Henri Charrière

Motýlek

PRVNÍ SEŠIT

CESTA ZATRACENÍ

PŘELÍČENÍ

Ta facka byla tak silná, že mi trvalo třináct let, nežli jsem se z ní vzpamatoval. Nebyla to totiž jen tak obyčejná facka, a aby mi ji mohli vrazit, dali si setsakramentskou práci.

Je 26. října 1931. Už v osm hodin ráno mě vyvedli z cely ve věznici Conciergerie, kde sedím už rok. Jsem čerstvě oholen a dobře oblečen, šaty z proslulého krejčovského salónu mi dodávají vybrané elegance. Bílá košile a popelavě modrý motýlek - poslední finesa tohoto úboru.

Je mi pětadvacet let a vypadám na dvacet. Četníci jsou trochu vyvedeni z míry mým džentlmenským vystupováním a chovají se ke mně zdvořile. Dokonce mi sundali pouta. Všichni, pět policistů a já, sedíme na dvou lavicích v holé místnosti. Venku je šedivo. Proti nám dveře, které vedou zřejmě do soudní síně, protože jsme v seinském Justičním paláci v Paříži.

Za několik okamžiků budu obžalován ze zločinu zabití. Můj advokát, doktor Raymond Hubert, mě přišel pozdravit. „Není proti vám jediný seriózní důkaz, věřím, že budeme zproštěni viny.“

Usmívám se nad tím „budeme“. Vypadá to, jako by byl doktor Hubert také na lavici obžalovaných, a budu-li odsouzen k nějakému trestu, bude si ho muset odpykat se mnou.

Soudní zřízenec otvírá dveře a vyzývá nás, abychom vstoupili.

Dokořán otevřenými dveřmi vcházím do obrovského sálu, obstoupen čtyřmi četníky, velitel jde po straně. Aby mi tu facku mohli vrazit, oblékli všechno do krvavé červeně, od koberců a záclon na velkých oknech až po taláry soudců, kteří mě budou za chvíli soudit.

„Pánové, soud přichází.

Ze dveří po pravé straně se jeden za druhým objevuje šest mužů. Předseda a po něm pět soudců s barety na hlavách. Před prostřední židlí se zastaví předseda, po jeho pravici a levici usedají přisedící.

V sále, kde všichni, včetně mne, povstali, je impozantní ticho.

Soud i všichni ostatní usedají.

Boubelatý předseda s růžovými líčky se tváří přísně. Dívá se mi do očí a nelze na něm vůbec poznat, co si myslí. Jmenuje se Bevin.

Bude později řídit přelíčení nestranně a bude svým chováním dávat všem na srozuměnou, že jako soudce z povolání není tak docela přesvědčen o upřímnosti svědků a policistů. Ne, na něho nepadne za tu facku žádná zodpovědnost, pouze mi ji uštědří.

Státním prokurátorem je soudce Pradel. Je to prokurátor, z kterého mají vítr všichni obhájci. Má smutnou pověst hlavního dodavatele pro gilotinu a trestnice ve Francii i v zámoří.

Pradel je představitelem veřejného trestního stíhání. Je to oficiální žalobce, není v něm nic lidského. Představuje Zákon, Váhy spravedlnosti, s nimiž manipuluje, a udělá, co bude v jeho silách, aby se převážily na jeho stranu. Má supí oči, trochu přivírá víčka a dívá se na mě upřeně z celé své výše. Především z výšky stolice, která ho nademne vyvyšuje, a potom ze zpupné výše svých nejméně sto osmdesáti centimetrů. Nesvlékne si červený talár, baret však položí před sebe. Opírá se o ruce, velké jako lopaty. Zlatý snubní prsten svědčí o tom, že je ženatý, a na malíčku nosí jako prstýnek pěkně vyleštěný podkovák.

Naklání se trochu směrem ke mně, aby tak zřetelněji vyjádřil svou převahu. Tváří se, jako by mi chtěl říct: „Chlapečku, jestli si myslíš, že mi unikneš, jsi na omylu. Není sice vidět, že moje ruce jsou pařáty, ale ty drápy, co tě roztrhají, mám už v duchu připravené. Jestli se mě všichni advokáti bojí jako čert kříže a jsem-li u soudů označován za nebezpečného generálního prokurátora, je tomu tak proto, že si nikdy nenechám kořist uniknout.

Mým úkolem není, abych se snažil zjistit, jsi-li vinen, nebo nevinen, musím pouze využít všeho, co svědčí proti tobě: tvého bohémského života na Montmartru, svědectví, která si objednala policie, i prohlášení policistů samých. S touto nechutnou míchanicí, kterou splácal dohromady vyšetřující soudce, se mi musí podařit vylíčit tě tak odpudivě, aby tě porotci vyškrtli ze společnosti.“

Mám úplně zřetelný pocit, že slyším, jak mi to všechno skutečně říká, jestli se mi to ovšem nezdá, protože ten „požírač lidí“ na mne opravdu mohutně zapůsobil: „Máš to marné, obžalovaný, a hlavně se nesnaž hájit: já tě dostanu na cestu zatracení, postarám se, že shniješ zaživa.

Doufám také, že neskládáš žádné naděje v porotce? Nedělej si iluze. Těch dvanáct lidí nemá o životě ponětí.

Podívej se, jak sedí pěkně v řadě proti sobě. Vidíš je dobře, těch dvanáct bábovek, dopravených do Paříže z nějakého venkovského

Zapadákova? Jsou to maloměšťáčci, penzisté a obchodníci. Co ti je mám popisovat. Snad si, proboha, nemyslíš, že tihle lidé pochopí tvých pětadvacet let a život, který vedeš na Montmartru? Pro ně je Pigalle a Bílé náměstí ztělesněné peklo a všichni lidé, kteří žijí v noci, jsou nepřátelé společnosti. Jeden jako druhý se neznají pýchou, že jsou porotci u pařížského soudu. Navíc tě ujišťuji, že si uvědomují svou maloměšťáckou omezenost a necítí se tu ve své kůži.

A ty si sem přijdeš, tak mladý a hezký. To si piš, že tě bez nejmenšího ostychu vylíčím jako Dona Juana montmartreských nocí. Od samého začátku ti tak udělám z porotců nepřátele. Jsi příliš pěkně oblečen, měl jsi přijít ve skromnějším úboru. To byla velká taktická chyba. Nevidíš, jak ti závidí ten oblek? Oni si kupují oblečení v obchodním domě Samaritaine a o šatech na míru od krejčího se jim nikdy ani nesnilo.“

Je deset hodin a jsme připraveni zahájit rozpravu. Předemnou je šest soudců a jeden agresívní prokurátor, který použije vší své machiavelistické dovednosti a celé své inteligence, aby přesvědčil těchle dvanáct strejců, především, že jsem vinen a potom, že rozsudek může znít jenom na doživotní nucené práce nebo gilotinu.

Budou mě soudit za zabití pasáka a udavače z montmartreského podsvětí. Neexistuje jediný důkaz, ale chlupatí - kteří si pokaždé vyslouží prýmek, když odhalí pachatele zločinu - si přiloží polínko, abych byl uznán vinným. Pro nedostatek důkazů budou tvrdit, že mají nevývratné „důvěrné“ informace. Největším trumfem obžaloby bude svědek, kterého si zpracovali, je to doslova gramofonová deska, nahraná v budově policie na nábřeží Zlatníků číslo 36, jménem Polein. Protože tvrdím, že ho neznám, zeptá se mě jednu chvíli předseda velice nestranně: „Říkáte, že tento svědek lže. Dobrá. Ale proč by měl lhát?“

„Pane předsedo, jestliže od svého zatčení celé noci nespím, není to kvůli výčitkám, že jsem zavraždil Malého Rolanda, proto, že jsem to neudělal. Čeho se chci dopídit, je právě motiv, který dohnal tohoto svědka k tomu, že se na mne vrhá jako posedlý, a kdykoli obžaloba ztrácí půdu pod nohama, se vytasí s dalšími podrobnostmi.

Došel jsem k přesvědčení, pane předsedo, že ho policie dopadla ve chvili, kdy se chystal spáchat závažný delikt, a že s ním udělala obchod: jestli potopíš Motýlka, přimhouříme oko.“

Nevěděl jsem tehdy, jak přesně jsem trefil do černého. Polein, který byl představen soudu jako čestný, dosud netrestaný člověk, byl po několika letech zatčen a odsouzen pro obchodování s kokainem.

Doktor Hubert se snaží mě hájit, ale na prokurátora nestačí. Jedině doktoru Bouffayovi se daří zahnat svým nelíčeným rozhořčením prokurátora na několik okamžiků do úzkých. Bohužel trvá to jen krátce a Pradel ho v té půtce díky své šikovnosti rychle vyřídí.

Navíc lichotí prokurátor porotcům, kteří div neprasknou pýchou, že tato imponující osobnost s nimi jedná jako se sobě rovnými a svými spolupracovníky.

V jedenáct hodin večer šachová partie skončila. Moji obhájci dostali mat. A já jsem odsouzen, přestože jsem nevinný.

Francouzská společnost, reprezentovaná prokurátorem Pradelem, právě vyloučila ze svého středu na doživotí mladého pětadvacetiletého muže. A žádnou slevu, prosím! Bezbarvý hlas předsedy

Bevina mi servíruje tu bohatou krmi.

„Obžalovaný, povstaňte!“

Vstal jsem. V síni se rozhostilo naprosté ticho, lidé zadržují dech, mně tluče srdce o poznání rychleji. Porotci se na mne dívají nebo sklánějí hlavu, vypadají zahanbeně.

„Obžalovaný, jelikož porotci odpověděli, ano` na všechny otázky kromě jediné, zda šlo o čin úmyslný, odsuzujete se k trestu nucených prací na doživotí. Chcete k tomu něco dodat?“

Nehnul jsem brvou, chovám se normálně, jen jsem o něco pevněji sevřel zábradlí boxu, o které se opírám.

„Pane předsedo, ano, chci dodat, že jsem skutečně nevinen a že jsem obětí policejní machinace.“

Z místa vzadu za soudem, kde sedí jako vzácní hosté elegantní dámy, jsem uslyšel reptání. Nezvýšeným hlasem jim říkám:

„Ticho tam, dámy s perlami, které si sem chodíte polechtat nervy. Fraška je dohrána. Vaše policie a vaše spravedlnost šťastně rozluštily případ vraždy, můžete být spokojený.“

„Stráž, odveďte odsouzeného, říká předseda.“

Než jsem zmizel ve dveřích, slyším hlas, který křičí: „Nic si z toho nedělej, můj drahej, já si tě tam najdu!“ To má statečná a ušlechtilá Nénette nahlas vykřikuje svou lásku. Lidé z podsvětí, kteří jsou v síni, tleskají. Vědí, jak se věci kolem vraždy zběhly, a dávají mi tak najevo, jak jsou hrdí, že jsem držel basu a nikoho neudal.

Když jsme se vrátili do malé místnosti, kde jsme byli před přelíčením, nasadili mi četníci pouta a jeden z nich se ke mně připoutal krátkým řetízkem: mé pravé zápěstí je svázáno sjeho levým zápěstím. Nepadlo ani slovo. Řekl jsem si o cigaretu. Velitel stráže mi ji podal a zapálil mi. Pokaždé když spustím ruku s cigaretou dolů nebo přikládám cigaretu k ústům, musí zdvihnout nebo dát dolů ruku i četník a přizpůsobit se tak mému pohybu.

Vykouřil jsem vstoje asi tři čtvrtě cigarety. Nikdo neřekl ani slovo. Sám jsem se nakonec podíval na rotmistra a řekl jsem:

„Jdeme.“

Když jsem sestoupil po schodech v doprovodu asi tuctu četníků, ocitl jsem se na vnitřním nádvoří Justičního paláce. Zelený anton už je připraven. Není rozdělen najednotlivé kóje. Usedáme na lavice, je nás asi deset. Rotmistr řekl: „Conciergerie.“

CONCIERGERIE

Když jsme přišli k poslednímu paláci Marie-Antoinetty, četníci mě odevzdali veliteli stráží, který podepisuje papír - převzetí vězně.

Odcházejí bezeslova, ale než odešli, přišlo překvapení: velitel doprovodu mi stiskl obě spoutané ruce.

Velitel stráže se mě ptá:

„Kolik ti napařili?“

„Doživotí.“

„To není možný!“

Podíval se na četníky a pochopil, že to je pravda. A tu mi ten padesátiletý žalářník, který toho už tolik viděl a zná dobře můj případ, řekl tohle dobré slovo:

„Ach ti lotři! Oni se zbláznili!“

Jemně mi sundal pouta a byl tak laskav, že mě sám doprovodil do vypolštářované cely, zařízené speciálně pro odsouzené k smrti, blázny, zvlášť nebezpečné vězně nebo pro odsouzence na nucené práce.

„Drž se, Motýlku,“ řekl mi a zavíral za mnou dveře. „Pošleme ti sem pár tvých věcí a jídlo, co máš v cele, kde jsi byl. Drž se!“

„Děkuju, šéfe. Budu se držet a doufám, že se jim to doživotí sakra nevyplatí.“

Pár minut nato někdo škrábe na dveře. „Co je?“

Odpověděl mi hlas: „Nic, nic. To jsem jenom já, zavěšuji ceduli.“

„Proč? Co na ní stojí?“

„Nucené práce na doživotí. Zostřený dozor.“

Říkám si: jsou opravdu padlí na hlavu. Snad si nemyslí, že šok z té laviny, co se mi zřítila na hlavu, by mě mohl dohnat k sebevraždě? Mám odvahu a nikdy ji nepřestanu mít. Budu bojovat se všemi a proti všem. Od zítřka začnu jednat.

Ráno, když jsem pil kávu, jsem se zeptal sám sebe: Mám podat odvolání? Proč? Měl bych před jiným tribunálem lepší vyhlídky?

A co času bych ztratil! Rok, možná osmnáct měsíců.“ a kčemu by to bylo? Abych dostal místo doživotí dvacet let?

Protože jsem se pevně rozhodl, že uprchnu, délka trestu nehraje roli. Rozpomněl jsem se na otázku, kterou položil předsedovi soudu jeden odsouzený: „Pane předsedo, jak dlouho trvají ve Francii nucené práce na doživotí?“

Obcházím v kruhu svou celu. Poslal jsem pneumatickou poštou jeden dopis ženě, abych ji uklidnil, a druhý jedné ze sester, která se jediná pokusila hájit bratra proti všem.

Je konec, opona spadla. Má rodina určitě trpí víc než já a chudák tatínek má na tom svém zapadlém venkově jistě co dělat, aby unesl tak těžký kříž.

Najednou vyletím: ale já jsem přece nevinen! Jsem, ale pro koho? Ano, pro koho jsem nevinen? lkám si: Hlavně ať tě nikdy ani nenapadne vypravovat o své nevině. Potrhali by se nad tím smíchy.

Vyfasovat doživotí kvůli pasákovi a navíc ještě tvrdit, že ho oddělal někdo jiný, to by vypadalo opravdu jako špatný vtip. Nejlepší bude držet hubu.

Během vyšetřovací vazby ve věznici Santé ani v Conciergerie jsem si nikdy nepomyslel, že by trest mohl být tak těžký, a nikdy jsem se proto předem nezabýval otázkou, co je to vlastně „cesta zatracení a zkázy“.

Dobrá. První, co teď bylo nutné udělat: navázat spojení s lidmi už odsouzenými, kteří by v budoucnosti přicházeli v úvahu jako společníci při útěku.

Vybral jsem si jednoho Marseillana jménem Dega. Uvidím ho určitě u holiče. Chodí se tam každý den holit. Žádám o povolení k holiči. Skutečně, když jsem tam přišel, vidím ho, jak stojí čelem ke zdi. Všiml jsem si ho právě v okamžiku, kdy už byl na řadě, ale nepozorovaně postoupil místo jinému vězni, aby mu čekání trvalo déle. Odsunul jsem jeho souseda a stoupl jsem si vedle něho.

Rychle jsem mu špitl:

„Tak co, Dego, jak se vede?“

„Ujde to, Moty. Vyfasoval jsem patnáct let. Co ty? Slyšel jsem, že tě osolili.“

„Jo, doživotí.“

„Budeš se odvolávat?“

„Ne. Teď musíme hodně jíst a cvičit. Musíš mít páru, Dego, určitě budeme potřebovat dobrý svaly. Nabalil ses

„Jo. Mám deset papírů v librách šterlinků.* A ty?“

„Nic.“

„Dobrá rada: koukej rychle něco schrastit. Kdo tě hájí? Hubert

To je blbec, v životě ti nepronese prachy. Pošli ženu s plnou tubou k Dantovi. Ať je žena odevzdá Prachatýmu Dominikovi a zaručuju ti, že je dostaneš.“

„Pst, bachař po nás kouká!“

„Pánové se nám tu baví „

„Bez starosti,“ odpovídá Dega. „Říká mi, že je marod.

„Co je mu? Špatné trávení po tý paletě?“ A bachař, tlusté hovado, se rozřehtal na celé kolo.

To je život. Cesta zatracení. Už se po ní vezu. Chlap se chechtá, div se nepotrhá, a dělá si legraci z pětadvacetiletýho kluka odsouzenýho na celý život.

Pouzdro s penězi jsem dostal. Je to nádherně vyleštěná alumíniová trubička. Otvírá se tak, že se přesně uprostřed rozšroubuje. Skládá se ze dvou do sebe zapadajících dílů. Obsahuje pět tisíc šest set franků v nových bankovkách. Když mi ji odevzdali, políbil jsem ko10 000 franků z r. 1932, asi 5 000 franků z r. 1969. (Pozn. překl.) neček tuby, dlouhé šest centimetrů a tlusté jako palec. Ano, políbil jsem ji, než jsem si ji vložil do konečníku. Silně dýchám, aby se dostala do střev. To je moje nedobytná pokladna. Mohou mě svléct do naha, roztáhnout mi nohy, přinutit mě ke kašli, ohnout mě - marná snaha, nijak se nedá zjistit, jestli něco mám. Tubička se dostala hodně hluboko do tlustého střeva. Je teď součástí mého těla. Je to můj život, svoboda, kterou si v sobě nesu… je to cesta pomsty. Na pomstu myslím, a jak! Vlastně nemyslím na nic jiného.

Venku je tma. Jsem v téhle cele sám. Velké světlo na stropě umožňuje bachaři, aby mě viděl malým otvorem, provrtaným ve dveřích. To silné světlo mě oslepuje. Položil jsem si na víčka složený kapesník, protože světlo mě doslova píchá do očí. Jsem natažen na matraci, ležící na železné posteli, pod hlavou žádný podhlavník, a v duchu vidím znovu všechny podrobnosti toho hrozného procesu.

Na tomto místě se možná nevyhnu jisté zdlouhavosti, má-li čtenář pochopit všechno, co bude následovat v tom dlouhém vyprávění, a má-li co nejhlouběji pochopit prazáklad toho, co mě drželo na nohou v onom zápase. Je však nutné, abych vypověděl všechno, co se mi přihodilo a co jsem reálně viděl ve své fantazii v ty první dny, kdy jsem byl zaživa pohřben.

Co podniknu, až uprchnu? Neboť od chvíle, kdy mám pouzdro s penězi, nepochybuji ani vteřinu, že uteču.

Především se vrátím co nejrychleji do Paříže. První, koho musím zabít, je falešný svědek Polein. Potom ty dva fízly, co křivě svědčili.

Jenže dva fízlové nestačí, musím je zabít všechny. Nebo aspoň co nejvíc. A už to mám! Jakmile budu na svobodě, vrátím se do Paříže.

Do kufru dám co nejvíc třaskavin. Nevím dost přesně kolik, snad deset patnáct kilo. A pokouším se vypočítat, kolik výbušnin by bylo potřeba, aby bylo hodně obětí.

Dynamit? Ne, lepší bude dinitrotoluol. A proč vlastně ne nitroglycerín? Ostatně, dám si poradit od lidí, kteří se v tom vyznají líp než já.

Ale poldové se můžou spolehnout, že jim to spočítám a že je obsloužím jak náleží.

Mám pořád zavřené oči a kapesník na víčkách, abych je stlačil a chránil. Vidím úplně přesně to napohled nevinné zavazadlo plné výbušnin a přesně nařízený budík, který uvede v činnost rozbušku. Pozor, musí vybuchnout v deset hodin dopoledne v místnosti soudní policie v prvním patře čísla 36 na nábřeží Zlatníků, kde s koná denní raport. V tuto hodinu tam bývá pohromadě nejméně sto padesát policajtů, kteří si tam chodí pro rozkazy a vyslechnout ranní hlášení. Po kolika schodech se tam vystoupí? V tom se nesmím zmýlit.

Budu si muset rozvrhnout čas přesně tak, aby se zavazadlo dostalo z ulice na místo určení přesně ve vteřině, kdy má explodovat.

A kdo je ponese? Vezmu to jednoduše hákem. Přijedu taxíkem přesně přede dveře soudní policie a řeknu dvěma pitomcům strážným autoritativním hlasem: „Tohle zavazadlo odneste nahoru na raport, jdu hned za vámi. Řekněte komisaři Dupontovi, že to posílá vrchní inspektor Dubois a že jsem tam za chvilku.“

Ale poslechnou mě? A co když padnu v tom množství idiotů náhodou na jediné dva inteligentní muže tohohle spolku? To by bylo všechno v pekle. Budu muset přijít na něco jiného. A tak se mořím a mořím. Vůbec si nepřipouštím, že by se mi nepodařilo přijít na stoprocentně jistý způsob.

Vstávám a jdu se trochu napít. Z tolika přemýšlení mě rozbolela hlava.

Znovu si jdu lehnout, bez pásky na očích. Minuty utíkají pomalu.

A to světlo, to světlo, hergot, krucinál fagot, to světlo! Namáčím si kapesník a znovu si ho kladu na oči. Chladná voda mi dělá dobře.

Kapesník vodou ztěžkl a lépe přiléhá na víčka. Napříště to tak budu dělat vždycky.

Celé ty dlouhé hodiny, kdy snuji svou budoucí pomstu, jsou tak intenzívní, že se vidím, jak jednám, jako by se plán už uskutečňoval.

Každou noc, a dokonce někdy přes den cestuji po Paříži, jako by můj útěk už byla skutečnost. Je to jisté, uprchnu a vrátím se do

Paříže. A samozřejmě první, co udělám, bude, že to spočtu nejdřív

Poleinovi a potom poldům. A co porotci? Ti blbečci, že by měli žít klidně dál? Určitě se už vrátili domů, ti páprdové, náramně spokojení, že splnili svou povinnost s velkým P. Necítí se důležitostí, nafukují se před sousedy a div neprasknou před svou bábou, rozcuchanou paničkou, která je čeká s polívkou na stole.

Dobrá. Tak co s těmi porotci? Nic. Jsou to chudinky. Nejsou školenými soudci. Když je to četník v penzi nebo celník, jedná jako četník nebo jako celník. A mlékař jako který koliv uhlíř. Dělali, co jim nakukal prokurátor, pro kterého bylo hračkou omotat si je okolo prstu. Oni nenesou skutečnou zodpovědnost. A tak bylo rozhodnuto, posouzeno a stanoveno: porotcům neudělám nic.

Když teď dopíšu tyto myšlenky, které mě skutečně napadaly před tolika léty a které se vracejí v houfech a přepadají mě se strašlivou jasností, říkám si, do jaké míry může absolutní ticho, naprostá, totální izolace vnucená mladému člověku, zavřenému v cele, vyprovokovat skutečný imaginární svět, dřív než příjde šílenství. Je tak intenzívní a živoucí, že se člověk doslova zdvojuje. Vznese se a rozletí se opravdu na toulky, kamkoli se mu zachce. Do rodného domu, k otci a matce, k rodině, do dětství, do různých údobí svého života. A potom a především ty vzdušné zámky, které si plodný mozek staví s tak neuvěřitelně živou představivostí, že se mu v tom strašlivém fantastickém zdvojení někdy zdá, jako by prožíval všechno, co si vysnil.

Uplynulo šestatřicet let, a přesto nemusím sebeméně namáhat paměť, aby se moje pero mohlo vydat po stopách myšlenek, které mě v onom okamžiku života skutečně napadaly.

Ne, porotcům neublížím. Ale generální prokurátor? Ach, ten mi nesmí upláchnout. Pro něho mám ostatně už připravený recept, který kdysi předepsal Alexandre Dumas. Udělám s ním přesně totéž, co udělali v Hraběti Monte Christovi s tím chlapem, kterého hodili do sklepa a nechali umírat hladem.

Ano, prokurátor je zodpovědný. Ten sup přioděný do šarlatu má všechno, abych ho mohl popravit co nejhrozněji. Ano, to je ono. Po

Poleinovi a policajtech si vezmu do parády jen a jen toho dravce.

Najmu si vilu. Musí mít velice hluboký sklep s tlustými zdmi a těžkými dveřmi. Kdyby dveře nebyly dost tlusté, vycpal bych je vlastnoručně matrací a koudelí. Až budu mít vilu, zjistím si, kde je, a unesu ho. Protože jsem už předtím zapustil do zdi železné kruhy, okamžitě ho připoutám. Tak a teď zas tahám pilku já!

Stojím před ním a vidím ho pod zavřenými víčky neobyčejně přesně. Ano, dívám se na něho stejně, jako se on díval na mě při přelíčení. Scéna je tak jasná a zřetelná, že cítím jeho horký dech na své tváři, protože jsem těsně u něho, tváří proti tváři, téměř se jeden druhého dotýkáme.

Jeho jestřábí oči jsou oslněné a šíleně vyděšené světlem velice silného reflektoru, který jsem na něho namířil. Potí se a veliké kapky potu mu stékají po zrudlém obličeji. Ano, slyším své otázky, poslouchám jeho odpovědi. Prožívám intenzívně ten okamžik.

„Tak co, syčáku, poznáváš mě? To jsem já, Motýlek, kterého jsi tak zvesela poslal na doživotí do trestanecké kolonie. Co myslíš, stálo to zato, šprtat tolik let, abys to nakonec dotáhl na člověka s vyšším vzděláním? Stálo to za to, trávit tolik nocí nad římským právem a jinými právy? Naučit se řecky a latinsky, obětovat celé roky mládí, aby se z tebe stal velký řečník? Abys nakonec došelk čemu, ty lotře? Snad k tomu, abys vytvořil nové, lepší sociální zákony? Abys přesvědčil davy, že mír je nejlepší věc na světě? Abys kázal filozofii nádherného náboženství? Nebo abys jako člověk s univerzitním vzděláním jednoduše působil na jiné, aby byli lepší a přestali být zlí? Mluv, použil jsi svého vědění k tomu, abys lidi zachraňoval, nebo abys je potápěl?

Nic z toho ze všeho. Poháněla tě k činům jediná ctižádost! Stoupat výš a výš. Stoupat vzhůru po stupíncích tvé odporné kariéry.

Sláva pro tebe znamená být nejlepším dodavatelem galejí, bezuzdným dodavatelem kata a gilotiny.

Kdyby byl Deibler* trochu vděčný, musel by ti na konci každého roku poslat bednu nejlepšího šampaňského. Jen přiznej, ty zvíře, že díky tobě mohl letos useknout o nějakých pět nebo šest hlav víc? Ale ať je tomu jak chce, teď tě tu mám já, pořádně přivázaného ke zdi. Vidím znovu tvůj úsměv, ano, vidím ten vítězný výraz, který jsi měl, když mi četli rozsudek po tvé závěrečné řeči. Zdá se mi, že to bylo teprve včera, a přece už jsou to celá léta. Kolik let?

Deset? Dvacet?“

Ale co to semnou je? Proč deset let? Proč dvacet let? Štípni se,

Motýlku, jsi přece silný, jsi mladý a máš v břiše pět tisíc šest set franků. Dva roky, ano, odkroutím si z doživotí dva roky, víc ne - to přísahám sám sobě.

No tak, začíná ti to lézt na mozek, Motýlku! Tahle cela a to ticho tě dohánějí k šílenství. Nemám cigarety. Včera jsem dokouřil poslední. Budu chodit. Nemám koneckonců zapotřebí mít zavřené oči nebo mít na nich kapesník, abych si mohl představovat, co se stane.

Správně, vstanu. Cela je dlouhá čtyři metry, to je pět malých kroků ode dveří ke zdi. Začínám chodit, ruce za zády. A pokračuji:

„No, dobrá. Povídám ti, že vidím znovu velice zřetelně tvůj vítězný úsměv. Tak si pamatuj, že ti ho změním ve škleb hrůzy. Máš proti mně výhodu: já jsem nemohl křičet, ty můžeš. Křič, křič si, jak chceš a co máš síly. Co ti udělám? Dumasův recept? Nechat tě chcípnout hladem? Ne, to není dost. Nejdřív ti vypíchnu oči. Copak? Ještě po* Mistr popravčí r. 1932. řád se tváříš, jako bys triumfoval. Myslíš si, že když ti vypíchnu oči, budeš mít aspoň výhodu, že už mě nebudeš vidět. A já budu zase na druhé straně ošizen o potěšení číst tvoje reakce z tvých zřítelnic.

Ano, máš pravdu, nesmím ti je vypíchnout, přinejmenším ne hned.

To příjde později.

Vyříznu ti jazyk, ten hrozný jazyk, ostrý jako nůž - ne, horší než nůž, jako břitva! Ten jazyk, zprostituovaný na tvé slavné kariéře.

Týž jazyk, který říká něžná slova tvé ženě, tvým dětem a tvé milence. Ty a milenka? Spíš milenec. Nemůžeš být nic jiného než pasívní a změkčilý pederast. Správně, musím začít tím, že odstraním tvůj jazyk, protože hned po tvém mozku je katem on. Díky jazyku, protože jím tak dobře vládneš, jsi přesvědčil porotu, aby odpověděla

,ano“ na položené otázky.

Díky jazyku jsi vylíčil policajty jako poctivce, oddané své povinnosti. Díky jemu obstála ta svědkova zfalšovaná historka. Díky jemu jsem se těm dvanácti bábovkám jevil jako nejnebezpečnější člověk celé Paříže. Kdybys ho nebyl měl, ten jazyk, tak prohnaný, šikovný, tak přesvědčivý a tak vytrénovaný deformovat lidi a věci, seděl bych dodnes na terase Velké kavárny na Bílém náměstí, odkud bych se nikdy nebyl musel hnout. A tak tedy rozhodnuto, ten jazyk ti vyrvu. Ale jakým nástrojem?“

Pochoduji, pochoduji, hlava se mi točí, ale stojím mu stále tváří v tvář… když tu najednou světlo zhasne a velice slabé denní světlo začíná prosakovat do mé cely prknem v okně.

Cože? Už je ráno? To jsem strávil celou noc tím, že jsem se mstil?

Jaké to byly krásné hodiny! Jak byla ta dlouhá noc krátká!

Sedím na posteli a poslouchám. Nic. Nejabsolutnější ticho. Jen čas od času maličké cvaknutí u mých dveří. To je dozorce. Má na nohou bačkory, aby nedělal hluk. Přichází nadzvednout malou železnou záklopku a přitisknout oko ke špehýrce, která mu umožňuje, aby mě viděl, aniž si toho všimnu.

Mechanismus, který vymyslela Francouzská republika, je v druhé etapě. Klape báječně. V první etapě vyškrtl ze života člověka, který by jí mohl dělat obtíže. Ale na tom není dost. Ten člověk nesmí umřít příliš rychle, nesmí uniknout sebevraždou. Potřebují ho.

Co by si počala Správa věznic, kdyby neměla vězně? To by to vypadalo. A tak tedy, ohlídejme si ho. Musí jít do trestanecké kolonie, kde poslouží k tomu, aby živil další zaměstnance. Když se zase ozvalo cvaknutí, musel jsem se usmát.

Nedělej si starosti, k ničemu to není, já ti neuklouznu. Přinejmenším rozhodně ne sebevraždou, jak se obáváš.

Nepřeji si nic jiného, než abych žil dál, byl na tom se zdravím co nejlíp a odjel co možná nejdřív do té Francouzské Guayany, kam mě díky bohu ve své hlouposti posíláte.

Já vím, dědo, co každou chvíli cvakáš záklopkou, že tvoji kolegové nejsou žádní beránci. Ve srovnání tam s těmi bachaři jsi hodnej táta. To vím už dávno, je přece známo, že když Napoleon založil trestanecké kolonie, odpověděl na otázku: „Kdo vám ty lotry bude hlídat!“ „Ještě větší lotři, než jsou sami.“ Po všem, co následovalo, jsem mohl konstatovat, že zakladatel kolonií nelhal.

Klap, klap - uprostřed dveří se otvírá okýnko dvacet krát dvacet centimetrů. Šoupli mi dovnitř hrnek kávy a sedmsetpadesátigramovou šišku chleba. Po vynesení rozsudku nemám už právo najídlo z restaurace, ale mám-li peníze, smím si kupovat cigarety a některé potraviny ve skromné kantýně. Už jenom pár dní, a skončí i to. Conciergerie je předsíň káznice. Kouřím s rozkoší jednu lucky strike, balíček stojí 6,60 franků. Koupil jsem si dva. Utrácím své úspory, protože mi je seberou na zaplacení soudních výloh.

Dega mi vzkázal pomocí malého lístečku, který jsem našel zastrčený do chleba, abych šel na odvšivárnu: „V krabičce sirek jsou tři vši.“ Vytáhl jsem sirky a našel vši, tlusté a v báječné kondici. Vím, co to znamená. Ukážu je dozorci a ten mě zítra pošle se všemi věcmi včetně matrace do páry, kde se ničí všichni paraziti, kromě nás samozřejmě. Skutečně, nazítří jsem se tam znovu setkal s Degou.

V parní lázni není žádný dozorce. Jsme sami.

„Děkuju, Dego. Jsi dobrej, tubu s prachama už jsem dostal.“

„Netlačí tě?“

„Ne.“

„Pokaždý když půjdeš na záchod, ji dobře omyj, než si ji strčíš zpátky.“

„Je, myslím, úplně nepropustná, prachy, složený do harmoniky, jsou v naprostým pořádku. A to už ji nosím sedm dní.“

„To znamená, že je dobrá.“

„Co chceš dělat, Dego.“

„Budu dělat cvoka. Nechci do kolonie. Tady ve Francii si odsedím takovejch osm deset let. Mám styky a nejmíň pět let by mi mohli slevit cestou milosti.“

„Kolik je ti?“

„Dvaačtyřicet.“

„Ty jsi blázen. Jestli si odkroutíš deset let z patnácti, vylezeš odtud jako starej chlap. Máš strach z kolonie?“

„Jo, mám a nestydím se ti to říct, Motýlku. Člověče, Guayana je peklo. Každej rok tam mají úbytek osmdesát procent mužů. Jde tam jedna várka za druhou a v každým transportu je osmnáct set až dva tisíce mužů. Jestli nedostaneš lepru, chytíš žlutou horečku nebo dyzentérii, a to není žádná sranda, nebo tuberkulózu, bahenní zimnici, infekční malárii. Jestli se z toho všeho vylížeš, s největší pravděpodobností tě někdo oddělá, aby ti ukradl pouzdro s prachama, nebo zajdeš na útěku. Věř mi, Motýlku, neříkám ti to, abych tě odradil, ale poznal jsem pár chlapů z kolonie. Vrátili se do Francie, když si odkroutili menší tresty, pět nebo sedm let, a vím svoje. Jsou z nich lidský trosky. Devět měsíců do roka jsou v nemocnici, a pokud jde o útěk, říkají, že to není jen tak špacír, jak si to hodně lidí myslí.“

„Možná, Dego, ale já si věřím a dlouho tam neztvrdnu, to si piš.

Jsem námořník, znám moře a můžeš se spolehnout, že tam nehodlám zasmrádnout. A co ty? Dovedeš si představit sám sebe deset let v káznici? I kdyby ti prominuli pět let, což není jistý, to si myslíš, že bys to vydržel a nezbláznil se v tý úplný izolaci? Zrovna jako teď, co jsem v týhle cele. Sám, žádný knížky, žádný vycházky, s nikým člověk nesmí promluvit ani slovo. Člověče, to se nedá počítat čtyřiadvacet hodin krát šedesát minut, ale krát šest set, a pořád to ještě bude daleko od pravdy.“

„To je možný. Ale ty jsi mladej a mně je dvaačtyřicet let.“

„Ty, hele, Dego, ale ruku na srdce. Čeho se bojíš nejvíc? Ostatních vězňů, viď?“

„Upřímně řečeno, jo, Moty. Kdekdo ví, že jsem milionář, a od toho vědomí k chuti mě oddělat za předpokladu, že u sebe mám padesát nebo sto táců, není daleko.“

„Poslouchej, chceš, uděláme dohodu. Ty mi slíbíš, že nepůjdeš do cvokárny, a já ti slíbím, že se od tebe nehnu. Opřem se jeden o druhýho. Já mám sílu a rychlost, naučil jsem se bít už jako kluk a dovedu výborně zacházet s nožem. Takže pokud jde o ostatní chlapy, zachovej klid: budeme víc než vážení, budou se nás bát. Pokud jde o útěk, nepotřebujeme nikoho. Ty máš prachy, já mám prachy, já umím zacházet s busolou a řídit loď. Co chceš víc?“

Podíval se mi zpříma do očí… Políbili jsme se. Dohoda byla zpečetěna.

Několik okamžiků nato se otevřely dveře. Dega odešel se svými svršky na svou stranu a já na svou. Nejsme daleko od sebe a čas od času se budeme moci vídat u holiče, u lékaře nebo v neděli v kapli.

