ke kovovému zábradlí na vnitřní straně promenády a mé kotníky byly podobným způsobem přivázané k dělicí příčce, takže mi hlava a horní část trupu visely nad dlážděný chodníček. Přímo pode mnou ležel na kamenech revolver, který mi chvíli předtím Kreizler svěřil.

Znovu jsem zachroptěl a pokusil se zvednout hlavu, což se mi nakonec podařilo a já uviděl Laszla. Byl svázaný stejně jako já, vypadalo to však, že je při smyslech a nezraněný. Usmál se na mě.

„Už jste zpátky, Johne?“ zeptal se.

„Uhhh,“ vypravil jsem ze sebe místo odpovědi. „Kde“

Kreizler s námahou pokývl směrem k řídicí stanici.

Svázaný chlapec ležel na místě, kde jsme ho původně spatřili, ačkoli nyní se jeho naléhavé steny opět změnily v ustrašené vzlykání. Před ním se zády k nám tyčil mohutný člověk oblečený v nenápadném černém oděvu. Muž si beze spěchu svlékal šaty a úhledně je skládal na okraj promenády. Za několik minut byl naprosto nahý a našim zrakům se tak odhalila svalnatá, víc než sto osmdesát centimetrů vysoká postava. Postoupil blíže k chlapci, soudě podle prvních rysů dospívání, které se zvolna začínaly objevovat na jeho těle i obličeji, mu mohlo být tak dvanáct let, a trhnutím za vlasy zvedl jeho nalíčenou tvář výš.

„Brečíš?“ zeptal se zabiják tichým bezvýrazným hlasem. „Kluci jako ty by měli brečet“

Muž pustil chlapcovu hlavu a obrátil se ke mně a Kreizlerovi. Na přední části těla měl svaly vypracované stejně dokonale jako na zádech, od krku dolů představoval pozoruhodnou ukázku fyzické zdatnosti a zdraví. Natahoval jsem krk nahoru, co to šlo, abych zahlédl jeho obličej; námahou jsem přitom vraštil čelo. Nevím přesně, co jsem vlastně očekával, rozhodně jsem však nebyl připraven na naprostou obyčejnost těch rysů. Lebka pokrytá napjatou kůží a prořídlé vlasy trochu připomínaly Adama Duryho, a stejně jako u bratra byly oči zasazené v té velké vyzáblé hlavě příliš malé. Pravou část obličeje měl Beecham nepatrně ochablou, ačkoli jsem v ní nezpozoroval žádný tik, a mohutná spodní čelist byla sevřená s pevnou rozhodností; všeho všudy však šlo o naprosto všední tvář, která v nejmenším neprozrazovala strašlivou emocionální vřavu, bez ustání zuřící uvnitř. Vypadalo to, jako by aranžování takového hrůzného výjevu nebylo pro toho muže příliš odlišné od vyplňování formulářů při sčítání lidu.

Znenadání jsem si uvědomil, že tahle věc je tím nejděsivějším, co jsem o Johnu Beechamovi dosud zjistil. Velmi věcným, rozvážným pohybem se sehnul, vytáhl z hromádky oblečení obrovský nůž a přešel k místu, kde jsme s Kreizlerem viseli připoutaní k zábradlí. To svalnaté tělo nepokrývaly skroro žádné chloupky, takže se v měsíčním světle jasně lesklo. Zeširoka se rozkročil a předklonil se, aby mohl pohlédnout do obličeje nejprve Kreizlerovi a poté i mně.

„Jenom dva,“ prohlásil a zavrtěl hlavou. „To bylo hloupé, hloupé!“ Zvedl nůž velmi podobný zbrani, kterou nám Lucius ukázal tenkrát v Delmoniku, přitiskl plochu ostří na Laszlovu pravou tvář a líně, rozkošnicky s ní přejížděl mému příteli po obličeji.

Laszlo pozorně sledoval pohyb Beechamovi ruky a pak opatrně řekl: „Japhethe“

Beecham vztekle zavrčel a tvrdě udeřil Laszla do obličeje hřbetem levé ruky. „Neříkejte to jméno!“ zasyčel rozzuřeně. Přitiskl nůž zpět Laszlovi pod oko tak pevně, že se na tvář vylila kapka krve. „Neříkejte to jméno“ Beecham se napřímil a zhluboka se nadechl, jako by svůj výbuch považoval za trochu nedůstojný.

„Hledali jste mě,“ řekl a v tu chvíli se poprvé usmál, čímž odhalil velké zažloutlé zuby. „Chtěli jste mě sledovat, ale já jsem sledoval vás.“ Úsměv zmizel stejně rychle, jako se objevil. „Chcete se dívat?“ Ukázal špičkou nože na chlapce. „Tak se dívejte. On umře první. Čistě. Ale vy ne. Jste hloupí a zbyteční, ani mě jste nedokázali zastavit. Hloupá, zbytečná zvířata, vás já vykuchám zaživa.“

Když zamířil zpět k chlapci, zašeptal jsem Kreizlerovi: „Co se chystá udělat?“

Laszlo se stále vyrovnával s účinkem toho prudkého úderu. „Domnívám se,“ odpověděl, „že má v úmyslu zabít chlapce. A domnívám se, že chce, abychom to viděli. A potom“

„Spatřil jsem, že Kreizlerovi stéká po tváři tenký pramínek krve. Jste v pořádku?“ zeptal jsem se.

„Pch,“ odfrkl si Laszlo v odpověď, přestože projevoval pozoruhodně malé obavy ohledně osudu, který nás čekal, „nejvíc bolí ta pitomost. Honíme chlapa, který je zkušený horolezec, a potom se divíme, že dokáže vylézt po jednoduché kamenné zdi, aby se nám dostal za záda“

Beecham nyní přidřepl ke spoutanému chlapci. „Proč se svlékl do naha?“ zeptal jsem se.

Laszlo se na zabijáka chvíli díval. „Kvůli krvi,“ odpověděl potom. „Nechce si ušpinit oblečení.“

Beecham na okamžik odložil nůž a začal přejíždět rukama po mladém, svíjejícím se těle před sebou.

„Ale je to opravdu jediný důvod?“ pokračoval Laszlo hlasem, v němž znělo mírné překvapení.

Beechamova tvář dosud neprozrazovala sebemenší stopy strachu, chtíče nebo jakékoli jiné emoce. Dotýkal se chlapcova těla a údů jako učitel anatomie, zarazil se jen v okamžiku, kdy položil ruce na mladíkovy genitálie. Několik minut je hladil, pak se postavil za chlapce a začal se jednou rukou dotýkat zvednutých hýždí, zatímco druhou laskal svůj vlastní úd.

Z představy toho, o čem jsem soudil, že bude následovat, se mi dělalo zle a odvrátil jsem pohled. „Ale já myslel,“ zamumlal jsem jako na protest. „Myslel jsem, že je neznásilňuje.“

Laszlo se díval dál. „To nemusí nutně znamenat, že to nezkouší,“ usoudil. „Tohle je složitý okamžik, Johne. Ve svém dopise tvrdil, že ty chlapce ‚neposkvrnil‘. Ale pokusil se o to?“

Opět jsem se zadíval k místu, kde se Beecham stále dotýkal chlapce i sebe, jeho úd se však neztopořil. „No,“ podotkl jsem znechuceně, „Jestli to chce udělat, tak proč tedy“

„Protože on to ve skutečnosti udělat nechce“ odpověděl Kreizler a natáhl už tak napjatý krk ještě víc, aby mohl svá slova zdůraznit přikývnutím, neboť konečně začal plně chápat, co se děje. „Pohání ho k tomu nutkavá síla, stejně jako k zabíjení, není to však touha. A ačkoli se dokáže přimět k zabíjení, není schopen donutit se ke znásilnění.“

Jako by v odpověď na Laszlův rozbor toho výjevu Beecham najednou zvedl svalnaté paže do vzduchu, roztřásl se po celém těle a z hrdla se mu vydral výkřik plný zoufalé zuřivosti. Pak se zadíval dolů, rychle chlapce obešel a rukama s dlouhými prsty obemknul jeho hrdlo.

„Ne!“ zakřičel Kreizler náhle. „Ne, Japhethe, pro lásku boží, tohle nechceš“

„Neříkejte to jméno!“ zařval Beecham znovu, zatímco chlapec kvičel a zoufale se kroutil v jeho sevření. „Zabiju tě, ty špinavej“

Náhle se někde po mé levici ozval ze tmy povědomý hlas: „Ty nikoho nezabiješ, ty hajzle nechutná.“

Ačkoli mě krk strašlivě bolel, rychle jsem se obrátil a ke svému úžasu spatřil Connora, který se k nám blížil po promenádě a v ruce svíral hrozivě vyhlížející revolver Webley ráže .445. Za ním se vynořily dvě postavy, které jsem touhle dobou už považoval za své známé: ti samí pacholci, kteří nás se Sarou přepadli v činžáku u Santorelliových, kteří nás s Laszlem pronásledovali při naší návštěvě u Adama Duryho a které jsem bez velkých ohledů donutil vystoupit z vlaku na trati Boston, New York.

Connorovy těkavé oči se zúžily do tenkých čárek, když vykročil k Beechamovi: „Slyšels mě? Koukej se hnout od toho kluka.“

Velmi pomalu Beecham uvolnil svůj stisk. Jeho tvář byla chvilku naprosto bezvýrazná a pak se její výraz dramaticky změnil: poprvé za celou dobu se oči rozšířily nějakou emocí, obrovským strachem. Když už se zdálo, že už nemůže oči vytřeštit víc, začal Beecham rychle a neovladatelně mrkat.

„Connor!“ řekl jsem, když jsem konečně překonal své ohromení. Obrátil jsem se k Laszlovi pro vysvětlení a všiml si, že našeho možného zachránce sleduje se směsicí nenávisti a uspokojení.

„Ano,“ řekl Laszlo suše. „Connor“

„Sundejte tyhle dva,“ nakázal Connor jednomu ze svých kompliců a sehnul se pro Kreizlerův kolt, svůj webley však držel stále namířený na Beechama. Muž napravo od něj se mezitím neochotně pohnul, aby vyprostil nejprve Laszla a poté i mě. „A ty,“ nařídil Connor roztřesenému vrahovi, „se koukej rychle oblíct, ty zasranej teplouši.“

Beecham však ani gestem nenaznačil, že by mu chtěl vyhovět. Jeho výraz se stal ještě ustrašenějším, přitiskl se těsně ke zdi, a pak začaly ty křeče. Zprvu byly nenápadné; projevovaly se pouze pomrkáváním očí a cukáním v pravém koutku úst; brzy sebou však celá pravá strana jeho obličeje začala divoce a v pravidelných rychlých intervalech škubat, připouštím, že za jiných okolností by ten tik mohl nutit člověka ke škodolibému smíchu.