Dega do toho spadl v aféře falešných bonů Národní obrany. Jeden falšovatel je vyráběl velice originálně. Odbarvil doběla bony na

500 franků a přes to dokonale natiskl předtisk desetitisícifrankovek. Papír byl stejný a banky i obchodníci je přijímali s naprostou důvěrou. Tak to šlo řadu let a finanční sekce státního zastupitelství si už nevěděla rady, až do okamžiku, kdy byl zatčen muž jménem

Brioulet, přistižený přímo při činu. Louis Dega byl úplně klidný jako majitel baru v Marseille, kde se večer co večer shromažďoval výkvět podsvětí z jihu Francie a kde se na mezinárodních schůzkách setkávali cestující podvodníci z celého světa.

V roce 1929 byl milionářem. Jednou v noci se objevila v baru pěkně oblečená, hezká mladá žena. Ptala se po panu Ludvíku Degovi.

„To jsem já, madame, co si přejete? Pojďte, prosím, do vedlejší místnosti.“

„Jsem Briouletova žena. Manžel je ve vězení v Paříži za prodej falešných bonů. Viděla jsem ho v hovorně věznice Santé. Dal mi adresu a řekl mi, abych k vám jela a požádala vás o dvacet tisíc franků na advokáta.“

V tu chvíli se jeden z největších podvodníků Francie, Dega, tváří v tvář nebezpečí v podobě ženy, informované o jeho roli v bonové aféře, nevzmohl najinou odpověď než na tujedinou, kterou neměl dát:

„Paní, vašeho muže vůbec neznám, a jestli potřebujete peníze, jděte na štrych. Jste tak pěkná, že si vyděláte víc, než potřebujete.“

Ubohá rozhořčená žena utekla v slzách. Vypravovala scénu svému muži. Pobouřený Brioulet vyklopil vyšetřujícímu soudci hned příští den všechno, co věděl. Obvinil jmenovitě Degu, že je dodavatelem falešných poukázek. Skupina nejrafinovanějších policistů Francie si vzala Degu na mušku. Po měsíci byli v touž hodinu na různých místech zatčeni a posazeni za mříže Dega, falšovatel, rytec a jedenáct kompliců. Byli souzeni před seinským soudem a proces trval čtrnáct dní. Každého obžalovaného hájil slavný advokát. Brioulet svou výpověď nikdy neodvolal. Tak se nakonec stalo, že největší podvodník Francie vyfasoval kvůli mizerným dvaceti tisícům franků a jednomu pitomému slovu patnáct let nucených prací. S tímto člověkem jsem právě uzavřel smlouvu na život a na smrt.

Přišel mě navštívit doktor Hubert. Neměl moc elánu. Nic mu nevyčítám.

… Ráz, dva, tři, čtyři, pět, čelem vzad… Ráz, dva, tři, čtyři, pět, čelem vzad. Chodím tak sem a tam už několik hodin od okna ke zdi mé cely. Kouřím, cítím, že mám všech pět pohromadě, že jsem vyrovnaný a schopen snést cokoli. Slibuji si, že zatím nebudu myslet na pomstu.

Nechme prokurátora, kde jsem ho nechal, přivázaného k železným kruhům ve zdi, jak stojí proti mně a já se ještě nerozhodl, jak ho nechám chcípnout.

Zčista jasna výkřik, výkřik beznaděje. Je ostrý, úděsný a proniká dveřmi mé cely. Co je to? Vypadá to jako křik mučeného člověka.

Ale tady přece nejsme u soudní policie. Nedá se nijak zjistit, co se to děje. Ten noční křik mě strašně rozrušil. Jakou musel mít silu, když pronikl těmi vycpanými dveřmi. Možná, že to byl šílenec. Je tak snadné zešílet v těchhle celách, kde k vám nic nedolehne. Mluvím sám k sobě, nahlas, a ptám se sám sebe: „Coje tobě vlastně po tom?

Mysli na sebe a na nic jiného než na sebe a na svého nového spojence Degu.“ Sehnul jsem se, potom jsem se zase vzpřímil a nakonec jsem se uhodil pěstí do prsou. Hodně to zabolelo, a to znamená, že je všechno v pořádku - svaly mých paží dokonale fungují. A mé nohy? Můžeš jim gratulovat, protože pochoduješ už víc než šestnáct hodin a vůbec se necítíš unaven.

Číňané vymysleli kapku vody, která vám padá na hlavu. Francouzi vymysleli ticho. Odstraňují všechno, co by člověka mohlo rozptýlit. Ani knihy, ani papír, ani tužky, okno s velkými mřížemi je úplně zabedněné prkny, jen několika škvírami proniká dovnitř trochu přecezeného světla.

Ten rozryvný výkřik mě zcela vyvedl z míry. Chodím v cele kolem dokola jako zvíře v kleci. Mám skutečně dojem, že mě všichni opustili a že jsem tu doslova zaživa pohřben. Ano, jsem úplně sám, jediné, co ke mně dolehne, nebude nikdy nic jiného než výkřik.

Někdo otvírá dveře. Objevuje se starý kněz. Už nejsi sám, přišel kněz, stojí před tebou.

„Dobrý večer, synu. Odpusť mi, že jsem nepřišel dřív, byl jsem na dovolené. Jak se ti daří?“ Starý dobrý farář vstoupil bez okolků do cely a sedl si na můj kavalec.

„Odkud jsi?“

„Z Ardéche.“

„Rodiče?“

„Maminka umřela, když mi bylo jedenáct. Tatínek mě měl moc rád.“

„Co dělal?“

„Byl učitel.“

„Žije?“

„Ano.“

„Tak proč o něm mluvíš v minulém čase?“

„Protože on sice žije, ale já jsem mrtvý.“

„Ach, to neříkej. Co jsi udělal

Bleskne mi hlavou, jak by bylo směšné mu říkat, že jsem nevinen, a odpovídám rychle:

„Policie tvrdí, že jsem zabil člověka, a když to tvrdí, musí to být pravda.“

„Byl to obchodník?“

„Ne, pasák.“

„A to tě odsoudili za aféru z podsvětí k nuceným pracem na doživotí? Tomu nerozumím. Je to vražda?“

„Ne, zabití.“

„To je neuvěřitelné, ubohé dítě. Co protebe mohu udělat?

Chceš se semnou pomodlit?“

„Pane faráři, odpusťte, nemám žádné náboženské vzdělání, neumím se modlit.“

„To nevadí, synu, budu se modlit za tebe. Dobrotivý Bůh miluje všechny své dítky, pokřtěné i nepokřtěné. Budeš opakovat každé slovo, které řeknu, dobrá?“

Má tak laskavé oči a zjeho tlustého obličeje vyzařuje tolik dobroty, že se stydím odmítnout. Když poklekl, udělal jsem totéž. „Otče náš, jenž jsi na nebesích…“ Oči se mi zalily slzami. Když to dobrý otec uviděl, sňal mi boubelatým prstem z tváře velikánskou slzu, pozdvihl ji ke rtům a vypil.

„Tvůj pláč je pro mě největší odměna, synu, kterou mi Bůh mohl dnes tvým prostřednictvím seslat. Díky.“ Povstal a políbil mě na čelo.

Sedíme zase na posteli, jeden vedle druhého.

„Jak dlouho jsi už neplakal?“

„Čtrnáct let.“

„Proč čtrnáct?“

„Bylo to v den maminčiny smrti.“

Vzal mě za ruku a řekl: „Odpusť těm, kdo ti způsobili tak velké utrpení.“

Vytrhl jsem mu ruku a jediným skokem jsem se bezděky octl uprostřed cely.

„Ó ne, to ne! Neodpustím jim nikdy. Chcete, abych se vám s něčím svěřil, otče? Tak tedy: všechen svůj čas, každý den, každou noc, každou minutu trávím tím, že kombinuju, kdy, jak, jakými prostředky bych mohl usmrtit všechny, kdo mě sem dostali.“

„Říkáš to a věříš tomu, synu. Jsi mladý, velice mladý. Až zestárneš, vzdáš se myšlenky na trest a na pomstu.“

Po čtyřiatřiceti letech si myslím totéž co on.

„Co mohu pro tebe udělat?“ opakuje kněz.

„Přestupek, otče.“

„Jaký?“

„Jít do cely 37 a říct Degovi, aby si prostřednictvím svého advokáta podal žádost o transport do ústřední věznice v Caen, a já, že jsem to udělal dnes. Musíme rychle odjet z Conciergerie do některé věznice, kde se připravují transporty do Guayany. Protože když zmeškáme první loď, museli bychom čekat další dva roky v káznici, než pojede další. Až s ním promluvíte, pane faráři, přijďte zase sem.“

„Jak to zdůvodním?“

„Například, že jste si u mne zapomněl breviář. Čekám na odpověď.“

„A proč tak spěcháš do něčeho tak hrozného, jako je trestanecká kolonie?“

Dívám se na něho, na toho faráře, opravdového obchodního cestujícího Pána Boha, a jsem si jist, že mě nezradí.

„Abych co nejdříve uprchl, otče.“

„Bůh ti pomůže, synu, jsem si tím jist, a začneš žít nový život, cítím to. Máš oči hodného chlapce a ušlechtilou duši. Jdu na číslo 37. Čekej na odpověď.“

Vrátil se velmi rychle. Dega souhlasí. Farář mi nechal svůj breviář až do zítřka.

Jaký paprsek slunce to dnes kemně pronikl! Má cela je plná té záře. Díky tomu svatému muži.

Jak je možné, že Bůh, jestli existuje, připouští, aby na zemi žila tak rozličná lidská stvoření? Prokurátor, policisté, Poleinové a vedle nich farář, farář z Conciergerie?

Ta návštěva svatého muže mi udělala dobře a navíc mi prokázal službu.

Výsledek žádostí na sebe nedal čekat. Týden nato ve čtyři ráno nastoupilo sedm mužů v chodbě Conciergerie. Bachaři jsou všichni na místě v plném počtu.

„Do naha!“ Všichni se pomalu svlékáme. Je zima, mám husí kůži.

„Nechte své věci ležet před sebou. Čelem vzad, krok dozadu a každý před sebou najde balík.“

„Obléct!“ Místo košile z jemné příze, kterou jsem na sobě měl před několika okamžiky, jsem dostal drsnou tuhou košili z režného plátna a místo mého krásného obleku kazajku a kalhoty z hrubé hnědé vlněné látky. Mé boty zmizely a místo nich strkám nohy do páru dřeváků. Až do dnešního dne jsem vypadal jako normální člověk. Dívám se na ostatních šest: hrůza! Osobnost každého z nás zmizela: ve dvou minutách jsme se změnili v galejníky.

Vpravo v bok, v zástupu pochodem v chod!“ V doprovodu asi dvaceti strážných přicházíme na nádvoří, kde nás jednoho po druhém pouštějí do úzkého policejního náklaďáku, rozděleného na cely. Vzhůru do Beaulieu (Krásného místa) - tak se jmenuje ústřední věznice v Caen.

ÚSTŘEDNÍ VĚZNICE V CAEN

Jen jsme přijeli, zavedli nás do ředitelovy kanceláře. Trůní za empírovým stolem na metr vysokém pódiu.

„Pozor! Promluví kvám ředitel.“

„Odsouzení! Jste zde přechodně, budete tu čekat na odjezd do trestanecké kolonie. Jste tu v káznici. Zákaz mluvení, žádné návštěvy ani dopisy. Buď se ohnete, nebo se zlomíte. Máte k dispozici dvoje dveře: jedny vedou do trestanecké kolonie, když se budete chovat dobře. Druhé vedou na hřbitov. V případě špatného chování: sebemenší přestupek se trestá šedesáti dny samovazby o chlebě a vodě. Ještě nikdo nevydržel samovazbu dvakrát za sebou. Zapište si to dobře za uši.“

Obrátil se na Bláznivého Petříčka, kterého vydala španělská policie.

„Co jste dělal v civilu?“

„Byl jsem toreadorem, pane řediteli.“

Ředitel, rozběsněný touto odpovědí, zařval: „Zacvičte mi s tím chlapem! A hezky po vojensku!“ V okamžiku pět nebo šest bachařů toreadora srazilo, zmlátilo obušky a rychle odvleklo někam pryč.

Bylo slyšet, jak křičí: „Vy kur…, pět na jednoho a ještě s pendrekem, syčáci.“

Následovalo „ah!“ smrtelně zraněného zvířete a potom už nic.

Jenom zvuk drhnutí po cementu, jako když se nějaká věc táhne po zemi.

Kdo nepochopil po této scéně, nepochopí nikdy. Dega stojí vedle mne. Pohnul prstem, jenom jedním, a dotkl se mých kalhot. Pochopil jsem, co mi chce říct: „Jestli se chceš dostat do kolonie, poslouchej jako hodiny.“

Deset minut nato se každý z nás (kromě Bláznivého Petříčka, kterého odvlekli do odporné kobky v podzemí) octl v cele disciplinárního oddělení ústřední věznice.

Náhoda tomu chtěla, že Dega dostal celu vedle mé. Předtím nás představili jaké si ryšavé jednooké obludě, vysoké sto devadesát centimetrů a možná i víc, se zbrusu novým býkovcem v pravé ruce.

Je to kápo, vězeň, který má funkci mučitele ve službách dozorců. Je postrachem odsouzenců. Pro dozorce je výhodné si ho držet proto, že mohou lidi mlátit klacky a bičovat, aniž se sami unaví, a když někdo umře, nenese za to správa věznice odpovědnost.

Později, za krátkého pobytu v lazaretu, jsem se dověděl historii té lidské bestie. Blahopřejme řediteli centrální věznice, že si svého kata dovedl tak dobře vybrat. Chlap býval povoláním lamač kamene. Žil v malém městečku v severní Francii. Jednoho krásného dne se rozhodl, že spáchá sebevraždu a zároveň oddělá svou ženu.

Použil k tomu dost velké patrony dynamitu. Natáhl se vedle ženy, která ležela v druhém patře šestipatrového domu. Žena spala.

Chlap si zapálil cigaretu a od ní doutnák k dynamitové patroně, kterou držel v levé ruce mezi svou a manželčinou hlavou. Děsný výbuch. Výsledek: ženu museli smést na lopatku, protože byla doslova roztrhaná na kousíčky. Dům se částečně zřítil, v troskách zahynuly tři rozdrcené děti a stará sedmdesátiletá žena. Další byli více či méně těžce zraněni.

Chlap, jmenuje se Tribouillard, ztratil kus levé ruky, z níž mu zbyl jen malíček a půlka palce, levé oko a ucho. Na hlavě měl zranění, dost těžké, takže bylo třeba provést trepanaci. Po odsouzení se stal kápem disciplinárních vězňů v centrální věznici. Tento poloviční blázen může s nešťastníky, kteří uvízli vjeho království, nakládat, jak se mu zlíbí.

Ráz, dva, tři, čtyři, pět, čelem vzad… jeden, dva tři, čtyři, pět, šest, čelem vzad… a zase začíná nekonečné pochodování ode zdi ke dveřím cely.

Je zakázáno přes den ležet. V pět hodin ráno vzbudí všechny pronikavý hvizd píšťalky. Musí se vstát, ustlat postel, umýt se a začít chodit nebo si sednout na stoličku připevněnou ke zdi. Vrchol rafinovanosti trestního systému: postel se zvedne, přiklopí ke zdi a zůstává u ní zaháknuta. Vězeň se tak nemůže natáhnout a lze ho líp hlídat.

Ráz, dva, tři, čtyři, pět… čtrnáct hodin pochodu. Chce-li vězeň dobře zvládnout automatiku toho nepřetržitého pohybu, musí se naučit chodit se skloněnou hlavou, ruce za zády, nechodit ani příliš rychle, ani příliš pomalu, dělat pěkně stejně dlouhé kroky a otáčet se automaticky najednom konci cely na levé a na druhém konci na pravé noze.

Ráz, dva, tři, čtyři, pět… Cely jsou lépe osvětleny než v Conciergerie a doléhají sem zvuky z disciplinárního oddělení, ale také některé, které přicházejí z polí. V noci bývá slyšet, jak si pískají nebo zpívají dělníci ze vsi, kteří se vracejí domů, spokojení, že si pěkně přihnuli ovocného vína.

Dostal jsem dárek k vánocům: štěrbinou mezi prkny, kterými je zabedněno okno, jsem najednou uviděl krajinu. Byla celá bílá, pokrytá sněhem, a v ní několik velkých černých stromů, ozářených velikým měsícem. Vypadalo to jako typická pohlednice k vánocům. Vítr shodil ze stromů jejich sněhový příkrov, takže jsou dobře viditelné. Rýsují se jako veliké černé skvrny na bílém pozadí.

Jsou vánoce pro všechny lidi, a dokonce pro část lidí ve vězení.

Pro odsouzence čekající na převoz se Správa praštila přes kapsu: každý dostal povolení koupit si dvě žebra čokolády. Říkám správně dvě žebra, nikoli dvě tabulky. Ty dva kousíčky čokolády byly má štědrovečerní večeře v roce 1931.

…Ráz, dva, tři, čtyři, pět… Soudní perzekuce ze mne udělala setrvačník, pochodování v cele tam a zpátky je celý můj vesmír.

Všechno je matematicky vypočítáno. V cele nesmí být nic, absolutně nic. Zejména je nepřípustné, aby se vězeň jakkoli rozptyloval.

Kdybych byl přistižen, jak se dívám tou škvírou v zabedněném okně, byl bych přísně potrestán. Ale nemají vlastně pravdu? Vždyť pro ně nejsem nic víc než žijící mrtvola. Jakým právem bych se chtěl těšit pohledem na přírodu?

Venku létá motýl. Je světle modrý s malým černým proužkem a kousek od něho, blízko okna, bzučí včela. Co zde ta zvířátka pohledávají? Vypadá to, jako by se zbláznila z toho zimního slunce, ledaže by jim bylo zima a chtěli dovnitř do vězení. Motýl v zimě je zmrtvých vstalý. Jak to, že nezemřel? A ta včela, pročpak asi opustila úl? Jaká nevědomá drzost, přiblížit se sem. Štěstí, že kápo nemá křídla, protože dlouho by naživu nezůstali.

Tribouillard je hrozný sadista a já tuším, že se mi s ním něco přihodí. Bohužel jsem se nemýlil. Den po návštěvě těch dvou půvabných hmyzích stvoření jsem se ohlásil na marodku. Už nemohu, zalykám se samotou, potřebuji vidět nějakou tvář, slyšet něčí hlas, třeba nepříjemný, ale přece jenom hlas, slyšet prostě cokoli.

Stál jsem předposlední v řádce osmi lidí, úplně nahý v ledové zimě chodby, obličej obrácený ke zdi, nos čtyři prsty od ní. Čekal jsem, až na mě příjde řada předstoupit před lékaře. Chtěl jsem vidět lidi - a podařilo se! Kápo nás překvapil v okamžiku, kdy jsem šeptal pár slov Julotovi, zvanému Muž s kladivem. Zběsilý ryšavec reagoval strašlivě. Ranou pěstí do zátylku mě napůl omráčil, a protože jsem neviděl, jak rána přichází, praštil jsem se nosem o zeď.

Vytryskla krev. Vstal jsem, protože jsem předtím upadl, otřásljsem se a pokouším se uvědomit si, co se mi to stalo. Protože jsem naznačil gesto protestu, kolos, který na nic jiného nečekal, mě kopnutím do břicha srazil znovu na zem a začal do mě řezat býkovcem. Julot to nemohl snést. Skočil po něm. Rozpoutala se z toho strašlivá rvačka, ale protože je Julot právě dole, dozorci sledují bitvu netečně.

Já jsem vstal, ale nikdo si mě nevšímá. Rozhlížím se kolem, jestli neuvidím nějakou zbraň. Vtom jsem spatřil lékaře, vykloněného z lenošky, jak se pokouší dohlédnout z ambulance, co se děje na chodbě, a současně jsem si všiml poklice na velikém hrnci, která se nadzdvihovala pod tlakem páry. Ten veliký smaltovaný hrnec stojí na kamnech, která vytápějí doktorovu ordinaci. Pára má zřejmě pročišťovat vzduch.

V tu chvili, poslušen okamžitého reflexu, jsem popadl hrnec za obě ucha. Hrnec pálí, ale držím ho pevně a jediným pohybem vychrstnu vařící vodu do obličeje kápa, který mě neviděl, jak byl soustředěn na Julota. Z hrdla chlapa se vydral příšerný výkřik. Zasáhl jsem přesně. Koulí se po zemi, a protože nosí tři vlněná trika, s námahou je ze sebe strhává jedno po druhém. Když došel ke třetímu, začal s ním strhávat i kůži. Otvor trička je malý. Vynakládá všechnu silu, aby je ze sebe sundal, a přitom si stahuje kusy kůže z prsou, z části krku a z obličeje. Opařil jsem mu i to jediné oko a je teď slepý. Nakonec se zvedne, ohyzdný, zkrvavený, samé živé maso. Julot toho využil: kopl ho strašlivě do varlat. Obr se zhroutil, začal zvracet a slintat. Má dost. My čekáme. Nemáme co ztratit.

Oba dozorci, kteří scéně přihlížejí, si netroufají nás napadnout.

Zvoní na poplach pro posilu. Přichází ze všech stran a rány obušky se na nás sypou jako krupobití. Mám štěstí, že mě velice brzy omráčili, takže už rány necítím.

Přišel jsem k sobě o dvě patra níž, úplně nahý, v kobce zaplavené vodou. Pomalu se vzpamatovávám. Ruka přejíždí po rozbolavělém těle. Na hlavě mám nejméně dvanáct až patnáct boulí. Kolik je hodin? Nevím. Tady není den ani noc, není tu žádné světlo. Slyším za zdí klepání, přichází z dálky.

Ťuk, ťuk, ťuk, ťuk. Je to vyzvánění vězeňského „telefonu“. Chci-li přijmout zprávu, musím zaťukat dvakrát na zeď. Ale čím? Ve tmě nevidím, co by mi k tomu mohlo posloužit. Pěstmi nic nezmohu, jejich rány se nedonesou daleko. Jdu směrem, kde předpokládám dveře, protože tma tam není tak černá. Narazil jsem na příčky, které jsem neviděl. Hmatám kolem sebe a zjišťuji, že kobka je uzavřena dveřmi, vzdálenými odemne víc než metr. Mříž, které se dotýkám, mi brání k ním přistoupit. Takže když někdo vstoupí do cely k nebezpečnému vězni, nemůže na něho vězeň dosáhnout, protože je v kleci. Může se s ním mluvit, lze ho polévat, házet mu jídlo a nadávat mu bez nejmenšího nebezpečí. Ale, a to je výhoda, nelze ho bez nebezpečí ztlouct, protože k tomu je třeba otevřít mříž.

Klepání se čas od času ozývá znovu. Kdo mě to asi může volat?

Ten člověk si zasluhuje, abych odpověděl, protože kdyby ho při tom chytili, hodně riskuje. Při chůzi si každou chvíli málem natluču hubu. Stoupl jsem na něco tvrdého a kulatého. Ohmatal jsem to je to dřevěná lžíce. Rychle jsem ji popadl a chystám se odpovědět. Čekám, ucho přitisknuté ke zdi. Ťuk, ťuk, ťuk, ťuk - stop, ťuk, ťuk. Odpovídám: ťuk, ťuk. Ty dva údery oznamují tomu, kdo volá: „Pokračuj, přijímám zprávu.“ Klepání začíná: ťuk, ťuk, ťuk… písmena abecedy běží rychle jedno za druhým. Zastavil se u písmene M. Ťukl jsem jednou silně: ťuk. Ví, že jsem zaznamenal písmeno M. Následuje O, T, Y atd. Říká mi: „Moty, jak se vede? Dostals pěkný náklad, já mám zlomenou ruku.“ Je to Julot.

Telefonujeme si tak přes dvě hodiny a nestaráme se, jestli nás někdo přistihne. Jsme doslova posedlí chutí telegrafovat si věty.

Sdělil jsem mu, že nemám nic zlomeného, že mám hlavu samou bouli, ale žádné zranění.

Viděl, jak mě táhli dolů za nohu, a říká, že mi hlava skákala zjednoho schodu na druhý a o každý se otloukala. On neztratil vůbec vědomí. Myslí si, že Tribouillard je těžce popálen. Vlna mu dodala.

Rány jsou hluboké - takže se z toho hned tak nevylíže.

Trojí rychlé zaťukání za sebou a totéž ještě jednou mi ohlašuje, že se na chodbě ozval kravál. Hned jsem přestal. Skutečně, za několik okamžiků se dveře otevřely. Někdo křičí:

„Do kouta, lumpe! Postav se k zadní stěně do pozoru!“ Je to nový kápo. „Jmenuju se Klacek, je to moje pravý jméno. Vidíš, že mám jméno podle zaměstnání.“ Osvětlil velkou námořní lucernou kobku a mé nahé tělo.

„Tady máš hadry, obleč se. Ani se nehni! Tady je voda a chleba.

Nesněz to najednou, protože čtyřiadvacet hodin už nic nedostaneš.“*

Křičí jako divý a potom zvedne lucernu ke svému obličeji. Vidím, že se usmívá, a vůbec ne zle. Položil si prst na ústa a ukazuje mi na věci, které přinesl. V chodbě je zřejmě dozorce a on mi chtěl dát na srozuměnou, že není nepřítel.

Skutečně, v šišce chleba jsem našel velký kus vařeného masa a v kapse od kalhot, poklad! balíček cigaret a zapalovač s kousíčkem troudu. Zde mají tyto dárky cenu miliónu. Dvě košile místo jedné a vlněné spodky, které mi sahají až po kotníky. Na toho Klacka budu vzpomínat, co budu živ. To všechno znamená, že se mi přišel odměnit za to, že jsem oddělal Tribouillarda. Před tím malé* Čtyři sta padesát gramů chleba a litr vody. rem byl jenom pomocný kápo. Teď se díky mně stal velkým šéfem s titulem. Zkrátka, vděčí mi za postup a vyjadřuje mi své díky.

Aby se zjistilo, na které cele se telefonuje ťukáním, je třeba trpělivosti Siouxe, a protože to při lenosti dozorců může zjišťovat jenom kápo, využíváme toho s Julotem, co srdce ráčí. Jsme totiž úplně klidní, pokud jde o Klacka. Celý den si posíláme telegramy.

Dověděl jsem se od něho, že odjezd do kolonie se blíží - zbývají tři nebo čtyři měsíce.

Dva dny na to nás vyvedli ze samotek. Každý v doprovodu dvou strážných jdeme do ředitelovy kanceláře. Proti vchodu sedí za stolem tři muži. Je to něco jako tribunál. Ředitel je v roli předsedy, jeho zástupce a vrchní dozorce dělají přísedící.

„Ale ale, hošánci, tak tady vás máme! Copak nám řeknete?“

Julot je velice bledý, oči má napuchlé, určitě má horečku. Má už tři dny zlomenou ruku a určitě hrozně trpí.

Julot tiše odpovídá: „Mám zlomenou ruku.“

„Ale za to si přece můžete sám. Aspoň se odnaučíte přepadat lidi. K lékaři půjdete, až příjde. Doufám, že to bude do týdne. Čekání vám prospěje, protože ta bolest vám možná bude k něčemu dobrá.

Nemyslíte si, doufám, že dám volat lékaře speciálně kvůli individuu, jako jste vy? Tak si pěkně počkejte, až bude mít doktor z věznice čas a ošetří vás. Což mi ovšem nebrání, abych vás oba neodsoudil. Až na další zůstanete v samovazbě.“

Julot se mi podíval přímo do očí. Jako by mi říkal: „Ten pěkně oblečenej pán rozhoduje velice snadno o lidských životech.“

Otočil jsem hlavu znovu k řediteli a dívám se na něho. Myslí si, že chci mluvit. Říká mi: „A co vy? Vám se to rozhodnutí nelíbí?

Co proti němu máte?“

Odpovídám: „Absolutně nic, pane řediteli. Jenom cítím potřebu vám plivnout do ksichtu, ale neudělám to, protože mám strach, abych si neušpinil sliny.“

Je tak ohromen, že zrudl a hned mu to nedošlo. Zato to došlo vrchnímu dozorci. Zařval na své lidi:

„Odveďte ho a vezměte si ho do prádla. Doufám, že ho za hodinu uvidím, jak se plazí po břiše a omlouvá se mi. Však my ho vydrezírujeme! Jazykem mi bude čistit boty - svršky i podrážky. A pořádně si ho podejte, svěřuju vám ho.“

Dva dozorci mi zkroutili pravou ruku, dva druzí levou. Ležím na zemi, ruce vzadu zkroucené až do výše lopatek. Nasadili mi železa s palečnicemi, které mi poutají levý ukazovák k pravému palci, a vrchní dozorce mě zdvíhá za vlasy jako zvíře.

Nemá cenu vyprávět, co všechno mi udělali. Stačí, když budete vědět, že jsem měl pouta za zády nasazená jedenáct dní. Za život vděčím Klackovi. Každý den házel do mé cely normální veku chleba, tu jsem však bez rukou nemohl sníst. Nedařilo se mi se do ní zakousnout, ani když jsem ji hlavou přitlačil k mříži. Jenže Klacek mi házel navíc kousky chleba ve velikosti sousta v dostatečném množství, abych se udržel naživu. Nohou jsem je vždycky shrábl do malé hromádky, potom jsem si lehl na břicho a jedl jako pes. Každý kousek jsem pořádně rozžvýkal, abych o nic nepřišel.

Dvanáctý den, když mi železa sundali, byla ocel zaříznutá do masa a kov byl místy zarostlý zduřelým masem. Vrchní dozorce dostal strach, o to víc, že jsem bolestí omdlel. Když mě vzkřísili, odvedli mě na marodku, kde mi rány očistili kysličníkem. Ošetřovatel žádal, aby mi dali protitetanovou injekci. Ochromené paže se nemohly vrátit do normální polohy. Teprve po víc než půlhodinovém masírování kafrovým olejem jsem je mohl spustit podél těla.

Sestoupil jsem znovu do samotky a vrchní dozorce mi řekl při pohledu na jedenáct šišek: „Teď si dáš do trumpety! To je zvláštní, že jsi po jedenácti dnech půstu ani tak moc nezhubl…“

„Pil jsem hodně vody, šéfe.“

„Aha, rozumím. Teď hodně jez, aby ses brzy zotavil.“

A odešel.

Kretén! Říká mi to v přesvědčení, že jsem jedenáct dní nic nejedl, že se teď najednou nacpu a umřu na poruchu trávení. Ten se načeká! Kvečeru mi Klacek podstrčil tabák a papírky. Kouřím, kouřím a kouř foukám do díry od topení, která se samozřejmě nikdy nepoužívá. Ještě, že se dá využít takhle.

Později jsem zavolal Julota. Myslí si, že jsem nejedl jedenáct dní, a radí mi, ať začnu pomaloučku. Bojím se říct mu pravdu ze strachu, že nějaký grázl by mohl telegram zachytit. Ruku má v sádře, cítí se dobře a blahopřeje mi, že jsem se držel.

Podle jeho názoru se transport blíží. Saniťák mu řekl, že přišly ampulky s očkovací látkou, určené pro trestance. Obyčejně přicházejí měsíc před odjezdem. Julot je neopatrný, protože se mě také ptá, jestli jsem zachránil tubu s penězi.

Ano, zachránil, ale co mě stálo uchovat si ten poklad, se vůbec nedá popsat. Mám konečník samou hroznou ránu.

Tři týdny nato nás vyvedli z cel. Co se děje? Pustili nás pod senzační sprchu s mýdlem a horkou vodou. Cítím, jak ožívám. Julot se směje jako kluk a Bláznivý Petříček zrovna vyzařuje radost ze života.

Protože jsme vyšli ze samotek, nevíme, co se děje. Holič odmítl odpovědět na mou krátkou otázku, kterou jsem procedil mezi zuby: „Co se děje?“

Neznámý chlap se špinavou hubou mi řekl: „Myslím, že nás propustili ze samotek. Asi čekají nějakýho inspektora a mají strach.

Hlavně že dejcháme.“ Každého z nás zavedli do normální cely.

V poledne jsem ve své první teplé polévce po třiačtyřiceti dnech našel kousek dřeva. Čtu na něm: „Odjezd za osm dní. Zítra očkování.“

Kdo mi to posílá?

Nikdy jsem se to nedověděl. Zřejmě některý z vězňů disciplinárního oddělení, který nám prokázal laskavost a dal nám tu zprávu.

Ví, že má-li jí jeden z nás, dovědí se ji všichni. Já ji dostal určitě čirou náhodou.

Rychle telefonuji Julotovi: „Pošli to dál.“

Celou noc jsem slyšel telefonování. Já už jsem přestal, protože jsem svůj úkol splnil.

Je mi báječně v posteli. Nechci žádné komplikace. A jít zpátky do samotky nemám nejmenší chuť. Dnes méně než kdy jindy.

DRUHÝ SEŠIT

VZHŮRU DO KOLONIE

SAINT-MARTIN-DE-RÉ

Večer mi Klacek podstrčil tři gauloisky a papírek, na kterém čtu:

„Motýlku, vím, že odejdeš a odvezeš si na mě dobrou vzpomínku.

Jsem kápo, ale snažím se ubližovat lidem co nejmíň. Vzal jsem tu funkci, protože mám devět dětí a chci dostat co nejdřiv milost. Sbohem. Šťastnou cestu. Transport jede pozítří.“

Skutečně, nazítří nás shromáždili ve skupinách po třiceti v chodbě disciplinárního oddělení. Ošetřovatelé, kteří přišli z Caen, nás očkují proti tropickým nemocem. Každý dostal tři séra a dva litry mléka. Dega je vedle mne. Je zamyšlený. Už se nedodržuje zákaz mluvení - víme, že nás nemohou dát do samotky hned po očkování. Povídáme si potichu bachařům před nosem. Ti se neodvažují nic říct kvůli ošetřovatelům z města. Dega mi říká:

„Jestlipak budou mít dost vozů s kójema, aby nás odvezli všechny najednou?“

„Myslím, že ne.“

„Saint-Martin-de-Ré je daleko, a jestli budou odvážet šedesát lidí denně, bude to trvat deset dní, protože je nás přes šest set jenom tady.“

„Hlavně, že jsme naočkovaní. To znamená, že jsme v seznamu a brzo budeme v kolonii. Odvahu, Dego, začne nová etapa. Počítej se mnou, jako já počítám s tebou.“

Dívá se na mne, oči se mu třpytí uspokojením. Položil mi ruku na rameno a opakuje: „Na život a na smrt, Moty.“

Během cesty se neudálo skoro nic hodného vyprávění. Leda snad to, že jsme se dusili, každý ve své malé kóji velkého policejního antonu. Dozorci nám nechtěli pustit dovnitř vzduch, odmítli dokonce pootevřít dveře. Po příjezdu do La Rochelle byli dva z našeho vozu nalezeni mrtví, udušení.

Zevlouni shromáždění na břehu - Saint-Martin-de-Ré je ostrov a museli jsme záliv přeplout - byli při tom, když se ti dva udušení chudáci našli. Ostatně aniž nám přitom dali cokoli najevo. A protože nás četníci měli do pevnosti dodat živé, nebo mrtvé, naložili mrtvoly na loď spolu s námi.

Přeprava netrvala dlouho, ale aspoň jsme se mohli pořádně nadechnout mořského vzduchu. Řekl jsem Degovi: „Cítím ve vzduchu útěk.“ Usmál se. A Julot, který byl vedle nás, řekl:

„Jo. Ve vzduchu je cítit útěk. Já se vracím tam, odkud jsem utek před pěti lety. Nechal jsem se načapat jako pitomec, zrovna když jsem šel oddělat svýho přechovávače, co mě práskl před deseti lety.

Snažme se zůstat pohromadě, protože nás v Saint-Martin rozdělí náhodně na skupiny po desíti do každý cely.“

Julot se mýlil. Když jsme dorazili na ostrov, vyvolali jeho a dva další a oddělili je od ostatních. Byli to uprchlíci z trestanecké kolonie, které chytili ve Francii, a teď se tam vraceli podruhé.

V celách v desíti členných skupinách nám začalo čekání. Smíme mluvit, kouřit a jsme velice dobře živeni. Toto období je nebezpečné jen kvůli tubě s penězi. Aniž člověk ví proč, najednou vás zavolají, musíte se vysvléct do naha a jste co nejpečlivěji prohledán.

Nejdřív všechny záhyby těla od hlavy až k patě a potom šaty. „Obléct!“ A člověk se vrací, odkud přišel.

Cela, jídelna, dvůr, kde trávíme dlouhé hodiny pochodováním v zástupu. Ráz, dva! Ráz, dva!… Pochodujeme ve skupinách po sto padesáti. Zástup je dlouhý jako had, dřeváky klapou. Rozkaz dodržovat absolutní ticho. Pak přijde „Rozchod!“. Každý si sedne na zem a tvoří se skupiny podle sociálních kategorií, nejdřív lidé ze skutečného podsvětí, u nichž příliš nezáleží na původu: Korsičané,

Marseillané, Toulousané, Bretonci, Pařížané atd. Dokonce jeden

Ardéchan, to jsem já. A musím říct ke cti Ardéche, že jsou tu od nás z celého transportu devatenácti set lidí jen dva: jeden vesnický policajt, který zabil svou ženu, a já. Z toho plyne, že Ardéchané jsou počestní lidé. Ostatní skupiny vznikají libovolně, protože do kolonie se posílá víc paďourů než správných chlapů z podsvětí. Těmto dnům čekání se říká dny pozorování. A skutečně, jsme pozorováni ze všech možných hledisek.

Jednou odpoledne jsem seděl na slunci, když vtom ke mně jde nějaký člověk. Má brýle, je malý a hubený. Pokouším se nějak si ho zařadit, ale při našem jednotném oblečení je to velice nesnadné.

„Ty jsi Motýlek?“ Má velice silný korsický přízvuk.

„Jsem. Co bys rád?“

„Přijď na záchod,“ řekl a odešel.

„To je paďour z korsický basy,“ říká mi Dega. „Určitě nějakej lupič z hor. Co ti asi může chtít?“

„Hned se to dovím.“

Jdu k záchodům, postaveným uprostřed nádvoří, a předstírám tam, že močím. Muž stojí vedle mne v téže pozici. Nedívá se na mne a říká:

„Jsem bratranec Pascala Matry. Řekl mi v hovorně, že když budu,potřebovat pomoc, mám se obrátit na tebe jeho jménem.“

„Pascal je můj přítel. Co potřebuješ?“

„Nemůžu už nosit tubu s prachama, mám úplavici. Nevím, komu se svěřit. Bojím se, že mi ji někdo ukradne, nebo, že na ni příjdou bachaři. Snažně tě prosím, Motýlku, nos ji pár dní za mne.“

A ukazuje mi tubu, mnohem větší, než je moje. Obávám se, že mi chce nastrojit léčku a že mě žádá o tu službu, aby zjistil, jestli.Mám pouzdro já: kdybych řekl, že si nejsem jist, jestli dokážu nosit dvě pouzdra, hned by se to dověděl. Zeptám se proto s ledovým klidem:

„Kolik je v něm?“

„Pětadvacet tisíc franků.“

Neřekl jsem už ani slovo, vzal jsem pouzdro, mimochodem velice čisté, a před ním jsem si je vstrčil do konečníku - uvažoval jsen přitom v duchu, jestli je člověk schopen nosit dvě pouzdra. Neměl jsem o tom ponětí. Vstal jsem, natáhl jsem si kalhoty… všechno v pořádku, necítím žádné obtíže.

„Jmenuji se Ignác Galgani,“ řekl mi, než odešel. „Děkuju, Motýlku.“

Vrátil jsem se k Degovi, vzal jsem si ho stranou a vyprávím mu o co šlo.

„Není to moc těžký?“

„Ne.“

„Tak o tom už nemluvme.“

Pokoušíme se navázat spojení s lidmi, kteří uprchli a teď se vracejí, pokud možno s Julotem nebo s Guittouem. Žízníme po informacích: jak to tam vypadá, jak se tam nakládá s vězni, jak to navléct, aby se člověk udržel pohromadě s kamarádem atd. Náhoda způsobila, že jsme narazili na zajímavého chlapíka, zcela zvláštní případ.

Je to Korsičan, který se narodil v trestanecké kolonii. Jeho otec tam byl dozorcem a žil sjeho matkou na ostrovech Spásy. Narodil se na

Královském ostrově, jednom ze tří ostrovů - druhé dva se jmenují

Svatý Josef a Ďábel - a ten osud! - Vrací se tam teď nikoliv jako syn dozorce, ale jako trestanec.

Vyfasoval dvanáct let za násilné vloupání. Je mu devatenáct, upřímný výraz tváře, světlé a jasné oči. Oba jsme s Degou viděli na první pohled, že do toho spadl náhodou. O podsvětí skoro nemá páru, ale budeme ho potřebovat, aby nám poskytl co nejvíce informací o tom, co nás čeká. Vypravoval nám o životě na Ostrovech, kde žil čtrnáct let. Tak jsme se například dověděli, že jeho chůvou na Ostrovech byl slavný trestanec, který se v galerce na Montmartru zamíchal do rvačky na nože pro krásné oči Zlaté hřívy. *

Dává nám cenné rady: útěk se musí organizovat z Velké země, protože z Ostrovů je to nemožné. Dále nedostat se do seznamu nebezpečných, protože každý s tímto označením, sotva se vylodí na konečné štaci v přístavu Svatý Vavřinec nad Maroni, je internován buď dočasně, nebo na doživotí podle druhu označení. V zásadě je na Ostrovech z transportu internováno méně než pět procent. Ostatní zůstávají na Velké zemi. Ostrovy jsou zdravé, kdežto Velká země, jak mi to už vypravoval Dega, je svinstvo, které pomaloučku požírá trestance všemi druhy nemocí, nejrůznějšími druhy smrti, vraždami atd.

Doufáme s Degou, že nebudeme internováni na Ostrovech. Ale hrdlo se mi stahuje: a co když jsem veden jako nebezpečný? Se svým doživotím plus historie s Tribouillardem a ředitelem jsem na tom opravdu parádně.

Jednoho dne se mezi vězni roznesla zpráva: nechodit za žádnou cenu na marodku, protože ti, co jsou příliš slabí nebo příliš nemocní a nesnesli by cestu, jsou na marodce tráveni. Budou to určitě pitomé řeči. Skutečně, jeden Pařížan, Francis la Passe, nám potvrzuje: je to výmysl. Jeden člověk se skutečně otrávil, ale Francisův bratr, který pracuje na marodce, mu vysvětlil, jak se to vlastně stalo.

* Jméno plavovlasé hrdinky v půtkách mezi Apači. (Pozn. překl.)

Chlapík, který spáchal sebevraždu, býval velký odborník na nedobytné pokladny. Vloupal se prý za války z pověření francouzské špionáže do německé ambasády v Ženevě či v L,ausanne. Vzal tam důležité dokumenty, které odevzdal francouzským agentům. Policie ho za to pustila z vězení, kde si odpykával pětiletý trest. A od roku 1920 si žil klidně z kořisti jednoho nebo dvou vloupání za rok.

Pokaždé když ho chytili, uplatnil své malé vydírání na Druhém oddělení, které si pospíšilo s intervencí. Tentokrát to však nevyšlo.

Dostal dvacet let a měl odjet s námi. Aby zmeškal transport, předstíral nemoc a zůstal na marodce. Tabletka cyankáli - stále podle toho, co tvrdí jeho bratr - prý všechno ukončila. Nedobytné pokladny a druhé oddělení můžou klidně spát.

Tenhle dvůr je plný historek. Jedny jsou pravdivé, druhé vymyšlené. V každém případě je člověk poslouchá, aspoň líp ubíhá čas.

Když jdu na záchod, na dvoře nebo v cele, musí se mnou kvůli pouzdrům Dega. Postaví se předemne, zatím co já manipuluji s pouzdry, a kryje mě před příliš zvědavýma očima. Člověk má co dělat i sjedním pouzdrem, a já mám dvě, protože Galgani je čím dál nemocnější. A je v tom záhada: pouzdro, které zavádím jako druhé, vychází vždycky jako druhé a první vždycky jako první. Nemám ponětí, jak se mi otáčela v břiše, ale bylo to tak.

Včera u holiče se pokusili zavraždit při holení Clousiota. Dostal dvě rány nožem do srdeční krajiny. Je to zázrak, že není mrtev. Dověděl jsem se tu historii od jednoho zjeho přátel. Je podivná a jednou ji budu vypravovat. Tato vražda byla vyrovnáním účtů. Muž, kterému se nepovedla, zemřel o šest let později v Cayenne - spolkl dvojchroman draselný v čočce. Zemřel za hrozných bolestí. Ošetřovatel, který asistoval lékaři při pitvě, nám přinesl asi deseticentimetrový kus střeva. Bylo tam sedmnáct děr. O dva měsíce později byl jeho vrah nalezen uškrcený na posteli, kde ležel jako pacient.

Nikdy jsme se nedověděli, kdo to udělal.

Jsme v Saint-Martin-de-Ré už dvanáct dní. Pevnost je nabitá k prasknutí. Hlídky konají své pravidelné obchůzky ve dne v noci.

Ve sprchách se mezi dvěma bratry strhla bitka. Rvali se jako psi a jednoho pak dali do naší cely. Jmenuje se André Baillard. Řekl mi, že ho nemůžou potrestat, protože je to chyba Správy: dozorci mají rozkaz nepřipustit za žádných okolností, aby se bratři setkali.

Když se člověk doví jejich historii, pochopí proč.

André zabil jednu penzistku a jeho bratr Emil schoval lup. Emil se dostal do kriminálu za krádež na tři roky. Jednoho dne se v cele, kde byl ještě s několika dalšími, rozčilil na bratra, který mu neposlal peníze na cigarety, všechno vyklopil a řekl, že si to André vypije.

Vysvětloval, že starou zabil André a on, Emil, schoval peníze. A že až se vrátí, nedá mu nic. Jeden z vězňů šel honem vyprávět řediteli věznice, co se dověděl. Netrvalo dlouho, André byl zatčen a oba bratři odsouzeni k smrti. V oddělení pro odsouzené k smrti ve věznici Santé jejich cely sousedily. Oba si podali žádost o milost. Emilově žádosti bylo vyhověno třiačtyřicátý den, Andrého žádost však byla zamítnuta. Nicméně z lidských ohledů na Andrého zůstal Emil dál v oddělení pro odsouzence k smrti a oba bratři chodili každý den na procházku, jeden za druhým, s řetězi na nohou.

Šestačtyřicátý den se Andrého cela otevřela ve čtyři hodiny třicet. Přišli všichni: ředitel, zapisovatel i prokurátor, který žádal jeho hlavu. Nadešla chvíle popravy. Ale v okamžiku, kdy ředitel pokročil kupředu a chtěl začít mluvit, přiběhl Andrého advokát a zaním další muž, který odevzdal prokurátorovi nějakou listinu. Všichni vyšli na chodbu. André měl hrdlo tak stažené, že nemohl polknout slinu. To není možné, zahájená poprava se přece nikdy nepřerušuje. A přece tomu tak bylo. André se dověděl teprve nazítří po hodinách úzkosti a lámání hlavy od svého advokáta, že v předvečer jeho popravy zavraždil Gorgulov prezidenta Doumera. Doumer však nezemřel hned. Advokát hlídal před klinikou celou noc. Předtím informoval ministra spravedlnosti, že jestli prezident zemře před hodinou popravy (mezi čtvrtou a pátou), že požádá o odklad popravy do doby, než bude mít země novou hlavu státu. Doumer zemřel ve čtyři hodiny dvě minuty. Advokát okamžitě uvědomil kancléřství, skočil do taxíku spolu s nositelem rozkazu o odložení popravy - opozdil se však o tři minuty a nestačil už zabránit, aby byly dveře Andrého cely otevřeny. Oběma bratrům byl trest smrti změněn v trest nucených prací na doživotí. Věc se odehrála tak, že se advokát odebral v den volby do Versailles, a sotva byl Lebrun zvolen, předložil mu svou žádost o milost. Ještě nikdy neodmítl prezident první žádost o omilostnění: „Lebrun podepsal,“ dokončil André, „a tady mě máte, živého a zdravého, na cestě do Guayany.“ Dívám se na muže, který o vlásek unikl gilotině, a říkám si, že všechno, co jsem vytrpěl já, není nic proti kalvárii, kterou má za sebou on.

Přesto jsem se s ním nikdy nestýkal. Když pomyslím, že zabil chudáka starou ženskou, aby jí ukradl peníze, zvedá se mi žaludek.

Ostatně, štěstí ho ani nadále nikdy neopustilo. Za nějaký čas svého bratra zavraždil na ostrově Svatého Josefa. Několik vězňů ho vidělo. Emil chytal ryby na udici. Stál na skále a nemyslel na nic jiného než na ryby. Vlny dělaly takový hluk, že se v něm ztrácel každý jiný zvuk. André se přiblížil k bratrovi zezadu. V ruce měl tři metry dlouhou bambusovou tyč. Strčil bratra prudce do zad a Emil ztratil rovnováhu. Místo bylo zamořené žraloky a Emil jim okamžitě posloužil jako zákusek. Na večerním apelu scházel a byl prohlášen za zmizelého při pokusu o útěk. Víc se o tom nemluvilo. Scéně bylo přítomno jen pět nebo šest trestanců, kteří sbírali na vrcholku ostrova kokosové ořechy. Všichni, kromě bachařů, to samozřejmě věděli. André Baillardovi se nikdy nic nestalo.

Byl přeložen na pevninu pro „dobré chování“ a ve Svatém Vavřinci nad Maroni měl fešácký kriminál. Dostal maličkou celu sám pro sebe. Jednou se kvůli něčemu pohádal s kterým si vězněm. Požádal ho záludně, aby vnikl dojeho cely, a zabil ho pak ranou nožem přímo do srdce. Bylo mu uznáno, že jednal v řádné sebeobraně, a byl zproštěn obžaloby. Po zrušení trestanecké kolonie byl stále ještě „pro dobré chování“ omilostněn.

Saint-Martin-de-Ré je nacpán vězni. Dělí se na dvě různé kategorie. Osm set nebo tisíc trestanců a devět set vyhnanců. Trestancem v kolonii se stane ten, kdo se dopustí nějakého těžkého zločinu nebo je obžalován, že se ho dopustil. Nejmírnější trest je sedm let, ostatní mají postupně od sedmi let až po doživotí. Komu byl trest smrti cestou milosti prominut, má tím automaticky doživotí.

S vyhnanci je tomu jinak. Tři až sedm menších trestů a člověk může jít do vyhnanství. Pravda, jsou to všechno nenapravitelní zloději a společnost se před nimi musí přirozeně bránit. Nic méně je pro civilizovaný národ ostuda, že vyměřuje doplňkový trest vyhnanství.

Mezi vyhnanci jsou zlodějíčci, nešikovní, protože se dají často chytit

- a přitom bylo vyhnanství za mých časů vlastně totéž co doživotí.

Ti lidé neukradli za celý svůj zlodějský život ani deset tisíc franků.

V tom vidím největší nesmysl francouzské civilizace. Národ nemá právo se mstít ani se příliš rychle zbavovat lidí, kteří dělají společnosti potíže. Spíš by se o ně mělo pečovat než je tak nelidsky trestat.

Teď jsme v Saint-Martin-de-Ré už sedmnáct dní. Známe už jméno lodi, která nás poveze do kolonie. Jmenuje se La Martiniére. Poveze tisíc osm set sedmdesát odsouzenců. Osm nebo devět set trestanců se dnes shromáždilo na nádvoří pevnosti. Stojíme už asi hodinu, seřazeni po deseti, a zaplňujeme čtverec nádvoří. Otevírají se dveře a vidíme, jak vstupují muži, oblečení jinak než dozorci, které jsme až dosud poznali. Mají na sobě pěkné světle modré uniformy vojenského střihu. Je to úplně jiné oblečení, než mají četníci i vojáci. Všichni mají široký pás, od kterého visí pouzdro na revolver. Vyčnívá z něho pažba zbraně. Jejich asi osmdesát. Někteří mají prýmky. Všichni mají kůži opálenou sluncem. Jsou nejrůznějšího stáří, od pětatřiceti do padesáti let. Staří jsou sympatičtější než mladí, kteří se nafukují a tváří se domýšlivě a důležitě. Štáb těchto lidí doprovází ředitel ze Saint-Martin-de-Ré, jeden plukovník četnictva, tři nebo čtyři lékaři v koloniálním úboru a dva faráři v bílých sutanách. Plukovník četnictva vzal do ruky hlásnou troubu a přiložil ji k ústům. Čekáme, že zavelí „pozor“, ale nic takového se nestalo.

Křičí:

„Dávejte všichni pozor. Od tohoto okamžiku za vás přejímají odpovědnost orgány ministra spravedlnosti, reprezentované Správou trestnic ve Francouzské Guayaně, jejímž administrativním centrem je město Cayenne. Pane veliteli Banote, odevzdávám vám zde přítomných osm set šestnáct odsouzených, zde je seznam. „Račte se přesvědčit, že jsou všichni přítomni.“

Okamžitě začíná vyvolávání: „Ten a ten, zde. Ten a ten… atd.

Trvá to dvě hodiny a všechno souhlasí. Potom jsme svědky výměny podpisů mezi dvěma správami. Podepisuje se na malém stolku, přineseném k této příležitosti.

Velitel Banot, který má tolik prýmků co plukovník, jenže nikoli stříbrných jako u četnictva, ale zlatých, teď uchopil hlásnou troubu:

„Transportovaní - napříště budete oslovováni vždycky tímto slovem: transportovaný ten a ten, číslo to a to, které vám bude přiděleno. Od této chvíle podléháte speciálním zákonům trestanecké kolonie, jejím předpisům a jejím interním soudům, které o vás budou v případě potřeby rozhodovat. Tyto autonomní tribunály vás mohou za rozličné přečiny, jichž se dopustíte v trestanecké kolonii, odsoudit od prostého trestu vězení až k trestu smrti. Tyto disciplinární tresty vězení a káznice si vězňové budou odpykávat přirozeně v různých zařízeních, která patří Správě. Úředníci, které vidíte před sebou, se jmenují dozorci. Když se na ně budete obracet, řeknete:

,Pane dozorce.` Po polévce každý z vás dostane námořnický pytel s trestaneckými šaty. O všechno je postaráno, nepřísluší vám žádné jiné oblečení než toto. Zítra se nalodíte na La Martiniére. Budeme cestovat společně. Nezoufejte si, že odjíždíte, v kolonii vám bude lépe než v káznicích ve Francii. Můžete mluvit, hrát, zpívat a kouřit a nemusíte se bát špatného zacházení, budete-li se dobře chovat.

Žádám vás, abyste počkali, až budete v kolonii, a do té doby si nevyřizovali spory, které máte mezi sebou. Disciplína během cesty musí být velmi přísná, doufám, že to pochopíte. Je-li mezi vámi někdo, kdo se cítí fyzicky indisponován podniknout cestu, ať se přihlásí v nemocnici, kde ho prohlédnou lékaři, kteří doprovázejí transport. Přeji vám dobrou cestu.“ Tím ceremonie skončila.

„Tak co, Dego, co si o tom myslíš?“

„Milej Motýlku, já měl pravdu, když jsem ti říkal, že největší nebezpečí, s kterým se budeme muset vyrovnat, hrozí od ostatních vězňů. Ta věta, co říkal:Abyste počkali, až budete v kolonii, a do tý doby si nevyřizovali spory, který máte mezi sebou, to dokonale potvrzuje. Co tam je asi zabitejch a zavražděnejch.“

„S tím si hlavu nelam, musíš mi důvěřovat.“

Vyhledal jsem Francise la Passe a říkám mu: „Tvůj brácha je pořád saniťákem?“ - „Jo, není těžkej, má jenom vyhnanství.“

„Spoj se s ním, co můžeš nejdřív, a řekni mu, aby ti dal skalpel.

Kdyby chtěl peníze, řekni mi kolik, zaplatím, co bude třeba.“

Dvě hodiny nato jsem měl skalpel s rukojetí z velice tvrdé ocele.

Jediná vada, že byl trochu velký, ale byla to hrozná zbraň.

Sedl jsem si poblíž centrálního záchodu a poslal jsem pro Galganiho, abych mu vrátil jeho pouzdro, ale zřejmě bylo nesnadné nalézt ho v té proměnlivé vřavě, jakou bylo tohle obrovské nádvoří zaplněné osmi sty lidmi. Ani Julot, ani Guittou, ani Suzini ho nezahlédli od našeho příchodu.

Výhodou společného života je, že člověk žije, mluví a přísluší k nové společnosti, dá-li se to nazvat společností. Je toho tolik, coje třeba říct, vyslechnout a udělat, že už nezbývá žádný čas na myšlení. Zjistil jsem, že minulost se tak stírá a ustupuje do pozadí vzhledem ke každodennímu životu, že by člověk, který se jednou dostane do kolonie, vlastně měl zapomenout, kdo byl, proč a jak ztroskotal, že se dostal až sem, aby se už nezabýval ničím jiným než jedinou věcí: útěkem. Mýlil jsem se, protože to, co člověka zpočátku stravuje nejvíc, je především nutnost udržet se naživu. Kdejsou poldové, porotci přelíčení, soudci, má žena, můj otec, mí přátelé? Jsou tam, živi a zdrávi, každý má své místo v mém srdci, ale člověk by řekl, že pro cestovní horečku a rozčilení ze skoku do neznáma, pro nová přátelství a tolik nových známostí už nejsou tak důležití jako dřív.

Ale to je jenom zjednodušený dojem. Až budu chtít, v okamžiku, kdy se mému mozku zachce otevřít přihrádku, v nížje každý z nich uložen, hned tu zase všichni budou.

A tady je Galgani. Vedou ho ke mně, protože i když má obrovská tlustá skla, sotva vidí. Zdá se, že se mu daří výtečně. Přiblížil se ke mně, a aniž řekl slovo, stiskl mi ruku. Říkám mu:

„Rád bych ti vrátil pouzdro: Už se ti daří dobře, můžeš je nosit a hlídat si je. Promě je to na cestu moc velká zodpovědnost, a pak, kdoví jestli budeme spolu, a dokonce jestli se v kolonii uvidíme.

Bude proto lepší, když si to vezmeš zpátky.“ Galgani se na mě dívá nešťastným pohledem.

„Tak honem, pojď na záchod, dám ti pouzdro.“

„Ne, nechci, nech si je, dám ti je, je tvoje.“

„Proč to říkáš?“

„Nechci se dát pro to pouzdro zabít. Radši budu žít bez peněz, než abych kvůli nim chcíp. Dávám ti je, protože koneckonců z jakých důvodů máš riskovat život, abys mi uchoval prachy. A když už riskuješ, ať z toho protebe aspoň něco kouká.“

„Ty máš strach, Galgani. Už ti někdo vyhrožoval? Má někdo echo, že ses nabalil?“

„Jo, pořád se na mě věšej tři Arabové. Pokaždý když jdu na záchod, v noci nebo přes den, si jeden z těch bejků stoupne ke mně.

Ukázal jsem jim ostentativně, ale aby to na mně nebylo poznat, že v sobě žádný prachy nemám. Přesto mě hlídají dál. Myslej si, že mý prachy nosí někdo jinej, nevědí kdo a šlapou mi na paty, aby zmerčili, v kterou chvíli je dostanu zpátky.“

Dívám se na Galganiho a vidím, že je celý vyděšený a že na něj dotírají doslova na každém kroku. Říkám mu: „Na kterej konec dvora obyčejně chodí?“ Říká mi, že kolem kuchyně a prádelny.

„Dobrá, zůstaň tady, hned příjdu. Nebo radši ne, pojď se mnou.“

Jdu s ním směrem k těm lotrům. Vytáhl jsem skalpel z čepice. Mám ho teď schovaný čepelí v pravém rukávě a rukáv si přidržuji rukou.

Když jsme přišli na místo, chlapi tam byli. Jsou tři: tři Arabové a jeden Korsičan, jmenuje se Girando. Pochopil jsem okamžitě, že celou věc našeptal Arabům Korsičan, na kterého se lidi z podsvětí vykašlali. Pravděpodobně ví, že Galgani je bratranec Pascala Matry a že nemůže nemít pouzdro.

„Tak co, Mokrane, jde to?“

„Jde to, Motýlku. A ty?“

„Hergot, ne, nejde to. Přišel jsem vám říct, že Galgani je můj kamarád. Kdyby se mu něco stalo, první, koho to bude stát kejhák, budeš ty, Girando. A vy ostatní po něm. Přeberte si to, jak umíte.“

Mokrane vstává. Je stejně vysoký jako já, asi metr sedmdesát čtyři, a stejně ramenatý. Provokace se ho dotkla a chystá se udělat gesto, aby začal rvačku. V tom okamžiku jsem však vytasil skalpel, který se leskne novotou. Držím ho celou dlaní a říkám mu:

„Jestli se hneš, zabiju tě jako psa.“

Vyveden z míry tím, že u mne vidí zbraň právě tady, kde se neustále šacuje, a také proto, že na něho udělalo dojem moje chování, stejně jako délka nože, říká:

„Nevstal jsem, abych se bil, chci diskutovat.“ Vím, že to není pravda, ale je v mém zájmu zachovat mu reputaci před přáteli. Proto mu otvírám dveře k elegantnímu vyváznutí z nepříjemné situace:

„V pořádku. Když chceš diskutovat…“

„Nevěděl jsem, že Galgani je tvůj přítel. Myslel jsem, že je to paďour, a musíš chápat, že když je člověk plonk, musí si sehnat prachy, aby měl na útěk.“

„Vpořádku, to je normální. Máš právo bojovat o svou kůži, Mokrane. Ale pamatuj si, tady je to svatý. Rozhlídni se jinde.“

Podal mi ruku. Stiskl jsem mu ji. Uf! Vylhal jsem se z toho vlastně dobře, protože kdybych toho chlapa zabil, zítra bych nikam nejel.

Teprve později jsem poznal, že jsem udělal chybu. Galgani se vrací se mnou. Říkám mu: „Nikomu ani slovo. Nemám chuť nechat si vynadat od tatíka Degy.“ Pokouším se přesvědčit Galganiho, aby si vzal svou tubu s penězi. Říká mi: „Zejtra před odjezdem.“ Nazítří zmizel jako pára, a tak jsem se na cestu do trestanecké kolonie nalodil s dvěma pouzdry.

V noci v naší cele, kde je nás asi jedenáct, nikdo nepromluvil. To proto, že si víceméně všichni uvědomují, že je to jejich poslední den na půdě Francie. Každého, někoho méně, někoho víc, se zmocnila nostalgie, že opouští Francii navždycky a že je mu osudem určena neznámá země a neznámý způsob života.

Dega nemluví. Sedí vedle mne u zamřížovaných dveří, které vedou na chodbu a kudy jde trochu víc vzduchu. Já mám pocit úplné bezradnosti. Informace o tom, co nás čeká, jsou tak protichůdné, že nevím, mám-li být spokojen, nebo smutný, nebo zoufalý.

Lidé v cele jsou všichni z podsvětí. Jediný Korsičan, který se narodil v trestanecké kolonii, mezi nás tak docela nepatří. Všichni ti lidé jsou v jakém si nijakém rozpoložení. Tíha a důležitost chvíle způsobila, že postupně oněměli. Kouř z cigaret stoupá jako oblak, přitahovaný vzduchem z chodby, a když člověk nechce, aby ho štípal do očí, musí si sednout pod ta mračna kouře. Nikdo nespí, snad s výjimkou André Baillarda, což je pochopitelné. Je to člověk, který už jednou málem ztratil život, takže všechno, co by mohlo po zrušení rozsudku v jeho životě přijít, nemůže být ničím jiným než nečekaným rájem.

Před očima se mi rychle odvíjí film mého života: dětství v rodině plné lásky, výchovy, vybraných způsobů a ušlechtilosti. Polní kvítí, bublání potoků, chuť ořechů, broskví a švestek, kterých jsme mívali v zahradě hojnost. Vůně mimózy, která nám každé jaro kvetla přededveřmi. Náš dům zvenčí i zevnitř, různé povahy každého člena rodiny. To všechno defiluje rychle před mýma očima. Je to zvukový film, v němž slyším hlas chudinky maminky, která mě měla tak ráda, hlas otce, vždycky něžný a mazlivý, a potom štěkání Kláry, tatínkova loveckého psa, který mě volá do zahrady, abych si šel hrát.

Děvčata a chlapci mého dětství, druhové při hrách v nejhezčích okamžicích života - ten film, na který se dívám, aniž jsem ho chtěl vidět, ta projekce laterny magiky, kterou proti mé vůli zažehlo mé podvědomí, to všechno naplňuje sladkým citem noc čekání před skokem do velkého neznáma budoucnosti.

Nastala hodina, kdy je třeba udělat tečku. Uvažme: je mi šestadvacet let, cítím se výborně a mám v břiše pět tisíc šest set franků, které patří mně, a dvacet pět tisíc franků od Galganiho. Dega vedle mne má deset tisíc. Myslím, že mohu počítat se čtyřiceti tisíci franky, protože jestliže Galgani není schopen uhájit si ty peníze tady, tím méně to dokáže na palubě lodi a v Guayaně. On to ostatně ví, a to je důvod, proč si pro pouzdro nepřišel. Mohu tedy s těmi penězi počítat, samozřejmě za předpokladu, že vezmu Galganiho s sebou. Musí z těch peněz něco mít, protože jsou jeho, a ne moje. Použiji jich k jeho prospěchu, ale poslouží i mně. Čtyřicet tisíc franků je hodně peněz, takže budu moci podplácet spojence, trestance, kteří si odpykávají trest, osvobozené vězně i dozorce.

Plán je správný. Hned jak přijedu, musím uprchnout spolu s Degou a Galganim, a to je jediné téma, kterým se smím zabývat. Dotýkám se skalpelu a dělá mi dobře, že cítím chlad jeho ocelového jilce.

To, že u sebe mám tak hroznou zbraň, mi dává pocit bezpečí. Vyzkoušel jsem si její prospěšnost v historii s Araby. Kolem třetí hodiny ranní postavili vězňové z disciplinárky do řady před mříží cely jedenáct námořnických pytlů z hrubého plátna, nacpaných k prasknutí. Na každém je velký štítek. Mohu si prohlédnout jeden z nich, který přečuhuje k nám dovnitř za mříž. Čtu: C… Petr, třicet let, metr sedmdesát tři, velikost čtyřicet dva, boty číslo čtyřicet jedna, číslo

X… Ten Petr C… je Bláznivý Petříček z Bordeaux, odsouzený v Paříži za vraždu na dvacet let nucených prací.

Je to hodný mládenec, člověk z podsvětí, správný a rovný chlap, dobře ho znám. Podle té cedule je zřejmé, jak pečlivá a dobře organizovaná je Správa, která řídí kolonii. Je to lepší než v kasárnách, kde se přiděluje výstroj náhodně, ať člověku padne nebo ne. Tady je všechno zaznamenáno a každý proto dostane oblečení podle své míry. Podle plátěného růžku, který vykukuje z pytle, vidím, že šaty jsou bílé se svislými červenými pruhy. V tomhle úboru člověk hned tak neunikne pozornosti.

Schválně se pokouším přinutit mozek, aby mi evokoval obrazy přelíčení, porotců, prokurátora atd. Ale mozek kategoricky odmítá uposlechnout a nedostanu z něho nic jiného než normální představy. Pochopil jsem, že kdybych si chtěl znovu vyvolat scény z Conciergerie a z Beaulieu tak intenzívně, jak jsem je žil, musel bych být sám, úplně sám. Když jsem si to uvědomil, pocítil jsem úlevu. Chápu, že kolektivní život, který mě čeká, ve mně vyvolá jiné potřeby, jiné reakce a jiné plány.

Bláznivý Petříček přistoupil ke mříži a říká mi: „Jak se máš, Moty, je to dobrý?“

„A ty?“

„Já? Já vždycky snil, že si udělám vejšlap do Jižní Ameriky, ale protože jsem hráč, v životě jsem si nedokázal ušetřit na cestu. Fízlové se rozhodli, že mi tu cestu špendýrujou zadarmo. To je príma, no řekni, Motýlku?“

Mluví přirozeně, v jeho slovech není ani stín vychloubání. Člověk cítí, že si je doopravdy jistý sám sebou. - „Tahle cesta do Ameriky, co nám poskytujou zadarmo policajti, má fakticky svý výhody.

Radši jedu do kolonie, než bych smrděl patnáct let v káznici někde ve Francii.“

„Ještě tak vědět, jak to nakonec dopadne, Petříčku. Co říkáš?

Ale můj názor je, že zbláznit se v cele nebo zajít na podvýživu v dúe některé káznice ve Francii je horší než chcípnout na lepru nebo žlutou zimnici.“

„Můj taky,“ říká.“

„Koukni se, Petříčku, tahle cedule je tvoje.“

Nahnul se a pozorně slabikuje, co je na ní napsáno. „Nejradši bych si to kvádro honem navlík, mám chuť otevřít pytel a hodit to na sebe, nikdo mi nic neřekne. Koneckonců je to všechno pro mě.“

„Nech toho, čekej, až nám to vydají. Teď se nám nejmíň hodí do krámu zavařit nějakou rotyku. Potřebuju klid.“ Pochopil to a odešel od mříže.

Ludvík Dega se na mě podíval a řekl: „Mladej, tohle je poslední noc. Zejtra dáme vale naší krásný zemi.“ - „Ta naše krásná zem nemá krásnou justici, Dego. Poznáme možná jiný země. Třeba nebudou tak krásný, jako je ta naše, ale budou zacházet lidštějc s lidma, kteří chybovali.“ Nevěděl jsem tehdy, jak správně jsem to řekl.

Budoucnost ukázala, že jsem měl pravdu. Znovu ticho.

ODJEZD DO TRESTANECKÉ KOLONIE

V šest hodin poplach. Chlapi z disciplinárky nám roznášejí kávu, potom přicházejí čtyři dozorci. Jsou dnes v bílém, revolvery stále po boku. Na sněhobílé blůze uniformy mají zlaté knoflíky. Jeden z nich má tři zlaté prýmky v podobě písmene V na levém rukávě, na ramenou nemá nic.

„Transportovaní, vyjdete po dvou na chodbu. Každý si najde pytel, který mu patří, na štítku je vaše jméno. Vezměte pytel a postavte se ke zdi obličejem do chodby, pytel postavte před sebe.“

Trvalo nám nějakých dvacet minut, než jsme se seřadili a postavili pytle před sebe.

„Svlékněte se, udělejte hromádku ze svých svršků a zavažte ji rukávy do kazajky… Výborně. Ty tam, seber uzly a slož je do cely…

Oblečte se, natáhněte si spodky, tričko, pruhované drilichové kalhoty, drilichovou kazajku, ponožky a boty… Všichni jsou oblečeni?“

„Ano, pane dozorce.“

„V pořádku. Vlněnou kazajku nedávejte do pytle, nechte si ji venku pro případ, kdyby pršelo nebo kdyby vám bylo zima. Pytle na levé rameno!… Za mnou v dvojstupech pochodem v chod!“

Dozorce s prýmky jde vpředu, dva po straně a čtvrtý vzadu. Naše malá kolona míří k nádvoří. Za necelé dvě hodiny je osm set trestanců nastoupeno. Vyvolávají čtyřicet mužů, mezi nimiž jsme Dega ijá a tři uprchlí navrátilci, Julot, Galgani a Santini. Všech čtyřicet je seřazeno po desíti. V čele kolony, která se řadí, má každá řada po straně jednoho dozorce. Žádné řetězy ani pouta. Tři metry před námi jde pozpátku deset četníků. Jsou obráceni obličejem k nám. Mají v rukou pušky a půjdou tak celou cestu - každého vede jiný četník, který ho táhne za jeho závěsný řemen.

Hlavní brána citadely se otevírá a kolona se dává pomalu na pochod. Jak postupně vycházíme z pevnosti, četníci s puškou nebo se samopalem v ruce se přidávají ke konvoji, přibližně dva metry od něho, a tak ho doprovázejí. Četníci drží v patřičném odstupu spoustu zvědavců, kteří se přišli podívat na odjezd trestanců. Uprostřed cesty někdo zapískal tiše mezi zuby v oknech jednoho domu. Zdvihl jsem hlavu a uviděl jsem v okně svou ženu Nénette a Antoina D…, svého přítele. Paula, Degova žena, a jeho přítel Antoine Giletti jsou v dalším okně. Dega je také uviděl a tak jdeme, oči upřené každý na své okno tak dlouho, jak to jen jde. Je to naposled, co vidím svou ženu a svého přítele Antoina, který později zemřel při bombardování v Marseille. Nikdo nemluví, je absolutní ticho. Ani žalářníci, ani dozorci, ani četníci, ani obecenstvo, nikdo neruší tu opravdu mučivě bolestnou chvíli. Všichni chápou, že těch tisíc osm set lidí zmizí navždycky z normálního života.

Vstupujeme na palubu. Nás čtyřicet prvních odvedli na konec podpalubí do klece z tlustých železných tyčí. Je na ní připevněn lepenkový štítek. Čtu: „Místnost č.l, 40 mužů, speciální kategorie.

Nepřetržitý zostřený dozor.“ Každý dostal srolované visuté lůžko.

Všude je plno kroužků na zavěšení lůžek. Někdo mě objal, je to Julot. Ten se ve všem vyzná, protože tu cestu prodělal už před deseti lety. Ví, co se má dělat. Říká mi:

„Honem pojď sem. Pověs si pytel na kroužek, co si na něj zavěsíš lůžko. Je to blízko dvou kajutních okýnek. Teď jsou zavřený, ale na moři je otevřou a bude se tu dejchat líp než všude jinde v celý kleci.“

Představuji mu Degu. Právě se chceme dát do řeči, když se blíží nějaký chlapík. Julot mu zahradil cestu paží a řekl: „Jestli chceš dojet živ, sem už nikdy nevkročíš. Rozuměls?“ - „Jo,“ říká. - „Víš proč?“ - „Vím.“ - „Tak plav.“ Chlap jde pryč. Dega je nadšen tou demonstrací síly a netají se tím: „S váma dvěma můžu klidně spát.“ Julot odpovídá: „S náma jsi, člověče, bezpečnější, než kdybys spal ve vile na pobřeží s otevřeným oknem.“

Cesta trvala osmnáct dní. Jediný incident: jednou v noci všechny probudil pronikavý výkřik. Našli mrtvého chlapa s velkým nožem zabodnutým do zad. Nůž byl vbodnut zespoda nahoru, a než muže probodl, projel lůžkem. Je to hrozná, přes dvacet centimetrů dlouhá zbraň. Pětadvacet nebo třicet dozorců na nás okamžitě namiřilo revolvery a pušky a začalo hulákat:

„Všichni do naha, a honem!“

Všichni se svlékli do naha. Je mi jasné, že se bude šacovat. Položil jsem skalpel pod pravé chodidlo. Opíral jsem se víc o levou nohu než o pravou, protože mě ocel zraňovala. Ale noha skalpel zakryla.