Při pohledu na tuhle změnu se Connorův vousatý obličej zkřivil znechucením. „Bože můj,“ řekl. „Ty hnusná, ubohá kryso“ Otočil se k muži po své levici. „Mikeu, zakryj ho něčím, prosím tě.“ Muž přešel blíž, zvedl Beechamovo oblečení a hodil je po něm. Beecham svršky popadl a pevně je k sobě přitiskl, ani se však nepokusil začít se oblékat.

Jakmile jsme se s Laszlem opět vyškrabali na nohy, trvalo několik vteřin, než jsme se zbavili bolestivých křečí v pažích a ramenou; Connorovi holomci se mezitím šli opět postavit za svého šéfa.

„Nerozvážete taky toho chlapce?“ otázal se Laszlo hlasem, v němž stále zněla bolestná hořkost.

Connor zavrtěl hlavou. „Nejdříve si pár věcí ujasníme, doktore,“ prohlásil, jako by se navzdory svému revolveru bál, že by mu Kreizler mohl něco udělat. „My si tu máme co vyřizovat s tímhle,“ ukázal na Beechama, „a jenom s ním. Vy odtud zmizíte a nic dalšího už nepřijde. Celá ta věc dneska skončí.“

„To rozhodně ano,“ opáčil Laszlo. „Obávám se však, že nikoli tím způsobem, jaký si představujete.“

„A to má znamenat co?“ zeptal se Connor.

„To má znamenat, že náš odchod nepřipadá v úvahu,“ odsekl Kreizler. „Způsobil jste to ve chvíli, kdy jste svým ničemným skutkem poskvrnil můj dům.“

Connor rychle zavrtěl hlavou. „Tak moment, doktore, nechtěl jsem, aby se stalo něco takovýho. Dělal jsem jen svoji práci, plnil jsem příkazy, který jsem dostal, a ta malá mrcha“ Kreizlerova tvář se stáhla zuřivostí a Laszlo postoupil o krok dopředu. Connor uchopil svůj webley pevněji. „Nedělejte to, doktore, nedrážděte mě. Jak říkám, jsme tu jen proto, abysme oddělali tohodle, ale sám dobře víte, že mně by nevadilo nechat tu tři mrtvoly místo jedný. Šéfům by se to sice moc nezamlouvalo, ale přisám bohu, jestli mi dáte nějakou záminku, zastřelím vás jako psy.“

V tu chvíli jako by Beecham poprvé začal vnímat, co se kolem něho děje. Obrátil obličej, jímž stále škubaly křečovité záchvěvy, k Connorovi a jeho poskokům; potom náhle bleskurychle přeběhl k Laszlovým nohám.

„Oni –,“ řekl roztřeseně. „Oni Oni mě chtějí zabít.“

Connor se chraplavě zasmál. „Jo, až tě snesou z týhle zdi, bude z tebe mrtvola, ty zatracenej bláznívej vrahoune. Všechny ty potíže, cos způsobil, a co seš vlastně zač? Taková ubohá, ufňukaná chudinka.“ Connor se před svými poskoky začal trochu vytahovat. „Těžko tomu věřit, co, chlapi? To všechno způsobil tenhle tahleta věc. A jen proto, že toho hajzla baví šukat malý kluky a pak je podřezávat.“

„Lháři!“ zařval náhle Beecham a sevřel pěsti, zůstal však přikrčený na zemi. „Ty špinavý lháři!“

Po těch slovech se Connor i jeho komplicové rozesmáli, čímž ještě rozjitřili Beechamovo duševní utrpení. Při tom posměšném řehotu jsem bezděky udělal pár kroků stranou, a aniž bych věděl proč, postavil jsem se vedle Beechama; pak jsem se na ty tři nesouhlasně zamračil, což ovšem nemělo sebemenší efekt. Když jsem se otočil ke Kreizlerovi v naději, že mi nějak pomůže, zjistil jsem, že s výrazem plným očekávání upřeně hledí na promenádu za Connora. Otevřel ústa a z nějakého záhadného důvodu znenadání vykřikl: „Teď!“

A pak se rozpoutalo peklo. S rychlostí a přesností, jaké lze dosáhnout jen lety profesionálního výcviku, se přes vnitřní zábradlí promenády přehoupl obrovský chlap připomínající gorilu a kusem olověné trubky přerazil Connorovi ruku, v níž držel zbraň. Než se ostatní dva vzmohli na obranu, série bleskových ran uštědřovaných dvěma masivními pěstmi je srazila v bezvědomí na chodník. Connor kvílející bolestí se k nim za okamžik připojil. Aby si byl úplně jistý, nově příchozí, jehož obličej se skrýval pod hornickou čapkou se štítkem, se naklonil nad ležícími a ještě několikrát každého z nich přetáhl tyčí. Šlo o naprosto dokonale provedené přepadení, moje radost nad nečekaným obratem však jako mávnutím proutku zmizela, když se útočník narovnal a já ho konečně poznal.

Byl to „Zabiják“ Jack McManus, bývalý profesionální boxer a nynější dozorce nad pořádkem v tančírně New Brighton patřící Paulu Kellymu. McManus zastrčil olověnou trubku do kalhot, sebral jak můj kolt, tak Connorův webley a vydal se ke mně. Zhluboka jsem se nadechl, vycházeje z poměrně logického předpokladu, že Laszlo a já budeme dalšími oběťmi jeho rohovnického umění; místo toho si však McManus upravil své ošumělé sáčko, odplivl si do vod rezervoáru a obě zbraně mi podal. Namířil jsem kolt na Beechama, zatímco Jack pomalu přešel ke Kreizlerovi a uctivě se dotkl okraje své čapky.

„Dobrá práce, Jacku,“ pochválil ho Laszlo a já jsem sebou při těch slovech málem úžasem praštil o chodník. „Svažte je, prosím vás, a těm dvěma větším chlapům dejte roubík. S tím uprostřed bych si rád promluvil, až přijde k sobě.“ Laszlo se zahleděl na bezvládného Connora; McManusova práce na něho očividně udělala dojem. „Nebo bych možná měl říct, jestli přijde k sobě“

McManus se opět dotkl své čapky, prošel znovu kolem mě, vytáhl klubko provazu a dva kapesníky a splnil Laszlův příkaz s trpělivou rozvážností vola zapřaženého v chomoutu. Kreizler mezitím přešel ke spoutanému chlapci a začal mu rozvazovat ústa, ruce i nohy.

„Už je to v pořádku,“ říkal Laszlo konejšivě, zatímco mladík dál zoufale sténal a zalykal se slzami. „Nic se ti nestane, jsi v bezpečí.“

Chlapec k Laszlovi vzhlédl s očima rozšířenýma děsem. „On mě chtěl“

„To, co chtěl udělat, už není důležité,“ opáčil Laszlo s nepatrným úsměvem, vytáhl kapesník a otřel chlapci obličej. „Hlavní je, že jsi v bezpečí. Tak“ Laszlo zvedl z kamenného chodníčku svou poněkud pomačkanou operní pláštěnku a roztřesené dítě do ní zabalil.

Jakmile bylo alespoň pro danou chvíli vše pod kontrolou, uspokojil jsem svou zvědavost tím, že jsem přistoupil k zábradlí na vnější straně zdi a naklonil se přes ně. Pár stop pod námi, přivázané ještě před naším příchodem a upevněné horolezeckými skobami podobnými té, kterou Marcus našel v Castle Garden, se táhlo napjaté pevné lano. Jak správně usoudil Kreizler, dostat se s pomocí toho provazu za nás nepředstavovalo pro zkušeného horolezce, jakým Beecham byl, žádný problém. Obrátil jsem se zpět a zahleděl se na nyní poraženého nepřítele; bezradně jsem potřásl hlavou nad tím, jaký nečekaný obrat věci vzaly.

Jack McManus právě skončil s poutáním Connora a tázavě se zahleděl na Kreizlera. „Všechno hotovo, Jacku?“ zeptal se Laszlo. „Výborně. Už vás nebudeme potřebovat. Ale ještě jednou děkuji.“

McManus se naposledy dotkl své čapky, otočil se a beze slova zmizel na konci tmavé promenády.

Kreizler se opět obrátil k chlapci. „Počkáš chvíli uvnitř, ano? Moore, já jenom zavedu tady našeho mladého přítele do řídicího střediska.“

Přikývl jsem, a když Laszlo s chlapcem zmizeli uvnitř, stále jsem držel kolt namířený na Beechamovu hlavu. Dopadený vrah se krčil na zemi, obličejem mu škubal tik a za okamžik začal tiše, rychle, chraptivě vzlykat. Nezdálo se, že by se chystal dělat nějaké potíže, nechtěl jsem však riskovat. Rozhlédl jsem se kolem, a o kousek dál jsem zahlédl ležet Beechamův nůž. Zvedl jsem ho a zasunul si ho vzadu za pásek vlastních kalhot. Potom mi padl zrak na policejní náramky, které měl omráčený Connor připevněné k opasku. Sebral jsem mu je a hodil je Beechamovi.

„Nasaďte si to,“ vyzval jsem ho.

Pomalu, jako by ani nevěděl, co dělá, si Beecham navlékl pouta na zápěstí a s jistými obtížemi zaklapl nejprve jedno a pak druhé. Prohledal jsem Connorovi kapsy a objevil v nich klíč od želízek, přitom jsem na jeho košili postřehl malou krvavou skvrnku. Když jsem tu usmolenou součást oděvu rozepnul, zjistil jsem, že Connor má v boku dlouhou, napůl zahojenou ránu, která se při srážce s Jackem McManusem zřejmě opět otevřela. Tohle zranění, pochopil jsem okamžitě, mu způsobila Mary Palmerová předtím, než ji v Kreizlerově domě srazil ze schodů.

„Dobrá práce, Mary,“ řekl jsem tiše a poodstoupil od Connora.

Když Kreizler opět vyšel z řídicího střediska, prsty si pročesával vlasy a obhlížel scénu před sebou s očividným, ačkoli lehce překvapeným uspokojením. Pak se mi trochu rozpačitě podíval do očí, jako by přesně věděl, co přijde.

„Vy,“ prohlásil jsem klidně, ale rázně, „mi teď vysvětlíte, co se to tady sakra děje!“

KAPITOLA 45

Laszlo právě otvíral ústa k odpovědi, když k nám ze 40. ulice dolehl ostrý hvizd. Kreizler se rychle rozběhl k zábradlí na vnější straně rezervoáru a zadíval se přes ně dolů; když jsem se k němu připojil, uviděl jsem tam Cyra a Stevieho s Kreizlerovou koleskou.

„Obávám se, že vysvětlování bude muset počkat, Moore,“ pravil Kreizler a otočil se zpět k Beechamovi. „Příjezd Cyra a Stevieho znamená, že představení skončilo nejméně před tři čtvrtě hodinou. Teď už bude mít Roosevelt silné podezření. Nejspíš se již stihl spojit s ostatními na vodárně High Bridge, a až se oni dovědí o našem zmizení“

„Ale co máte v plánu teď?“ zeptal jsem se.

Kreizler se poškrábal na hlavě a usmál se. „Nejsem si úplně jist. Moje plány jaksi nesahaly až k tomuto bodu, bez ohledu na našeho přítele McManuse jsem si nebyl úplně jist, zda budu stále naživu.“

To mě zasáhlo a bez okolků jsem své rozhořčení projevil: „Aha,“ odfrkl jsem si, „a předpokládám, že podle vašich plánů jsem měl být mrtvý taky, co?“

„Prosím, Moore,“ zarazil mě Kreizler a netrpělivě mávl rukou. „Na to teď nemáme čas.“

„Co ale uděláme s Connorem?“ zeptal jsem se a ukázal na nehybné tělo bývalého detektiva.

„Connora tu pohlídáme pro Roosevelta,“ odpověděl Laszlo ostře a zamířil k místu, kde se stále krčil Beecham. „Ačkoli si zaslouží mnohem horší osud!“ Laszlo se zhluboka nadechl, aby se uklidnil, pak podržel zajatci ruku před očima a zamával s ní sem a tam. Beecham jako by to neviděl.

„Chlapec sešel dolů z hor,“ zadumal se Kreizler. „Nebo to tak aspoň vypadá.“ Pochopil jsem, co má na mysli: jestliže byl muž, s nímž jsme se střetli na této zdi zpočátku, dospělejší verzí chladného, sadistického mladého lovce, který se kdysi proháněl ve Shawangunks Mountains, pak to vyděšené stvoření, co se před námi nyní choulilo, zdědilo veškerou hrůzu a nenávist k sobě samému, jakou Japheth Dury intenzivně pociťoval celý život. Laszlovi bylo jasné, že dokud se nachází v takovém duševním stavu, nemusíme se z jeho strany ničeho obávat, takže mu vzal z rukou sako a přehodil mu je kolem širokých nahých ramenou. „Poslouchej mě, Japhethe Dury,“ řekl tak hrozivým tónem, že se Beecham okamžitě přestal kývat a sténat. „Máš na rukou spoustu krve. V neposlední řadě krev svých rodičů. Pokud tvé zločiny vyjdou najevo, tvůj bratr Adam, který je dosud naživu a dosud se pokouší vést poctivý, slušný život, bude nepochybně vystaven zavržení v soukromém životě a pronásledování na veřejnosti. Už proto, když ne z žádného jiného důvodu, mi musí ta část tebe samotného, která je stále ještě lidská, pozorně naslouchat.“

Beecham měl sice v očích stále skelný pohled, nicméně přikývl. „Dobře,“ řekl Laszlo. „Brzy sem dorazí policie. Až přijdou, mohou, ale nemusí tě zde najít; to záleží na tom, nakolik ke mně budeš upřímný. Položím ti nyní pár otázek, abych určil tvou schopnost a ochotu spolupracovat. Jestliže na ty otázky odpovíš pravdivě, můžeme ti zajistit méně krutý osud, než je ten, jaký budou nepochybně žádat občané tohoto města. Rozumíš mi?“ Beecham opět přikývl, načež Kreizler vytáhl svůj všudypřítomný zápisník a pero. „Tak tedy dobrá. Základní fakta jsou“

Laszlo pak stručně, zhuštěně, ale klidně přednesl shrnutí Beechamova života, počínaje dětstvím Japhetha Duryho, a položil pár podrobnějších otázek ohledně vraždy jeho rodičů. Jak Beecham odpovídal na tyto otázky, a přitom potvrzoval stále další a další z hypotéz, které jsme zformulovali během vyšetřování, mluvil postupně slaběji a bezmocněji, jako by v přítomnosti tohoto člověka, jenž ho znal stejně dobře, jako se znal sám, neměl jinou volbu než naprostou podřízenost. Co se týče Kreizlera, toho Beechamova vážně míněná ochota spolupracovat při výslechu uspokojila, neboť ji považoval za důkaz, že jistá skrytá, stále však silná část vrahovy mysli skutečně toužila dospět k tomuto okamžiku.

Soudím, že i mě samého měly výsledky tohoto předběžného pohovoru uspokojit; zatímco jsem však sledoval, jak Beecham odpovídá na Laszlovy otázky, jak je jeho hlas čím dál poddajnější a téměř dětinský, bez sebemenší stopy výhružného, arogantního tónu, kterým s námi mluvil, když nás měl ve své moci, zachvacovala mě silná podrážděnost, neovladatelné rozrušení rodící se v samém jádru mé duše. Podráždění se brzy změnilo v rozhořčení, jako by tento člověk neměl vzhledem k tomu, co spáchal, právo projevovat žádné politováníhodné lidské slabosti. Kdo je tenhle zrůdný obr, říkal jsem si v duchu, aby tu seděl a fňukal jako jedno z těch dětí, které zavraždil? Kde je všechno to násilí, krutost, arogance a nepolapitelnost, které projevoval během jiných nocí? Zatímco se mi hlavou honily tyto a podobné otázky, můj hněv divoce vzrůstal, až jsem najednou nebyl schopen ten pocit déle potlačovat, takže jsem se napřímil a zařval: „Mlč už! Zatraceně, mlč už, ty odporný zbabělče!“

Beecham i Laszlo okamžitě umlkli a šokované ke mně vzhlédli. Při pohledu na kolt v mé ruce Beechamův tik divoce zesílil, zatímco Laszlo rychle přešel od ohromeného překvapení ke káravému pochopení.

„Dobrá, Moore,“ řekl, aniž by potřeboval nějaké vysvětlení. „Běžte raději dovnitř a počkejte tam s tím chlapcem.“

„To vás tu s ním mám nechat samotného?“ zeptal jsem se hlasem dosud rozechvělým hněvem a vášní. „Copak jste se zbláznil? Jen se na něho podívejte, Kreizlere, to je on, to je ten člověk zodpovědný za všechny masakry, které jsme viděli. A vy tu sedíte a necháte ho, aby vám namlouval, že je nějaký“

„Johne!“ zarazil mě Kreizler. „To stačí. Běžte a počkejte na mě uvnitř.“

Pohlédl jsem přes Kreizlera na Beechama. „No? O čem se ho to pokoušíš přesvědčit?“ Naklonil jsem se blíž a s revolverem dosud namířeným na Beechamovu hlavu. „Pořád ještě si myslíš, že se z toho můžeš dostat?“

„Zatraceně, Moore!“ řekl Kreizler a popadl mě za zápěstí, nepodařilo se mu však donutit mě, abych hlaveň sklonil. „Přestaňte!“

Zadíval jsem se zblízka do Beechamova cukajícího obličeje. „Můj přítel si myslí, že pokud se někdo nebojí smrti, je to důkaz, že je šílený,“ zasyčel jsem. Přestože se mě Laszlo stále pokoušel odzbrojit, přitiskl jsem hlaveň revolveru Beechamovi na krk. „Bojíš se umřít? Bojíš se? Umřít stejně jako ti chlapci, které jsi“

„Moore!“ zařval znovu Kreizler.

Já ho však už nedokázal poslouchat. Když jsem položil prst na spoušť a odjistil zbraň, Beecham tiše, zoufale vykřikl a pokoušel se ode mě odtáhnout jako lapené zvíře. „Ne,“ zuřil jsem. „Ne, ty nejsi blázen, ty se bojíš smrti!“

S ohromující náhlostí třeskl vystřel. Někde těsně pod mou rukou se ozval svištivý zvuk, poté něco tiše plesklo a vzápětí se Beecham v křeči převalil na bok. V levé části jeho hrudi jsem spatřil malý černý otvor, z něhož se sykotem unikal vzduch. Beecham na mě upřel své malé oči, pak svěsil spoutané ruce, a když se zhroutil na bok, sklouzlo mu sako z ramenou.

Zabil jsem ho, uvědomil jsem si zcela jasně. Necítil jsem nad tím vědomím ani radost, ani vinu, pouze jsem konstatoval fakt, jenže jakmile se Beecham zhroutil na kamenný chodník, pohled mi padl na kolt v mé ruce: byl stále ještě odjištěný. Než jsem ve své zmatené mysli dokázal z toho výjevu vyvodit nějaký závěr, Laszlo se vrhl k ležícímu Beechamovi a zevrubně ránu po střele prozkoumal. Zatímco se z hrudi zraněného stále řinula krev se vzduchem za doprovodu nepříjemného hvízdavého zvuku, Laszlo bezradně zavrtěl hlavou, sevřel pěst a rozzuřeně vzhlédl. Díval se však někam za mě, a když jsem si uvědomil směr jeho pohledu, pomalu jsem se obrátil.

Connorovi se nějak podařilo vyprostit se z pout a nyní stál rozkročený uprostřed promenády. Z bolesti a pocitu nevolnosti se nakláněl dopředu a levou rukou si svíral krvácející bok, zatímco v pravé držel malou, primitivní dvouhlavňovou pistoli. Když vrávoravě postoupil o pár kroků blíž, na jeho zakrvácených ústech se objevil pokřivený úsměv.

„Dneska to skončí,“ prohlásil, zvedl zbraň výš a namířil ji na nás. „Odložte zbraň, Moore.“

Pomalu a opatrně jsem poslechl; právě když jsem však pokládal kolt na chodník u svých nohou, zahřměl další výstřel, tentokrát z větší dálky, a Connor sebou škubl, jako by ho něco prudce udeřilo do zad. S tichým stenem se zhroutil na obličej a já spatřil v jeho zádech díru po střele, z níž se okamžitě začala řinout krev. Ještě se ani zcela nerozptýlil kouř po výstřelu, který Connor vypálil na Beechama, a na setmělou promenádu vystoupila další postava, osvětlená měsíčními paprsky.

Byla to Sara; svůj revolver s perleťovou rukojetí držela pevně v ruce. Chvilku se dívala na Connora s výrazem, který neprozrazoval žádné emoce, a potom vzhlédla ke Kreizlerovi a ke mně.