Čtyři dozorci vešli dovnitř, aby prohledali boty a šaty. Než vstoupili, odložili zbraně. Zavřeli za nimi dveře klece, ale zvenčí nás hlídají dál, zbraně jsou na nás namiřeny. „Prvního, kdo se pohne, zastřelím,“ říká hlas jednoho velitele. Během prohlídky objevili tři nože, dva zaostřené tesařské hřebíky, jednu vývrtku a jedno zlaté pouzdro na peníze. Šest mužů, stále ještě nahých, vystoupilo na vyvýšenou plošinu. Přišel velitel transportu Barrot v doprovodu dvou koloniálních lékařů a velitele lodi. Když bachaři vyšli z naší klece, všichni se oblékli, aniž čekali na rozkaz. Skalpel jsem sebral a schoval.

Dozorci se shromáždili vzadu na plošině. Uprostřed Barrot, ostatní poblíž schodů. Proti nim stojí v pozoru šest nahých mužů.

„Tohle patří tady tomu,“ říká bachař, který dělal prohlídku.

Zvedl nůž a ukazuje na jeho majitele.

„To je pravda, je můj.“

„Dobrá, říká Barrot.“ „Pojede celou cestu v cele nad strojírnou.“

Další trestanci jsou pak označeni jako majitelé hřebíků, vývrtky nebo nožů a všichni se k zabaveným předmětům hlásí. Každý z nich, stále nahý, jde po schodech vzhůru v doprovodu dvou bachařů. Na zemi zůstal nůž a zlaté pouzdro. Na obě věci zbývá jeden muž. Je mladý, může mu být třiadvacet pětadvacet let, je urostlý, má nejméně sto osmdesát centimetrů, atletické tělo, modré oči.

„To je tvoje, že?“ Říká bachař a zvedá zlaté pouzdro.

„Ano, to je moje.“

„Co je uvnitř?“ Říká velitel Barrot, který vzal pouzdro do ruky.

„Tři sta anglických liber, dvě stě dolarů a dva pětikarátové diamanty.“

„Dobrá, podíváme se.“ Otevírá pouzdro. Ostatní ho obklopují a není nic vidět, je však slyšet, jak říká: „Souhlasí. Jak se jmenuješ?“

„Romeo Salvidia.“

„Jsi Ital?“

„Ano, pane.“

„Kvůli pouzdru nebudeš potrestán, ale za nůž budeš.“

„Pardon, ten nůž neni můj.“

„To neříkej, já ho našel v tvých botách,“ říká bachař.

„Nůž není můj, opakuju to.“

„Tak já jsem lhář?“

„Ne, ale mýlíte se.“

„Tak komu patří ten nůž?“ Říká velitel Barrot. „Když není tvůj, musí patřit někomu jinému?“

„Můj není, to je všechno.“

„Jestli nechceš do karceru, který je nad kotelnou a kde se uvaříš, řekni, komu patří ten nůž.“

„Nevím.“

„Tak ty ze mě chceš udělat vola? V tvých botách se najde nůž a ty nevíš, čí je? Myslíš si, že jsem idiot? Buď je tvůj, nebo víš, kdo ho tam dal. Odpověz!“

„Není můj a nevím, proč bych já měl říkat, čí je. Nejsem špicl.

Vypadám snad jako bachař?“

„Dozorce, nasaďte tomu chlapovi pouta. Tenhle projev nekázně si vypiješ.“

Oba velitelé, velitel lodi a velitel transportu, spolu mluví. Velitel lodi dává rozkaz další šarži, která vystupuje nahoru. Několik okamžiků nato přichází bretonský námořník, učiněný obr, s vědrem zřejmě plným mořské vody a s lanem tlustým jako ruka v zápěstí. Muže přivazují v pokleku k poslednímu stupni schodů. Námořník namočí lano ve škopku a potom začíná pomalu, co má síly, bít chudáka Itala po hýždích, kříži a zádech. Z Italových rtů nesejde jediný výkřik.

Krev mu stéká po hýždích a po žebrech. V hrobovém tichu se ozve výkřik protestu z naší klece:

„Bando lumpů!“

To stačilo, aby se rozpoutal všeobecný řev: „Vrahové! Syčáci!

Mrchy!“ Čím víc nám vyhrožují, že po nás začnou střílet, jestli nepřestaneme, tím víc řveme, když vtom velitel vykřikne:

„Páru!“

Námořníci otočili kola a tryskající pára nás zasahuje s takovou silou, že jsme v mžiku všichni na břiše. Pára tryskala do výše prsou.

Zmocnil se nás kolektivní strach. Popálení se neodvažovali naříkat.

Netrvalo to ani minutu, ale všech se zmocnila hrůza.

„Doufám, že vám to došlo, páni rebelanti. Sebemenší incident, a pustím na vás páru. Rozuměli jste? Vztyk!“

Jen tři muži byli vážněji popáleni. Odvedli je na ošetřovnu. Zbičovaného Itala přeložili k nám. Šest let na to zemřel na útěku se mnou.

Během osmnácti dnů plavby máme čas informovat se nebo se pokusit udělat si představu o trestanecké kolonii. Nic se neudá tak, jak si to budeme představovat, a přece udělá Julot všechno, co je vjeho silách, aby nás informoval. Víme například, že Svatý Vavřinec nad Maroni je vesnice vzdálená sto dvacet kilometrů od moře a leží na řece, která se jmenuje Maroni. Julot nám líčí situaci asi tak:

V Maroni je věznice, ústředí trestanecké kolonie. Trestanci se tu roztřiďůjí podle kategorií. Vyhnanci jdou rovnou do věznice, která se jmenuje Svatý Jan a leží sto padesát kilometrů odtud. Trestanci jsou okamžitě rozděleni do tří skupin:

První skupina - zvlášť nebezpeční. Ti budou vyvoláni okamžitě po vylodění a zavřeni do cel disciplinárního oddělení, kde budou čekat na transport na ostrovy Spásy. Tam budou internováni buď dočasně, nebo na celý život. Tyto ostrovy jsou pět set kilometrů od

Svatého Vavřince a sto kilometrů od Cayenne. Jmenují se: Královský, ten je největší, Svatý Josef, kde je káznice trestanecké kolonie, a Ďábel, ten je nejmenší. Trestanci se na ostrov Ďábel, až na vzácné výjimky, neposilají. Na Ďáblu jsou internováni političtí trestanci.

Potom příjde druhá kategorie - nebezpeční. Ti zůstanou v táboře ve Svatém Vavřinci a budou přiděleni na zahradní a zemědělské práce. Kdykoli je potřeba, jsou posláni do zvlášť obávaných táborů: do Lesního tábora, do táborů Charvin, Kaskáda, Červená zátoka a Kilometr 42, nazývané tábory smrti.

Následuje normální kategorie. Trestanci této kategorie se stanou zaměstnanci Správy, budou pracovat v kuchyni, při čištění vesnice a tábora nebo jim přidělí různé jiné práce v dilnách - v truhlárně, v malírně, kovárně, u elektrikářů, čalouníků, krejčích, v prádelně atd.

A tak tedy hodina „H“ je hodina příjezdu: jestliže je člověk vyvolán a odvezen do cely, znamená to, že půjde na Ostrovy, což vylučuje jakoukoli naději na útěk. Jediná šance je, rychle se zranit, rozříznout si koleno nebo břicho, jít do nemocnice a odtud utéct. Je třeba uniknout Ostrovům za každou cenu. Další naděje: jestliže loď, která má odvézt trestance na Ostrovy, ještě není připravena, musí se vytáhnout peníze a nabídnout je ošetřovateli. Ten vám píchne terpentýnovou injekci do některého kloubu nebo vám vstrčí vlas namočený v moči do masa, aby vznikl zánět. Nebo ti dá nadýchat síry a řekne doktorovi, že máš 40 stupňů horečky. Během těch několika dní čekání je třeba dostat se do nemocnice stůj co stůj.

Koho nevyvolají a zůstane s ostatními v barácích v táboře, má čas něco podniknout. V tom případě si nesmí hledat zaměstnání uvnitř tábora. Musí se podplatit písař a získat v táboře místo čističe stok, metaře nebo se dát zaměstnat na pile některého soukromého podnikatele. Kdo chodí do práce mimo věznici a každý den se vrací do tábora, má čas navázat spojení s propuštěnými trestanci, kteří žijí vjedné vesnici, nebo s Číňany a sjejich pomocí se připravit na útěk.

Vyhnout se táborům kolem vesnice - v těch každý rychle zajde.

Jsou tábory, kde nikdo nevydržel déle než tři měsíce. Hluboko v džungli musí trestanci nařezat kubický metr dřeva denně.

To všechno jsou neocenitelné rady. Julot nám je znovu a znovu přežvykoval celou cestu. On sám je připraven. Ví, že půjde rovnou do izolace jako navrácený uprchlík. Má za tím účelem ve svém pouzdře docela maličký nůž, vlastně perořízek. Hned jak přijedeme, rozřeže si koleno. Až bude sestupovat z lodi, spadne tak, aby to všichni viděli. Předpokládá, že bude rovnou z přístaviště převezen do nemocnice. Což se ostatně odehraje přesně tak, jak si to naplánoval.

SVATÝ VAVŘINEC NAD MARONI

Dozorci se střídají, aby se mohli převléct. Jeden po druhém se vracejí oblečeni v bílém, s koloniální přilbou místo čapky. Julot říká:

„Už jsme tady.“ Je příšerné horko, protože dozorci zavřeli kajutní okénka. Za sklem je vidět džungli. Jsme tedy už v řece Maroni. Voda je bahnitá. Prales je zelený a působí impozantně. Ptáci, vyplašení lodní sirénou, vzlétají. Plujeme velice pomalu, takže si každý může podle libosti podrobně prohlédnout tu tmavozelenou bujnou a hustou vegetaci. Vidíme první dřevěné domy se střechami ze zinkového plechu. Černoši a černošky stojí přede dveřmi a dívají se na loď.

Jsou zvyklí vídat, jak vykládá svůj lidský náklad, a proto jí nemávají na uvítanou. Podle trojího zahoukání sirény a hluku lodního šroubu poznáváme, že jsme na místě. Pak stroje zmlkly. Ticho, že by bylo slyšet, jak letí moucha.

Nikdo nemluví. Julot už otevřel svůj nožík a rozřezává si kalhoty na koleně, párá je ve švech. Koleno si může rozříznout teprve na palubě, aby za sebou nenechával krvavou stopu. Dozorci otvírají dveře klece a řadí nás po třech. My jsme ve čtvrté řadě. Julot mezi Degou a mnou. Vystupujeme na palubu. Jsou dvě hodiny odpoledne a žhoucí slunce dopadá na mou dohola ostříhanou lebku a na oči.

Když jsme se seřadili na palubě, vedou nás k můstku. Ve chvíli, kdy se kolona pozdržela tím, že první řady vstupují na můstek, přidržel jsem Julotovi na rameni jeho pytel. Julot si oběma rukama natáhl kůži na koleně, nasadil nůž a jediným řezem si uřízl sedm až osm centimetrů masa. Podal mi nůž na můstek, upadl a skutálel se až dolů. Zdvihli ho, a když viděli, že je zraněn, zavolali saniťáky. Scénář se odehrál podle plánu: dva saniťáci ho odnášejí na nosítkách.

Strakatý dav se na nás zvědavě dívá. Černoši, poločernoši, Indiáni, Číňané, potomci bělochů (pravděpodobně propuštěných trestanců) si pozorně prohlížejí každého, kdo vstupuje na zem a řadí se za ostatní. Dále dozorci, dobře oblečení civilisté, ženy v letních šatech, děti - všichni mají na hlavách koloniální přilby. I oni si prohlížejí novou várku. Když je nás dvě stě, kolona se pohne. Pochodujeme asi deset minut a přicházíme k hodně vysoké prkenné bráně, na níž je nápis: „Trestnice Svatý Vavřinec nad Maroni. Kapacita

3000 mužů.“ Brána se otevírá a my vcházíme v řadách po deseti.

„Levá, pravá, ráz, dva!“ Spousta trestanců sleduje náš příchod. Tísní se vedle sebe v oknech nebo na velkých kamenech, aby lépe viděli.

Když jsme došli doprostřed nádvoří, rozlehl se povel: „Stát! Položte si pytle před sebe. Vy tam, rozdejte klobouky!“ Každý dostal slaměný klobouk - byl nejvyšší čas: dva nebo tři muži už dostali úžeh a omdleli. Dega a já jsme se na sebe podívali: jeden oprýmkovaný dozorce vzal do ruky seznam. Myslím na to, co říkal Julot. Vyvolali Guittoua: „Tudy!“ Odchází v doprovodu dvou dozorců. Suzini totéž, Garasol totéž.

„Jules Pignard?“

„Jules Pignard (to je Julot) se zranil, je v nemocnici.“

„Dobře.“

Ti všichni budou internováni na Ostrovech. A dozorce pokračuje:

„Dávejte dobrý pozor. Každý, koho vyvolám, vystoupí z řady, vezme si přes rameno svůj pytel a nastoupí před žlutý barák číslo 1.

Ten a ten - zde, atd.“ Dega, Carrier a já se shledáváme s ostatními, už seřazenými před barákem. Otevřeli nám dveře a vstoupili jsme do obdélnikové místnosti, dlouhé asi dvacet metrů.

Uprostřed asi dva metry široká ulička, nalevo a napravo železné zábradlí po celé délce místnosti. Plachty, které slouží za visutá lůžka, jsou napjaty mezi zábradlím a zdí. Na každém je přikrývka. Každý se usídlí, kde chce. Dega, Bláznivý Petříček, Santori, Grandet a já jsme si vybrali místa vedle sebe - a okamžitě vznikají spřízněné skupiny. Jdu se podívat na druhý konec místnosti: napravo jsou sprchy, nalevo záchody bez tekoucí vody. Zavěšeni na mřížích oken sledujeme rozmísťování dalších, kteří přišli po nás. Ludvík

Dega, Bláznivý Petříček a já záříme: nejsme internováni, protože nás přidělili do společného baráku. Jinak už bychom byli v celách, jak nám to vysvětlil Julot. Všichni jsou spokojeni až do chvíle, kdy je po všem, a k páté hodině odpoledne Grandet říká:

„Je to divný, v celý koloně nevyvolali ani jednoho internovanýho. To je zvláštní. Ale co, tím líp.“ Grandet je muž, který vyloupil pokladnu v jedné centrální věznici. Byla to aféra, která rozesmála celou Francii.

V tropech přichází noc i den bez stmívání a bez rozbřesku. Jedno přechází v druhé naráz, celý rok v tutéž hodinu. Noc nastává náhle v půl sedmé večer. A v půl sedmé přinášejí dva trestanci dvě petrolejové lampy, které zavěšují u stropu na háček. Lampy vydávají jen velmi slabé světlo. Tři čtvrtiny místnosti jsou v naprosté tmě. V devět hodin všichni spí, protože když přešlo vzrušení z příchodu, chcípáme zase horkem. Ani trochu vzduchu, všichni jsme ve spodcích.

Já ležím mezi Bláznivým Petříčkem a Degou. Šeptáme si a potom usínáme.

Nazítří ráno, když se zvoní budíček, je ještě tma. Všichni vstávají, umývají se a oblékají. Dostáváme kávu a šišku chleba. Do zdi je zapuštěna police na chleba, misku a všechny ostatní věci. V devět hodin přišli dva dozorci a jeden trestanec v bílém, bez pruhů. Oba bachaři jsou Korsičané a mluví korsicky s trestanci z Korsiky. Mezitím se po místnosti prochází saniťák. Když došel ke mně, říká mi:

„Jak se daří, Motýlku? Nepoznáváš mě?“

„Ne.“

„Jsem Sierra, Alžúan, seznámil jsem se s tebou u Danta v Paříži.“

„Aha, už tě poznávám. Ale ty jsi sem přišel v devětadvacátým, teď máme třicet tři a to jsi pořád ještě tady?“

„Odtud se člověk hned tak nedostane. Přihlas se na marodku.

A kdo je tohle?“

„Dega, můj přítel.“

„Napíšu tě taky k vizitě. Moty, ty máš dyzentérii. A ty, starej, máš astmatický záchvaty. Uvidím vás při vizitě v jedenáct, musím s váma mluvit.“ Pokračuje dál a křičí nahlas: „Je někdo nemocen?“

Jde k těm, co zdvíhají ruce, a zapisuje si je. Když jde zase kolem nás, doprovází ho jeden z dozorců, snědý a hodně starý.

„Motýlku, představuji ti svého šéfa, dozorce v ošetřovně, Bartiloniho. Pane Bartiloni, tenhle a tenhle jsou mí kamarádi, co jsem vám o nich říkal.“

„V pořádku, Sierro, u vizity se to zařídí, spolehněte se.“

V jedenáct hodin pro nás přišli. Je nás devět nemocných. Jdeme táborem pěšky mezi baráky. Když jsme došli kjednomu novějšímu baráku, který je jediný natřen na bílo a má na stěně červený kříž, vstoupili jsme dovnitř a vešli do čekárny, kde bylo asi šedesát lidí.

V každém koutě sálu dva dozorci. Objevil se Sierra ve sněhobílém lékařském plášti. Říká: „Vy, vy a vy, pojďte dovnitř.“ Vstoupili jsme do místnosti, v níž jsme ihned poznali lékařovu kancelář. Mluví španělsky se třemi starými mazáky. Jednoho Španěla okamžitě poznávám. Je to Fernandez, který zabil tři Argentince v kavárně

Madrid v Paříži. Když vyměnili pár slov, Sierra ho odvedl do kabinetu, z něhož vedou dveře do nemocničního sálu, a potom přišel k nám.

„Moty, pojď sem, ať tě obejmu. Jsem rád, že můžu prokázat službu tobě i tvýmu kamarádovi: oba dva máte jít na Ostrovy… No tak, nech mě mluvit! Ty, Motýlku, na doživotí a ty, Dego, na pět let.

Máte prachy?“

„Máme.“

„Tak mi dejte každej pět set franků a ráno vás příjmeme do špitálu. Ty budeš mít dyzentérii a ty, Dego, zatluč v noci na dveře, nebo ještě líp, ať někdo zavolá saniťáka a řekne, že se Dega dusí. Ostatní si beru na starost sám. Motýlku, o něco tě prosím: když budeš chtít vzít roha, dej mi včas vědět, vezmeš mě do party. Ve špitále vás můžou nechat měsíc, každej budete platit sto franků tejdně. Musíte sebou hodit.“

Fernandez vyšel z kabinetu a odevzdal Sierrovi před námi pět set franků. Vešel jsem do kabinetu, a když jsem vyšel, dávám Sierrovi místo tisíce tisíc pět set franků. Odmítl těch pět set. Nenaléhal jsem.

Sierra říká:

„Ty prachy jsou pro bachaře. Já pro sebe nechci nic. Jsme přece kamarádi, ne?“

Nazítří jsme všichni tři, Dega, já i Fernandez, v obrovské nemocniční cele. Dega byl přijat v noci. Ošetřovatel na tomto sále je pětatřicátnik, jmenuje se Chatal. Pokud jde o nás tři, má od Sierry všechny potřebné instrukce. Až doktor přijde ke mně, dá mu vzorek stolice, z něhož bude patrné, že jsem prolezlý bacily. Pro Degu zapálí deset minut před vizitou trochu síry. Přehodí mu přes hlavu šátek a dá mu síry nadýchat. Fernandez má strašlivě nafouklou tvář: píchl se do ní z vnitřní strany a celou hodinu foukal, co nejvíc mohl. Provedl to tak svědomitě, že má zateklé celé oko. Cela je v prvním poschodí. Je v ní přes šedesát nemocných, z nichž hodně jich má úplavici. Ptám se ošetřovatele, kde je Julot. Říká mi:

„Zrovna v protějším pavilónu. Mám mu něco vyřídit?“

„Ano. Řekni, že Motýlek a Dega jsou tady, ať příjde k oknu.“

Ošetřovatel může do sálu a ze sálu, kdy chce. Stačí, aby zaklepal na dveře, a otevře mu Arab. To je klíčník, poskok z řad trestanců, kterého mají dozorci k ruce. Na židlích vpravo a vlevo ode dveří sedí tři dozorci, na klíně mají pušky. Mříže na oknech jsou udělány z kolejnic a já si říkám, jak to navléct, abychom tohle dokázali přepilovat. Sedl jsem si k oknu.

Mezi naším a Julotovým pavilónem je zahrada, plná krásných květin. Julot se objevil v okně. V ruce má břidlicovou tabulku, na které je napsáno křídou: BRAVO. Hodinu nato mi ošetřovatel přinesl od Julota dopis. Píše mi: „Snažím se dostat na tvou cimru. Jestli se mi to nepodaří, pokuste se vy dostat sem. Jako důvod uveďte, že máte v sále nepřátele. Tak jedete na Ostrovy? Držte se, však my je doběhneme!“ Incident v ústřední věznici v Beaulieu, kde jsme spolu trpěli, nás velmi sblížil. Julot byl odbornik na dřevěnou palici, proto se mu říkalo Muž s kladivem. Přijížděl ve voze před klenotnictví za bílého dne v okamžiku, kdy byly nejkrásnější klenoty vyloženy v kazetách ve výkladní skříni. Vůz, který řídil jeho společník, se zastavil, ale motor nechali běžet. Julot rychle vyskočil, ozbrojen velikou dřevěnou palicí, roztříštil výklad jedinou pořádnou ranou, sebral co nejvíc kazet a vskočil do vozu, který se okamžitě rozjel.

Když se mu to podařilo v Lyonu, Angers, Tours a Le Havru, zaútočil ve tři hodiny odpoledne na velké klenotnictví v Paříži. Odnesl si klenoty za víc než milión franků. Nevypravoval mi nikdy, proč a jak byl dopaden. Byl odsouzen na dvacet let a po čtyřech letech uprchl. Jak nám vypravoval, byl zatčen, když se vrátil do Paříže: hledal svého přechovávače. Chtěl ho zavraždit, protože nikdy neodevzdal jeho sestře velkou částku peněz, které mu dlužil. Přechovávač ho uviděl, jak obchází v ulici, kde bydlel, a upozornil policii.

Julot byl chycen a vrátil se do trestanecké kolonie s námi.

Už je to týden, co jsme v nemocnici. Včera jsem dal Chatalovi dvě stě franků - to je týdenní taxa, za kterou se oba udržujeme v nemocnici. Abychom si udělali reputaci, dáváme tabák všem, kdo nemají. Jeden „těžkej“ - těžký zločinec z Marseille jménem Carora, se spřátelil s Degou. Je jeho rádcem. Říká mu několikrát denně, že má-li hodně peněz, ví se to určitě ve vesnici prostřednictvím novin, které docházejí z Francie. Lidé jsou informováni o velkých aférách a je lepší nepokoušet se o útěk, protože propuštění trestanci by ho prý zabili, aby mu ukradli pouzdro s penězi. Starý Dega mě informuje o svých rozhovorech s Carorou. Marně mu říkám, že ten starý je budižkničemu, protože je tu už dvacet let, a že na něho nemohu dát. Na Degu ty povídačky silně působí a já mám co dělat, abych ho podle nejlepšího vědomí a svědomí podpíral.

Propašoval jsem lístek Sierrovi, aby mi poslal Galganiho. Netrvalo to dlouho. Nazítří je Galgani v nemocnici, ale v místnosti bez mříží. Jak mu odevzdat jeho tubu? Svěřil jsem se Chatalovi, že musím naprosto nezbytně mluvit s Galganim, a nechal jsem ho v přesvědčení, že jde o přípravu útěku. Řekl mi, že mi ho může přivést přesně v poledne na pět minut. V hodinu výměny stráží ho pošle na verandu a umožní mu, aby se mnou mluvil oknem. Nic za to nechce.

Galganiho v poledne přivedli k oknu. Dal jsem mu pouzdro přímo do rukou. Zasunul si je vstoje předemnou a rozplakal se. Dva dny nato jsem od něho dostal časopis, v něm pět tisíci frankových bankovek a jediné slovo: Děkuju.

Chatal, který mi časopis odevzdával, peníze viděl. Nic mi neřekl, ale chtěl jsem mu něco dát sám. Odmítl. Říkám mu:

„Chceme utéct. Dal by ses s námi do party?“

„Ne, Motýlku, mám už jinej kšeft. Pokusím se o útěk za pět měsíců, až propustěj mýho parťáka. Útěk bude líp připravenej a bude to jistější. Ty máš jít na Ostrovy a chápu, že máš naspěch, ale tady s těmahle mřížema to půjde těžko. Nepočítej, že ti pomůžu, nechci riskovat ten flek, co mám. Tady v klidu počkám, až bude kamarád propuštěnej.“

„Príma, Chatale. Člověk má bejt v životě upřímnej. Už ti o tom neřeknu ani slovo.“

„Stejně ti budu nosit vzkazy a budu pro tebe nakupovat.“

„Děkuju, Chatale.“

Tu noc bylo slyšet dávky z kulometu. Ráno jsme se dověděli, že uprchl Muž s kladivem. Ať mu Pánbůh pomáhá, byl to dobrý kamarád. Asi se mu naskytla příležitost a využil jí. Tím líp.

Patnáct let nato, roku 1948, jsem byl na Haiti, kam jsem přijel v doprovodu jednoho venezuelského milionáře podepsat smlouvu s ředitelem Casina, kde jsem se měl ujmout vedení herny. Jednou v noci, když jsem vycházel z kabaretu, kde se pilo šampaňské, mi říká jedna z dívek, které nás doprovázejí, černá jako uhel, ale vychovaná jako děvče z dobré venkovské francouzské rodiny:

„Má babička je kouzelnice, předříkávačka při tanci vudu a žije s jedním starým Francouzem. Je to uprchlík z Cayenne. Žije s ní už dvacet let, věčně se opíjí a jmenuje se Jules Kladivo.“

Okamžitě jsem vystřízlivěl: „Malá, odveď mě hned k babičce.“

Říká něco v haitském nářečí šoférovi taxíku, který jede, co může nejrychleji. Projíždíme kolem zářícího nočního baru: „Zastav.“

Šel jsem do baru a koupil láhev pernodu, dvě láhve šampaňského a dvě láhve tuzemského rumu. - „Jedeme!“ Dojeli jsme k mořskému břehu před hezoučký bílý domek se střechou z červených tašek.

Moře sahá skoro ke schodům. Děvče klepe, klepe, až vyjde vysoká černoška s úplně bílými vlasy. Má na sobě kazajku, která jí sahá až po kotníky. Obě ženy něco brebentí nářečím a nakonec mi stará říká: „Vstupte, pane, a buďte u nás jako doma!“ Karbidová lampa ozařuje velice čistou místnost, plnou ryb a ptáků.

„Chcete vidět Julota? Počkejte, hned tu bude. Julote, Julote!

Někdo přišel a chce s tebou mluvit.“

Přichází starý muž, bos a v modře pruhovaném pyžamu, které mi připomíná trestaneckou uniformu.

„Copak, Sněhová kuličko, kdo semnou chce mluvit v tuhle hodinu? Motýlek! To není možné?“ Objal mě a říká:

„Přines tu lampu blíž, Sněhová kuličko, ať se podívám kamarádovi do ksichtu! No jo, jsi to ty, chlape! Jsi to opravdu ty! Tak tě u nás vítám. Barák, ta trocha prachů, co mám, malá mý ženy, všechno je tvoje. Stačí říct.“

Pili jsme pernod, šampaňské, rum a občas si Julot zazpíval.

„Tak jsme je přece doběhli, kamaráde, co? Není nad dobrodružství! Já jsem to vzal přes Kolumbii, Panamu, Kostariku, Jamajku a teď už jsem dobrejch dvacet let tady. Jsem šťastnej se Sněhovou kuličkou, je to nejlepší žena, jakou může muž potkat. Kdy odjíždíš?

Jsi tu nadlouho?“

„Ne, na týden.“

„Co tu máš na práci?“

„Převzít hernu v Casinu a udělat smlouvu s ředitelem.“

„Kamaráde, byl bych rád, kdybys zůstal celej život tady u mě v týhle černý pustině, ale když už jsi ve spojení s ředitelem Casina, radím ti, ať si s ním nic nezačínáš, protože až se ti kšeft rozběhne, dá tě oddělat.“

„Děkuju za radu.“

„A ty, Sněhová kuličko, si připrav svůj tanec vudu, ale ne pro turisty. Ten pravej, pro mýho kamaráda!“ Při nějaké jiné přiležitosti vám budu vyprávět o tom proslulém „tanci vudu“, který nebyl pro turisty.

A tak tedy Julot uprchl a já, Dega a Fernandez pořád ještě čekáme. Občas si nenápadně prohlížím mříže na oknech. Marná sláva, jsou to pravé kolejnice. Zbývají ještě dveře. Ozbrojení dozorci je hlídají ve dne v noci. Po Julotově útěku se bdělost zdvojnásobila. Hlídky se střídají častěji a lékař už není tak milý. Chatal přichází na sál jen dvakrát denně dávat injekce a měřit teplotu. Uběhl další týden, zaplatil jsem dalších dvě stě franků. Dega mluví o všem možném, jen ne o útěku. Včera uviděl můj skalpel a říká mi:

„Ještě ho pořád máš? Na co?“ Odpovídám mu nevlídně:

„Abych chránil svou kůži, a když to bude nutný, i tvoji.“

Fernandez není Španěl, je to Argentinec. Je to správný chlap, pravý dobrodruh, ale řečičky starého Carory ho také silně ovlivnily. Jednoho dne slyším, jak povídá Degovi: „Ostrovy jsou prej velice zdravý, jiný kafe než tady a taky tam není horko. V týhle cimře příjde člověk k úplavici, ani neví jak, stačí jít na záchod a chytit bacila.“ V místnosti je sedmdesát mužů a denně tu umírá jeden nebo dva na úplavici. Zvláštní na tom je, že všichni umírají za odpoledního nebo večerního odlivu. Nikdy neumře žádný nemocný ráno. Proč? Záhada přírody.

Dnes v noci jsem měl diskusi s Degou. Řekl jsem mu, že někdy v noci je arabský poskok tak neopatrný, že vejde do sálu a nadzvedává prostěradla těžce nemocných, kteří mají zakrytý obličej. Bylo by možné ho omráčit, obléct se do jeho šatů (my máme všichni jenom košile a sandály, víc nic). Až bych byl oblečen, vyšel bych ven, nečekaně bych vytrhl pušku jednomu z bachařů, namířil bych na ně a museli by do cely, kterou bych zamkl. Potom bychom seskočili ze zdi nemocnice, obrácené k Maroni, vrhli se do vody a nechali se nést proudem. Dál by se vidělo. Máme peníze a mohli bychom si koupit loď a potraviny a vyrazit na moře. Oba rozhodně odmítli tento plán, a dokonce ho kritizují. Cítím, že mají srdce v kalhotách, jsem velice zklamán a dny utíkají.

Jsme tu bez dvou dní už tři týdny. Chceme-li se pokusit o útěk, zbývá nám maximálně nějakých deset patnáct dní. Dnes, to je památný den, 21. listopad 1933, vešel do sálu Joanes Clousiot, muž, jehož se pokusili zavraždit v Saint-Martin. Má oči zavřené a je skoro slepý. Oči jsou,plné hnisu. Jakmile Chatal odešel, jdu k němu.

Rychle mi oznamuje, že ostatní internovaní odjeli na Ostrovy už před víc než čtrnácti dny, ale na něho, že zapomněli. Před třemi dny ho na to upozornil jeden písař. Dal si do očí ricínové semínko, oči mu zhnisaly a tak se dostal sem. Má tisíc chutí pláchnout. Říká mi, že je schopen všeho, kdyby bylo třeba i zabít, ale chce pryč. Má tři tisíce franků. Jakmile si omyl oči teplou vodou, hned vidí úplně jasně. Vysvětlil jsem mu svůj plán útěku. Pokládá ho za dobrý, ale říká mi, že mají-li být dozorci zaskočeni, musí na to být dva nebo, kdyby to šlo, tři. Daly by se odmontovat nohy od postelí a každý s železnou nohou v ruce by mohl srazit jednoho. Podle jeho názoru by strážní neuvěřili, že budeme střílet, i kdybychom měli pušky v ruce, a mohli by přivolat bachaře z druhého pavilónu, odkud utekl Julot, a který není dál než necelých dvacet metrů.

TŘETÍ SEŠIT

PRVNÍ ÚTĚK

ÚTĚK Z NEMOCNICE

Dnes večer jsem chytil Degu a potom Fernandeze. Dega mi řekl, že nemá důvěru v můj plán, a že kdyby bylo třeba, zaplatí velké peníze, aby mu byly Ostrovy prominuty. Požádal mě, abych napsal

Sierrovi, že to navrhuje, aby nám řekl, jestli je to možné. Chatal přinesl ještě týž den lístek s odpovědí: „Neplať nikomu, aby ti škrtl internaci. Je to opatření z Francie a nikdo, ani ředitel trestnice, je nemůže zrušit. Jestli jste v nemocnici zoufalí, můžete odtud odejít hned příští den po odplutí lodi, která jede na Ostrovy a jmenuje se Mana.“

Než bychom odjeli na Ostrovy, zůstali bychom prý týden v celách, což by bylo pro útěk možná lepší než sál, do kterého jsme se dostali v nemocnici. V témže lístku mi Sierra psal, že mám-li zájem, pošle mi propuštěného trestance, který by byl ochoten připravit mi loď za nemocnicí. Je to Touloňan a jmenuje se Ježíš. Právě on připravil útěk doktora Bougrata přede dvěma lety. Abych si s ním mohl promluvit, musím na rentgen, do speciálně vybaveného pavilónu. Pavilón se nachází v obvodu nemocnice, ale propuštění trestanci se tam mohou dostat na falešnou propustku, že se dnes mají dostavit na rentgen. Řekl mi, abych dřív než tam půjdu, vyndal tubu s penězi, protože lékař by ji mohl uvidět, kdyby se podíval od plic dolů. Naškrábl jsem Sierrovi pár slov, aby Ježíše poslal na rentgen a s Chatalem aby nějak dohodl, aby mě tam poslali také. Týž večer mi Sierra poslal zprávu, že se schůzka koná pozítří v devět hodin.

Druhý den požádali Dega i Fernandez o propuštění z nemocnice. Mana odjela v ranních hodinách. Doufají, že se jim podaří uprchnout z cel v táboře. Přeju jim hodně úspěchů, ale sám své plány neměním.

Setkal jsem se s Ježíšem. Je to starý propuštěný trestanec, suchý jako sardinka, má snědý obličej, rozťatý dvěma hroznými jizvami.

Když se na člověka dívá, jedno oko mu neustále slzí. Nečistá huba a nečistý pohled. Nevzbuzuje ve mně příliš velkou důvěru - budoucnost mi dá za pravdu. Mluvíme rychle:

„Můžu ti připravit člun pro čtyři, nejvýš pět lidí. Soudek vody, potraviny, kávu a tabák, tři pagáje (indiánská vesla), prázdné pytle od mouky, jehlu a nitě, aby sis udělal plachtu a kosatku sám, busolu, sekeru, nůž, pět litrů tafie (guayanský rum), za dva tisíce pět set franků. Měsíc bude v novu odedneška za tři dny. Jestli jsi pro, budu tě čekat ve člunu na vodě každou noc od jedenácti do tří hodin ráno celý týden. Jakmile bude měsíc v první čtvrti, dál už nečekám. Člun bude stát přesně proti dolnímu rohu nemocniční zdi. Jdi podél zdi, protože dokud nenarazíš na loď, nemůžeš ji vidět ani ze dvou metrů.“ Nemám k němu důvěru, ale přesto přijímám.

„Prachy?“ Říká mi Ježíš.

„Pošlu ti je po Sierrovi.“ A rozcházíme se, aniž jsme si stiskli ruku. Moc skvělé to není.

Ve tři hodiny jde Chatal do tábora odnést peníze, dva tisíce pět set franků, Sierrovi. Řekl jsem si: „Tyhle prachy do toho vkládám díky Galganimu, protože je to riskantní. Jen aby je nepropil v tafii.“

Clousiot září. Věří sobě, mně i plánu. Jediná věc ho trápí: arabský poskok se vracívá, ne každou noc, ale často, do sálu a někdy, i když zřídka, velice pozdě. A další problém: koho bychom si měli vybrat jako třetího a navrhnout mu, aby do toho šel s námi?

Je zde jeden Korsičan z podsvětí Nice, jmenuje se Biaggi. Je v trestanecké kolonii od roku 1929 a do tohoto přísně střeženého sálu se dostal proto, že zabil nějakého chlapa, a je tu pro vraždu ve vyšetřovací vazbě. Domlouváme se s Clousiotem, jestli s ním máme mluvit a kdy. Zatím co potichu hovoříme, jde k nám osmnáctiletý eféb, chlapec krásný jako žena. Jmenuje se Maturette. Byl odsouzen k smrti a potom omilostněn pro svůj mladý věk - sedmnáct let

- za vraždu šoféra taxíku. Byli dva, jednomu bylo šestnáct, druhému sedmnáct, a ty dvě děti, místo co by se u soudu vzájemně usvědčovaly, prohlašovaly svorně, že šoféra nezabil kamarád, nýbrž on.

Jenže šofér měl v sobě jen jednu střelu. Tímto chováním si oba chlapci od začátku přelíčení získali sympatie všech trestanců.

Maturette, mládenec výrazně ženských rysů, se k nám tedy blíží a říká si ženským hlasem o oheň. Zapálil jsem mu a navíc jsem mu daroval čtyři cigarety a krabičku zápalek. Poděkoval mi se svůdným úsměvem. Nechali jsme ho odejít. Najednou mi Clousiot říká:

„Moty, jsme zachráněni. Ten arabský kozel bude chodit dovnitř, kolikrát budeme chtít, a v hodinu, která se nám bude hodit, všechno je v suchu.“

„Jak to?“

„Je to jasný jako facka: promluvíme si s Maturettem, aby kozla zblbnul. Víš přeci, že Arabové mají rádi chlapečky. A pak už bude hračka dostat ho v noci do sálu, aby si hocha poplácal. No a ten bude dělat drahoty, bude říkat, že má strach, aby je někdo nezmerčil, aby Arab chodil v době, kdy to budeme potřebovat.“

„Nech mě jednat.“

Jdu k Maturettovi, který mě vítá vemlouvavým úsměvem. Myslí, že si mě získal prvním svůdným pousmáním. Říkám mu hned:

„Mýlíš se. Pojď na záchod.“ Přišel tam a já hned spustil.