„Na tohle místo jsem si vzpomněla, hned jak jsme zaujali pozice na vodárně High Bridge,“ řekla napjatým hlasem, jakmile se za ní z temnoty vynořili bratři Isaacsonové. „A když mi Theodore prozradil, že jste odešli z opery, všechno jsem pochopila“

Z plných plic jsem vydechl. „Díky bohu za to,“ řekl jsem, otřel si rukou čelo a sebral ze země revolver.

Laszlo, který se dál skláněl nad Beechamem, k Saře vzhlédl. „A kde je komisař?“

„Hledá vás po městě,“ řekla Sara. „Neprozradili jsme mu to.“

Laszlo přikývl. „Děkuji, Saro. K takové ohleduplnosti jste měli jen málo důvodů.“

Sařin výraz byl stále kamenný. „Máte pravdu.“

Beecham se náhle dusivě rozkašlal a u úst se mu objevila krev; Kreizler mu podložil krk rukou a trochu tu velkou hlavu nadzvedl. „Detektivní seržante?“ zavolal a Lucius mu přiběhl na pomoc.

Jakmile však Lucius prohlédl ránu v Beechamově hrudi, rozhodně zavrtěl hlavou. „Je to zlé, doktore.“

„Ano, ano, já vím,“ odsekl Kreizler. „Jenom potřebuji Třete mu chvilku ruce, ano? Moore, sundejte ty zatracené náramky. Potřebuji jen pár minut.“ Jakmile jsem uvolnil umírajícímu muži ruce, Laszlo sáhl do kapsy, vytáhl malou lahvičku čichacích solí a přidržel ji Beechamovi pod nosem. Lucius začal Beechama pleskat do dlaní a třít mu je; Laszlo se tvářil stále ustaraněji a jeho pohyby byly pořád hektičtější, až dospěl do stavu připomínajícího téměř zoufalství. „Japhethe,“ mumlal tiše, ale naléhavě. „Japhethe Dury, slyšíš mě?“

Beechamova víčka se zachvěla a pak se zvedla; oči, z nichž se zvolna vytrácel život, se obracely v sloup. Konečně se mu podařilo zaostřit na tvář sklánějící se k jeho obličeji. Jeho tik zmizel a ve tváři měl výraz vyděšeného dítěte, jež se obrací k cizímu člověku o pomoc, ačkoli předem tuší, že se mu jí nedostane.

„Já,“ zasípal a vykašlal další trochu krve. „Já umřu“

„Poslouchej mě, Japhethe,“ řekl Laszlo; stále jednou rukou podpíral mužovu hlavu, zatímco druhou mu otíral ústa a tvář. „Musíš mě poslouchat, co jsi viděl, Japhethe? Co jsi viděl, když ses díval na ty děti? Co tě vedlo k tomu, abys je zabil?“

Beechamova hlava se začala zmítat ze strany na stranu a pak se celé jeho tělo prudce zachvělo. Obrátil vyděšený zrak k obloze a otevřel ústa, čímž opět odhalil velké zuby, nyní pokryté krví.

„Japhethe,“ opakoval Laszlo, neboť vycítil, že se muž propadá do bezvědomí. „Co jsi viděl?“

Ačkoli stále vrtěl hlavou, Beecham se pohledem vrátil k Laszlově zoufalé tváři. „Já jsem nikdy nevěděl,“ vydechl tónem, který zněl zároveň omluvně a prosebně. „Nikdy jsem nevěděl! Já ne Oni“

Celé jeho tělo se začalo chvět a pak popadl Laszla za košili. Tvář Johna Beechama, plná smrtelného strachu, se naposledy stáhla v křeči, muž vyplivl z koutku úst trochu krve smíšené se zvratky a znehybněl. Jeho hlava se v Kreizlerově náruči zvrátila dozadu a z očí konečně zmizel výraz hrůzy.

„Japhethe!“ oslovil ho Kreizler ještě jednou, věděl však, že je už příliš pozdě. Lucius vztáhl ruku, zatlačil Beechamovi oči a Kreizler konečně položil hlavu mrtvého muže na chladný kámen.

Minutu či dvě nikdo nepromluvil, dokud se zezdola z ulice neozvalo další zahvízdání. Vstal jsem, vyhlédl přes vnější zábradlí a spatřil Cyra se Steviem, kteří naléhavě ukazovali k West Side. Zamával jsem na ně, abych dal najevo, že jsme signál obdrželi, a vrátil se ke Kreizlerovi.

„Laszlo,“ začal jsem opatrně, „hádám, že Roosevelt je už na cestě. Měl byste si asi rozmyslet, jak vysvětlíte“

„Ne.“ Ačkoli Kreizler nezvedl hlavu, jeho hlas zněl pevně. „Já tady nebudu.“ Když se konečně posadil zpříma a zvedl hlavu, všiml jsem si, že má oči zarudlé a vlhké. Sklouzl pohledem ze mě na Saru, pak na Marka a nakonec na Lucia; zvolna přitom přikyvoval. „Všichni jste mi poskytli pomoc a přátelství, možná víc, než jsem si zasloužil. Musím vás však požádat, abyste to udělali ještě jednou.“ Kreizler vstal a obrátil se k Luciovi a Markovi. „Detektivní seržanti? Budu potřebovat vaši pomoc při odnášení Beechamova těla. Roosevelt sem míří ze Čtyřicáté ulice, Johne?“

„Podle chování těch dvou dole,“ odpověděl jsem, „bych řekl, že ano.“

„Tak dobrá,“ pokračoval Kreizler. „Až přijede, Cyrus ho pošle sem nahoru. Já s detektivními seržanty zatím odneseme tělo vchodem z Páté avenue –,“ Laszlo přistoupil k zábradlí a mávnutím ruky vydal těm dole nějaký příkaz, „kde bude čekat Stevie.“ Přešel k Saře a vzal ji za ramena. „Neměl bych vám ani trochu za zlé, kdybyste se toho odmítla účastnit, Saro.“

Chvilku to vypadalo, jako by se chystala vybuchnout a zahrnout ho jízlivými výčitkami, pak však pouze pokrčila rameny a zastrčila pistoli kamsi do záhybů svých šatů. „Ohledně této části plánu jste k nám nebyl zcela upřímný, doktore,“ řekla, ale pak její tvrdý výraz zjemněl. „Jenže nebýt vás, od začátku bychom neměli sebemenší šanci. Jsme vyrovnáni.“

Laszlo ji přitáhl k sobě a objal ji. „Děkuji vám za to,“ zamumlal a pak ji pustil. „Takže k věci. V řídicím středisku najdete dosti vyděšeného chlapce zabaleného v jednom z mých lepších večerních plášťů. Běžte za ním, prosím, a zařiďte, aby se ho Roosevelt nemohl na nic vyptávat, dokud já se seržanty nedojedeme do centra města.“

„Do centra?“ opakoval jsem udiveně, když Sara vyrazila ke vchodu do domku. „Počkejte chvilku, Kreizlere.“

„Není čas, Johne,“ opáčil Laszlo, zamířil k Isaacsonovým a oba oslovil: „Detektivní seržanti? Komisař je váš nadřízený a já plně pochopím, pokud“

„Nemusíte se ptát, doktore,“ odpověděl Lucius dřív, než Laszlo domluvil. „Myslím, že vím, co máte v plánu. A moc rád bych znal výsledek.“

„Uvidíte to na vlastní oči,“ odpověděl Kreizler. „Přál bych si, abyste mi asistoval.“ Otočil se k vyššímu z bratrů. „Marku? Jestli se rozhodnete vzdát se účasti na tom podniku, rozhodně to pochopím.“

Marcus Kreizlerova slova chvíli zvažoval. „Tohle je vlastně jediná hádanka, kterou ještě zbývá rozřešit, že, doktore?“ zeptal se potom.

Kreizler přikývl. „Možná ta nejdůležitější.“

Marcus ještě chvíli váhal a pak přikývl také. „Dobrá. Co znamená nepatrné porušení služebních předpisů proti zájmům vědy?“

Laszlo ho pleskl po rameni. „To je můj člověk.“ Pak se vrátil k Beechamovu tělu a zvedl jednu z nehybných paží. „Tak dobrá, začneme, a rychle.“

Marcus popadl Beechama za nohy a Lucius, který se chopil poslední volné paže, ještě přehodil přes tělo mrtvého muže nějaké svršky. Pak mrtvolu zvedli, Kreizler se přitom nepatrně zachvěl bolestí působenou zraněním v paži, a vyrazili po promenádě směrem ke schodišti na Pátou avenue.

Představa, že na zdi rezervoáru zůstanu jenom s těmi dvěma omráčenými chlapy a Connorovou mrtvolou, mě rázem přivedla zpět k životu. „Počkejte,“ zavolal jsem a rychle ostatní dohnal. „Jen minutku počkejte! Kreizlere! Vím, co máte v plánu! Ale nemůžete mě tu nechat a očekávat, že“

„Není čas, Johne!“ odpověděl Kreizler a všichni ještě zrychlili krok. „Potřebuji asi šest hodin, pak už bude všechno jasné.“

„Ale já“

„Jste skutečný hrdina, Moore!“ zavolal ještě Kreizler.

Po těch slovech jsem se zarazil a jen se díval, jak mizí v tmavomodrých stínech na konci zdi a pak v černém otvoru schodiště na Pátou avenue. „Hrdina,“ zamumlal jsem, kopl do země a obrátil se zpět. „Hrdiny nikdo nenechává na místě, aby vysvětlovali takovýhle zmatek.“

Skončil jsem svůj tichý monolog, když jsem zaslechl nějaký hluk z řídicího střediska: ozval se tam Sařin hlas, a vzápětí Theodorův. Po několika vzrušených slovech se Roosevelt vyřítil na promenádu, následován Sarou a několika muži v uniformách.

„Tak vy takhle!“ zahřměl Roosevelt, když mě spatřil. Zatímco se ke mně blížil, začal obviňujícím způsobem bodat prstem do vzduchu. „Tohle má být odměna za to, že jsem uzavřel dohodu s lidmi, které jsem mylně považoval za džentlmeny! U všech hromů a blesků, měl bych“

Když spatřil dva spoutané muže a mrtvolu, umlkl v půlce věty. Theodore několikrát zmateně pohlédl ze země na mne a zase zpátky, a pak ukázal prstem dolů. „Je tohle Connor?“

Přikývl jsem, přistoupil blíž, rychle potlačil vztek na Kreizlera a začal předstírat velkou úzkost. „Ano, a vy jste přišel právě včas, Roosevelte. Šli jsme sem hledat Beechama.“

Theodora na okamžik opět zachvátilo spravedlivé rozhořčení. „Ano, já vím,“ zařval, „a kdyby dva z mých nejlepších lidí nesledovali Kreizlerovy zaměstnance“

„Jenže Beecham se vůbec neukázal,“ pokračoval jsem. „Byla to past nastražená Connorem. Chystal se totiž zabít Stevieho.“

„Stevieho?“ opakoval Roosevelt nevěřícně. „Kreizlerova poslíčka?“

Zahleděl jsem se na něho s hlubokou vážností. „Roosevelte, Stevie byl jediným svědkem toho, jak Connor zavraždil Mary Palmerovou.“

Theodorova tvář se rozzářila porozuměním, oči za brýlemi se rozšířily. „Aha!“ zabručel; jeho prst nyní mířil vzhůru. „No ovšem!“ Potom se opět zachmuřil. „Ale co se přihodilo?“

„Naštěstí, komisaři,“ ozvala se Sara, která správně vytušila, že moje fabulační schopnosti slábnou, „jsme spolu s detektivními seržanty dorazili včas.“ Ukázala na mrtvolu s očividně větší sebejistotou a klidem, než pociťovala. „Kulka, kterou má Connor v zádech, je z mojí pistole.“

„Z vaší, Saro?“ zeptal se Theodore ohromeně. „Ale stejně to nechápu.“

„My jsme to taky nechápali,“ řekla Sara, „dokud jste nám nepřinesl zprávu o tom, že John s doktorem odešli z představení. Jenže v době, kdy nám konečně došlo, kde je nejspíš najdeme, jste už byl bohužel z High Bridge pryč. Na vašem místě, komisaři, bych se tam vrátila, zbytek vašich detektivů je stále na stráži a vrah dosud neudeřil.“

„Jistě,“ řekl Theodore zamyšleně. „Ano, soudím, že máte pravdu ohledně“ Najednou se napřímil; vycítil, že tu něco nehraje. „Tak moment. Jestli je všechno, co jste mi tu navykládali, pravda, může mi někdo z vás laskavě vysvětlit, kdo je ten mladík uvnitř?“ Výhružně ukázal k řídicí stanici.

„Opravdu, Roosevelte,“ naléhal jsem, „raději byste měl“

„Samozřejmě,“ prohlásil Roosevelt a gestem ruky mě umlčel. „Už chápu, co se tady děje! Takže spiknutí? No, to je krása! Milerád vám vyhovím. Seržante!“ Jeden z mužů v uniformě postoupil dopředu. „Ať se někdo z vašich lidí postará o toho chlapce uvnitř, a pak tyto dvě osoby zatkněte. Chci je okamžitě dopravit na Mulberry Street!“ Než jsme se Sarou stihli jakkoli zareagovat, Theodore znovu zvedl prst a zašermoval nám s ním před obličeji. „Chystám se vám dvěma velmi nepříjemně připomenout, kdo v tomhle městě řídí policejní oddělení!“

KAPITOLA 46

Samozřejmě to byly jenom plané výhrůžky. Jistě, Theodore nás odtáhl na Mulberry Street, to ano, a zamkl nás na pár hodin ve své kanceláři, kde jsme museli přetrpět vášnivou přednášku o cti, důvěře a dodržování slova; nakonec jsem mu však pověděl plnou pravdu o tom, co se tu noc odehrálo, ačkoli ne dříve, než jsem si byl téměř jist, že Kreizler a Isaacsonové už stihli dorazit tam, kam měli namířeno. Vysvětlil jsem Theodorovi, že jsem mu ve skutečnosti nelhal, neboť já sám jsem až do benefičního představení netušil, co má Kreizler za lubem; vlastně dosud, říkal jsem, nemám vysvětlení pro spoustu věcí, k nimž došlo na zdech rezervoáru, ačkoli mám v úmyslu ta vysvětlení získat. A slíbil jsem, že jakmile se mi to podaří, přijdu rovnou na Mulberry Street a podělím se o své informace. Roosevelt se při té řeči výrazně uklidnil; a když Sara upozornila na hlavní bod, o němž nemůže být nejmenších pochyb, totiž že Beecham je mrtev, Theodorova nálada se začala zlepšovat. Jak nám prozradil před několika týdny, úspěšné uzavření tohoto případu pro něho osobně hodně znamenalo (ačkoli vzhledem ke spoustě zádrhelů v celé té věci toho nikdy nebude moci příliš využít ve své kariéře); a když jsme se asi kolem čtvrté hodiny ráno se Sarou konečně chystali opustit jeho kancelář, Theodore už přešel od kritiky našeho počínání v některých fázích nočního zásahu k typicky velkorysé chvále práce našeho týmu jako celku.

„Bylo to rozhodně nekonvenční,“ prohlásil, a když nás vyprovázel ze dveří, oběma nám položil ruce na ramena: „Ale přece jenom to byl vynikající výkon. Vynikající. Jen si představte, pachatel, který nemá ke svým obětem žádný zjevný vztah, vrah, kterým mohl být prakticky kdokoli v tomto městě, a vy jste ho identifikovali a polapili.“ Zavrtěl hlavou a uznale si povzdechl. „Nikdo by tomu nevěřil. A navíc jste dostali i Connora!“ Všiml jsem si, jak se Sara při těch slovech zachvěla; usilovně se však snažila tu reakci zamaskovat. „Ano, opravdu si rád poslechnu, jak náš přítel Kreizler provedl poslední část svého plánu.“ Theodore si promnul bradu, na pár vteřin sklopil zrak k podlaze a potom opět vzhlédl k nám. „Tak, a co budete vlastně dělat teď?“

Byla to prostá otázka, jenže jak mi náhle došlo, vyvolala ve mně nepříjemný pocit a velmi mě zaskočila. „Co budeme dělat?“ opakoval jsem zmateně. „No, tedy já vlastně nevím. Musíme ještě dotáhnout do konce pár detailů.“

„Nepochybně,“ potvrdil Roosevelt. „Jenže já chtěl říct, že případ je teď přece u konce. Vyhráli jste!“ Obrátil se k Saře, jako by očekával souhlas.

Pomalu přikývla; vypadala stejně zmateně a rozpačitě, jako jsem se já cítil. „Ano,“ vypravila se sebe nakonec, aby Theodora nezklamala.

Rozhostila se podivná dlouhá pauza, během níž ten neurčitý, ale znepokojivý pocit vyvolaný představou, že je případ u konce, ještě zesílil. Aby tu tíseň zahnal, Theodore úmyslně změnil téma.

„V každém případě,“ prohlásil a energicky se pleskl rukama do hrudi, „je to příhodný a zajímavý závěr. A také dobře načasovaný. Zítra odjíždím do Saint Louisu.“

„Ach ano,“ opáčil jsem s radostí, že mohu mluvit o něčem jiném. „Ten stranický sjezd. Kandidátem na prezidenta se stane McKinley, že?“

„Projde už v prvním kole hlasování,“ ujistil mě Theodore s rostoucím elánem. „Ten sjezd je jenom formalita.“

S úsměvem jsem ho popíchl: „Už jste si vybral dům ve Washingtonu?“

Theodore se rozhořčil jako vždy, když někdo sebeméně naznačil, že by se mohl dopouštět jakéhokoli politického manévrování; pak si ale uvědomil, že já jsem starý přítel, který by nikdy nepochyboval o jeho motivaci, a hněv ho přešel. „Ještě ne. Ale u všech hromů a blesků, jen si představte, jaké se tím otevírají možnosti! Možná by Ministerstvo námořnictva“

Sara najednou vybuchla smíchy, ale pak si rychle přitiskla ruku na ústa. „Ach,“ vydechla. „Omlouvám se, komisaři. Já jenom no, nikdy mě nenapadlo, že vy byste se hodil zrovna k námořnictvu“

„To je pravda, Roosevelte,“ podpořil jsem ji. „Když už o tom mluvíme, co vy vlastně o námořnictvu víte?“

„No dovolte,“ ohradil se dotčeně, „napsal jsem přece knihu o námořní válce v roce 1812, a byla přijata velmi pochvalně.“

„Ach tak,“ přikývl jsem vážně, „to je ovšem něco jiného.“

Theodore se opět začal usmívat. „Ano, ministerstvo námořnictva je to správné místo. Odtamtud bychom mohli začít účtovat s těmi zatracenými Španěly. Vždyť“

„Prosím,“ přerušil jsem jeho horlení a zvedl ruku. „Já to snad ani nechci vědět.“

Sara a já jsme se vydali ke schodišti, zatímco Theodore zůstal stát ve dveřích své kanceláře s rukama opřenýma v bok. Jako vždy se zdálo, že mu rušná noc beze spánku neubrala sebeméně energie, a když jsme došli na konec tmavé chodby, stále ještě jsme viděli jeho zářivý úsměv.

„Vy to nechcete vědět?“ volal na nás Theodore vesele, když jsme začali sestupovat ze schodů. „Vždyť vy byste mohli jít taky. Po té práci, jakou jste odvedli, by španělské impérium nemělo představovat žádný tvrdý oříšek. Když tak o tom přemýšlím, je to skvělý nápad, psychologický rozbor španělského krále. Ano, přineste si tu svou tabuli do Washintonu a společně najdeme ten nejlepší způsob, jak ho zničit!“

Teprve když jsme vyšli z budovy, jeho hlas se konečně ztratil v dálce.

Pomalu jsme vykročili směrem k nedalekému náměstí Lafayette Place, stále trochu v šoku, který nám bránil začít doopravdy přemýšlet o výsledcích případu. Ne že bychom si nepřáli objasnit spoustu z těch věcí, k nimž došlo na zdech vodárenské nádrže, oba jsme však věděli, že nemáme dostatek informací, abychom to zvládli sami. A co se týče údajů, které jsme k dispozici měli, potřebovali jsme čas a klid, abychom se s nimi dokázali vypořádat. A nejvíc ze všeho to platilo o faktu, že Sara během té noci zastřelila člověka.

„Myslím, že to někdo z nás musel udělat,“ řekla unaveně, když jsme zahnuli na Lafayette Place a pustili se k severu. Prázdné oči vytrvale upírala na chodník. „Jenže nikdy by mě nenapadlo, že to budu já, kdo“

„Nikdo si to nezasloužil víc než Connor,“ podotkl jsem, abych ji utěšil, ale zároveň se nedopustil smrtelného hříchu (podle Sařina způsobu uvažování), spočívajícího v chlácholení.

„Já vím, Johne,“ odvětila prostě. „Opravdu ano. Ale přesto“ Nedopověděla, znenadání se zastavila, zhluboka se nadechla a rozhlédla se po tiché ulici kolem sebe. Její pohled těkal od jedné tmavé budovy ke druhé, až se nakonec zadívala na mě, a pak mě rychlým pohybem, který mě překvapil, objala kolem pasu a položila mi hlavu na hruď. „Opravdu to skončilo, viď, Johne?“

„Mluvíš, jako by tě to mrzelo,“ řekl jsem a pohladil ji po vlasech.