„Jestli někomu řekneš slovo z toho, co se teď dovíš, jsi mrtvej muž. Poslouchej. Jsi ochoten udělat to, a to za peníze? Kolik? Uděláš nám to jako službu, nebo chceš utýct s náma?“

„Uteču s váma, platí?“ Slibeno. Stiskli jsme si ruku.

Jde spát. Já jsem promluvil několik slov s Clousiotem a šel jsem si také lehnout. Večer v osm hodin sedí Maturette u okna. Nemusí

Araba ani volat, přichází sám, začínají si něco potichu povídat.

V deset hodin si jde Maturette lehnout. My dva ležíme s jedním okem otevřeným už od devíti hodin. Kozel vešel do sálu, dvakrát ho obešel a našel jednoho mrtvého. Zaťukal na dveře a krátce nato vešli muži s nosítky, kteří mrtvého odnesli. Ten mrtvý nám pomůže, protože poslouží jako důvod, aby Arab chodil na obchůzky v kteroukoli noční hodinu. Na naši radu mu Maturette stanovil na druhý den schůzku na jedenáct hodin v noci. Poskok přišel v určenou hodinu. Jde k chlapcově posteli, zatahá ho za nohu, aby ho probudil, a potom jde k záchodům. Maturette za ním. Po čtvrt hodině poskok vyšel, zamířil rovnou ke dveřím a vyšel ven. Přesně na minutu si jde

Maturette lehnout, aniž s námi promluví. Zkrátka, den nato se odehrálo totéž, ale o půlnoci. Všechno klape jako na drátkách, kozel přišel přesně v hodinu, kterou mu chlapec určil.

27. listopadu 1933 čekám ve čtyři hodiny odpoledne vzkaz od

Sierry. Dvě nohy od postele jsou připraveny, aby nám posloužily jako obušky. Ošetřovatel Chatal přišel bez papíru, jenom mi říká:

„Franšois Sierra ti vzkazuje, že Ježíš čeká na smluveném místě.

Hodně štěstí.“ V osm hodin večer říká Maturette Arabovi:

„Přijď pozdějc, po půlnoci spolu můžeme zůstat dýl.“

Arab řekl, že přijde po půlnoci. Přesně o půlnoci jsme připraveni. Arab vchází do místnosti kolem čtvrt na jednu, jde přímo k Maturettovu lůžku, zatahá ho za nohu a jde dál k záchodu. Maturette tam vstoupil zároveň s ním. Vytrhl jsem nohu ze své postele. Spadla a nadělala trochu hluku. Z místa, kde je Clousiot, není slyšet nic. Já se mám postavit za dveře záchodu a Clousiot má jít směrem k Arabovi, aby upoutal jeho pozornost. Po dvacetiminutovém čekání se všechno odehraje velice rychle. Arab vyjde ze záchodu, je překvapen, že vidí Clousiota, a říká:

„Co tady trčíš vprostřed sálu v tuhle hodinu? Jdi si lehnout.“

V témže okamžiku inkasuje pecku do zátylku, přesně do malého mozku, a neslyšně se zhroutí. Oblékl jsem se rychle do jeho šatů, obul jsem si jeho boty, zatáhli jsme ho pod postel, a než jsme ho tam úplně vstrčili, dal jsem mu ještě jednu ránu do týlu. Má dost.

Ani jediný z osmdesáti mužů na sále se nepohnul. Zamířil jsem rychle ke dveřím, následován Clousiotem a Maturettem, kteří jsou oba v košilích, a zaklepal jsem. Dozorce otevřel, já se rozpřáhl svým železem a praštil jsem ho přes hlavu. Druhý naproti němu upustil pušku, zřejmě usnul. Než stačil zareagovat, uspal jsem i jeho.

Z mých nevykřikl ani jeden, Clousiotův řekl „Ach“, než se poroučel. Oba moji zůstali sedět v bezvědomí na židlích, třetí jak dlouhý, tak široký a ztuhlý. Zadrželi jsem dech. Zdálo se nám, že to „Ach!“ museli všichni slyšet. Je pravda, že to bylo dost hlasité, přesto však se nikdo nepohnul. Nezatáhli jsme je do sálu - odcházíme s třemi puškami. Sestupujeme po schodech, špatně osvětlených lucernou. Clousiot jde první, chlapec uprostřed a já vzadu. Clousiot své železo odhodil. Já je držím v levé ruce a v pravé mám pušku. Dole nic. Kolem dokola je noc, tmavá jako inkoust. Musíme napínat oči, abychom rozeznali zeď na straně řeky, a rychle k ní zamíříme.

Když jsme došli ke zdi, opřel jsem se o ni, sepjal ruce a udělal „žebřík“. Clousiot vylezl nahoru, posadil se rozkročmo a vytáhl nejdřív

Maturetta a potom mne. Sklouzli jsme do tmy za zdí. Clousiot spadl do díry a udělal si něco s nohou. Maturette a já jsme spadli dobře.

Oba vstáváme - pušky jsme shodili dolů, než jsme skočili. Clousiot chce vstát, ale nemůže, říká, že má zlomenou nohu. Nechávám Maturetta s Clousiotem, utíkám k rohu, drhnu rukou po zdi. Je taková tma, že když jsem došel ke konci zdi, nezpozoroval jsem to, ruka se napřáhla do prázdna a natloukl jsem si nos. Od řeky slyším hlas, který říká:

„Jste to vy?“

„Jsme. Je to Ježíš?“

„Jo.“

Zapálil na půl vteřiny sirku. Zapamatoval jsem si směr, skočil jsem do vody a jdu k němu. Jsou dva.

„První nahoru. Kdo je to?“

„Motýlek.“

„Dobrý.“

„Ježíši, musíme popojet, kamarád si při seskoku zlomil nohu.“

„Tak vezmi tohle veslo a zaber.“

Tři pagáje se ponořily do vody a lehký člun rychle urazil těch sto metrů, které nás dělí od místa, kde mají být, což jenom tušíme, protože není nic vidět. Volám: „Clousiote!“

„Nemluv, hergot!“ Říká Ježíš. „Bublino, křísni kolečkem zapalovače.“ Jiskry zasršely. Uviděli je. Clousiot zapískal mezi zuby na lyonský způsob. Je to zapískání, které nedělá hluk, a přece je dobře slyšet. Jako když zasyčí had. Píská bez ustání. Jedeme po zvuku, až jsme u něho. Bublina seskočil, vzal Clousiota do náručí a vysadil ho do člunu. Po něm vylezl nahoru Maturette a nakonec Bublina. Je nás pět a voda sahá dva prsty pod okraj člunu.

„Nesmíte se ani pohnout, dokud to předem neohlásíte,“ říká Ježíš. „Motýlku, přestaň veslovat a polož si veslo na kolena. Bublino, zaber!“ A člun, poháněný proudem, se rychle vnořil do noci.

Když míjíme ve vzdálenosti jednoho kilometru trestnici, slabě osvětlenou elektřinou ze špatného dynama, jsme uprostřed proudu a letíme neuvěřitelnou rychlostí. Bublina zdvihl veslo. Jediný Ježíš má rukojeť svého vesla přitisknutou ke stehnu a udržuje člun v rovnováze. Nepostrkuje ho, jenom mu dává směr.

Ježíš říká: „Teď se může mluvit a kouřit. Myslím, že to klaplo.

Víš jistě, že jste nikoho nezabili?“

„Myslím, že ne.“

„Hergot, tys mě převezl, Ježíši,“ řekl Bublina. „Pořád prej, že je to útěk bez komplikací, a teď koukám, že ti chlapi měli jít na

Ostrovy!“

„Je to tak, Bublino. Nechtěl jsem ti to říkat, protože bys mi nepomohl, a já někoho potřeboval. Nevztekej se. Kdyby to ruplo, vezmu všechno na svý triko.“

„To je jiná řeč, Ježíši. Za těch sto franků, co jsem od tebe dostal, nemíním riskovat hlavu, kdyby byl někdo mrtvej, ani doživotí, kdyby některýho zranili.“

Řekl jsem: „Bublino, dostanete oba dohromady tisíc franků.“

„To si dám líbit, brácho. To je čistá hra. Děkuju. Tady ve vsi chcípáme hladem. Bejt propuštěnej je horší než bejt trestanec. Ti mají přinejmenším každej den co do huby a fasujou šaty.“

„Hele, ty,“ říká Ježíš Clousiotovi, „nebolí to moc?“

„Jde to,“ říká Clousiot. „Ale co s tou nohou uděláme, Motýlku?“

„Uvidíme. Kam jedeme, Ježíši?“

„Schovám vás v jedné malé zátoce třicet kilometrů před ústím.

Tam zůstanete tejden, dokud to bude horký, než přejde honička bachařů a lovců lidí. Musí to vypadat, že jste už dnes v noci vyjeli z Maroni a vypluli na moře. Lovci lidí mají čluny bez motoru, ti jsou nejnebezpečnější. Oheň, mluvení, kašlání by vás mohlo stát krk, kdyby byli od vás na doslech. Bachaři mají motoráky, moc velký na to, aby se s nimi mohli dostat do zátoky. Narazili by na dno.“

Noc se vyjasňuje. Je kolem čtvrté hodiny ráno. Po dlouhém hledání jsme nakonec narazili na značku, kterou zná jenom Ježíš, a pronikáme doslova do džungle. Člun pod sebe shrnuje nízké houští, které se za námi zase zavírá a vytváří tak velice hustou clonu.

Člověk by musel být kouzelníkem, aby odhadl, že je tu dost vody, která by unesla loďku. Vjíždíme dovnitř, pronikáme víc než hodinu do houští, odstraňujeme větve, které nám zahrazují cestu. Náhle jsme se octli v jakém si kanále a zastavujeme. Břeh porostlý zelenou trávou a čistý, stromy jsou obrovské a denní světlo - je šest hodinnestačí proniknout jejich listovím. Pod tou impozantní klenbou se rozléhá křik tisícerých zvířat, která neznáme. Ježíš říká: „Tak tady budete muset tejden čekat. Sedmej den vám přivezu potraviny.“

Vytáhl zpod husté vegetace docela maličkou, asi dvoumetrovou pirogu. Uvnitř jsou dvě vesla. S tímhle plavidlem se za přílivu vrátí do

Svatého Vavřince.

Teď se pojďme věnovat Clousiotovi, který leží na břehu. Má na sobě pořád ještě košili a je bos. Sekyrou jsme přitesali suché větve na prkýnka. Bublina tahá za zlomenou nohu. Clousiotovi se řinou z čela velké kapky potu. Jednu chvíli řekl: „Přestaň! V týhle pozici to bolí míň, kost bude asi na místě.“ Přiložili jsme k noze destičky a svázali jsme je novým konopným provazem, který ležel ve člunu. Ulevilo se mu. Ježíš koupil od vyhnanců čtvery kalhoty, čtyři košile a čtyři vlněné námořnické blůzy. Maturette a Clousiot se oblékli a já si na sobě nechal Arabovy svršky. Pijeme rum. Od odjezdu je to už druhá láhev, naštěstí to hřeje. Moskyti na nás bez ustání útočí, musíme obětovat paklík tabáku. Dali jsme ho rozmočit do misky a potíráme si nikotinovou šťávou tvář, ruce a nohy. Blůzy jsou vlněné a výtečné, je nám v nich teplo v tom lezavém vlhku.

Bublina říká: „Odjíždíme. A co bude s tou slíbenou tisícovkou

Poodešel jsem stranou a vracím se rychle se zbrusu novou tisícovkou.

„Na shledanou a tejden se odtud ani nehněte,“ říká Ježíš. „Sedmej den přijedeme, osmej den vyplujete na moře. Za tu dobu si udělejte plachtu, kosatku a udělejte si pořádek ve člunu, každá věc ať má svoje místo, upevněte stěžeje kormidla - kormidlo se musí přimontovat. Když se za deset dní nevrátíme, znamená to, že nás ve vesnici sebrali. Protože je celá aféra připepřená útokem na dozorce, je tam určitě hroznej poprask.“ Clousiot nás zase upozornil, že nenechal svou pušku u zdi. Hodil ji přes zeď. Nevěděl ovšem, že řeka je tak blízko, a zbraň spadla určitě do vody. Ježíš říká, že je to dobré, protože jestli ji nenašli, honci si budou myslet, že jsme ozbrojeni.

A protože ti jsou nejnebezpečnější, není co se bát: mají jen revolvery a tesáky, a když si budou myslet, že máme pušky, nebudou se pouštět do zbytečného dobrodružství. Na shledanou, na shledanou. V případě, že by nás někdo objevil a že bychom museli opustit člun, máme jít vzhůru po potoce až k houštině, kde přestává voda, a podle busoly zamířit přímo na sever. Je velká pravděpodobnost, že bychom po dvou třech dnech narazili na tábor smrti, který se jmenuje Charvin. Tam bychom museli někomu zaplatit, aby dal

Ježíšovi zprávu, že jsme tam a tam. Oba propuštění trestanci odjíždějí. Za pár minut piroga zmizela, není nic slyšet ani vidět.

Den přichází do houštin velice zvláštně. Člověk by řekl, že je pod klenbou, která přijímá sluneční paprsky shora a ani jeden nepropouští dolů. Začíná být horko. A tak jsme konečně, Maturette,

Clousiot a já, sami. První reflex - rozesmáli jsme se: všechno šlo jako po másle. Jediná nepříjemnost je Clousiotova noha. Říká, že teď, když je obložena destičkami z větví, to ujde. Hned by se mohla uvařit káva. Jde to rychle. Rozdělali jsme oheň a každý vypil velký hrnec černé kávy, oslazené práškovým cukrem. Chutná skvěle. Vydali jsme od včerejšího večera tolik energie, že nemáme odvahu prohlédnout si věci ani loď. Podíváme se později. Jsme volní, volní, volní. Je to právě sedmatřicet dní, co jsem přišel do káznice mezi těžké zločince. Jestli se útěk podaří, netrvalo mé doživotí dlouho.

Říkám: „Pane předsedo, jak dlouho trvají ve Francii nucené práce na doživotí?“ Rozesmál jsem se na celé kolo. Clousiot říká: „Ještě nemáme vyhráno. Kolumbie je daleko a tahle loďka vypálená z kmene se mi zrovna nezdá jako mořský plavidlo.“

Já neodpovídám, protože, upřímně řečeno, jsem až do poslední chvíle věřil, že tahle lodička je piroga, určená k tomu, aby nás zavezla k opravdovému člunu, s kterým vyplujeme na moře. Když jsem zjistil, že jsem se mýlil, neodvážil jsem se nic říct, především proto, abych neovlivnil kamarády. Na druhé straně, protože Ježíš se tvářil, že to je zcela normální, jsem nechtěl vypadat jako člověk, který nemá ponětí, jakých lodí se používá při útěku.

První den jsme strávili rozhovory a tím, že jsme se začínali obeznamovat s tou velikou neznámou, kterou je prales. Opice a jaký si druh malých veverek dělají nad našimi hlavami neuvěřitelné přemety. Stádo bakirů, jakých si malých divokých prasat, se přišlo napít a vykoupat. Bylo jich nejméně dva tisíce. Vlezli do zátoky, plavou a uškubávají visící kořeny. Bůhví odkud se vynořil kajman a popadl jedno prase za nohu. To začalo zoufale kvičet. V tu chvíli ostatní prasata zaútočila na kajmana. Lezou mu na hřbet a pokoušejí se ho kousnout do koutků jeho obrovské tlamy. Po každé ráně krokodýlova ocasu, hned zleva, hned zprava, se roztančí a začne metat kotrmelce některý čuník. Jeden je omráčený a plave po vodě břichem nahoru. Jeho druhové ho okamžitě sežrali. Zátoka je plná krve. Podívaná trvala dvacet minut a kajman zmizel ve vodě. Už jsme ho potom nikdy neviděli.

Spali jsme dobře a ráno jsme si udělali kávu. Sundal jsem si blůzu a umyl se velkým kouskem marseillského mýdla, které jsem našel v loďce. Maturette mě zhruba oholil mým skalpelem, potom oholil

Clousiota. Maturette ještě nemá vousy. Když jsem si bral blůzu, spadl z ní obrovský chlupatý, černofialový pavouk, který se k ní přichytil. Má velice dlouhé chlupy a každý chlup má na konci jakousi jakoby platinovou kuličku. Pavouk váží určitě nejméně půl kila, je obrovský a zašlápl jsem ho s odporem. Vytáhli jsme z loďky všechny věci, včetně soudku vody. Voda je fialová, myslím, že Ježíš do ní nasypal příliš mnoho hypermanganu, aby se nerozkládala. V dobře uzavřených lahvích jsou sirky a škrtátka. Busola je školská pomůcka. Ukazuje pouze sever, jih, západ a východ a nemá vyznačeny stupně. Stěžeň je vysoký jen dva metry padesát, proto šijeme plachtu v podobě lichoběžníku a do okraje všíváme provaz, abychom plachtu vyztužili. Já jsem ušil malou kosatku v podobě rovnoramenného trojúhelníku: pomůže při najíždění přídě na vlny.

Když jsme zapouštěli stěžeň, všiml jsem si, že dno člunu není pevné: díra, do které se zapouští stěžeň, je vykotlaná a opotřebovaná. Když jsem zavrtával šrouby, abych upevnil stěžeje dvířek, které budou přidržovat kormidlo, šrouby vnikaly do dřeva jako do másla. Tenhle člun je shnilý. Ten darebák Ježíš nás posílá na smrt.

Nerad to všechno ukazuji oběma ostatním, ale nemám právo jim to zatajit. Co budeme dělat? Až Ježíš příjde, přinutíme ho, aby nám sehnal bezpečnější člun. Odzbrojíme ho a já, ozbrojen nožem a sekerou, s ním půjdu do vesnice pro jiný člun. Je to ohromné riziko, ale menší než vyjet na moře v rakvi. S potravinami to ujde. Je tam demižón oleje a krabice plné maniokové mouky. S tím se dá dojet daleko.

Dnes ráno jsme byli svědky zajímavé podívané: tlupa opic s šedivým obličejem se prala s opicemi s tváří černou a chlupatou. Maturettovi při té rvačce spadl na hlavu kus větve a má bouli velkou jako ořech.

Jsme tu teď už pět dní a čtyři noci. Dnes v noci lilo jako z konve.

Chránili jsme se před deštěm listy divokých banánovníků. Voda stékala po jejich lesklém povrchu, ale my zůstali v suchu, zmokly nám jenom nohy. Dnes ráno, když jsem pil kávu,jsem přemýšlel,jaký je Ježíš zločinec. Využít naší nezkušenosti a podstrčit nám ten shnilý člun! Aby ušetřil pět set nebo tisíc franků, posílá na jistou smrt tři muže. Ptám se sám sebe, jestli ho nezabiju, až ho donutím, aby mi opatřil jiný člun.

Celý náš malý svět rozčiluje sojčí křik, tak pronikavý a nervy drásající, že říkám Maturettovi, aby vzal mačetu a šel se podívat, co se děje. Vrátil se za pět minut a dává mi znamení, abych šel zaním.

Když jsme urazili asi tak sto padesát metrů od člunu, vidím nádherného bažanta nebo nějakého vodního ptáka, visícího ve vzduchu, velkého jako dva pořádní kohouti. Je chycen v lasu a visí za nohu na větvi. Jedinou ranou jsem mu usekl hlavu, abych zarazil ten strašlivý křik. Potěžkávám ho - váží nejméně pět kilo. Má ostruhy jako kohouti. Rozhodli jsme se, že ho sníme, ale když jsme začali uvažovat, řekli jsme si, že to oko musel někdo políčit a že tu musí být další. Pojďme se podívat. Vrátili jsme se a našli jsme něco zvláštního: opravdovou bariéru, asi třicet centimetrů vysokou, udělanou z listí a ze spletených lián. Běží asi deset metrů od zátoky podél vody. Místy jsou v ní dviřka. U těch je pod proutím schované oko z mosazného drátu, upevněného druhým koncem k ohnuté větvi keře. Hned jsem pochopil, že zvíře má narážet na bariéru a jít podél ní, aby našlo cestu ven. Když najde dvířka, projde, ale chytí se nohou do oka a uvolní větev. V tu chvíli se octne ve vzduchu a visí tam tak dlouho, dokud si proně majitel pasti nepřijde.

Ten objev nás znepokojil. Bariéra je, jak se zdá, dobře udržovaná, z čehož plyne, že není stará, a my jsme v nebezpečí, že budeme odhaleni. Nesmíme přes den rozdělávat oheň - jen v noci, protože to lovec sotva příjde. Rozhodli jsme se, že zavedeme pravidelné obchůzky a budeme hlídat ve směru pastí. Člun je schovaný pod větvemi a všechen materiál v houští.

Měl jsem hlídku nazítří v deset hodin. Dnes v noci jsme snědli bažanta či kohouta, ani pořádně nevíme, co to bylo. Po polévce se nám rozlilo v žilách nesmírné blaho a maso, třeba jen uvařené, chutnalo výtečně. Každý snědl dvě misky. Já mám tedy hlídku, ale zaujat velikánskými černými maniokovými mravenci, z nichž každý vleče velký kus listu k obrovskému mraveništi, jsem na ní zapomněl. Mravenci jsou asi půldruhého centimetru velcí a mají vysoké nožičky. Každý táhne obrovský kus listu. Sleduji je až k rostlině, kterou oloupávají, a pozoruji, jak jim funguje celá organizace.

Nejdřív jsou střihači, kteří jen připravují kusy. Rychle rozstřihávají obrovský list, podobný listu z banánovníku, rozřezávají ho neuvěřitelně dovedně na kousky, všechny stejně veliké, a kousky padají na zem. Dole je řada mravenců téhož druhu, ale trochu jiného vzhledu.

Mají po stranách čelistí šedý proužek. Tito mravenci stojí v půlkruhu a hlídají nosiče. Nosiči přicházejí zprava a jdou nalevo k mraveništi. Jsou rychlí a chopí se nákladu, dřív než se zařadí. Jenže chvílemi se tak hrnou, aby popadli náklad co nejdřív a postavili se do řady, že vznikne zácpa. Tu zasahují mravenci-policisté a strkají každého nosiče na místo, kam patří. Nepochopil jsem, jak strašného prohřešku se dopustil jeden z mravenců, ale viděl jsem, jak ho vytáhli z řady a dva mravenci-četníci ho popravili. Jeden mu uřízl hlavu a druhý přeštípl tělo v pase na dvě půlky. Policisté zastavili dva dělníky, kteří odložili svůj kousek listu, vyhloubili nohama díru a tři části mravence, hlava, prsa a tělo, byly pohřbeny a potom zahrabány hlínou.

HOLUBÍ OSTROV

Byl jsem tak zaujat pohledem na ten malý svět a sledováním vojáků, abych se dopátral, jestli jejich dozor pokračuje až k mraveništi, že jsem byl totálně překvapen, když mi nějaký hlas řekl:

„Ani krok, nebo jsi synem smrti. Otoč se!“

Je to muž svlečený do půl těla, v khaki šortkách, na nohou má boty z červené kůže. V ruce drží pušku s dvěma hlavněmi. Je malý a zavalitý, opálený sluncem. Je plešatý a kolem očí a na nose má vytetovanou ostře modrou masku. Přesně uprostřed čela má vytetovaného švába.

„Máš zbraň?“

„Ne.“

„Kolik je vás?“

„Tři.“

„Zaveď mě ke kamarádům.“

„Nemůžu, protože jeden má pušku, a nerad bych, aby tě zabili, dokud nevím, o co ti jde.“

„Tak se nehýbej a mluv potichu. Jste to vy tři, co jste zdrhli z nemocnice?“

„Jsme.“

„Kterej je Motýlek?“

„Já.“

„Tak ti můžu říct, že jsi s tím svým útěkem udělal ve vesnici pěknou revoluci! Polovička propuštěnců je zavřená na četnický stanici.“ Přistoupil ke mně, sklonil hlaveň pušky, podal mi ruku a říká:

„Jsem Bretonec s maskou, slyšels už o mně

„Ne, ale vidím, že nejsi lovec lidí.“

„To je pravda. Kladu tady pasti, chytám hoccos. Tygr mi asi jednoho zbaštil, jestli jste to ovšem nebyli vy.“

„Byli jsme to my.“

„Chceš kávu?“ V pytli, který nosí na zádech, má termosku. Nalil mi trochu kávy a napil se také. Říkám mu: „Pojď se podívat na kamarády.“ Šel a posadil se s námi. Tiše se směje, jak jsem si z něho vystřelil s tou puškou. Říká: „Věřil jsem tomu tím spíš, že žádnej lovec vás nechtěl jít hledat, každej ví, že jste si odnesli pušku.“

Vysvětluje nám, že je v Guayaně přes dvacet let a teď už je pět let na svobodě. Kvůli pitomému nápadu, že si dal vytetovat na obličej masku, ho život ve Francii nezajímá. Miluje džungli a žije výlučně z ní: hadí kůže, tygří kůže, sbírky motýlů a zvlášť lov na živé hoccos

- jednoho jsme právě snědli. Prodává je po dvou stech až dvou stech padesáti francích. Nabízím mu, že mu ho zaplatíme, ale pohoršeně odmítá. Vypravoval nám: „Ten divokej pták je kohout z džungle. Samozřejmě nikdy neviděl slepici, kohouta ani člověka.

Když ho chytím, odnesu ho do vesnice a prodám ho někomu, kdo má kurník, protože je to velká vzácnost. Představte si, že se mu nemusí přistřihávat křídla, stačí nechat ho, jak je, a večer, když se setmí, ho strčit do kurníku. Ráno, když se otevře, najde ho člověk u dvířek. Stojí tam a tváří se, jako by počítal slepice a kohouty, co vycházejí ven. Jde za nimi, zobe jako oni. Oči má na stopkách, dívá se kolem dokola, dolů, nahoru, do houští kolem. Je to senzační hlídací pes. Večer se postaví k dvířkům a nikdo nechápe, jak může poznat, že chybí jedna nebo dvě slepice. Ale on to ví a jde je hledat.

A ať je to kohout nebo slepice, žene je a mlátí je zobákem, aby se naučili chodit včas. Zabíjí krysy, hady, rejsky, pavouky, stonožky, a jak se na nebi objeví dravec, okamžitě pošle všechny, aby se schovali do trávy, a sám se mu postaví. Z kurníku pak už nikdy neodejde.“ A takového vzácného ptáka jsme snědli jako obyčejného kohouta.

Bretonec s maskou nám řekl, že Ježíš, Bublina a asi třicet propuštěných trestanců je ve vězení na četnické stanici ve Svatém Vavřinci, kam si četníci chodí prohlížet propuštěnce, jestli by nepoznali některého, který se točil kolem budovy, odkud jsme utekli. Arab je u četníků v izolaci a je obžalován ze spoluspiklenectví. Dvě rány, které ho složily, mu nezpůsobily žádné zranění, zatím co bachaři mají na hlavě menší boule. „Mně dali pokoj, protože všichni vědí, že jsem nikdy neměl prsty v organizování útěku.“ Řekl nám, že Ježiš je křivák. Když jsem se mu zmínil o člunu, chtěl ho vidět. Jen ho uvidí už křičí:

„Člověče, ten chlap vás poslal na smrt! Tahle piroga by nikdy nevydržela na moři dýl než hodinu! Při nárazu na první větší vlnu by se rozlomila vejpůl. Ať vás ani nenapadne v tomhle odjet, byla by to sebevražda!“

„Ale co tedy dělat?“

„Máš prachy?“

„Mám.“

„Řeknu ti, co máš dělat, a víc, pomůžu ti, protože si to zasloužíš.

Pomůžu ti zadarmo, abyste to vyhráli na celý čáře. Za žádnou cenu nesmíte blízko k vesnici. Jestli chcete sehnat pořádnou loď, musíte jet na Holubí ostrov. Tam je asi dvě stě malomocnejch. Není tam dozorce a nikdo zdravej tam nepáchne, dokonce ani doktor. Každej den v osm hodin tam loďka přiváží potraviny na čtyřiadvacet hodin.

Ošetřovatel z nemocnice odevzdá bedničku léků dvěma ošetřovatelům, taky leprózním - ti tam opatřujou nemocný. Nikdo, ani kuchař, ani lovec lidí, ani farář, na ostrov nevkročí. Malomocní žijou v maličkých chatrčích ze slámy, sami si je stavějí. Mají jednu společnou místnost, kde se shromažďujou. Pěstujou slepice a kachny, aby si zpestřili obvyklou stravu. Úředně se nesmí z ostrova nic prodávat ven, ale kšeftujou tajně se Svatým Vavřincem, Svatým Janem a s Číňanama z Albiny na Holandský Guayaně. Zřídka kdy se zabíjejí mezi sebou, ale někdy odjedou tajně z ostrova, venku se dopustěj hromady zločinů a potom se přijdou schovat zpátky na ostrov. Na tyhle výlety mají několik lodí, co ukradli v sousední vesnici.

Největší přestupek je tam mít loď. Bachaři střílejí po každý piroze, která vyjíždí nebo se vrací na Holubí ostrov. A tak malomocní naloží do člunů kameny a potápějí je. Když potřebujou nějaký plavidlo, skočí do vody, kameny vytáhnou a loď vypluje na hladinu. Na ostrově jsou nejrůznější lidi všech ras a ze všech končin Francie. Takže: tvá piroga ti může posloužit jenom na Maroni a to ještě nesmí být příliš naložená! Abyste mohli na moře, musíte si najít jinou loď a nejsnáz ji najdete na Holubím ostrově.“

„Jak to udělat?“

„Dávej pozor. Já tě doprovodím po řece, až bude ostrov na dohled. Sám bys ho nenašel, nebo by ses mohl zmejlit. Je přibližně sto padesát kilometrů od ústí. To znamená, že se budeme muset vrátit zpátky. Ostrov je padesát kilometrů za Svatým Vavřincem. Dovezu tě co nejblíž. Já pojedu na svý piroze - vezmeš ji do vleku. Ale na ostrov půjdeš jednat sám.“

„Proč nejedeš na ostrov s námi?“

„Milej zlatej,“ říká Bretonec, „já vkročil jenom jednou na molo, co k němu úředně přistává loď Správy. Bylo to za bílýho dne a to, co jsem viděl, mi stačí. Odpusť, Moty, ale na ten ostrov už nevkročím, co budu živ. A pak, nedokázal bych překonat svůj odpor, stát vedle nich, mluvit a jednat s nima. Takže bych ti spíš uškodil, než prospěl.“

„Kdy vyrazíme?“

„Hned jak se setmí.“

„Kolik je hodin?“

„Tři.“

„Dobrá, jdu se trochu prospat.“

„Ne, musíš všechno naložit na pirogu a uspořádat.“

„Kdepak, pojedu s prázdnou pirogou a vrátím se pro Clousiota - zůstane tady a bude hlídat věci.“

„Vyloučeno, nikdy bys tohle místo nenašel, ani za bílýho dne.

A vedne se vžádným případě nesmíš na řece ukázat. Honička na vás nepřestala. Řeka je ještě velice nebezpečná.“

Nadchází večer. Šel si prosvou pirogu, kterou jsme přivázali k našemu člunu. Clousiot je vedle Bretonce, který se chopil kormidlovacího vesla. Maturette je uprostřed, já vpředu. S obtížemi jsme se dostali ze zátoky, a když jsme vypluli na řeku, začínalo se stmívat.

Obrovské hnědočervené slunce zapálilo obzor nad mořem. Tisíce ohňů obrovského ohňostroje zápasí jeden s druhým, aby bylo prudší, rudější v rudých, žlutší ve žlutých, pestřejší tam, kde se barvy mísí. Dvacet kilometrů před námi je vidět zřetelně ústí majestátního veletoku, který se vrhá do moře a jiskří růžově stříbrnými cetkami.

Bretonec říká: „To je konec odlivu. Za hodinu pocítíme příliv.

Využijeme ho, svezeme se po něm vzhůru po Maroni a tak pojedeme bez námahy, příliv nás bude pohánět až k ostrovu.“ Setmělo se naráz.

„Jedem,“ říká Bretonec. „Zaber pořádně, ať se dostaneme doprostředka. Přestaňte kouřit.“ Vesla se noří do vody a my si to uháníme dost rychle napříč proudem, šup, šup, šup. Já a Bretonec si držíme rytmus a opíráme se do vesel pěkně synchronizovaně. Čím víc se blížíme ke středu řeky, tím víc cítíme, jak nás příliv postrkuje.

Klouzáme rychle, každou půlhodinu je cítit změnu. Po šesti hodinách jsme velice blízko ostrova, míříme přímo k němu: velká skvrna skoro uprostřed řeky, maličko napravo. „Tady je to,“ říká Bretonec potichu. Noc není moc tmavá, ale těžko nás lze pozorovat z trochu větší dálky kvůli mlze na hladině řeky. Blížíme se ke břehu. Když se začínaly zřetelněji rýsovat kontury skal, Bretonec přesedl do své pirogy, rychle ji odvázal od naší a řekl prostě potichu: „Hodně štěstí, chlapci!“

„Díky.“

„Není zač.“

Naše loďka, kterou už Bretonec nevede, je hnána bokem přímo k ostrovu. Pokoušíme se ji vyrovnat, na místě ji otočit, ale daří se mi to špatně. Proud nás žene a nakonec natočeni do tří čtvrtin jsme vjeli do vegetace, visící do vody. Přestože jsem brzdil veslem, narazili jsme tak silně, že být tu místo větví a listí skála, rozsekali bychom pirogu a všechno by bylo v pekle - potraviny, materiál atd. Maturette skočil do vody, táhne člun, když vtom jsme se octli na obrovském chumáči rostlin. Maturette táhne dál a dál, až nakonec člun přivazujeme. Dali jsme si hlt rumu. Vyskočil jsem na břeh sám, oba kamarády jsem nechal ve člunu.

V ruce mám busolu a postupuji kupředu. Zlomil jsem několik větví a na několika místech jsem přivázal kousky pytlů, které jsem si připravil, než jsem vyšel. Vidím záři a náhle rozeznávám hlasy a tři slaměné chýše. Jdu dál, a protože nevím,jak se představit, rozhoduji se, že se dám odhalit. Zapálil jsem si cigaretu. V okamžiku, kdy vyšlehl plamínek, vrhl se na mne malý pes. Štěká a vyskakuje, chce mě kousnout do nohy. „Jenom abys nebyla malomocná, čubo,“ myslím si. „Pitomče, psi přece nemají lepru.“

„Kdo to tam jde? Kdo je to? To jsi ty, Marceli?“

„Tady muž na útěku.“

„Co tu chceš? Přišels nás okrást? Myslíš, že máme majlant?“

„Ne, potřebuju pomoc.“

„Zadarmo, nebo za peníze.“

„Zavři hubu, Hezounku.“

Z chatrčí vyšly tři stíny.

„Jdi pomalu, příteli, vsadím se, že jsi muž s puškou. Jestli ji máš s sebou, polož ji na zem, tady se nemáš čeho bát.“

„Jsem to já, ale nemám ji s sebou.“ Jsem už skoro u nich. Je tma a nemohu rozeznat obrysy. Pitomě napřahuji ruku na pozdrav, ale nikdo se jí nedotkne. Pochopil jsem příliš pozdě, že je to gesto, které se tu nedělá - nechtějí mě nakazit.

„Pojďme dovnitř,“ říká Hezounek. Chatrč je osvětlena olejovou lampou, stojící na stole.

„Sedni si.“

Sedl jsem si na slaměnou židli bez opěradla. Hezounek rozsvítil tři další olejové lampy a jednu postavil na stůl předemne. Čoud vycházející z knotu té lampy, naplněné kokosovým olejem, odporně páchne. Já sedím, všech pět mužů stojí, nerozeznávám tváře. Můj obličej je ozářen. Je přesně ve výši lampy, o což jim právě šlo. Hlas, který řekl Hezounkovi, aby držel hubu, říká:

„Úhoři, běž se zeptat do obecního domu, jestli ho tam máme přivést. Přines odpověď rychle, a hlavně jestli souhlasí Toussaint. Tady ti nemůžeme nabídnout nic k pití, kamaráde, ledaže bys zhltl nějaký vajíčko.“ Postavil předemne pletený košík plný vajec.

„Ne, děkuji.“

Jeden z nich, po mé pravici, se posadil. Teprve teď jsem viděl první obličej malomocného. Je to strašlivé a snažím se ze všech sil, abych se neodvrátil, ani abych nedal najevo, jak to na mne zapůsobilo. Nos má úplně rozhlodaný, kosti i maso, zbývá díra přímo uprostřed obličeje. Říkám to správně. Ne dvě díry, ale jedna jediná, velká jako dvoufranková mince. Hořejší ret na pravé straně uhnil a odkrývá tři velmi dlouhé zuby. Je vidět, jak jsou vrostlé do obnažené horní čelisti. Má jen jedno ucho. Položí na stůl ruku, ovázanou obvazem. Je to pravice. Dvěma prsty, které mu zbývají na levé ruce, přidržuje tlustý a dlouhý doutník, který si zřejmě ubalil sám z polozralého tabákového listu, protože je nazelenalý. Víčko má jen na levém oku. Na pravém není a od oka k čelu běží hluboká rána, která se ztrácí v hustých šedivých vlasech.