„Trochu,“ odpověděla Sara. „Ne kvůli tomu, co se stalo, ale prostě proto, že jsem nikdy nic takového neprožila. A zajímalo by mě, kolik podobných příležitostí ještě dostanu.“

Zvedl jsem její bradu a zadíval se hluboko do zelených očí. „Mám takový pocit, že od téhle chvíle přestaneš čekat na to, co od jiných lidí dostaneš. Ne že by se ti to někdy předtím nějak zvlášť dařilo.“

Při těch slovech se usmála a zamířila k okraji chodníku. „Možná máš pravdu.“ Obrátila se, když za sebou zaslechla klapot kopyt. „Mám štěstí, zrovna jede drožka.“

Sara si zvedla ruku k obličeji, natáhla palec a ukazováček a k mému zděšení si je vložila do úst. Pak se nadechla a zahvízdala tak hlasitě, až mi málem praskly ušní bubínky. Přitiskl jsem si ruce na uši, šokované se na ni zadíval a na oplátku jsem obdržel další spokojený úsměv.

„Trénovala jsem to,“ prohlásila, když drožka zastavila vedle ní. „Naučil mě to Stevie. Docela mi to jde, nezdá se ti?“ Stále s úsměvem nastoupila do drožky. „Dobrou noc, Johne. A děkuju.“ Zaklepala na střechu, zavolala na kočího: „Gramercy Park, prosím,“ a byla pryč.

Poprvé za tu noc jsem osaměl a chvíli mi trvalo, než jsem se rozhodl, kam chci vlastně jít. Byl jsem vyčerpaný, to se nedalo popřít, spánek však nepřipadal v úvahu. Procházka po dosud prázdných ulicích mi mohla jenom prospět; ne že bych doufal, že v tom, co se stalo, najdu nějaký smysl, potřeboval jsem se jenom vyrovnat s faktem, ze se to vůbec stalo. John Beecham byl mrtev: dosáhli jsme cíle, jakkoli pochmurného, k němuž směřovalo veškeré mé úsilí v poslední době, a já si s náhlým bodnutím hrůzy uvědomil, že se v pondělí ráno budu muset rozhodnout, zda se vrátím zpět do Timesů. Ta představa, ačkoli byla jen krátká a prchavá, mi přišla naprosto příšerná, trávit další dny a noci postáváním kolem policejního ředitelství, čekat, až se objeví nějaké vodítko či námět, a pak vyrážet pryč v honbě za fakty ohledně domácí hádky nebo vloupání do domu na Páté avenue

Bezděky jsem se zastavil na rohu Great Jones Street a v dálce jsem rozeznal světla tančírny New Brighton, dosud jasně zářící do noci. Možná vysvětlení přece jen není tak vzdálené, pomyslel jsem si; a pak, než jsem si vůbec uvědomil, co dělám, jsem se tam vydal.

Byl jsem ještě několik bloků daleko, když ke mně dolehla hlasitá hudba zevnitř (Paul Kelly zaměstnával mnohem větší a profesionálnější kapelu, než byla obvyklá trojčlenná rozladěná sestava, která v takových podnicích většinou vyhrávala). Brzy se k melodii připojil i nevázaný smích, několik opileckých výkřiků, a konečně zvonivé cinkání lahví a skleniček. Jelikož se mi dovnitř dvakrát nechtělo, ulevilo se mi, když jsem v tu chvíli spatřil Kellyho vycházet ven dveřmi s výplní z mléčného skla. Doprovázel ho policejní seržant v uniformě, který se hlasitě smál a přepočítával svazek bankovek. Kelly se ohlédl, uviděl mě a pak policistovi gestem naznačil, aby se ztratil. Seržant poslušně vyrazil přibližně směrem k Mulberry Street.

„Vida, Moore!“ prohlásil Kelly, vytáhl z hedvábné vesty malou tabatěrku a na jeho hezké tváři se objevil úsměv. „Zapomeňte, že jste tohle viděl,“ vyzval mě a kývl za odcházejícím policistou.

„Nebojte se, Kelly,“ opáčil jsem a přistoupil k němu blíž. „Koneckonců soudím, že vám možná něco dlužím.“

„Mně?“ zasmál se Kelly. „To mi nepřipadá pravděpodobné, pisálku. Ale jak vidím, jste pořád ještě živý. Podle toho, co se vykládá po městě, bych řekl, že máte z pekla štěstí.“

„Nechte toho, Kelly,“ řekl jsem. „Viděl jsem dneska večer váš vůz, a ten váš McManus nám zachránil krk.“

„Jack?“ Kelly otevřel tabatěrku obsahující hromádku jemně drceného kokainu. „Ale, ale, o tom se mi nezmínil. Jackovi se ovšem moc nepodobá, aby chodil po světě a dělal dobré skutky.“ Kelly si připravil špetku kokainu na kloub u prstu, vtáhl ji hluboko do nosu a pak krabičku nabídl mně. „Dáte si? Já sám bych to nedělal, ale tyhle dlouhé večery“

„Ne, děkuju,“ odmítl jsem zdvořile. „Poslyšte, jediné, co mě napadá, je, že jste s Kreizlerem uzavřel nějakou dohodu.“

„Dohodu?“ opakoval Kelly znovu; jeho předstíraná nevědomost mě začala dráždit. Šňupl si ještě trochu kokainu a ustoupil stranou, když z New Brightonu vyklopýtal mohutný, dobře oblečený muž se dvěma ordinérními, křiklavě oblečenými ženami v patách. Kelly muži přátelsky popřál dobrou noc a pak se otočil zpět ke mně. „Proč bych měl pro všechno na světě uzavírat s naším dobrým doktorem nějaké dohody?“

„Tohle právě nevím!“ odpověděl jsem popuzeně. „Jenom jsem si vzpomněl na to, jak jste kdysi říkal, že k němu chováte velkou úctu. Tenkrát ve vašem kočáře, tvrdil jste, že jste si dokonce přečetl jeden jeho spis.“

Kelly se znovu zasmál. „Kvůli tomu bych asi nešel proti svým vlastním zájmům, Moore. Jsem koneckonců praktický člověk. Stejně jako váš přítel pan Morgan.“ Nechápavě jsem se na něj zadíval a jeho úsměv se ještě rozšířil. „Ale jistě. Samozřejmě vím o vašem setkání s naším vyhlášeným nosatým finančníkem.“

Chtěl jsem se ho zeptat, jak to sakra zjistil, nemělo to však smysl, očividně neměl moc vstřícnou náladu a celým rozhovorem se pouze dobře bavil. „Dobrá,“ prohlásil jsem a o pár kroků ustoupil. „Dnes v noci jsem toho zažil až příliš mnoho, než abych tu s vámi postával a hrál si na hádanky, Kelly. Vyřiďte Jackovi, že to má u mě schované.“

S těmi slovy jsem se obrátil k odchodu, než jsem však stačil dojít na roh, zaslechl jsem, jak na mě Kelly volá: „Počkejte, Moore.“

Když jsem se ohlédl, spatřil jsem, že se pořád usmívá. „Jak se zdá, všichni jste si užili pořádně horké chvilky.“ Zastrčil tabatěrku zpět do vesty a naklonil hlavu ke straně. „Samozřejmě neříkám, že o tom něco vím. Ale až budete mít trochu času, zkuste si položit jednu otázku, kdo ze všech lidí, co byli dneska tam nahoře, znamená pro ty pány, kteří jsou v tomhle městě u vesla, největší nebezpečí?“

Zůstal jsem stát; chvíli jsem na Kellyho ohromeně hleděl a pak jsem sklopil pohled k zemi, jako bych tam chtěl najít odpověď. Asi po půl minutě se v mé přepracované mysli začalo rodit řešení a úžasem jsem pootevřel ústa. Zvedl jsem s úsměvem hlavu, abych Kellymu sdělil, že jsem na to přišel, on však mezitím zmizel. Napadlo mě, že bych za ním mohl zajít dovnitř, ale rychle jsem tu myšlenku zavrhl: nemělo to smysl. Věděl jsem, co měl na mysli, a pochopil jsem, co udělal. Paul Kelly, proslulý gangster, nenapravitelný hráč, amatérský filozof a společenský kritik, vsadil na svůj instinkt; a ačkoli nebylo pravděpodobné, že by někdo z nás žil tak dlouho, aby zjistil konečný výsledek té hry, měl jsem podezření, že jeho tušení je správné.

Podivně osvěžený jsem naskočil do drožky zaparkované před Kellyho podnikem a téměř zařval na kočího, aby mě rychle odvezl na Východní Broadway. Zatímco kočí štval koně přes Lafayette Place a pak směrem na východ po Worth Street, začal jsem se pochechtávat a dokonce si trochu pobrukovat. „Poslední hádanka,“ zazpíval jsem ozvěnou Markova slova, která pronesl, než s Kreizlerem odjeli. Chtěl jsem být přitom, až ji vyřeší.

Moje drožka dorazila ke Kreizlerovu Institutu asi v půl páté a zastavila za Laszlovou koleskou. Jediným zvukem v celé ulici byl dětský pláč linoucí se z otevřeného okna činžáku naproti budovám Kreizlerova ústavu. Když jsem zaplatil drožkáři a vystoupil, všiml jsem si Marka, který seděl na železných schodech Institutu, kouřil cigaretu a pročesával si rukou vlasy. Pozdravil mě nervózním zamáváním a já jsem pak přistoupil ke kolesce. Na sedadle tam ležel natažený Stevie, pokuřoval, a když mě uviděl, mávl na mě cigaretou.

„Pane Moore,“ řekl přátelsky. „Tyhle, co je kouří detektivní seržant, nejsou vůbec špatné. Měl byste jednu zkusit.“

„Díky za doporučení,“ opáčil jsem. „Asi to udělám. Kde je Cyrus?“

„Vevnitř,“ prohlásil chlapec a opět se uvelebil na sedadle. „Dělá jim kafe. Už tam jsou spoustu hodin.“ Zhluboka potáhl z cigarety a pak ji zvedl k nebi. „Víte, pane Moore, člověk by nevěřil, že nad takovou smrdutou dírou, jako je tohle město, svítí tolik hvězd. A přitom by je měl sám ten smrad zahnat pryč“

Usmál jsem se a odstoupil od vozu. „To máš pravdu, Stevie,“ dodal jsem ještě přes rameno a pak jsem pohlédl za Marka do oken v přízemí Institutu, byla jasně osvětlená.