Říká mi silně chraplavým hlasem: „Pomůžeme ti, chlapče, nerad bych, aby se z tebe začas stalo to, co zemne.“

„Díky.“

„Jmenuju se Jan Nebojsa, pocházím z periférie. Když jsem přišel do kolonie, byl jsem hezčí, zdravější a silnější než ty. A podívej se, co se ze mne stalo za deset let.“

„Copak tě nikdo neléčí?“

„Teď už jo. Daří se mi líp od tý doby, co dostávám injekce choumogrového oleje. Podívej se.“ Otočil obličej a ukazuje mi levou stranu. „Z týhle strany to schne.“

Zaplavila mě obrovská lítost a udělal jsem pohyb, abych se dotkl jeho levé tváře na důkaz přátelství. Odskočil dozadu a říká mi: „Děkuji, že ses mě chtěl dotknout, ale nedotýkej se nikdy nemocnýho ani nikdy nejez a nepíj zjeho misky.“ Viděl jsem od té doby vždycky jen jeden obličej malomocného, obličej, který měl odvahu čelit mému pohledu.

„Kde je ten chlap?“ Na prahu se vynořil stín malého člověka, o maličko většího než trpaslík.

„Toussaint a ostatní ho chtějí vidět. Zaveď ho na obec.“

Jan Nebojsa vstal a říká mi: „Pojď zamnou.“ Odcházíme všichni do noci. Čtyři nebo pět mužů jde vpředu, já po boku Jana Nebojsy, ostatní za námi. Za tři minuty jsme došli najakési náměstíčko, ozářené trochou měsíčního světla. Je to pláň na vrcholu ostrova. Uprostřed dům. Ze dvou oken vychází světlo. Přede dveřmi nás čeká asi dvacet lidí, jdeme přímo proti nim. Když jsme došli ke dveřím, ustoupili stranou, abychom mohli projít. Uvnitř je obdelníkový sál, deset metrů dlouhý a asi čtyři metry široký, s jakýmsi krbem, kde žhne dřevo, obestavěné čtyřmi obrovskými, stejně vysokými kameny. Sál je osvětlen dvěma velkými námořnickými petrolejkami. Na stoličce sedí muž neurčitého věku, má bílý obličej. Za ním sedí na lavici pět nebo šest mužů. Má černé oči. Říká mi:

„Jsem Toussaint Korsičan a ty budeš nejspíš Motýlek.“

„Jo, jsem.“

„Zprávy se v kolonii rozletí rychle, jen něco uděláš, už se to ví.

Kam jsi dal pušku?“

„Hodil jsem ji do řeky.“

„Na kterém místě?“

„Proti nemocniční zdi, přesně utoho místa, kde jsme seskočili.“

„Takže by se dala vytáhnout?“

„Předpokládám, protože voda na tom místě není hluboká.“

„Jak to víš?“

„Museli jsme do vody, nést zraněnýho kamaráda a vysadit ho do loďky.“

„Co je mu?“

„Zlomil si nohu.“

„Jak ses o něho postaral?“

„Rozštípl jsem větev na dvě destičky, každou jsem dal z jedné strany, takže má nohu sevřenou jako v krunýři.“

„Bolí ho to?“

„Bolí.“

„Kde je?“

„V piroze.“

„Říkal jsi, že potřebuješ pomoc. O jakou pomoc se jedná?“

„Člun.“

„Chtěl bys od nás člun?“

„Chtěl, mám peníze na zaplacení.“

„Dobrá. Prodám ti svůj. Je to nádherná loď a úplně nová, ukradl jsem ji minulej tejden v Albině. To není člun, to je transoceánský plavidlo. Chybí na něm jediná věc, kýl. Nemá ho, ale za dvě hodiny ti uděláme kýl, jak má bejt. Má všechno, co je potřeba: kormidlo s kompletním zdvihadlem, stěžeň čtyři metry ze dřeva tvrdýho jak železo a úplně novou plachtu z lněnýho plátna. Kolik mi nabízíš?“

„Řekni si sám, nevím, jak se tady co platí.“

„Tři tisíce franků, jestli je můžeš zaplatit. Jestli nemůžeš, běž příští noc pro pušku a já ti zaní dám člun.“

„Ne, radši zaplatím.“

„V pořádku, obchod je uzavřen. Blecho, přines kávu!“

Blecha, ten skoro trpaslík, co ho pro mne poslali, šel k polici, upevněné na zdi nad krbem, vzal misku, zářící novotou a čistotou, nalil do ní z láhve kávu a postavil na oheň. Za chvili misku sundal z ohně, nalil kávu do několika čtvrtlitrových hrnků, stojících u kamenů. Toussaint se sehnul a podal poháry mužům, stojícím za ním.

Blecha mi podává misku a říká: „Píj bez obav, tahle miska je jen pro příchozí. Nikdo u nás zní nepije.“

Vzal jsem misku, napil jsem se a položil jsem si ji na koleno. V tu chvíli jsem si všiml, že je k ní přilepen prst. Právě mi to začíná docházet, když vtom Blecha říká:

„A hele, už zase jsem ztratil prst! Kam ksakru spadl?“

„Je tady,“ říkám a ukazuju na misku. Odlepil ho, hodil do ohně, vrátil mi misku a říká:

„Můžeš pít, já mám suchou lepru. Odcházím tím, že mi odpadávají kousky těla, ale nehniju, nejsem nakažlivej.“ Zavanul ke mně pach škvířícího se masa. Myslím si: „To bude ten prst.“

Toussaint říká: „Budeš tu muset zůstat celý den až do večera, kdy začne odliv. Běž to říct kamarádům. Doprav zraněného do některé chýše, seberte všechno, co je v loďce, a potop ji. Nikdo ti nemůže pomáhat, jistě chápeš proč.“ Jdu rychle za ostatními, zdvihli jsme Clousiota a odnesli jsme ho do jedné z chatrčí. Hodinu nato je odneseno všechno, co bylo v loďce, a pečlivě uloženo. Blecha prosí, jestli bych mu nemohl věnovat pirogu a jedno veslo. Dal jsem mu ji a on ji šel potopit na místo, které zná. Noc uběhla rychle. Jsme všichni ve slaměné chýši a ležíme na úplně nových pokrývkách, které nám poslal Toussaint. Dostali jsme je ještě zabalené do silného balicího papíru. Ležím na přikrývkách a vyprávím Clousiotovi a Maturettovi podrobnosti o všem, co se přihodilo od mého příchodu na ostrov, a o obchodu, který jsem uzavřel s Toussaintem. Clousiot má najazyku pitomost, kterou bez přemýšlení plácne: „To znamená, že útěk stojí šest tisíc pět set franků. Dám ti polovinu, Motýlku, to znamená tři tisíce mejch franků.“

„Nebudeme se tu handrkovat jako cikáni. Dokud budu mít, platím. Potom se uvidí.“

Žádný malomocný nevstoupil do chýše. Rozednívá se, přichází

Toussaint: „Dobré jitro. Můžete klidně ven. Tady na vás nikdo nemůže. Nahoře na ostrově sedí na kokosové palmě chlapík a kouká, jestli na řece nejsou čluny bachařů. Není žádnej vidět. Dokud vlaje kus bílýho hadru, znamená to, že je čistej vzduch. Kdyby něco uviděl, slezl by a přišel by to říct. Jestli chcete, můžete si sami natrhat papáje a sníst je.“ Říkám mu:

„Toussainte, a co kýl?“

„Udělám ho z prkna z nemocničních dveří. Je to těžký hadí dřevo. Vyrobíme kýl ze dvou prken. Využili jsme tmy a už jsme vytáhli člun na břeh. Pojď se na něj podívat.“

Šli jsme. Je to nádherný člun, pět metrů dlouhý, úplně nový. Jsou na něm dvě lavice. V jedné je otvor, aby tudy mohl projít stěžeň.

Člun je těžký, dalo nám s Maturettem námahu, než jsme ho obrátili.

Plachta a provazy jsou úplně nové. Po stranách jsou připevněny kovové kroužky na připoutání nákladu, mimo jiné soudku s vodou.

Pustili jsme se do práce. Kýl, který se odzadu směrem k přídi zužuje, je pořádně upevněn dlouhými šrouby a čtyřmi pražcovými šrouby, které jsem měl v zásobě.

Malomocní stojí kolem nás v kruhu a dívají se beze slova, jak pracujeme. Toussaint nám vysvětluje, jak se co má udělat, a my ho posloucháme. Nemá na obličeji žádnou ránu. Vypadá normálně, jen když mluví, všimne si člověk, že se mu pohybuje jen levá polovina obličeje. Řekl mi to a také mi řekl, že má suchou lepru. Trup a paži má taky ochrnuté a čeká, že mu už brzy ochrne pravá noha. Pravé oko má strnulé, jako by bylo skleněné. Vidí na ně, ale nemůže jím hýbat. Neuvádím žádné jméno malomocných. Možná, že ti, kdo je měli rádi nebo je znali, se nikdy nedověděli, jak strašlivě se zaživa rozložili.

Pracuji a povídám si s Toussaintem. Nikdo jiný nemluví. Jen jednou, když jsem si chtěl vzít několik pantů, které vytrhli z kusu nábytku z nemocnice, aby se upevnění kýlu zesílilo, řekl mi jeden:

„Ještě si je neber, nech je ležet. Když jsem jeden vytrhával, řízl jsem se a je naněm krev, přestože jsem je utřel.“ Jeden malomocný naně nalil rum a dvakrát je opálil ohněm: „Teď si je můžeš vzít, řekl muž. Zatím co jsme pracovali, řekl Toussaint jednomu malomocnému: „Ty jsi jel už několikrát, vysvětli Motýlkovi dobře, co má dělat, protože žádnej z nich s tím nemá zkušenost.“ Muž začal hned vysvětlovat:

„Dnes večer bude odliv hodně brzy. Začne už odpoledne ve tři hodiny. Když se setmí, kolem šestý hodiny, začne velice silnej proud. Ten tě odnese ani ne za tři hodiny asi sto kilometrů k ústí.

Až se budeš muset zastavit, bude devět hodin. Tam se musíš dobře přivázat ke stromu v houští a přečkat šest hodin přílivu. Ten potrvá do tří do rána. Ale ve tři ještě nevyjížděj, protože proud neopadne tak rychle. Vjeď doprostřed proudu v půl pátý ráno. Než se rozední, budeš mít hodinu a půl, abys urazil padesát kilometrů.

V tý půldruhý hodině je tvá šance. V šest hodin, kdy se začne rozednívat, musíš už být na moři. I kdyby tě bachaři uviděli, nemůžou tě pronásledovat, protože by se dostali na čáru, kde začíná moře, právě v okamžiku, kdy začíná příliv. Neprojeli by a ty bys už byl za tou čárou. Ten kilometr náskoku, kterej musíš mít, až tě uvidí, je tvůj život. Tady je jenom jedna plachta. Cos měl na piroze?“

„Plachtu a kosatku.“

„Tenhle člun je těžkej, snesl by dvě kosatky, jednu nataženou od konce lodi dolů ke stěžni, druhou z druhý strany, aby pořádně nadzdvihávala příď. Nastav všechny plachty kolmo na vlny, moře má v ústí vždycky velkou sílu. Kamarádi ať si lehnou na dno člunu, aby mu dodali stability, a ty drž kormidlo pořádně v ruce. Nepřivazuj si provaz od plachty k noze, provleč ho kroužkem. Je ve člunu právě k tomu účelu a otoč si ho jen jednou kolem zápěstí. Kdybys viděl, že vítr proti tobě žene velkou vlnu a že by tě voda zalila a riskoval bys, že se člun převrhne, všechno uvolni.

Nenabereš vodu a uvidíš, že člun se sám vyrovná. Kdyby se to stalo, nezastavuj, pusť plachtu po větru a jeď pořád kupředu s oběma kosatkama, ať fouká vítr, jak chce. Teprve až se zas moře uklidní, budeš mít čas sundat plachtu pomaličku dolů na palubu a plout dál, až ji zase zdvihneš. Znáš cestu?“

„Ne. Vím jenom, že Venezuela a Kolumbie jsou na severozápadě.“

„To je pravda, ale dávej pozor, aby tě moře nevyhodilo na břeh.

Holandská Guayana, která je támhle naproti, vydává uprchlíky,

Anglická Guayana taky. Trinidad tě nevydá, ale musíš odtamtud za čtrnáct dní pryč. Venezuela vrací a ještě tě předtím nechá pracovat rok nebo dva na silnicích.“

Poslouchám a napínám uši. Říká, že čas od času se pustí na cestu, ale protože má lepru, hned ho zase bez milosti vracejí. Přiznává, že nebyl nikdy dál než v Georgetownu v Anglické Guayaně. Že je malomocný, se pozná jenom podle nohou, na nichž nemá ani jeden prst. Je bos. Toussaint chce, abych všechny rady zopakoval. Zopakoval jsem je a ani jednou jsem se nezmýlil. V tu chvíli řekl Jan Nebojsa: „Jak dlouho mu bude trvat, než se dostane na širý moře?“

Odpověděl jsem dřív nežli oni:

„Pojedu tři dny na severoseverovýchod. S opravou to bude severosever a čtvrtej den zamířím na severozápad, takže pak pojedu přímo na západ.“

„Výborně,“ říká malomocný. „Já jel naposledy na severovýchod jenom dva dny, takže jsem se dostal na Anglickou Guayanu. Když pojedeš tři dny na sever, dojedeš k severní části Trinidadu nebo

Barbadosu a pak vjednom zátahu dorazíš do Venezuely a nebudeš muset dávat pozor, abys nenarazil na Curašao nebo Kolumbii.“

Jan Nebojsa říká: „Toussainte, za kolik jsi mu tu loď prodal?“

„Tři tisíce,“ říká Toussaint. „Je to moc?“

„Ne, proto to neříkám. Chtěl jsem to jenom vědět. Můžeš to zaplatit, Motýlku?“

„Můžu.“

„Zůstanou ti ještě nějaký peníze?“

„Ne, to je všechno, co máme. Tady kamarád Clousiot má přesně tři tisíce.“

„Toussainte, dám ti svůj revolver,“ říká Jan Nebojsa. „Chci těm chlapcům pomoct. Co za něj dáš?“

„Tisíc franků,“ říká Toussaint. „Chci jím taky pomoct.“

„Děkujeme za všechno,“ říká Maturette a dívá se na Jana Nebojsu.

„Díky,“ říká Clousiot. Já jsem se v tu chvíli zastyděl, že jsem lhal, a řekl jsem:

„Ne, to nemůžu přijmout. Proč bys to dělal?“

Podíval se na mne a říká:

„Je tady důvod. Tři tisíce franků je hodně peněz, a přesto na tom

Toussaint prodělává nejmíň dva tisíce, protože ten člun, co vám dává, je klasa. Tak proč bych já pro vás taky něco neudělal?“ V tu chvíli se stalo něco dojemného: Hezounek položil na zem klobouk a malomocní do něho začali házet bankovky nebo mince. Přicházejí ze všech stran a každý do klobouku něco hodí. Propadal jsem se hanbou. Ale teď už přece nemohu říct, že peníze mám. Panebože, co si počít. Vždyť to, co právě dělám, je ve srovnání s takovou ušlechtilostí hrozně nízké: „Prosím vás, nedávejte nám ty peníze!“

Jeden černoch rasy Timbuktu, úplný mrzák - má místo rukou dva pahýly, ani jeden prst - říká: „Z peněz nejsme živi. Nestyď se, že je příjímáš. Máme je jenom na hazardní hry nebo na zaplacení malomocnejch žen, který přicházejí čas od času z Albiny a s kterejma spíme.“ Ta věta mi ulevila a pomohla mi, abych se nepřiznal, že mám peníze.

Malomocní nám uvařili dvě stě vajec. Přinesli je v bedně, označené červeným křížem. Je to bedna, ve které dostali dnes ráno denní dávku léků. Přinesli také dvě živé želvy. Každá má nejméně třicet kilo. Obě leží na zádech a jsou dobře přivázané. Malomocní nosí postupně tabákové listy, dvě láhve plné sirek a škrtátek, pytel, ve kterém je nejméně padesát kilo rýže, dva pytle dřevěného uhlí, primus z nemocnice a demižón benzínu. Celá tahle ubohá obec je dojata naší historií a každý chce přispět, aby se nám útěk podařil. Vypadá to, jako by utíkali oni. Zatáhli jsme člun k místu, kde jsme přistáli. Spočítali peníze v klobouku: osm set deset franků. Musím dát

Toussaintovi jenom tisíc dvě stě franků. Clousiot mi dal svoje pouzdro. Otevřel jsem je přede všemi. Obsahovalo jednu tisícovku a čtyři pětistovky. Odevzdal jsem Toussaintovi tisíc pět set franků. Vrátil mi tři sta a řekl:

„Na, tady máš ten revolver. Vezmi si ho jako dárek. Vsadili jste všechno na jednu kartu, nemělo by se stát, aby se to zvrtlo na poslední chvíli, protože nemáte zbraň. Doufám, že ho nebudeš muset použít.“

Nevím, jak mu poděkovat, jemu především a potom všem ostatním. Ošetřovatel připravil malou krabičku s vatou, lihem, aspirínem, obvazy, jódem, nůžkami a náplastí. Jeden malomocný přinesl dobře ohoblované tenké destičky a dvě obinadla v původním balení, úplně nová. Dává mi to všechno ze srdce, abych Clousiotovi vyměnil prkýnka.

Kolem páté hodiny se rozpršelo. Jan Nebojsa mi říká: „Máte všechny šance. Neriskujete, že vás někdo uvidí. Můžete vyrazit hned a získat dobře půlhodinu náskok. Budete tak blíž ústí a můžete pak vyrazit v půl pátý ráno.“ Říkám mu:

„Jak poznám, kolik je hodin?“

„Podle přílivu a odlivu.“ Položili jsme člun na vodu. Je to docela něco jiného než piroga. S celým nákladem i s námi třemi přečnívá nad hladinu víc než čtyřicet centimetrů. Stěžeň zabalený do plachty leží v člunu, nesmíme ho postavit dřív, než vyrazíme na moře. Instalovali jsme kormidlo se zabezpečovací laťkou a s řídicí pákou, potom polštářek z lián, na kterém budu sedět. Na zádi jsme udělali z přikrývek další pro Clousiota, který si nechtěl vyměnit obvaz. Je u mých nohou, mezi mnou a soudkem vody. Maturette si sedl na dno, ale hodně vpředu. Mám okamžitě pocit bezpečnosti, který jsem u pirogy neměl nikdy.

Stále prší. Musím jet dolů po proudu středem řeky, ale trochu nalevo, blíž k holandskému břehu. Jan říká:

„Sbohem. A zlomte vaz.“

„Hodně štěstí!“ Říká Toussaint. A pořádně do člunu kopl.

„Děkuju, Toussainte, děkuju, Jene, všem tisíckrát děkuju!“

A rychle mizíme, uchváceni odlivem, který začal přede dvěma hodinami a žene se neuvěřitelnou rychlostí.

Stále prší, není vidět na deset metrů dopředu. Protože o něco níž jsou dva malé ostrovy, Maturette se předklání a upírá oči kupředu, abychom nenarazili na skály. Setmělo se. Zároveň s námi pluje po proudu velký strom, naštěstí pomaleji než my, a chvili nám překáží svými větvemi. Rychle jsme se od něho odpojili a letíme dál přinejmenším třicet kilometrů za hodinu. Kouříme a pijeme rum. Malomocní nám dali šest lahví chianti ve slaměném obalu, ale místo vína je v nich rum. Zvláštní věc - nikdo z nás nemluví o děsivých ranách, které jsme viděli na malomocných. Náš rozhovor má jediné téma: jejich dobrotu, jejich šlechetnost, přímost. Jaké jsme měli štěstí, že jsme potkali Bretonce s maskou, který nás dovedl až k Holubímu ostrovu! Prší čím dál víc, jsem promočený na kůži, ale tyhle vlněné blůzy udržují teplo, i když jsou zmáčené. Není nám zima. Pouze ruka, která svírá držadlo kormidla, v dešti tuhne.

„Teď pojedeme přes čtyřicet za hodinu,“ říká Maturette. „Co myslíš, jak je to dlouho, co jsme vyjeli?“

„Hned ti to řeknu,“ říká Clousiot. „Počkej chvilku: tři hodiny patnáct minut.“

„Zbláznil ses? Jak to můžeš vědět?“

„Počítal jsem od vyplutí po třech stech vteřinách a pokaždý jsem si ustřihl kousek kartónu. Mám jich devětatřicet. Každej po pěti minutách, takže jedeme tři a čtvrt hodiny. Jestli jsem se nespletl, přestaneme za patnáct až dvacet minut ujíždět dolů a začne nás to hnát nahoru, odkud jsme přijeli.“

Posunul jsem držadlo napravo, abych najel šikmo na proud a přiblížil se ke břehu na straně Holandské Guayany. Dřív než jsme narazili na houštiny, proud ustal. Nejedeme dolů ani nahoru. Stále ještě prší. Nekouříme, nemluvíme, šeptáme si: „Vezmi veslo a zaber.“ Já pádluji tak, že mám držadlo kormidla zapřené pod pravým stehnem. Pomaloučku jsme se dotkli houští, přitáhli jsme se větvemi a schovali se pod ně. Jsme ve tmě způsobené vegetací. Řeka je šedá, plná mlhy. Kdyby se člověk nemohl spolehnout na příliv a odliv, nerozeznal by, kde je moře a kde řeka.

VELKÝ START

Příliv potrvá šest hodin. Máme tedy k dobru hodinu a půl, než začne odliv, a mohu spát sedm hodin, přestože jsem velmi vzrušen.

Musím se vyspat, protože kdy se dostanu ke spánku, až se octneme na moři? Lehl jsem si mezi soudek a stěžeň. Maturette natáhl deku mezi lavicí a soudkem a takhle chráněn stříškou spím a spím. Spím jako dudek a absolutně nic neruší ten spánek, ani sny, ani déšť, ani špatná poloha. Spím a spím až do okamžiku, kdy mě Maturette probouzí: „Moty, nám se zdá, že už je čas nebo skoro čas. Už je to hezkou chvíli, co nastal odliv.“

Člun je obrácený směrem k moři a mezi prsty cítím, jak proud rychle a bystře běží. Už neprší a čtvrtina měsíce nám umožňuje vidět zřetelně na dálku sto metrů dolů po řece, která unáší traviny, stromy a jaké si černé předměty. Snažím se rozeznat čáru, kde končí řeka a začíná moře. V místě, kde se právě nacházíme, je bezvětří. Je také uprostřed proudu? Je proud silný? Vyplouváme zpod houští.

Člun je stále ještě přivázán plovoucím uzlem k tlustému kořeni. Pohledem na nebe odhaduji polohu, konec řeky a začátek moře. Dojeli jsme mnohem dál, než jsme předpokládali, a mám dojem, že nejsme od ústí dál než deset kilometrů. Přihnuli jsme si pořádně rumu.

Radíme se, jestli už máme postavit stěžeň. Ano, zdvihli jsme ho. Zapadl jako po másle do svého lůžka i do otvoru v lavici. Vytáhl jsem plachtu, ale neroztáhl jsem ji, nechal jsem ji omotanou kolem stěžně. Přední i zadní kosatka je připravena, Maturette je vytáhne, až to budu pokládat za nutné. Aby plachta začala fungovat, stačí uvolnit provaz, který ji drží u stěžně - udělám to sám z mého místa. Kupředu! Maturette stojí s jedním veslem vpředu a já s druhým vzadu. Musíme se mohutně a co nejrychleji odlepit od břehu, kam nás proud zanáší.

„Pozor! Kupředu s pomocí boží!“

„Bůh nám buď milostiv,“ opakuje Clousiot.

„Svěřuji se do rukou Tvých,“ říká Maturette.

A oba jsme pořádně zabrali. Pádlujeme dvěma vesly. Zapichuji veslo hluboko a zabírám, Maturette také. Odlepili jsme se snadno.

Neurazili jsme od břehu ještě ani dvacet metrů a po proudu už jsme jich ujeli sto. Náhle jsme ucítili vítr, který nás pohání do středu řeky.

„Vytáhni obě kosatky a pořádně je přivaž!“

Vítr se do nich opřel, člun se vzepjal jako kůň a letí jako šipka.

Musí být už víc hodin, než jsme si vypočítali, protože na řece se náhle udělalo světlo jako za bílého dne. Rozlišujeme zřetelně ve vzdálenosti asi dvou kilometrů po pravé straně francouzský břeh a po naší levici, asi kilometr daleko, holandský břeh. Před sebou vidíme zřetelně zpěněné hřebeny vln.

„Hergot! Je víc hodin, než jsme vypočítali,“ říká Clousiot. „Myslíš, že stačíme vyplout na moře?“

„Nevím.“

„Podívej se, jak jsou mořský vlny velký a pěna na vlnách bílá. Že by už začal odliv?“

„To není možný. Vidím věci, jak plavou nahoru.“

Maturette říká: „Nedostaneme se z řeky, nedorazíme včas.“

„Ty drž hubu a seď u provazů od kosatky. A ty, Clousiote, taky zavři hubu!“

Vu-í-í-í, vu-í-í-í… Střílejí po nás pušky. Zaslechl jsem zřetelně odkud vyšel druhý výstřel. Nestřílejí vůbec bachaři, rána šla z Holandské Guayany. Vztyčil jsem plachtu, která se vzdula tak silně, že mě málem odnesla, jak mě začala táhnout za zápěstí. Člun se naklonil o víc než pětačtyřicet stupňů. Nabírám do plachty co nejvíc větru, jde to snadno, je ho víc než dost. Vu-í-í-í, vu-í-í-í, vu-í-í-í a dost. Vítr nás odnesl blíž k francouzskému břehu a zřejmě proto střelba z holandské strany přestala.

Letíme závratnou rychlostí, žene nás zběsilý vítr. Vymrštil nás do ústí tak nezadržitelně, že bych se za pár minut musel dotknout francouzského břehu. Je vidět velice zřetelně lidi, kteří běží ke břehu.

Pomalu, nejpomaleji, jak umím, natáčím člun tím, že přitahuji ze všech sil provaz plachty. Konečně se plachty tyčí přímo předemnou a obě kosatky se natočily po větru samy. Loď se otočila o tři čtvrtiny. Uvolnil jsem plachtu a vyplouváme z ústí s plným větrem v zádech. Uf! A je to! Deset minut nato se pokouší první mořská vlna přehradit nám cestu. Zdolali jsme ji snadno a fuí-fuí, které dělal člun na řece, se změnilo v ráz a dva, ráz a dva. Vlny jsou dost velké, ale překonáváme je se snadností, s jakou skáčou při hře kluci jeden přes druhého. Ráz a dva - člun stoupá a klesá, ani se nezachvěje a neotřese. Nic, jenom to ráz, když trup člunu dopadne na vlnu.

„Hurá, hurá, a jsme venku!“ křičí Clousiot z plných plic.

A aby ozářil vítězství naší energie nad živly, posílá nám dobrý

Bůh oslňující východ slunce. Vlny jdou jedna za druhou stále v témž rytmu. Čím dál pronikáme do moře, tím víc jim ubývá výšky. Voda je špinavě bahnitá. Proti nám na severu je černá, později bude modrá. Nepotřebuji se dívat na busolu: mám slunce po pravé ruce a,pronikám do moře přímo před sebe, s plným větrem v zádech. Člun se teď už tolik nenaklání, protože jsem povolil provaz od plachty, takže takhle nepřitažena je napjatá napůl. Velké dobrodružství začíná.

Clousiot se nadzvedl. Chce vystrčit hlavu a tělo, aby dobře viděl.

Maturette mu pomáhá, aby si mohl pohodlně sednout proti mně a opřít si záda o soudek. Ubalil mi cigaretu, zapálil ji, podal mi ji a všichni tři kouříme. „Podej mi rum, ať to oslavíme,“ říká Clousiot.

Maturette nalil pořádný doušek do plechových hrnků a přiťukli jsme si. Maturette sedí vedle mne, po mé levici, díváme se na sebe.

Jejich tváře jsou rozzářené štěstím, moje musí být asi stejná. Vtom se mě Clousiot zeptal:

„Kapitáne, kam račte plout?“

„Dá-li Pánbůh, do Kolumbie.“

„Hergot, to by bylo, aby nedal,“ říká Clousiot.

Slunce stoupá rychle a nemusíme se namáhat, abychom se osušili. Z nemocničních košil jsme si vyrobili arabské burnusy. Když se namočí, udržují na hlavě vláhu a chrání před slunečním úpalem.

Moře má opálově modrou barvu, vlny jsou třímetrové a hodně dlouhé, takže se nám cestuje pohodlně. Vítr si stále udržuje sílu a my se rychle vzdalujeme od břehu - čas od času se dívám, jak se na obzoru pomalu stírá. Čím víc se od nás vzdaluje ta zelená hmota, tím víc nám odhaluje tajemství svého krajkoví. Právě jsem otočen a dívám se dozadu, když mě vlna, na kterou jsem špatně najel, nabádá k pořádku, jakož i k odpovědnosti za životy mých přátel a můj vlastní.

„Dám uvařit rýži,“ říká Maturette.

„Já se budu starat o oheň a ty o hrnec,“ říká Clousiot. Demižón benzínu je dobře uložen v suchu na přídi, kde je zakázáno kouřit.

Rýže dušená na tuku báječně voní. Jíme ji úplně horkou, promíchanou sardinkami ze dvou krabiček. A navrch dobrá káva! Jeden rum? - Odmítl jsem, je příliš horko. Ostatně nejsem piják. Clousiot mi každou chvíli ubalí cigaretu a zapálí mi ji. První jídlo na palubě dopadlo dobře. Podle polohy slunce usuzujeme, že je deset hodin dopoledne. Jsme na širém moři teprve pět hodin, a přesto cítíme, že voda pod námi je už hodně hluboká. Vlny už nejsou tak vysoké, a když na ně najíždíme, člun už netluče. Den je nádherný. Uvědomuji si, že za světla nebudeme kompas vůbec potřebovat. Čas od času si určím polohu slunce podle vrcholku stožáru a řídím se podle něho, je to velice jednoduché. Odraz slunečních paprsků mi unavuje oči. Lituji, že jsem nepomyslil na to, abych si opatřil tmavé brýle.

Najednou mi Clousiot říká: „To štěstí, že jsem tě potkal v nemocnici!“

„Nejsi sám, já měl taky štěstí, žes přišel ty.“ Myslím na Degu a na Fernandeze… kdyby si byli dali říct, mohli tu být s námi.

„To není jistý,“ říká Clousiot. „Byl bys měl komplikace s tím, jak dostat Araba na minutu přesně do sálu.“

„To je fakt, Maturette nám hodně píchnul a gratuluju si, že jsme ho vzali s sebou. Umí držet partu, má odvahu a je šikovnej.“

„Děkuju,“ říká Maturette. „Nezapomenu vám, že jste mi věřili, přestože jsem tak mladej a že jsem to, co jsem. Budu koukat, abych vás nezklamal.“

Na to jsem řekl: „Nebo Sierra! Toho bych tu měl taky rád, zrovna jako Galganiho…“

„Když se to všecko tak otočilo, Motýlku, už to nešlo. Kdyby byl

Ježíš bejval solidní chlap a dodal dobrou loď, mohli jsme je čekat v úkrytu. Ježíš jim moh pomoct zdrhnout a moh je přivést za náma.

Ostatně, znají tě a vědí, že když jsi proně nepřišel, tak to asi nešlo.“

„Mimochodem, Maturette, jak ty ses dostal v nemocnici do sálu pro těžký?“

„Já nevěděl, že pojedu na Ostrovy. Šel jsem k doktorovi, protože mě bolelo v krku a taky abych si trochu provětral faldy. Když mě doktor prohlédl, povídá: ,Vidím na tvé kartě, že jsi internován na Ostrovech. Proč?` -,Já nevím, pane doktore. A co je to internován?` - ,Tak nic, nic. Do nemocnice.` No, a byl jsem ve špitále.“

„Chtěl ti pomoct,“ říká Clousiot.

„Kdoví proč to ten felčar udělal. Určitě si teď říká: ,Ten můj chráněnec s tlamičkou jako kostelní zpěváček nebyl přece jen takovej posera, když zdrhnul.“

Povídáme si hlouposti. Já říkám: „Kdo ví, třeba potkáme Julota, Muže s kladivem. Ten musí být už daleko, ledaže by pořád ještě čučel v houští.“ Clousiot říká: „Já nechal pod polštářem cedulku:

Odjel neznámo kam.“ Všichni jsme se rozesmáli na celé kolo.

Plavíme se pět dní bez potíží. Ve dne mi slouží místo busoly pravidelná sluneční dráha od východu k západu. V noci používám busoly. Šestý den ráno nás pozdravilo oslepující slunce. Moře se najednou uklidnilo, létající ryby poletují kousek od nás. Byl jsem už k smrti unaven. V noci mi Maturette přikládal na obličej kus plátna namočeného v mořské vodě, abych neusnul, přesto jsem však usínal. Protože bylo bezvětří, rozhodl jsem se, že se vyspím. Stáhli jsme plachtu a přední kosatku a nechali jsme nahoře jenom zadní kosatku. Usnul jsem a spal jako zabitý na dně člunu, dobře chráněn před sluncem plachtou, kterou přesemne natáhli. Probudil mě Maturette. Cloumá mnou a říká: „Je poledne nebo jedna hodina, ale budím tě, protože vítr začíná sílit a na obzoru, z té strany, co přichází vítr, je nebe úplně černý.“ Vstal jsem a zaujal své místo. S pomocí kosatky klouzáme po úplně hladkém povrchu moře. Za mnou na východě je černo a vítr fouká čím dál silněji. Stačí obě kosatky, aby se člun pohyboval velice rychle. Nařídil jsem, aby pořádně přivázali plachtu ovinutou kolem stěžně.

„Držte se, blíží se bouřka.“

Začaly na nás padat velké kapky. Ta černota se k nám blíží závratnou rychlostí - ani ne za čtvrt hodiny došla od obzoru skoro k nám. A je to tady. Vrhl se na nás vítr strašlivé síly. Jako když mávne kouzelným proutkem, vyrůstají neuvěřitelně rychle vlny se zpěněnými hřebeny, slunce jako kdyby nikdy nebylo, leje jako z konve, není vidět, vlny se tříští o člun a bodavé spršky mě šlehají do obličeje. Je to bouře, má první bouře, se všemi fanfárami rozpoutané přírody, se hřměním, blesky, deštěm, vlnami a s větrem, který vyje a řve proti nám a všude kolem nás.

Člun, unášený jako stéblo slámy, stoupá a klesá do neuvěřitelných výšek a propastí tak hlubokých, že se nám zdá, že z toho nevyvázneme. Přes ty střemhlavé pády však člun stoupá znovu a znovu vzhůru, zdolá další vlnu a znovu a znovu se sune dál. Držím kormidlo v obou rukou. Myslím si, že se musím trochu postavit na odpor velké vlně, která se blíží a je vyšší než ostatní, a namířím si to proti ní. Udělal jsem to zřejmě příliš rychle a nabral jsem do člunu spoustu vody. Celý člun je zaplaven. Určitě je v něm takových pětasedmdesát centimetrů vody. Bezděky jsem natočil člun nervózně bokem k velké vlně, že se div nepřevrhl, a vyšplíchl sám velkou část vody, kterou jsme nabrali.

„Bravo!“ křičí Clousiot. „Ty jsi třída, Motýlku! Tos to vyklopil náramně dobře.“

Říkám: „Koukal jsi, co?“

Kdyby tak věděl, že jsme se kvůli mé nezkušenosti málem převrhli a potopili na širém moři! Rozhodl jsem se, že přestanu bojovat proti nabíhajícím vlnám. Nestarám se už ani o směr. Snažím se jen udržet člun co nejvíc v rovnováze. Najíždím na vlny ze tří čtvrtin, dobrovolně se nechám zhoupnout dolů a stoupám pak znovu nahoru zároveň s mořem. Rychle si uvědomuji, že je to důležitý objev a že tím z osmdesáti procent likviduji nebezpečí. Déšť ustal, vítr fouká stále stejně zuřivě, ale teď už aspoň dobře vidím dopředu i dozadu. Vzadu je světlo, před námi je tma a my jsme uprostřed obou extrémů.

Kolem páté hodiny je po všem. Znovu na nás svítí slunce, vítr je normální, vlny menší. Zdvihl jsem plachtu a plujeme dál, spokojeni sami se sebou. Vodu, která zbyla ve člunu, vylili oba mládenci kastroly. Vytáhli jsme deky a přivázali jsme je ke stěžni - rychle tak uschnou. Rýže, mouka, olej, dvojitá káva a pořádný lok rumu.

Slunce zapadá a ozařuje všemi svými zášlehy nezapomenutelný obraz: nebe je rudohnědé. Je napůl pohrouženo v moři a promítá dlouhé žluté jazyky stejně směrem k nebi a několika bílým oblakům jako do moře. Když jdou vlny nahoru, jsou dole modré, potom zelené a hřebeny mají červené, růžové nebo žluté podle toho, jaké barvy je paprsek, který se jich dotýká.

Zaplavuje mě neobvykle sladký mír a s ním vědomí, že si mohu věřit. Vysekal jsem se z toho dobře a ta krátká bouře mi byla velice užitečná. Sám, bez cizí pomoci, jsem se naučil, jak si v takovém případě počínat. Vyrazil jsem do noci s naprostým, ničím nezkaleným klidem.

„Tak co, Clousiote, viděls ten trik, jak dostat vodu ze člunu?“

„Kamaráde, kdybys to nebyl udělal a přišli jsme do rány další vlně, tak jsme šli ke dnu. Jsi mistr světa.“

„To ses naučil u maríny?“ ptá se Maturette.