Posadil jsem se vedle vyššího z Isaacsonů. „Vy jste tam nešel?“

Rychle zavrtěl hlavou a z dlouhého, pěkně tvarovaného nosu vyfoukl proužek dýmu. „Byl jsem tam. Myslel jsem, že to vydržím, ale“

„Chápu,“ ujistil jsem ho, vzal si od něho cigaretu a zapálil ji. „Já dovnitř nepůjdu.“

Hlavní dveře Institutu se pootevřely, a když jsem se ohlédl, spatřil jsem, jak ven vyhlíží Cyrus. „Dobrý den, pane Moore,“ pozdravil mě vlídně. „Dáte si šálek kávy?“

„Pokud je to vaše káva, Cyre,“ opáčil jsem, „tak rozhodně.“

Naklonil hlavu ke straně a mírně pokrčil rameny. „Nemůžu nic zaručit,“ prohlásil. „Od té doby, co mě praštili do hlavy, jsem asi vyšel ze cviku.“

„Já to riziko podstoupím,“ ujistil jsem ho. „Jak jim to jde?“

„Myslím, že už budou končit,“ odpověděl Cyrus.

Trvalo však ještě dobře tři čtvrtě hodiny, než se objevily první náznaky toho, že se dění v Kreizlerově pitevně chýlí k závěru. Během té doby jsme s Markem kouřili, pili kávu a pokoušeli se trochu klikatými cestičkami vyrovnat s faktem, že naše úsilí je u konce a náš tým bude rozpuštěn. Ať už Kreizler s Luciem odkrývají v pitevně jakékoli odpovědi, nic nemůže změnit skutečnost, že je Beecham mrtev. Zatímco noc zvolna přecházela v ráno, došlo mi, nakolik se tahle jediná okolnost stala v poslední době hnací silou našich životů.

Nakonec, téměř v půl šesté, se dveře vedoucí přímo do přízemí otevřely a objevil se Lucius. Měl na sobě koženou zástěru potřísněnou mnoha páchnoucími tekutinami, tělesnými i jinými, a vypadal naprosto vyčerpaně.

„A je to,“ oznámil, zatímco si otíral ruce do zakrváceného ručníku. Zhroutil se na schody vedle nás, vylovil svůj věčný kapesník a osušil si čelo.

„A je to?“ opakoval Marcus trochu podrážděně. „Co tím chceš říct, a je to? Co jste objevili?“

„Nic,“ prohlásil Lucius, zavrtěl hlavou a zavřel oči. „Jak se zdá, všechno bylo naprosto normální. Doktor Kreizler ještě ověřuje posledních pár podrobností, ale“

Vstal jsem a zahodil nedopalek cigarety na ulici. „Takže měl pravdu,“ řekl jsem tiše a po zádech mi přeběhl mráz.

Lucius svěsil ramena. „Měl pravdu do té míry, do jaké medicína dokáže určit, že měl pravdu.“

Marcus se na bratra upřeně zadíval. „Pokoušíš se to zkazit?“ zeptal se. „Jestli měl pravdu, tak měl pravdu, a netahej do toho medicínu.“

Lucius se očividně chystal upozornit, že to prohlášení není podložené právě nejlogičtější úvahou, místo toho si však jen povzdechl a přikývl. „Ano,“ vydechl, „měl pravdu.“ Pak si sundal zástěru a podal ji Cyrovi. „A já,“ pokračoval, „jdu domů. Chce, abychom se dneska večer všichni sešli v Delmoniku. V půl dvanácté. Možná tou dobou už budu schopný jíst.“ S těmi slovy se vydal pryč.

„Počkej chvíli,“ zavolal Marcus na nejistě klopýtajícího bratra. „Doufám, že mě nechceš nechat, abych šel domů sám, laskavě si uvědom, že pistoli máš u sebe ty. Na shledanou, Johne. Uvidíme se večer.“

„Nashle,“ zavolal jsem za nimi. „Dobrá práce, Lucie!“

Menší z Isaacsonů se obrátil a unaveně mi zamával. „Hmmm. Díky, Johne. Vy jste se taky činil. A Sara a No, uvidíme se později.“

Zvolna odcházeli, a dokud se mi neztratili z dohledu, nepřestali se při chůzi přít.

Dveře do přízemí Institutu se znovu otevřely a ven vyšel Kreizler, který si právě navlékal sako. Vypadal ještě hůře než Lucius: obličej měl bledý a pod očima se mu rýsovaly obrovské kruhy. Chvíli mu trvalo, než mě vůbec poznal.

„Aha, Moore,“ řekl nakonec. „Nečekal jsem vás. Ačkoli mě samozřejmě těší, že vás vidím.“ Pak se obrátil k Cyrovi: „Skončili jsme, Cyre. Víte, co máte udělat?“

„Ano, pane. Kočí s nákladním vozem by tu měl být za pár minut.“

„Dá si pozor, aby ho nikdo neviděl?“ zeptal se Kreizler.

„Je to velice spolehlivý muž, doktore,“ odpověděl Cyrus.

„Dobrá. V tom případě se s ním můžete svézt až na Sedmnáctou ulici. Já pana Moora vysadím na Washingtonově náměstí.“

Přistoupili jsme s Kreizlerem k jeho kočáru a probudili dřímajícího Stevieho, který rychle otočil koně a jemně ho pobídl do kroku. Nežádal jsem Laszla o informace, neboť jsem věděl, že jakmile se trochu vzpamatuje, poskytne mi je ochotně sám.

„Pověděl vám už Lucius, že jsme nenašli nic?“ zeptal se nakonec, když jsme volným krokem ujížděli po Broadwayi.

„Ano,“ odpověděl jsem.

„V mozku nebyly žádné známky vrozených deformací, ani fyzického traumatu,“ pokračoval Laszlo klidně. „Chyběly i jakékoli fyzické zvláštnosti, které mohou poukazovat na duševní chorobu či vadu. V každém ohledu šlo o naprosto normální, zdravý mozek.“ Kreizler se opřel a položil si hlavu na opěradlo.

„Nejste tím přece zklamaný, že ne?“ zeptal jsem se, neboť mě jeho tón poněkud zmátl. „Koneckonců to dokazuje, že jste měl pravdu, nešlo o šílence.“

„Naznačuje to, že jsem měl pravdu,“ odpověděl Kreizler suše. „O činnosti mozku toho víme tak málo, Moore“ Povzdechl si, ale pak se pokusil trochu sebrat. „Nicméně souhlasím s tím, že podle všech našich dosavadních psychologických a lékařských poznatků nebyl John Beecham nepříčetný.“

„No,“ prohlásil jsem, když jsem neochotně připustil, jak bude pro Kreizlera obtížné pocítit nad tímto výsledkem nějaké uspokojení: „Ať už byl příčetný, nebo ne, nyní už nepředstavuje žádné nebezpečí. A na tom záleží nejvíc.“

Když Stevie odbočil vlevo na Prince Street, aby se nemusel prodírat rušnou křižovatkou Houston Street a Broadwaye, Laszlo se ke mně naklonil. „Vy jste k němu v závěru skutečně necítil žádný velký soucit, že, Moore?“

„Hmmm,“ zabručel jsem rozpačitě. „Abych řekl pravdu, cítil jsem větší soucit, než jsem chtěl. Zdálo se mi však, že vámi jeho smrt skutečně otřásla.“

„Ani ne tak jeho smrt,“ odvětil Kreizler a vytáhl stříbrné pouzdro na cigarety. „Spíše jeho život. Ta zloba a hloupost, která ho stvořila. A fakt, že zemřel dřív, než jsme dostali příležitost ho prostudovat. Celé to úsilí mi připadá tak zoufale marné“

„Jestli jste ho chtěl živého,“ ozval jsem se, když si Laszlo zapaloval cigaretu, „proč jste tedy říkal, že doufáte, že nás Connor bude sledovat? Musel jste přece vědět, že se pokusí Beechama zabít.“

„Connor,“ vyštěkl Laszlo a rozkašlal se. „To je, musím přiznat, jedna z událostí té noci, které vůbec nelituji.“

„No,“ pokusil jsem se namítnout, „přece jenom je mrtvý, ne? A zachránil nám život.“

„Ale vůbec ne,“ odpověděl Kreizler. „McManus by zasáhl dřív, než by Beecham stihl někomu ublížit, celou dobu to sledoval.“

„Cože? Tak proč potom čekal tak dlouho? Vždyť já jsem sakra přišel o zub!“

„Ano,“ povzdechl si Kreizler rozpačitě a dotkl se nepatrné řezné ranky na své tváři, „nechal to zajít hodně daleko. Nakázal jsem mu však, že nemá zasahovat, dokud si nebude zcela jist, že je nebezpečí smrtelné, neboť jsem chtěl pozorovat z Beechamova chování tolik, kolik jen bylo možné. Pokud jde o Connora, jeho příchod jsem si přál jen proto, abychom ho konečně dopadli. Anebo“

Když to Laszlo říkal, zněl v jeho hlase takový smutek a osamělost, že jsem raději změnil téma, abych ho přiměl hovořit dál.

„Dnes v noci jsem se viděl s Kellym. Jestli to správně chápu, obrátil jste se na něho, protože jste neměl žádnou jinou možnost.“ Kreizler přikývl, stále zahleděný do prázdna se zahořklým výrazem v černých očích. „Prozradil mi, proč se uvolil vám pomoci. Nebo to alespoň naznačil. Soudí, že pro status quo v této společnosti znamenáte reálné nebezpečí.“

Laszlo si odfrkl. „Možná by si měli s panem Comstockem porovnat poznámky. Jestli já znamenám pro společnost nebezpečí, tihle muži budou znamenat její smrt. Zejména Comstock.“

Zahnuli jsme doprava na MacDougal Street a pokračovali kolem malých tmavých restaurací a italských kavárniček k Washingtonovu náměstí. „Laszlo,“ oslovil jsem ho, když se znovu odmlčel, „co jste měl na mysli, když jste říkal Beechamovi, že pro něj můžete zajistit méně krutý osud? Neprohlásil byste snad u soudu, že je šílený, jen proto, abyste ho mohl studovat?“

„Ne,“ odpověděl Kreizler. „Chtěl jsem ho však dostat z dosahu okamžitého nebezpečí a pak u soudu požádat na základě přiznání o doživotí místo elektrického křesla či šibenice. Už před nějakou dobou mě napadlo, že pozornost, kterou věnoval našemu počínání, jeho dopis, ba dokonce i fakt, že zabil malého Josepha, to vše naznačuje touhu nějak s námi komunikovat. A když začal dnes v noci odpovídat na mé otázky, uvědomil jsem si, že jsem narazil na něco, s čím jsem se dosud nesetkal, na člověka, který vraždil neznámé lidi a je ochoten o svých činech mluvit.“ Kreizler si znovu povzdechl a unaveně zvedl ruce do vzduchu. „Přišli jsme o mimořádnou příležitost. Víte, takoví lidé jsou k tomu málokdy svolní, k rozhovorům o svém chování. Když jsou dopadeni, přiznávají se ke svým zločinům jen zdráhavě, a i pokud se přiznají, málokdy mluví o podrobnostech. Zdá se, že to ani nedokážou. Vzpomeňte si na Beechamova poslední slova, nikdy by nebyl schopen vyjádřit, co přesně ho nutilo k zabíjení. Věřím však, že já bych mu mohl za nějakou dobu pomoci najít správná slova.“

Pozorně jsem se na svého přítele díval. „Dobře víte, že by vám to nikdy nedovolili.“ Kreizler umíněně pokrčil rameny, jako by odmítal připustit, že mám pravdu. „Vy si neuvědomujete politické rozměry, jaké ten případ nabral?“ naléhal jsem. „Byl by z toho jeden z nejrychlejších soudních procesů za poslední dobu, uzavřený během několika týdnů.“

„Možná,“ řekl Kreizler. „To se teď už nedozvíme. Ach, Moore, tolik věcí se nikdy nedozvíme“

„Copak si nepogratulujete ani k tomu, že jsme toho člověka našli? K čertu, samo o sobě to přece znamenalo mimořádný výkon.“

Laszlo opět pokrčil rameny. „Opravdu? Nejsem si tím jist. Jak dlouho by se před námi ještě schovával, Johne?“

„Jak dlouho? No, řekl bych, že pěkně dlouho, vždyť to přece dělal celé roky, ne?“

„Ano,“ opáčil Kreizler. „Ale jak dlouho ještě? Ta krize byla nevyhnutelná, nemohl to dělat donekonečna, aniž by ho společnost vzala na vědomí. Přál si to, zoufale po tom toužil. Kdyby měl průměrný člověk popsat Johna Beechama na základě vražd, jichž se dopustil, nejspíš by řekl, že to byl společenský vyvrženec, ale nic by nemohlo být povrchnější a nepravdivější. Beecham se nikdy nemohl obrátit zády k lidské společnosti, ani společnost k němu. A proč? Protože byl, možná zvráceně, ale pevně, připoután k této společnosti. Byl jejím plodem, jejím špatným svědomím, živoucím důkazem skrytých zločinů, kterých se dopouštíme, když se stáhneme do houfu, abychom žili společně. Toužil po lidské společnosti, toužil po příležitosti ukázat lidem, co mu jejich společnost udělala. A zvláštní na tom je, že společnost toužila po něm.“

„Toužila?“ podivil jsem se, když jsme ujížděli po obvodu liduprázdného Washington Square Parku. „Jak to myslíte? Posadili by ho na elektrické křeslo, kdyby k tomu dostali příležitost.“

„Ano, ale nejdřív by ho ukázali světu,“ odpověděl Kreizler. „My milujeme lidi, jako byl Beecham, Moore, jsou pohodlným odkladištěm pro vše temné v našem vlastním společenském světě. Ale ty věci, které způsobily, že se z něho stalo to, čím byl? Ty nám nevadí. Dokonce je schvalujeme“

Když vůz pomalu zastavoval před domem mé babičky, Kreizler se opět zadíval do prázdna. Obloha na východě teprve začínala blednout, v horních patrech čísla 19 na Washingtonově náměstí se však už svítilo. Když se Kreizler rozhlédl po ulicích kolem, všiml si toho svěla a poprvé za to ráno se nepatrně pousmál.

„Co si vaše babička myslela o vaší účasti při vyšetřování vraždy, Moore?“ zeptal se. „Vždycky přece jevila živý zájem o morbidní záležitosti.“

„Neřekl jsem jí o tom,“ odpověděl jsem. „Patrně si myslí, že se moje vášeň pro hazardní hru v poslední době zhoršila. A já ji při té domněnce nejspíš nechám.“ Trochu prkenně jsem vyskočil na chodník. „Takže, pochopil jsem dobře, že dnes večeříme v Delmoniku?“

Kreizler přikývl. „Připadá mi to vhodné, vám ne?“

„Dokonale,“ ujistil jsem ho. „Zavolám Charliemu, aby nám Ranhofer připravil něco skutečně mimořádného. Myslím, že aspoň tolik si zasloužíme.“

Kreizlerův úsměv se nepatrně rozšířil. „Rozhodně, Moore,“ potvrdil, zavřel dvířka kolesky a podal mi ruku. Potřásl jsem s ní a pak se Laszlo obrátil dopředu: „Můžeme jet, Stevie.“

Chlapec mě pozdravil cvrnknutím do čepice a kočár vyrazil směrem k Páté avenue.

KAPITOLA 47

O téměř čtyřiadvacet hodin později, když jsem klopýtal domů po večeři v Delmoniku, jaká by stačila pro celý jízdní pluk včetně koní, jsem se zastavil v hotelu Fifth Avenue a koupil si ranní vydání úterních Timesů. Zatímco jsem při chůzi listoval novinami, cítil jsem na sobě ostražité pohledy mladých uklízečů z armády plukovníka Waringa, kteří jen jen čekali, až upustím třeba jen jediný potištěný list. Nevšímal jsem si jich a otáčel stránky dál, až jsem konečně v pravém dolním rohu první strany našel to, co jsem hledal.

To ráno učinil vrátný márnice v Bellevue otřesný objev. U zadních dveří budovy ležela v plachtovině zabalená mrtvola svalnatého dospělého muže, který za života měřil víc než sto osmdesát centimetrů. Jelikož tělo nebylo oblečeno, nenašly se žádné doklady totožnosti. Zjevnou příčinou smrti byla střelná rána v hrudi; tělo však utrpělo i další poškození. Především byl očividně odstraněn vršek lebky a došlo k pitvě mozku, která byla podle vyjádření personálu márnice odborně provedena. K plachtovině byl připnut krátký vzkaz, v němž stálo, že jde o mrtvolu muže odpovědného za vraždy mladých prostitutů, nebo, jak to napsaly Timesy: „za smrt několika politováníhodných mladíků, o nichž bylo známo, že působili v podnicích příliš odporných, než aby mohly být zmíněny na těchto stránkách.“ Dotazem u komisaře Roosevelta (s nímž jsem já sám to odpoledne hovořil po telefonu) se potvrdilo, že vrah skutečně přišel o život při pokusu o další hrůzný čin. Z mnoha důležitých, leč nevysvětlených důvodů, oznámil komisař, nemůže tisku sdělit ani vrahovo jméno, ani jakékoli podrobnosti o jeho smrti; veřejnost však má právo vědět, že se na jeho dopadení aktivně podíleli příslušníci policie a případ je definitivně uzavřen.

Když jsem článek dočetl, rozhlédl jsem se po ulici kolem sebe a z plných plic vyrazil mocný, spokojený výkřik.

Když se teď, téměř po třiadvaceti letech ohlížím zpátky, stále si vybavuji ten pocit úlevy. Ze mě i z Kreizlera jsou dnes starci a New York je úplně jiný než tenkrát, jak nám řekl J. P. Morgan ten večer, co jsme ho navštívili v jeho knihovně, město, stejně jako celá země, bylo v roce 1896 na pokraji bouřlivé proměny. Díky Theodorovi a mnohým jeho politickým spojencům, jsme se stali obrovskou silou a New York je nyní více než kdy dřív křižovatkou světa. Zločin a zkaženost, které dosud tvoří pevný základ zdejšího života, se profesionalizují, Paul Kelly se například stal jedním z významných odborových vůdců. Pravda, děti pořád umírají pod rukama zvrácených dospělých, když prodávají svá těla, a na podivných místech se občas nacházejí neidentifikované mrtvoly; pokud je mi však známo, hrozba podobná Johnu Beechamovi se už v tomto městě znovu neobjevila. Upřímně věřím, že se taková stvoření neobjevují příliš často; Kreizler pochopitelně tvrdí, že tato víra je pouhým sebeklamem.

V posledních třiadvaceti letech jsem často vídal Lucia a Marka Isaacsonovy a ještě častěji Saru; všichni tři pokračovali ve své detektivní kariéře s nevídaným zaujetím a vynikajícími výsledky. Čas od času jsme dokonce mívali příležitost vyšetřovat nějaké drobné záležitosti společně, a ty chvíle patří k mým nejpamětihodnějším zážitkům. Soudím však, že nic, co jsem kdy prožil a ještě prožiji, se nebude podobat honu na Johna Beechama. Možná nyní, po Rooseveltově smrti, si náš výkon získá ocenění veřejnosti; když nic jiného, je to mimořádná připomínka faktu, že pod vším svým teatrálním chvástáním měl Theodore srdce a mysl natolik otevřené, aby umožnil tak nekonvenční, do té doby nemyslitelný podnik.

A ještě poznámka pro ty, které by mohl zajímat osud Cyra Montroseho a Stevieho Taggerta: Cyrus se nakonec oženil a jeho manželka rovněž začala pracovat pro Kreizlera. Měli spolu několik dětí, z nichž jedno právě studuje na lékařské koleji Harvardovy univerzity. A co se týče malého Stevieho, když dospěl, vypůjčil si od Kreizlera nějaké peníze a otevřel si naproti hotelu Fifth Avenue ve známém mrakodrapu Flatiron obchod s tabákem a novinami. Daří se mu dobře a myslím, že jsem ho za posledních patnáct let nikdy neviděl bez cigarety v ústech.

Přesně tři roky po Beechamově případu byl rezervoár Croton, jehož funkci poté, co Tom Platt uskutečnil svůj plán Velkého New Yorku, převzal moderní vodárenský systém, stržen, aby na jeho místě vyrostl jeden z nejúžasnějších filantropických podniků všech dob, Newyorská veřejná knihovna. Když jsem v Timesech našel zprávu o demolici nádrže, šel jsem se tam jeden den o polední pauze podívat. Rezervoár začali bourat od jižní zdi, na níž jsme tehdy čelili nejtěžšímu úkolu v celém pátrání, a jakmile se zeď zřítila, objevil se za ní jeden blok dlouhý a dva bloky široký umělý kráter. Takhle obnažená nevypadala stavba nijak impozantně; člověku se ani nechtělo věřit, že byla kdysi natolik pevná, aby odolala neuvěřitelnému tlaku milionů galonů vody.

KONEC