„No jo, tady vidíš, že lekce z válečnýho námořnictví jsou k něčemu dobrý.“

Určitě jsme se hodně odchýlili od směru. Kdoví o kolik jsme se odchýlili za čtyři hodiny při takovém větru a takových vlnách. Vezmu to na severozápad, abych odchylku opravil. Noc padla naráz, ve chvíli, kdy slunce zmizelo v moři, vyslalo k nám poslední, tentokrát fialové jiskry svého ohňostroje.

Dalších šest dní jsme se plavili bez zvláštních událostí, nepočítám-li pár drobných bouřek a dešťových přeháněk, které netrvaly nikdy déle než tři hodiny a nezdály se nám nekonečné jako první bouře. Dnes ráno je deset hodin. Nikde ani větříček. Spal jsem asi čtyři hodiny. Když jsem se probudil, cítím, jak mi hoří rty. Není na nich už kůže, ostatně stejně jako na nose. Z pravé ruky mi také kůže sešla, mám na ní živé maso.

Maturette a Clousiot jsou na tom stejně. Natíráme si ruce a obličeje dvakrát denně olejem, ale nestačí to. Tropické slunce je rychle vysušuje.

Podle slunce by měly být dvě hodiny odpoledne. Jíme, a protože je bezvětří, seřizujeme si plachtu, abychom měli stín. V místě, kde

Maturette umývá nádobí, se kolem loďky shromažďují ryby. Vzal jsem tesák a říkám Maturettovi, aby hodil do vody pár zrnek rýže, která ostatně začíná kvasit, protože zvlhla, když ji zalila voda. Na místo, kam padla rýže, se ryby hrnou, až se voda vaří, a ve chvíli, kdy jedna z nich vystrčila hlavu, ze všech sil jsem do ní praštil. Je okamžitě po ní, obrátila se břichem vzhůru. Váží deset kilo. Očistili jsme ji a uvařili ve slané vodě. Večer jsme ji snědli s maniokovou moukou.

Dnes jsme na moři už jedenáctý den. Za celou tu dobu jsme uviděli jen jednou ve velké dálce na obzoru loď. Začínám se ptát sám sebe, kde to k čertu jsme. Nepochybně na širém moři, ale v kterých místech vzhledem k Trinidadu nebo kterémukoli anglickému ostrovu? Ale jen se začne o vlku… Skutečně, přímo před námi se pomalu začíná zvětšovat černý bod. Je to nějaký člun, nebo velká loď? Omyl, nejede proti nám. Je to loď, vidíme ji teď zřetelně, jede v příčném směru. Pravda, přibližuje se, ale šikmo, její dráha nevede k nám. Protože není vítr, naše plachty jsou žalostně schlíplé, loď nás určitě neviděla. Náhle se ozvalo zahoukání sirény, potom tři rány, loď změnila směr a míří přímo k nám.

„Jenom aby nejela moc blízko,“ říká Clousiot.

„Nic se nemůže stát, moře je jako zrcadlo.“

Je to tanková loď. Čím víc se blíží, tím víc lidí rozeznáváme na palubě. Je nám jasné, že si asi kladou otázku, co pohledávají ti lidé s tou ořechovou skořápkou tady na širém moři. Pomalu se k nám blíží. Teď už rozeznáváme důstojníky a další lidi z posádky, kuchaře a za chvíli vidíme, jak přicházejí ženy v pestrých šatech a muži v barevných košilích. Je jasné, že to jsou pasažéři. Pasažéři na tankové lodi, to mi připadne divné. Tanková loď se pomalu přibližuje a kapitán nás osloví anglicky:

„Where are you coming from?“

„French Guayane.“

„Mluvíte francouzsky?“ říká jedna žena.

„Ano, madame.“

„A co děláte na širém moři?“

„Jedeme, kam nás Pánbůh strká.“

Dáma mluví s kapitánem a říká: „Kapitán vás zve na palubu, vytáhne vaši loďku nahoru.“

„Řekněte mu, že děkujeme, ale že je nám na naší loďce docela dobře.“

„Proč nechcete, abychom vám pomohli?“

„Protože jsme uprchlíci a neplujeme ve vašem směru.“

„Kam plujete?“

„Na Martinique a ještě hodně dál. Kde jsme teď?“

„Na širém moři.“

„Kudy se dostaneme na Antily?“

„Umíte číst v anglické námořní mapě?“

„Umíme.“

Za okamžik nám spouštějí po laně anglickou mapu, kartóny cigaret, chleba a pečenou kýtu.

„Podívejte se na mapu!“ Dívám se a říkám: „Když chci na anglické Antily, musím jet západojižně, je to správně?“

„Ano.“

„Kolik je to asi mil?“

„Jste tam za dva dny,“ říká kapitán.

„Na shledanou a důcy.“

„Velitel vám blahopřeje k vaší námořnické odvaze.“

„Děkujeme a sbohem!“ A tanková loď pomaličku odplouvá, skoro se nás dotýká. Poodjel jsem od ní ze strachu, abych se nedostal do víru způsobeného lodním šroubem. V tu chvíli mi jeden námořník hodil námořnickou čapku. Spadla přesně doprostřed člunu. A v té čepici, která má zlaté lemování a kotvu, jsem s kamarády dojel bez dalších obtíží za dva dny na Trinidad.

TRINIDAD

Zemi nám ohlásili ptáci dávno předtím, než jsme ji uviděli. Objevili se v půl osmé ráno a začali kolem nás kroužit. „Jsme tady, mládenci! Už jsme tady!“ První, nejtěžší část útěku máme šťastně za sebou!

„Ať žije svoboda!“ Každý z nás dává průchod své radosti klukovskými výkřiky. Obličeje máme pomazané kakaovým máslem, které nám dali z tankové lodi, aby zmírnili naši bolest z popálenin. Kolem deváté hodiny jsme uviděli zemi. Čerstvý, ale mírný větřík nás žene na mírně zvlněném moři slušnou rychlostí. Teprve kolem čtvrté hodiny odpoledne začínám rozeznávat podrobnosti dlouhého ostrova, lemovaného malými shluky bílých domů. Vrcholek ostrova je plný kokosových palem. Nedá se ještě s určitostí říct, jestli je to ostrov, nebo poloostrov ani jestli jsou domy obydlené. Trvalo ještě hodinu, než jsme zpozorovali lidi, kteří se začali sbíhat k pláži, kam směřujeme. V necelých dvaceti minutách se tam shromáždil pestrý dav. Ta malá vesnička vyšla celá na břeh, aby nás přivítala. Později jsme se dozvěděli, že se jmenuje San Fernando.

Tři sta metrů od břehu jsem hodil kotvu, která se ihned zachytila. Udělal jsem to jednak proto, abych viděl reakci lidí, a jednak proto, abych neproděravěl člun, až bude přistávat, kdyby mořské dno bylo z korálů. Svinuli jsme plachty a čekáme. Jede k nám malý člun. Na palubě jsou dva černoši, kteří veslují, a jeden běloch v koloniální přilbě.

„Vítáme vás na Trinidadu,“ říká běloch čistou francouzštinou.

Černoši se zeširoka zubí.

„Děkuji vám za dobré slovo, pane. Jaké je tu dno? Písek, nebo korály?“

„Je písečné, můžete jet bez nebezpečí až na pláž.“

Vytáhli jsme kotvu na palubu a vlny nás pomaloučku postrkují na břeh. Sotva jsme najeli na dno, vstoupilo deset mužů do vody a táhnou člun na souš. Dívají se na nás, dotýkají se nás laskavými pohyby, ženy, černošky, Číňanky a Indky, se s námi domlouvají gesty. Každý, jak mi vysvětluje běloch francouzsky, nás chce mít ve svém domě. Maturette sebral hrst písku, pozdvihl ji k ústům a políbil. Nastalo všeobecné třeštění. Řekl jsem bělochovi, vjakém stavu je Clousiot. Dal ho odnést do svého domu kousíček od pláže.

Řekl, že můžeme nechat všechno ve člunu do zítřka, že se nikdo ničeho nedotkne. Všichni mi říkají „captain“ - směju se, jak mě pokřtili. Říkají: „Good captain, long ride on small boat (dobrý kapitán, dlouhá cesta na malém člunu).“

Setmělo se. Požádal jsem, aby náš člun odšoupli trochu dál a přivázali ho k mnohem většímu člunu, který ležel na pláži, a šel jsem s Angličanem dojeho domu. Je to bungalov, jaké je vidět všude na anglickém území. Několik dřevěných schodů, dveře pobité plechem. Vstupuji za Angličanem, Maturette jde za mnou. Když jsem se octl uvnitř, uviděl jsem Clousiota, jak sedí v křesle, poraněnou nohu má nataženou na židli, kolem něho dvě ženy a Clousiot se jenom natřásá.

„Má žena a dcera,“ řekl pán. „Syn studuje v Anglii.“

„Buďte v tomto domě vítáni,“ řekla paní francouzsky.

„Posaďte se, pánové,“ říká dívka a přistrkuje nám dvě proutěná křesla.

„Děkuji, dámy, nedělejte si s námi tolik starostí.“

„Proč? My víme, odkud přicházíte, buďte klidní, a přesto vám opakuji: buďte v tomto domě vítáni.“

Pán je advokát a jmenuje se Master Bowen. Má kancelář v Port of Spain, hlavním městě Trinidadu, čtyřicet kilometrů odtud. Přinesli nám čaj s mlékem, topinky, máslo, zavařeninu. Byl to náš první večer svobodných lidí a nikdy na něj nezapomenu. Ani slovo o minulosti, žádná nediskrétní otázka, jediné, na co se ptali, kolik dní jsme byli na moři a jaká byla cesta, jestli měl Clousiot velké bolesti a jestli chceme, aby vyrozuměli policii zítra, nebo aby počkali ještě den. Vyptávali se, jestli jsou naši rodiče naživu, jestli máme ženy a děti. Kdybychom jim chtěli napsat, že dají dopisy na poštu. Co vám mám říkat. Jak lidé na pláži, tak tato nepopsatelně pozorná rodina přijali uprchlíky skvěle.

Master Bowen se poradil telefonicky s lékařem, který mu řekl, aby přivezl zraněného na kliniku zítra odpoledne, že ho zrentgenuje

a uvidí, co se dá dělat. Potom zatelefonoval do Port of Spain veliteli

Armády spásy, Salvation Army. Ten slíbil, že pro nás opatří pokoj v hotelu Armády spásy, abychom přišli, kdykoli chceme, a abychom dali dobrý pozor na člun, protože ho budeme potřebovat, až budeme odjíždět. Zeptal se, jestli jsme trestanci, nebo vyhnanci.

Odpověděli jsme, že jsme trestanci. Zdá se, že se to advokátovi líbí.

„Nechcete se vykoupat a oholit?“ říká mi dívka. „Jen neodmítejte, vůbec nás tím nerušíte. V koupelně najdete šaty, doufám, že vám budou.“

Šel jsem do koupelny, vykoupal jsem se, oholil a vyšel jsem pěkně učesán v šedých kalhotách, bílé košili, teniskách a bílých ponožkách.

Na dveře zaklepal jeden domorodý Ind. Má pod paží balík a dává ho Maturettovi. Doktor prý si všiml, že já mám víceméně stejnou postavu jako on a že tedy na oblečení nic nepotřebuji, kdežto pro

Maturetta, že nemůže doma nic sehnat, protože nikdo u advokáta v domě nemá tak drobnou postavu. Ind se poklonil po způsobu musulmanů a odešel. Co říct na tolik dobroty? Dojetí, které mi naplnilo srdce, se nedá popsat. Clousiot si šel lehnout a my ostatní jsme si potom vyměňovali názory na spoustu různých věcí. Obě půvabné ženy si dělaly největší starost s tím, co hodláme dělat, abychom si znovu založili existenci. Nic o minulosti, všechno o téhle chvíli a o budoucnosti. Master Bowen litoval, že Trinidad nepřijímá uprchlíky, kteří se na něm chtějí usadit. Vysvětlil mi, že pro některé uprchlíky o to mnohokrát žádal, ale nikdy neuspěl.

Dívka mluví velmi čistou francouzštinou stejně jako otec, bez přízvuku i bez chyb ve výslovnosti. Je plavovláska, samá piha, je jí mezi sedmnácti a dvaceti, neodvážil jsem se jí na to zeptat. Říká:

„Jste velice mladí a máte život před sebou. Nevím, co jste udělali, že vás za to odsoudili, a ani to nechci vědět. Ale, že jste měli odvahu vrhnout se do moře na tak malém člunu a urazit tak dlouhou a nebespečnou cestu, to svědčí o tom, že jste ochotni podstoupit cokoliv abyste byli svobodni, a to si zaslouží uznání.“

Spali jsme až do rána do osmi. Když jsme vstali, bylo už prostřeno. Obě dámy nám řekly, jako by to bylo úplně samozřejmé, že

Master Bowen jel do Port of Spain a vrátí se teprve odpoledne s informacemi, které potřebuje, aby pro nás něco mohl udělat.

Tento muž, který odejde ze svého domu a nechá v něm tři uprchlé trestance, nám dal výsostnou lekci, jako by nám chtěl říct: Pro

mne jste normální lidi. Posuďte sami, mám-li k vám důvěru, když vás nechávám dvanáct hodin poté, co jsem se s vámi seznámil, ve svém domě se ženou a s dcerou. A jakoby beze slov pokračoval:

Mluvil jsem s vámi a vidím ve vás po tom rozhovoru lidi naprosto hodné důvěry. Dokonce natolik, že nepochybuji, že byste se nemohli ani v činech, ani v gestech, ani ve slovech chovat špatně, a nechávám vás proto ve svém domě, jako byste byli staří přátelé. Tento projev důvěry nás hluboce dojal.

Nejsem intelektuál, který by vám dokázal, čtenáři, - bude-li tato knížka kdy mít čtenáře - vylíčit s náležitou intenzitou a dost zaníceně dojetí a úžasný pocit návratu úcty k sobě samému - ne, pocit rehabilitace, ne-li nového života. Ten obrazný křest, ta lázeň čistoty, to pozdvižení mé bytosti vysoko nad bahno, do kterého jsem zabředl, to umění postavit mě tváří v tvář konkrétní odpovědnosti ze mne udělalo z jednoho dne na druhý prostě docela jiného člověka. Způsobilo, že onen komplex trestance, který i na svobodě slyší své řetězy a co chvíli se mu zdá, že ho někdo hlídá, že všechno, co jsem viděl, prožil a snesl, všechno, co jsem podstoupil a co mě táhlo k tomu, aby se ze mne stal člověk zkažený, prohnilý a nebezpečný, člověk napovrch pasívně poslušný, ale příšerně nebezpečný, když se vzbouří, - to všechno zmizelo jako nějakým kouzlem. Děkuji, Master Bowene, advokáte Jejího Veličenstva, děkuji, že jste ze mne v tak krátkém čase udělal jiného člověka.

Dívka se zlatě světlými vlasy a očima modrýma jako moře, která je stále kolem nás, se mnou sedí pod kokosovníky v domě svého otce. Rozkvetlé bugenvilie, červené, žluté a fialové, dodávají zahradě poetickou náladu, jakou si tato chvíle právě žádá.

„Pane Henri (Říká mi pane. Jak dlouho už mi nikdo neřekl pane!), tatínek už vám to říkal včera. Nespravedlivé nepochopení anglických úřadů způsobuje, že tu bohužel nemůžete zůstat. Dávají vám jenom čtrnáct dní, abyste si odpočinuli a potom zase vyjeli na moře. Byla jsem se časně ráno podívat na váš člun. Je moc lehký a malý na tak dlouhou cestu. Doufejme, že doplujete k pohostinnějšímu národu, než je náš, a že tam budou pro vás mít víc pochopení. Všechny anglické ostrovy se v těchto případech chovají stejně.

Jestli budete na cestě, kterou teď podniknete, hodně strádat, prosím vás, abyste to neměli za zlé lidem, kteří na těch ostrovech žijí. Nemohou za tenhle postoj, to jsou anglické zákony, vydávané lidmi, kteří vás neznají. Tatínkova adresa je 101, Queen Street, Port of

Spain, Trinidad. Když Bůh dá a budete moci, napište nám, prosím vás, pár slov, abychom se dověděli, co se s vámi stalo.“

Jsem tak dojat, že nevím, co jí na to odpovědět. Přichází k nám paní Bowenová. Je to velmi krásná asi čtyřicetiletá žena. Má světle kaštanové vlasy a zelené oči. Má na sobě bílé, velmi jednoduché šaty, převázané bílou šňůrou, a světle zelené sandály.

„Pane, manžel příjde až v pět hodin. Právě jedná o tom, abyste mohli do města ve voze, bez policejního doprovodu. Chce také zařídit, abyste nemuseli první noc spát na komisařství v Port of Spain.

Váš zraněný přítel půjde rovnou na kliniku jednoho našeho známého lékaře a vy dva půjdete do hotelu Armády spásy.“

Maturette za námi přišel do zahrady. Byl se podívat na člun. Říká, že je kolem něho plno zvědavců. Nikdo se ničeho ani nedotkl.

Když si zvědavci prohlíželi člun, který si objevil kulku, zarytou pod kormidlem, a žádal o dovolení, aby si ji směl vyloupnout na památku. Maturette odpověděl „Captain, captain“. Ind pochopil, že se musí zeptat kapitána. Řekl mi:

„Proč nepustíte ty želvy na svobodu?“

„Vy máte želvy?“ zeptala se dívka. „Pojdme se na ně podívat!“

Jdeme ke člunu. Po cestě mě jedna malá okouzlující Indka vzala bez okolků za ruku. Good afternoon, dobré odpoledne, říká ta pestrá směsice lidí. Vytáhl jsem želvy. „Co s nimi? Hodíme je do moře? Nebo si je vezmete do zahrady?“

„Bazén vzadu v zahradě má mořskou vodu. Dáme je do něho a budu mít na vás památku.“ - „Správně.“ Podělil jsem lidi kolem vším, co bylo ve člunu, kromě busoly, soudku, nože, tesáku, sekery, přikrývek a revolveru, který jsem ukryl do pokrývek - nikdo to neviděl.

V pět hodin přišel Master Bowen. „Pánové, všechno je zařízeno.

Odvezu vás do hlavního města sám. Nejdřív odvezeme zraněného do nemocnice a potom pojedeme do hotelu.“ Posadili jsme Clousiota na zadní sedadlo. Právě chci poděkovat dívce, když přichází její matka s kufrem v ruce a říká nám: „Neodmítejte těch pár věcí z mužovy garderoby, dáváme vám je z celého srdce.“ Co říct tváří v tvář takové lidské dobrotě? - „Díky, tisíceré díky.“ A odjíždíme ve voze, který má volant na pravé straně. Ve tři čtvrtě na šest jsme přijeli na kliniku. Jmenuje se Svatý Jiří. Ošetřovatelé vynesli Clousiota na nosítkách do pokoje, kde sedí na lůžku nějaký Ind. Přichází lékař, tiskne ruku nejdřív Bowenovi, potom nám. Neumí francouzsky, ale dá nám přeložit, že se Clousiotovi dostane veškeré péče a že ho budeme moci navštěvovat, kdy se nám zachce. V Bowenově voze projíždíme městem. Jsme okouzleni, že je plné světel, a všude plno aut a kol. Bílí, černí, žlutí, Indové, Číňané jdou jedni vedle druhých po chodnících Port of Spain, města, které je celé dřevěné. Když jsme přijeli k Armádě spásy, hotelu, který má kamenné pouze přízemí a všechno ostatní ze dřeva, pěkně umístěnému na osvětleném náměstí, kde jsem si přečetl nápis Fish market (Rybí trh), přijal nás kapitán Armády spásy v doprovodu svého štábu, žen a mužů. Mluví trochu francouzsky. Všichni ostatní nás oslovují anglicky slovy, kterým nerozumíme. Ale tváře jsou tak rozesmáté a oči tak přející - víme, že nám říkají samé milé věci.

Odvedli nás do pokoje v prvním poschodí. Je třílůžkový - třetí postel je připravena pro Clousiota. Z pokoje se jde do koupelny, máme tam k dispozici mýdlo a ručníky. Když nám kapitán ukázal pokoje, říká: „Jestli chcete jíst, večeří se společně v sedm hodin, to znamená za půl hodiny.“

„Ne, nemáme hlad.“

„Jestli se chcete jít projít do města, tady máte dva antilské dolary na kávu, na čaj nebo na zmrzlinu. Hlavně se neztraťte. Až se budete chtít vrátit, stačí se zeptat na cestu jenom slovy Salvation Army, please?“

Deset minut nato jsme na ulici. Jdeme po chodníku, strkáme do lidí, nikdo se na nás nedívá, nikdo si nás nevšímá. Dýcháme zhluboka a dojati vychutnáváme ty první svobodné kroky ve městě. Ta neustálá důvěra, která nás nechává na svobodě v dost velkém městě, nás posiluje a dodává nám nejen jistotu, ale také dokonalé vědomí, že je nemožné, abychom tentokrát zklamali důvěru, kterou k nám všichni ti lidé mají. Jdeme s Maturettem pomalu uprostřed davu.

Cítíme potřebu každou chvíli o někoho zavadit a být strkáni, splynout s davem, abychom se stali jeho součástí. Vstupujeme do baru a poroučíme si pivo. Zdá se, že je to jako nic, vyslovit: „Two beers, please,“ ano, je to přece tak přirozené. Přesto se nám zdá fantastické, že nám Indočíňanka se zlatou mušličkou v nose řekla, když nás obsloužila: „Half a dollar, sir.“ Úsměv s perlovými zuby, velké černé oči fialového odstínu s maličkými vráskami v koutcích, jako uhel černé vlasy, které jí padají na ramena, živůtek, pootevřený v místech, kde začínají prsy, který dovoluje pohledu, aby rozeznal, že jsou dokonale krásné - věci pro každého samozřejmé nám připadají fantastické a zázračné. Poslechni, Moty, to přece není možné, to nemůže být možné, že by se člověk mohl tak rychle změnit z živé mrtvoly, z trestance na doživotí, ve svobodného člověka.

Maturette zaplatil, zbývá mu teď už jenom půldolar. Pivo bylo skvěle vychlazené a Maturette mi říká: „Nedáme si ještě jedno.“

Ta druhá runda, kterou by chtěl vypít, mi připadne jako něco, co by neměl dělat.

„Poslechni, není to ještě ani hodina, co jsi doopravdy na svobodě, a už se chceš namazat?“

„Ale no tak, Moty, nepřeháněj. Od dvou piv k namazání je daleko.“

„Možná že máš pravdu, ale já si myslím, že slušnost káže nevrhat se na rozkoše, jak nám nabízí okamžik. Myslím si, že je musíme vychutnávat po kapkách, a ne zhltnout naráz. Především ty peníze nejsou naše.“

Vyšli jsme ven a jdeme dolů po velké ulici Watters Street, hlavní třídě, která prochází městem z jednoho konce na druhý, a aniž bychom si to uvědomili - tak jsme okouzleni projíždějícími tramvajemi, osly zapřaženými do malých vozíků, automobily, světelnými reklamami biografů a nočních barů, očima mladých černošek nebo

Indek, které se na nás usmívají, - bezděky jsme se octli v přístavu.

Před námi lodě, samé světlo, turistické lodě s čarovnými jmény: Panama, Los Angeles, Boston, Quebec, nákladní lodě: Hamburg,

Amsterdam, London. A po celé délce nábřeží, přilepené jeden na druhý, bary, kabarety a restaurace plné mužů a žen, kteří pijí, zpívají a s velkým křikem se hádají. Náhle mě něco neodolatelného ponouklo, abych se vmísil do tohoto davu, možná přízemního, ale plného života. Na terase jednoho baru mají v ledu naskládané ústřice, mořské ježky, ráčky, mořské okurky a mořské škeble, celý výklad plodů moře, které přitahují chodce. Stoly, na kterých jsou ubrusy s červenými a bílými kostkami, většinou obsazené, vás zvou, abyste si přisedli. Dívky se světle hnědou kůží a s jemným profilem, mulatky, které nemají jediný černošský rys, urostlé ve svých široce vystřižených živůtcích, vás vydražďují ještě víc, abyste si to všechno dopřáli. Přistoupil jsem k jedné z nich a říkám: „French money good?“ a podávám jí tisícifrankovku. „Yes, I change for you.

-“O.K.“ Vzala bankovku a zmizela v lokále nacpaném lidmi. Vrátila se. „Come here,“ a odvádí mě k pokladně, kde sedí Číňan.

„Vy, Francouz?“

„Ano.“

„Za všechno antilla dolary?“

„Ano.“

„Pas?“

„Nemám.“

„Námořnickou knížku?“

„Nemám.“

„Přistěhovalecký pas?“

„Nemám.“

„Dobrá.“ Řekl pár slov děvčeti. To se rozhlédlo po lokále, zamířilo k nějakému chlápkovi, zřejmě námořníkovi, který má podobnou čepici jako já, zlaté lemování a kotvu, a přivedla ho k pokladně. Číňan mu říká:

„Občanský průkaz.“

„Tady je.“ Načež Číňan vystavil s ledovým klidem potvrzenku o výměně tisíci franků na jméno neznámého muže. Nechal ho podepsat a dívka ho odvedla. Chlapík neměl určitě tušení, oč jde, a já jsem inkasoval dvě stě padesát antilských dolarů, z čehož padesát dolarů vjedno a dvoudolarových bankovkách. Dal jsem jeden dolar dívce. Vyšli jsme ven, posadili jsme se za stůl a rozpoutali orgii z darů moře, kterou zaléváme skvělým suchým bílým vínem.

ČTVRTÝ SEŠIT

PRVNÍ ÚTĚK (pokračování)

TRINIDAD

Jako by to bylo včera, vidím znovu první noc svobody v tom anglickém městě. Prošli jsme všechno, co se dalo, opilí světlem, žárem ve svých srdcích, nahmatávali jsme každým okamžikem duši toho šťastného a rozesmátého, přeblaženého davu. Bar, plný námořníků a oněch tropických dívek, které na ně čekají, aby je oškubaly.

Tyhle dívky však v sobě nemají nic nečistého, nic, co by se dalo srovnat se ženami z podsvětí v Paříži, Le Havru nebo Marseille. Je to něco úplně jiného. Místo těch žen s příliš nalíčenými obličeji, poznamenaných neřestí a žhnoucích horečnýma lstivýma očima, jsou to dívky všech barev kůže, od Číňanek po černé Afričanky, od dívek světle čokoládových, s hladkými vlasy, k Indkám nebo Javankám, jejichž rodiče se setkali na kakaových nebo cukrových plantážích, po míšenku Číňana s Indkou, která má v nose zlatou mušličku, nebo po Laponku s římským profilem, jejíž měděná tvář je ozářená ohromnýma černýma zářivýma očima s velice dlouhými řasami a která vypíná široce odhalenou hruď, jako by chtěla říci:

„Podívej se, jaké mám dokonalé prsy.“ Všechny tyto dívky - každá má ve vlasech květinu jiné barvy - vyzařují lásku a provokují sexuální touhu, aniž by v tom bylo cokoli špinavého a obchodního.

Nevypadá to, jako by dělaly práci, skutečně se baví a člověk cítí, že peníze pro ně nejsou v životě nejdůležitější.

Jako dva chrousti, kteří narážejí na lampy, potácíme se s Maturettem z jednoho baru do druhého. Když jsme vyšli na jakési náměstíčko, zalité světlem, uviděl jsem náhle na věži kostela či kaple, kolik je hodin. Dvě hodiny! Jsou dvě hodiny ráno! Rychle, honem domů. Zneužili jsme situace. Kapitán Armády spásy si o nás pomyslí pěkné věci. Honem se vraťme. Zastavil jsem taxík, který nás odvezl. Two dollars. Platím a velice zahanbeni se vracíme do hotelu.

V hale je jedna členka Armády spásy, světlovlasá, velmi mladá, něco mezi pětadvaceti a třiceti. Přijala nás vlídně. Nezdá se, že by byla překvapena nebo pohoršena, že se vracíme tak pozdě. Po několika anglických slovech, o nichž tušíme, že jsou přívětivá a pohostinná, nám dala klíč od pokoje a popřála nám dobrou noc. Ulehli jsme. V kufru jsem našel pyžamo. V okamžiku, kdy Maturette zháší, říká mi: „Přece jenom bychom měli poděkovat Pánubohu, že nám dal za takovou chvilku tolik pěknejch věcí. Co říkáš, Motýlku?“

„Poděkuj za mě tomu svýmu Pánubohu, je to príma chlap. A jak to pěkně říkáš, zachoval se k nám jako grand. Dobrou noc.“

A zhasl jsem světlo.

To zmrtvých vstání, ten návrat z hrobu, úník ze hřbitova, kde jsem byl pochován, všechny dojmy, které šly jeden za druhým, a koupel této noci, která mě znovu přivtělila k životu mezi lidmi, to všechno mě tak rozrušilo, že nemohu a nemohu usnout. V kaleidoskopu zavřených očí se mi vyjevují jedny přes druhé obrazy, věci, celá ta směsice dojmů. Vyvstávají velice přesně, ale úplně zpřeházeně: soud, Conciergerie, hned nato malomocní, potom Saint-Martin-de-Ré, Tribouillard, Ježíš, bouře… Připadá mi to, jako by se v jakémsi fantazmagorickém tanci hrnulo všechno najednou do galérie mých vzpomínek. Marně se snažím ty obrazy zahnat, nedaří se mi to. A nejzvláštnější na tom je, že se mísí s kvičením divokých prasat, s křikem kohouta hocco, s hučením větru, hukotem vln, a to všechno zahalené do tónů jednostrunných houslí, na které hráli

Indové ještě před několika okamžiky ve všech možných barech, kterými jsme procházeli.

Nakonec jsem usnul, když začalo svítat. Kolem desáté někdo klepe na dveře. Je to Master Bowen. Usmívá se.

„Dobré jitro, pánové. Ještě v posteli? Přišli jste pozdě. Bavili jste se dobře?“

„Dobré jitro. Ano, vrátili jsme se pozdě, promiňte.“

„Pročpak, prosím vás? To je přece normální po všem, co jste přestáli. Museli jste využít první noci jako svobodní lidé. Přijel jsem pro vás, odvezu vás na policii. Musíte se přihlásit a ohlásit úředně, že jste vstoupili ilegálně na naše území. Po té formalitě se pojedeme podívat na vašeho přítele. Časně ráno mu udělali rentgenové snímky. Výsledek se dovíme později.“

Rychle jsme se umyli a oblékli a sešli jsme do haly, kde nás čekal pan Bowen s kapitánem.

„Dobré jitro, přátelé,“ říká kapitán špatnou francouzštinou.

„Dobré jitro vespolek, jak se daří?“ Důstojnice Armády spásy nám říká: „Co Port of Spain, zdá se vám sympatický?“

„Ó ano, paní. Moc se nám to líbilo.“

Šáleček kávy a jde se na policii. Jdeme pěšky, je to asi dvě stě metrů odtud. Všichni policisté nás zdraví a dívají se na nás bez zvláštního zájmu. Prošli jsme kolem dvou ebenových strážných v khaki uniformách a vešli jsme do přísné impozantní kanceláře. Povstal důstojník, asi padesátník, má na sobě khaki košili a vázanku, na prsou plno řádů a vyznamenání. Je v šortkách. Říká nám francouzsky: „Dobrý den. Sedněte si. Než příjmu vaše úřední prohlášení, chci si s vámi promluvit. Kolik je vám let?“

„Šestadvacet a devatenáct.“

„Proč jste byli odsouzeni.“

„Pro zabití.“

„Jaký máte trest?“

„Nucené práce na doživotí.“

„Tak to nemůže být pro zabití, ale pro vraždu.“

„Ne, pane, u mne je to zabití.“

„U mne je to vražda,“ říká Maturette. „Bylo mi sedmnáct let.“

„V sedmnácti letech člověk ví, co dělá,“ říká důstojník. „Kdyby to bylo v Anglii a čin vám byl dokázán, byl byste oběšen. Ale to nechme. Anglické úřady nemají co soudit francouzskou justici.

S čím ovšem my nesouhlasíme, je vysilání odsouzených do Francouzské Guayany. Víme, že je to nelidský trest, sotva hodný tak civilizované země, jako je Francie. Bohužel nemůžete zůstat na Trinidadu ani na žádném jiném anglickém ostrově. To je vyloučeno.

Proto vás prosím, abyste hráli poctivou hru a nepokoušeli se hledat si zadní dvířka, nemoc nebo jinou záminku, a odjezd tak odkládali.

Můžete si svobodně odpočinout v Port of Spain čtrnáct až osmnáct dní. Váš člun je, zdá se, dobrý. Jestli potřebujete provést nějaké opravy, tesaři královského námořnictva vám je udělají. Před odjezdem dostanete všechny nezbytné potraviny a také dobrou busolu a námořnickou mapu. Doufám, že jihoamerické státy vás přijmou.

Nejezděte do Venezuely, protože byste tam byli zatčeni a nuceni pracovat na stavbě silnic až do dne, kdy byste byli odevzdáni do rukou francouzských úřadů. Člověk nemusí být po velké chybě navždy ztracen. Jste mladí a zdraví, vypadáte sympaticky a doufám tedy, že po všem, co jste museli přestát, se nesmíříte navždycky s pocitem poražených lidí. Už skutečnost, že jste sem dojeli, svědčí o tom, že se nedáte. Jsem rád, že jsem jeden z těch, kdo vám pomohou stát se dobrými a odpovědnými lidmi. Mnoho štěstí. Kdybyste měli nějaký problém, zatelefonujte na toto číslo. Úředník vám odpoví francouzsky.“

Zazvonil a vzápětí si pro nás přišel civilista. V místnosti, kde několik policistů a civilů píše na stroji, zapisuje jeden civilista naše prohlášení.

„Proč jste přišli na Trinidad?“

„Abychom si odpočali.“

„Odkud přicházíte?“

„Francouzská Guayana.“

„Spáchali jste při útěku trestný čin, způsobili jste zranění nebo smrt jiných osob?“

„Nikoho jsme vážně neporanili.“

„Jak to víte?“

„Dověděli jsme se to před odjezdem.“

„Váš věk, výměr trestu od francouzských úřadů? (Atd.) Pánové, máte čtrnáct až osmnáct dní, abyste si zde odpočinuli. Po tu dobu máte naprostou volnost dělat, co chcete. Přestěhujete-li se dojiného hotelu, dejte nám vědět. Já jsem seržant Willy. Tady na mé vizitce jsou dvě telefonní čísla: tohle je do úřadu, na policii, tohleto je soukromé. Kdyby se vám cokoli přihodilo a kdybyste potřebovali mou pomoc, okamžitě mi zavolejte. Víme, že důvěra, kterou ve vás vkládáme, padne na dobrou půdu. Jsem přesvědčen, že se budete chovat dobře.“

Za několik okamžiků nás pan Bowen doprovází na kliniku.

Clousiot je rád, že nás vidí. Nevyprávěli jsme mu nic o noci, kterou jsme včera strávili ve městě. Řekli jsme mu jen, že můžeme chodit svobodně, kam chceme. Je tak překvapen, že říká:

„Bez eskorty?“

„Ano, bez eskorty.“

„Poslechněte, ale ti rostbífové (Angličané) jsou divný lidi!“

Bowen, který šel naproti lékaři, se s ním vrací. Ptá se Clousiota:

„Kdo vám napravil nohu, než ji přivázal k destičkám?“

„Já a ještě jeden, ten tu není.“

„Udělali jste to tak dobře, že se noha nemusí znovu lámat. Zlomená lýtková kost se dostala na správné místo. Jednoduše ji dáme do sádry a uděláme vám kovovou opěru, abyste mohl trochu chodit. Zůstanete radši zde, nebo půjdete s přáteli?“

„Půjdu s nimi.“

„Zítra ráno můžete jít.“

Naše díky neberou konce. Pan Bowen a lékař odcházejí a my trávíme zbytek dopoledne a část odpoledne s přítelem. A celí záříme, když se nazítří všichni shledáme v hotelu. Okno je dokořán a ventilátory jsou spuštěny, aby osvěžily vzduch. Navzájem si blahopřejeme, jak dobře vypadáme a jak nám sluší nové šaty. Když se rozhovor začal stáčet k minulosti, řekl jsem jim:

„Na minulost teď koukejme honem zapomenout a dívejme se na přítomnost a do budoucna. Kam pojedeme? Do Kolumbie? Do

Panamy? Na Kostariku? Musíme se poradit s Bowenem, ve kterejch zemích máme šanci, že nás přijmou.“

Volám Bowena do kanceláře, není tam. Volám mu domů do San

Fernanda. Ozvala se dcera. Po výměně milých slov mi řekla: „Pane

Henri, kousek od hotelu na Fish Market jsou autobusy, které jedou do San Fernanda. Proč nepřijedete a nestrávíte odpoledne u nás?

Přijeďte, čekám vás.“ A tak jsme všichni tři na cestě do San Fernanda. Clousiot je nádherný ve svém polovojenském úboru tabákově hnědé barvy.

Návrat do domu, který nás přijal s takovou laskavostí, nás všechny tři dojímá. Zdá se, že obě ženy naše dojetí chápou, protože řekly obě najednou: „Tak už jste zase zpátky doma, milí přátelé. Posaďte se, udělejte si pohodlí.“ A místo „pane“ nás oslovují křestními jmény: „Henri, podejte mi cukr, André (Maturette se jmenuje

André), ještě pudink?“

Paní a slečno Bowenovy, doufám, že vám Bůh odplatil tolik dobra, které jste nám prokázaly, a že vaše ušlechtilé duše, které nás zahrnuly tolika něžnými radostmi, nezažijí za celý další život nic jiného než trvalé štěstí.

Diskutujeme s nimi a rozkládáme po stole mapu. Vzdálenosti jsou velké: tisíc dvě stě kilometrů k nejbližšímu kolumbijskému přístavu Santa Marta. Dva tisíce sto kilometrů do Panamy. Dva tisíce pět set na Kostariku. Master Bowen přichází: „Telefonoval jsem po všech konzulátech a mám dobrou zprávu: můžete se zastavit na několik dní v Curašao a odpočinout si tam. Kolumbie nemá o uprchlících žádné předpisy. Pokud je konzulovi známo, ještě nikdy nepřijeli uprchlíci do Kolumbie přes moře. Do Panamy a jinám také ne.“

„Vím o jednom místě, kde byste byli v bezpečí,“ říká Margaret, dcera pana Bowena. „Ale je to hodně daleko, nejmíň tři tisíce kilometrů.“

„Kde je to?“ ptá se její otec.

„Britský Honduras. Guvernér je můj kmotr.“

Podíval jsem se na své přátele a říkám: „Směr Britský Honduras.“ Je to anglické dominium, které na jihu sousedí s republikou

Honduras a na severu s Mexikem.

Celé odpoledne jsme za pomoci Margaret a její matky vytyčovali trasu. První etapa: Trinidad - Curašao, tisíc kilometrů. Druhá etapa: z Curašao na který koli ostrov po cestě. Třetí etapa: Britský

Honduras.

Protože nikdo neví, co se může přihodit na moři, bylo rozhodnuto, že k potravinám, které nám dá policie, budeme mít ve zvláštní bedně konzervy: maso, zeleninu, marmeládu, ryby atd. Margaret nám říká, že pro Super Market Salvatori bude potěšením dát nám konzervy darem. „V případě, že by odmítli,“ dodává prostě, „vám je s maminkou koupíme.“

„Ne, slečno.“

„Mlčte, Henri.“

„Ale ne, to není možné, protože máme peníze a nebylo by od nás hezké využívat vaší dobroty, když si ty potraviny docela dobře můžeme koupit sami.“

Člun je v Port of Spain na vodě pod ochranou válečného námořnictva. Loučíme se a slibujeme, že příjdeme na návštěvu před velkým odjezdem. Každý večer chodíme nábožně do města v jedenáct hodin. Clousiot si pokaždé sedne na lavičku v nejfrekventovanějším parčíku a já s Maturettem mu střídavě děláme společnost.

Jeden je s ním a druhý se zatím toulá po městě. Jsme tu už deset dní.

Clousiot chodí bez valných obtíží díky železné podkově zapuštěné do sádry. Naučili jsme se jezdit do přístavu tramvají. Jezdíme tam často odpoledne a každý večer. V některých přístavních barech už nás znají a přijímají jako staré známé. Hlídkující policisté nás zdraví, všichni vědí, kdo jsme a odkud přicházíme. Nikdo nikdy neudělá na cokoli narážku. Ale všimli jsme si, že v barech, kde nás znají, nám počítají jídlo a pití laciněji než námořníkům. Totéž je s děvčaty.

Obyčejně, když si přisednou ke stolu námořníků, důstojníků nebo turistů, pijí bez přestání a snaží se přinutit je, aby utratili co nejvíc.

V barech, kde se tančí, netančí nikdy s někým, kdo jim předem nezaplatil několik sklenek. K nám se všechny chovají jinak. Sedají si k nám na dlouho a musíme naléhat, aby si daly nějaký drink. Když si dají říct, nedělají to proto, aby si daly svou proslulou skleničku, ale pivo nebo pravou whisky se sodou. To všechno nám dělá velkou radost, protože je to nepřímý způsob, jak nám říct, že znají naši situaci a jsou srdcem s námi.

Člun byl znovu natřen a tesaři ho zvýšili o deset centimetrů. Kýl spravili. Žádné žebro nebylo poškozeno, člun je v dokonalém stavu. Stěžeň nahradili jiným, větším, ale lehčím, než byl první, přední i zadní kosatku z pytlů od mouky dobrým plátnem okrové barvy.

V Námořní plavbě mi jeden lodní kapitán dal busolu s větrnou růžicí (říkají ji tady kompas) a vysvětlil mi, jak s pomocí mapy stanovit přibližně polohu, kde se nacházíme. Směr cesty na Curašao je stanoven na severozápad.

Lodní kapitán mi představil námořního důstojníka ze školní lodi

Tarpon, který mě požádal, jestli bych laskavě nevyjel na našem člunu nazítří ráno kolem osmé hodiny a nejel se trochu projet ven z přístavu. Nechápu proč, ale slíbil jsem mu to. Nazítří jsem u Námořní plavby v určenou hodinu spolu s Maturettem. Jeden námořník vsedl do člunu spolu s námi a já jsem vyjel z přístavu s dobrým větrem v zádech. Dvě hodiny nato, když jsme se právě chystali vystřelit salvu, obvyklou při vjezdu do přístavu a při výjezdu, zamířila k nám válečná loď. Na palubě je nastoupeno mužstvo a důstojníci, všichni v bílém. Jedou kolem nás a křičí „Hurá“ otočí se a dvakrát vytáhnou a stáhnou vlajku. Je to oficiální pozdrav, jehož význam nechápu. Vracíme se k Námořní plavbě, kde už válečná loď kotví v přístavišti. My jsme se přivázali lanem k molu. Námořník nám pokynul, abychom ho následovali. Vystoupili jsme na palubu, kde nás velitel přijal nahoře na můstku. Uvítalo nás zahvízdání píšťalky, a když jsme byli představeni důstojníkům, vedou nás před žáky a poddůstojníky nastoupené v pozoru. Velitel jim řekl několik slov anglicky a dal jim rozchod. Jeden mladý důstojník mi vysvětlil, že velitel lodi právě řekl žákům, jakou úctu námořníků si zasluhujeme za to, že jsme na tak malém plavidle urazili takovou dráhu a že máme před sebou další a ještě nebezpečnější. Poděkovali jsme důstojníkovi za takovou poctu. Daroval nám tři voskované námořnické pláště, které se nám později velice hodily. Jsou to černé nepromokavé pláště na zip, opatřené kapucemi.

Dva dny před odjezdem k nám přišel Master Bowen a žádá nás jménem policejního superintendanta, abychom s sebou vzali tři vyhnance, kteří byli zatčeni před týdnem. Podle toho, co tvrdí, byli vysazeni na ostrov a jejich druhové odjeli do Venezuely. Nelíbí se mi to, ale zacházeli tu s námi s takovou noblesou, že nemohu odmítnout vzít ty lidi na palubu. Žádám, abych se na ně směl podívat, než dám odpověď. Přijel pro mne policejní vůz. Zavedli mě k superintendantovi, důstojníkovi s prýmky, který nás vyslýchal hned po příjezdu. Seržant Willy dělá tlumočníka.

„Jak se daří?“

„Děkuji, dobře.“

„Potřebovali bychom, abyste pro nás něco udělal.“

„Když to bude možné, s radostí.“

„Ve vězení jsou tři francouzští vyhnanci. Žili několik týdnů tajně na ostrově a tvrdí, že je jejich kamarádi opustili a ujeli. My se domníváme, že svůj člun potopili, ale všichni tři tvrdí, že neumějí řídit loď. Domníváme se, že je to od nich manévr, abychom jim člun opatřili. Musíme je poslat pryč: bylo by politováníhodné, kdybychomje museli vydat komisaři první francouzské lodi, která pojede kolem.“

„Pane superintendante, udělám všechno, co je v mých silách, ale nejdřív s nimi chci mluvit. Jistě chápete, že je nebezpečné vzít si na palubu tři neznámé lidi.“

„Chápu to. Willy, dejte rozkaz, ať vyvedou ty tři Francouze na dvůr.“

Chci je vidět sám a žádám seržanta, aby odešel.

„Vy jste vyhnanci?“

„Ne, jsme těžcí.“

„Proč jste řekli, že jste vyhnanci?“

„Mysleli jsme, že mají radši lidi, kteří spáchali menší delikty, než zločince. Teď vidíme, že jsme udělali chybu. A kdo jsi ty?“

„Těžkej.“

„Neznáme tě.“

„Jsem z posledního transportu, a vy?“

„Z transportu 1929.“

„A já z 1927,“ říká třetí.

„Poslouchejte: superintendant mě dal zavolat, abych vás vzal do našeho člunu, kde jsme už tři. Říká, že jestli na to nepřistoupím, bude nucen, protože nikdo z vás neumí řídit člun, odevzdat vás první francouzské lodi, která pojede kolem. Co na to říkáte?“

„Z našich soukromejch důvodů už nechceme znovu na moře.

Mohli bysme se tvářit, jako že jedeme s váma, a ty bys nás vyložil na špici ostrova a pokračoval bys v útěku.“

„To nemůžu udělat.“

„Proč?“

„Protože nechci platit lumpárnou za vlídnost a pozornost, kterou nám věnovali.“

„Myslím, brácho, že před rostbífama mají přednost těžcí.“

„Proč?“

„Protože jsi sám těžkej.“

„Jo, ale těžcí jsou tak různí, že je možná větší rozdíl mezi váma a mnou než mezi mnou a rostbífama, záleží na tom, jak se na to člověk dívá.“

„Tak nás necháš dát francouzským úřadům?“

„Ne, ale taky vás nenechám vystoupit dřív než na Curašao.“

„Nemám odvahu začít znovu,“ říká jeden.

„Víte co, pojďte se nejdřív podívat na člun. Možná ten, co jste s ním přijeli, byl špatnej.“

„Dobrá, zkusíme to říkají druzí dva.“

„Tak jo. Požádám superintendanta, aby vás pustil podívat se na člun.“

V doprovodu seržanta Willyho jdeme do přístavu. Zdá se, že když se všichni tři podívali na člun, mají větší důvěru.

DALŠÍ ODJEZD

Dva dny nato jsme vypluli - my a tři neznámí. Nevím, jak se to dověděla děvčata z barů, ale přišlo se jich rozloučit asi tucet, stejně jako rodina Bowenova a kapitán Armády spásy. Když mě jedna dívka políbila, řekla mi Margaret se smíchem: „Henri, to jste se tak rychle zasnoubil? To není seriózní!“

„Na shledanou všichni. Ne. Sbohem! Ale vězte všichni, že jste si v našich srdcích vydobyli veliké místo a nikdy na vás nezapomeneme.“

Ve čtyři hodiny odpoledne vyplouváme, vlečeni remorkérem.

Rychle jsme vyjeli z přístavu. Neubránili jsme se nějaké té slze. Dívali jsme se do poslední chvíle na skupinu, která se s námi přišla rozloučit a mává velkými bílými šátky. Sotva je lano, které nás spojovalo s remorkérem, uvolněno, zahájili jsme s pořádně nadmutými plachtami útok na první z miliónů vln, které budeme muset zdolat, než dojedeme na místo určení.

Máme ve člunu dva nože. Jeden mám já, druhý Maturette.

Sekyra i tesák jsou vedle Clousiota. Víme určitě, že nikdo z ostatních není ozbrojen. Zařídili jsme to tak, aby z nás tří nespal po celou cestu nikdy víc než jeden. Kolem západu slunce nás přijela doprovodit školní loď - doprovázela nás asi půl hodiny. Pozdravila a odplula.

„Jak se jmenuješ?“

„Leblond.“

„Kterej transport?“

„27.“

„Trest?“

„Dvacet let.“

„A ty.“

„Kargueret. Transport 29, patnáct let, jsem Bretonec.“

„Jsi Bretonec a neumíš řídit člun?“

„Ne.“

„Já se jmenuju Dufils a jsem z Angers. Mám doživotí kvůli jednomu pitomýmu slovu u soudu. Nebejt toho, byl bych dostal nejvejš deset let. Transport 29.“

„Co to bylo za slovo?“

„Zkrátka, zabil jsem ženu žehličkou. Při přelíčení se mě zeptal jeden soudce, proč jsem ji uhodil žehličkou. Nevím proč, ale odpověděl jsem mu, že jsem ji zabil žehličkou proto, že byla zmačkaná.

A kvůli té idiotské větě mě prej, jak říkal můj advokát, tak osolili.“

„Odkud jste utekli?“

„Z lesního pracovního tábora, z Kaskády, čtyřicet kilometrů od

Svatýho Vavřince. Nebylo to tak těžký, měli jsme velkou volnost.

Zdrhlo nás pět.“

„Jak to pět? A kde jsou ti dva?“ Rozpačité ticho. Clousiot říká:

„Hele, starej, tady jsou samí chlapi, a když jsme spolu, musíme to vědět. Mluv.“

„Všechno vám řeknu,“ říká Bretonec. „Uteklo nás skutečně pět, ale ti dva z Cannes, co tu nejsou, nám řekli, že jsou rybáři z pobřeží.

Nezaplatili nic za útěk a tvrdili, že jejich práce na palubě má větší cenu než prachy. No, a po cestě jsme zjistili, že se ani jeden, ani druhej v řízení lodi vůbec nevyzná. Dvacetkrát jsme se málem utopili. Jeli jsme těsně při břehu, nejdřív podél holandský Guayany, potom podle anglický a nakonec na Trinidad. Mezi Georgetownem a Trinidadem jsem zabil toho, co říkal, že by moh bejt kapitánem. Ten chlap si zasloužil smrt, protože aby se svezl zadarmo, nalhal všem, že je zkušenej námořník. Ten druhej si myslel, že ho zabijeme taky, a když bylo špatný počasí, vykašlal se na kormidlo a skočil dobrovolně do moře. Jeli jsme dál, jak se dalo. Mockrát jsme nabrali do člunu vodu, nakonec se člun rozsekal o skálu a jako zázrakem jsme se zachránili. Slovo muže, že všechno, co jsem řekl, je čistá pravda.“

„Je to pravda,“ říkají druzí. „Stalo se to tak a všichni jsme se dohodli, že chlapa musíme zabít. Co na to říkáš, Motýlku?“

„Nevidím do toho, abych mohl soudit.“

„Ale,“ naléhá Bretonec, „co bys dělal na našem místě?“

„To by si člověk musel rozmyslet. Aby moh bejt spravedlivej, musel by tu chvíli zažít, jinak se nepozná, kde je pravda.“ Clousiot říká:

„Já bych ho zabil, protože to je lež, a taková lež mohla stát život všechny.“

„Dobrá, už o tom nemluvme. Ale jak tak koukám, zažili jste tolik strachu, že vás pořád ještě drží, a na moři jste jenom proto, že musíte. Je to pravda?“

„To jo,“ odpovídají všichni sborem.

„Tak tady nebude žádná panika, ať se stane, co chce. Nikdo nesmí v žádným případě dát svůj strach najevo. Kdo má strach, ať drží hubu. Tenhle člun - něco vydrží, to už se ukázalo. Máme teď větší náklad než předtím, zato je ale člun o deset centimetrů vyšší. To bohatě vyváží přetížení.“

Kouříme, pijeme kávu. Najedli jsme se dobře před odjezdem a rozhodli jsme se, že budeme jíst až zítra ráno.

Je 9. prosince 1933. Před dvaačtyřiceti dny začal útěk ze zamřížovaného sálu nemocnice ve Svatém Vavřinci. Sdělil nám to Clousiot, písař expedice. Mám o tři vzácné věci víc než na začátku: vodotěsné hodinky, které jsem si koupil na Trinidadu, pravý kompas v dvojité závěsné skříňce, velice přesný, s větrnou růžicí, a četné celuloidové brýle. Clousiot a Maturette mají každý čepici.

Tři dny uběhly bez zvláštních událostí, snad s výjimkou dvou případů, kdy jsme narazili na hejno delfínů. Poléval nás z nich studený pot, protože skupinka osmi delfínů si začala s člunem hrát. Nejdřív ho podplavávali po celé délce a vynořovali se přesně před ním. Několikrát jsme se některého z nich dotkli. Ale co nám zatopilo nejhůř, byla tahle hra: tři delfíni v trojúhelníku, jeden vpředu a dva po stranách, míří šílenou rychlostí přímo proti nám. V okamžiku, kdy jsou už doslova na nás, se ponoří a vzápětí se vynoří po pravé a po levé straně člunu. Přestože je silný vítr a plujeme na plné plachty, jsou rychlejší než my. Ta hra trvá hodiny,je to přízračné. Sebemenší chybička vjejich počtech a převrátí nás! Tři noví neřekli nic, ale stálo za to vidět jejich strachy pokřivené huby.

Čtvrtý den se rozpoutala uprostřed noci příšerná bouře. Opravdu něco úděsného. Nejhorší bylo, že vlny nešly jedním směrem.

Často se srážely jedna s druhou. Některé byly hluboké, druhé krátké, čert aby se v tom vyznal. Nikdo ani nehlesl kromě Clousiota, který na mne čas od času houkl: „Do toho, brácho! Dostaneš ji jako všechny ostatní!“ nebo „Bacha na tamhletu vzadu!“ Vzácný úkaz

- občas přicházely vlny zešikma, řvaly a byly plné pěny. Odhadoval jsem jejich rychlost a předem jsem dobře předvídal úhel útoku.

Jenže proti veškeré logice se najednou přihnala vlna a praštila do úplně zdviženého zadku lodi. Mnohokrát se tyhle vlny roztříštily o má záda a velká část vody pak zůstala přirozeně ve člunu. Pět mužů, v ruce kastroly a plechovky, ji bez přestání vylévalo. Přes to všechno jsem nikdy nenabral víc než čtvrtinu člunu, takže jsme nikdy neriskovali, že se potopíme kolmo dolů. Tenhle tartas trval celou polovinu noci, skoro sedm hodin. Kvůli dešti jsme neviděli slunce, ukázalo se až v osm hodin ráno.

Když se bouře utišila, pozdravili všichni, včetně mne, s radostí to nové slunce začínajícího dne, které metalo všechny své třpyty. Teď především kávu! Vařící káva Nestlé s mlékem, námořnické placky, tvrdé jako kámen, ale stačí je rozmočit v kávě a chutnají báječně.

Noční zápas s bouří mě úplně vyčerpal. Nemohu už dál, a přesto, že je ještě silný vítr a vlny vysoké a neukázněné, poprosil jsem Maturetta, aby mě na chvíli zastoupil. Chce se mi spát. Ale neuteklo ani deset minut od chvíle, co jsem ulehl, když se Maturette dal zaskočit vlnou z boku a nabral vody do tří čtvrtin člunu. Všechno plave: krabice, sporák, deky… Jdu ke kormidlu, po pás ve vodě, a mám právě tak čas se ho chopit, abych se vyhnul roztříštěné vlně, která letí rovnou na nás. Jediným otočením kormidla jsem nastavil vlně záď, takže nemohla vniknout do člunu, a vrhla nás do vzdálenosti deseti metrů od místa nárazu.

Všichni vylévají vodu. Velký hrnec, kterým nabírá Maturette, odčerpává deset litrů najednou. Nikdo se nestará o rozházené věci, všichni mají jedinou myšlenku: co nejrychleji vybrat vodu, vybrat vodu, která tak zatěžkává člun a znemožňuje mu, aby se bránil vlnám. Musím uznat, že tři nováčci se chovají dobře. Bretonec viděl, jak mu voda unáší jeho bednu, sám se bez váhání rozhodl, aby člunu ulehčil, vytáhnout soudek s vodou. Hodil ho bez řečí přes palubu.

Za dvě hodiny bylo všechno suché. Přišli jsme však o deky, primus, sporáček, pytle s dřevěným uhlím, demižón s benzínem a o soudek vody - o ten dobrovolně.

V poledne, když jsem si chtěl natáhnout kalhoty, jsem si všiml, že můj malý kufřík také odnesla vlna, stejně jako dva ze tří nepromokavých plášťů. Úplně na dně člunu jsme našli dvě láhve rumu. Všechen tabák je ztracen nebo zmáčen, listy zmizely i s vodotěsnou krabičkou z pocínovaného plechu. Říkám:

„Chlapci, nejdřív lok rumu, pořádnou dávku, a potom otevřete rezervní bednu, ať víme, s čím můžeme počítat. Jsou tu ovocný šťávy, príma. S pitím se musíme uskrovnit. Máme krabice sušenek. Vysypte sušenky a udělejte ze škatulí plotnu. Konzervy dáme na dno a bednu rozštípeme a spálíme. Všichni jsme měli strach, ale nebezpečí je za námi. Všichni se musíme sebrat a držet basu.

Od týhle chvíle nesmí nikdo říct: mám žízeň, mám hlad a nikdo nesmí říct, mám chuť si dát šluka. Jste pro.

Všichni se chovali dobře. Prozřetelnost nám utišila vítr a tím nám umožnila uvařit si polévku z hovězí konzervy. Každý dostal plnou misku a namáčí si v polévce placky. Dostali jsme tak do žaludku pořádný teplý základ, který vystačí do zítřka. Pro každého jsme udělali trošičku zeleného čaje. V nedotčené bedně jsme našli kartón cigaret. Jsou to malé balíčky po osmi cigaretách, je jich tam čtyřiadvacet. Pět ostatních rozhodlo, že kouřit mám jenom já, aby mi pomohli zůstat v bdělém stavu, a aby to nikomu nepřišlo líto, Clousiot odmítl připalovat mi cigarety a dal mi zápalky. Díky tomuto pochopení mezi námi nevznikl žádný nepříjemný konflikt.

Od našeho odjezdu uběhlo už šest dní a já jsem si ještě nemohl jít lehnout. Protože dnes je moře jako olej, spím a spím asi pět hodin jako dudek. Když jsem se probudil, bylo deset hodin. Stále ještě bezvětří. Pojedli bezemne a pro mně připravili jaký si druh výtečné polenty z kukuřičné mouky, samozřejmě z konzervy. Čaj je skoro studený, ale to nic. Kouřím a čekám, až se větru uráčí začít foukat.

Je nádherná noc plná hvězd. Polárka vydává všechen svůj třpyt a jenom Jižní kříž září víc než ona. Je zřetelně vidět Velký a Malý vůz. Ani jediný mrak a úplněk už je hodně vysoko na nebi. Bretonec se třese zimou. Ztratil pulovr a má na sobě košili s krátkými rukávy. Půjčil jsem mu nepromokavý voskovaný plášť. Pustili jsme se do křížku se sedmým dnem.

„Chlapi, nemůžeme už být daleko od Curašao. Mám dojem, že jsem to vzal moc na sever. Pojedu teď přímo na západ, nesmíme minout Holandský Antily. Teď když už nemáme sladkou vodu a když jsme přišli o všechno jídlo kromě rezervy, byl by to malér.“

„My ti věříme, Motýlku,“ říká Bretonec.

„My ti věříme,“ opakují sborem všichni ostatní. „Dělej, co myslíš.“

„Děkuju.“

Myslím, že to, co jsem navrhl, je nejlepší řešení. Čekali jsme na vítr celou noc a teprve kolem čtvrté hodiny ráno nám čiperný větřík dovolil vyrazit dál.

Větřík ráno zesílil a trvá už víc než šestatřicet hodin. Je dost silný, aby člun jel slušnou rychlostí, ale vlny jsou přitom tak malé, že nemohou kocábku poškodit.

CURAÇAO

Rackové. Nejdřív křik, protože je noc, a potom ptáci sami. Krouží kolem člunu. Jeden si sedl na stěžeň, uletěl a zase se vrátil. Tenhle kolotoč trvá přes tři hodiny, až do rozednění, které přichází se zářícím sluncem. Na obzoru nic, co by napovídalo, že země je blízko.

Tak kde se tady, k čertu, berou ti rackové? Celý den pátrají naše oči marně. Ani nejmenší příznak, že by se blížila země. Sotva zapadlo slunce, vzešel měsíc v úplňku. Ta tropická luna září tak, že mi odražené paprsky dělají potíže, bolí mě z nich oči. Nemám už černé brýle. Vzala je ta zatracená vlna, stejně jako všechny čepice. Kolem osmé hodiny navečer jsme zpozorovali ve veliké dálce toho měsíčního dne na obzoru černou čáru.

„To je určitě země!“ řekl jsem první.

„No jo, už je to tak.“

Zkrátka, všichni shodně říkají, že vidí tmavou čáru, což by měla být země. Celý zbytek noci stojím předkloněn ve směru toho stínu, který se postupně začíná rýsovat čím dál zřetelněji. Blížíme se ke břehu. Hnáni silným větrem pod nebem bez mraků a vysokými, ale ukázněnými vlnami, pádíme k té černé hmotě. Nevyčnívá příliš nad hladinu a z ničeho se nedá poznat, jaký je břeh, zda jsou to strmé skály nebo pláž. Měsíc, který se právě chystá zapadnout na druhé straně této země, dělá stín, který mi brání cokoli rozeznat, leda snad ve stejné výšce s vodou pruh světla, nejdřív jednolitý a potom rozkouskovaný. Jedu blíž a blíž a potom, asi kilometr od břehu, shazuji kotvu. Vítr je silný. Člun se otočil kolem vlastní osy a natočil se proti vlně, která ho, pokaždé když znovu přijde, celý zdvihne. Je to hrozná houpačka, a tudíž je to velice nepříjemné. Plachty jsou přirozeně staženy a svinuty. Byli bychom mohli čekat až do svítání v té nepohodlné, ale jisté poloze, naneštěstí se kotva náhle uvolnila. Má-li se loď zvládnout, musí být v pohybu, jinak ji nelze řídit. Vytáhli jsme přední i zadní kosatku, ale divná věc, kotva nějak ne a ne se zachytit.

Kamarádi vytáhli lano na palubu. Kotva na něm nebyla, ztratili jsme ji. Přes všechno mé úsilí nás vlny zahánějí tak nebezpečně ke skalám, že jsem se rozhodl vytáhnout plachtu a rozjet se proti břehu dobrovolně, vzít to silou. Manévr se podařil tak dobře, že najednou trčíme mezi skalami a člun je vejpůl. Nikdo nekřičí „zachraň se, kdo můžeš“, ale když se přihnala další vlna,všichni jsme se do ní vrhli.

Vlna nás koulí a tluče, ale jsme naživu. Jedině Clousiotovi s jeho nohou v sádře ublížily vlny víc než nám. Má obě paže, obličej a ruce zakrvácené, plné odřenin. Ostatní mají pár zranění na kolenou, rukou a kotnících. Mně krvácí jedno ucho, které drhlo příliš tvrdě o skálu.

Ale ať je tomu jak koli, jsme všichni živí, mimo dosah vln, na suché zemi. Když se rozednilo, sebrali jsme nepromokavý plášť a já se vracím ke člunu, který se začíná rozpadávat. Podařilo se mi vytrhnout kompas, přibitý k zadní lavici. Nikdo tady ani v okolí. Díváme se na místa, kde jsme viděli ta záhadná světla. Je to řada lamp, které, jak jsme se dověděli později, označují rybářům, že místa jsou nebezpečná. Zamířili jsme pěšky do vnitrozemí. Nikde nic, jen kaktusy, obrovské kaktusy a osli. Došli jsme ke studni. Jsme velmi unaveni, protože jsme vždycky dva a dva museli po řadě nést Clousiota na rukou, spojených v „židličku“. Kolem studny samé vysušené kostry oslů a koz. Studna je suchá. Křídla mlýna, s jejichž pomocí se z ní kdysi čerpala voda, se točí naprázdno. Ani živáčka, jenom osli a kozy.

Pokračujeme v chůzi až k malému domku, jehož otevřené dveře nás zvou dál. Na kamnech leží plátěný pytlík, zdrhnutý provázkem.

Vzal jsem ho a otvírám ho. Provázek se při otvírání přetrhl. Pytlík je plný florénů, holandských mincí. Jsme tedy na holandském území:

Bonaire, Curašao a nebo Aruba. Položili jsme pytlík tam, kde byl, aniž jsme se něčeho dotkli. Našli jsme vodu a po pořádku jsme vypili každý jednu sběračku. Nikdo v domě ani v okolí. Odcházíme a jdeme dál, velmi pomalu kvůli Clousiotovi, když vtom nám zahradí cestu stará fordka.

„Jste Francouzi?“

„Ano, pane.“

„Ztroskotali jste?“

„Ano.“

„Utopil se někdo?“

„Ne.“

„Odkud přicházíte?“

„Z Trinidadu.“

„A kde jste byli předtím?“

„Ve Francouzský Guayaně.“

„Trestanci, nebo vyhnanci?“

„Trestanci.“

„Já jsem doktor Naal, majitel tady toho kusu půdy, poloostrova přilepeného ke Curašao. Jmenuje se ostrov Oslů. Žijí tu osli a kozy. Živí se kaktusy, plnými dlouhých bodlin. Ty bodliny pokřtil lid ,Slečny z Curašao`.“

Říkám:

„To není moc lichotivé pro skutečné slečny z Curašao.“

Tlustý a velký pán se hlučně směje. Udýchaná fordka začala funět, dýchavičně zakašlala a zastavila se sama od sebe. Ukazuji na stáda oslů a říkám: „Kdyby vůz nemohl dál, mohli bychom se nechat klidně táhnout.“

„Mám v kufru něco jako postroj, ale to se musí nejdřív jeden nebo dva chytit a postroj jim navléknout. A to není tak snadné.“ Tlusťoch nadzvedl kapotu a hned vidí, že příliš prudký náraz rozpojil drát, který vede ke svíčkám. Než nasedl znovu do vozu, rozhlédl se na všechny strany. Vypadá znepokojeně. Znovu se rozjíždíme, a když jsme urazili kus cesty po rozbrázděných cestách, vystupujeme, protože jsme dojeli ke spuštěným bílým šraňkům. Za závorami je bílý domeček. Lékař mluví holandsky s velmi světlým a čistým černochem, který každou chvilku říká: „Ja, master, ja, master.“ Potom nám řekl: „Nařídil jsem tomu muži, aby vám dal napít, kdybyste měli žízeň, a aby vám dělal společnost, než se vrátím. Račte vystoupit.“ Vystoupili jsme a usadili jsme se ve stínu na trávě. Fordka zabafala a je pryč. Urazila sotva padesát metrů a černoch už nám říká papiamentem, holandským antilským dialektem sestaveným z anglických, holandských, francouzských a španělských slov, že jeho pán, doktor Naal, jel pro policii, protože z nás má strach.

Řekl mu, aby dal na sebe pozor, protože jsme prý uprchlí zloději.

Uvařil velice řidkou kávu, která nám v tom horku přišla opravdu vhod. Čekali jsme víc než hodinu, když vtom přijel kamión, který se podobá policejnímu antonu, a v něm šest policistů, oblečených na německý způsob, a další vůz se sklápěcí střechou. Šofér je v policejní uniformě. Uvnitř tři páni, z nichž jeden je doktor Naal, který sedí vzadu.

Vystoupili z vozu a nejmenší z nich, s příliš čerstvě oholenou hlavou faráře, nám říká:

„Jsem šéf policie ostrova Curašao. Z moci tohoto úřadu jsem nucen vás zatknout. Dopustili jste se nějakého trestného činu od okamžiku, kdy jste vstoupili na ostrov? Jaký to byl čin? A kdo ho spáchal?“

„Pane, jsme uprchlí trestanci. Připluli jsme z Trinidadu a náš člun se rozbil o vaše skály teprve před několika hodinami. Jsem kapitán téhle skupinky a mohu vás ujistit, že nikdo z nás se nedopustil sebemenšího trestného činu.“

Komisař se obrátil k tlustému doktorovi Naalovi a mluví s ním holandsky. Diskutují spolu, když vtom přijede nějaký chlapík na kole. Mluví rychle a hlučně, obrací se hned na doktora, hned na komisaře.

„Pane Naale, proč jste řekl komisaři, že jsme zloději?“

„Protože tady ten muž mi přišel říct, dřív než jsem se s vámi setkal, že byl schován za kaktusem a viděl vás, jak vstupujete do domu a vycházíte z něho. Je to můj zaměstnanec a má na starosti osly.“

„A protože jsme vstoupili do domu, jsme zloději? Co říkáte, je nesmysl, pane. Napili jsme se jenom vody. Podle vás je to krádež?“

„A co ten váček s florény?“

„Ten jsem skutečně otevřel, a dokonce jsem při tom přetrhl provázek. Neudělal jsem vůbec nic jiného, než že jsem se podíval, co je tó za peníze, abych se dověděl, do které země jsme přijeli. Peníze i váček jsem zase úzkostlivě položil na totéž místo, kde ležely, na plotnu kamen.“

Komisař se mi podíval do očí, prudce se otočil k muži s kolem a něco mu velice příkře říká. Doktor Naal udělal gesto a chce něco říct. Komisař nařidil muži, aby nasedl do jeho vozu vedle šoféra, nastoupil také i s oběma policisty a odjel. Naal a další muž, který přijel s ním, zůstali s námi.

„Musím vám vysvětlit, oč jde. Ten muž mi řekl, že váček zmizel.

Než vás komisař dal prohledat, vyslýchal toho člověka - předpokládal, že lže. Jestli jste nevinní, je mi to velmi nepříjemné, ale já za to nemohu.“

Neuběhlo ani čtvrt hodiny, když se vůz vrátil, a komisař mi říká:

„Mluvil jste pravdu, ten chlap je nestydatý lhář. Bude potrestán, protože vás chtěl vážně poškodit.“ Mezi tím naložili chlapa do zeleného antona, pět ostatních nastoupilo taky a já se chystám za nimi. Vtom mě komisař zadržel a říká: „Sedněte si do mého vozu vedle šoféra.“ Vyjeli jsme dřív než kamión a rychle jsme ho ztratili z dohledu. Vjeli jsme na dobře asfaltované silnice a zanedlouho jsme dojeli do města. Má holandské domy a holandský styl. Všechno je velice čisté a většina lidí jezdí na kolech. Stovky lidí na dvou kolech tak jezdí po městě sem a tam. Vešli jsme do úřadovny policejního komisařství. Z velké kanceláře, kde je několik policejních důstojníků v bílém, z nichž každý má svou psací soupravu, jsme vešli do další místnosti s klimatizačním zařízením. Je tam chládek. V lenošce sedí velký silný muž, asi čtyřicátník. Po úvodních větách řekl komisař francouzsky:

„Představuji vám náčelníka policie v Curašao. Pane veliteli, tento muž je Francouz a je vedoucím skupiny šesti mužů, které jsme zatkli.“

„Dobře, komisaři. Buďte vítáni v Curašao jako trosečníci. Vaše křestní jméno?“

„Henri.“

„Dobrá, Henri. Zažili jste nepříjemnou aféru s váčkem peněz.

Ale ta mluví zároveň ve váš prospěch, protože svědčí bez nejmenší pochyby o tom, že jste poctivý člověk. Přidělím vám hodně světlou místnost s lůžkem, abyste si odpočal. Postoupíme váš případ guvernérovi, který učiní další opatření. Já a komisař budeme intervenovat ve váš prospěch.“ Podal mi ruku a odcházíme. Na dvoře se mi doktor Naal omlouvá a slibuje, že za nás bude intervenovat. Dvě hodiny nato jsme všichni zavřeni ve velikánské obdélníkové místnosti s dvanácti postelemi, dlouhým dřevěným stolem a s lavicemi uprostřed. Vytáhli jsme trinidadské dolary a požádali přes zamřížované okno jednoho policistu, aby nám koupil tabák, papírky a sirky. Nevzal si peníze a my nerozumíme, co odpověděl.

„Tenhle černoch, ten vypadá, že to moc žere. Ještě ten tabák nemáme?“ Zaklepal jsem na dveře, které se okamžitě otevřely. Drobný chlapík, nějaký indočínský míšenec v šedém vězeňském úboru a s číslem na prsou, aby nevznikl omyl, nám říká: „Peníze, cigarety.“ - „Ne. Tabák, sirky a papírky.“ Za pár minut se vrátil zpátky.

Přinesl všechno, co jsme chtěli, a navíc velký kouřící hrnec čokolády nebo kakaa. Každý vypil velký hrnek.

Odpoledne pro mne přišli. Jdu znovu do kanceláře náčelníka policie.

„Guvernér mi dal příkaz, abych vás nechal volně se pohybovat po dvoře vězení. Řekněte svým kamarádům, ať se nepokoušejí uprchnout, mělo by to těžké následky pro všechny. Vy, jako kapitán, můžete do města každý den dopoledne na dvě hodiny od desíti a každé odpoledne od tří hodin do pěti. Máte peníze?“

„Mám. Anglické a francouzské.“

„Při vycházkách vás bude policista doprovázet, kam budete chtít.“

„Co s námi uděláte?“

„Myslím, že se pokusíme nalodit vás po jednom na tankové lodi různých národností. Curašao má jednu z největších rafinérii na světě, zpracovává se v ní nafta z Venezuely a každý den sem přijíždí dvacet až pětadvacet tankových lodí ze všech zemí. Což by pro vás bylo ideální řešení, protože byste se dostali do příslušných států bez jakých koli problémů.“

„Do kterých zemí například? Panama, Kostarika, Guatemala,

Nikaragua, Mexiko, Kanada, Kuba, USA a země, kde platí anglické zákony?“

„Vyloučeno, stejně tak jako Evropa. Buďte klidní, mějte důvěru a nechte nás pracovat. Pomůžeme vám vsunout nohu do třmene na cestu do nového života.“

„Díky, veliteli.“

Vypravuji to všechno slovo od slova přátelům. Clousiot, největší rošťák z bandy, mi říká:

„Co ty na to, Motýlku?“

„Ještě nevím, obávám se, jestli to nejsou jenom řečičky, abysme sekali dobrotu a neutekli.“

„Já se bojím, že máš pravdu,“ říká. Bretonec na ten zázračný plán věří. Mládenec s žehličkou jásá a říká: „Konečně žádnej člun, žádný dobrodružství, člověk má alespoň jistotu. Každej přijede na velký tankový lodi do nějaký země a usadí se úředně v nějakým Zapadákově.“ Leroux je téhož názoru. „Co ty, Maturette?“ A ten devatenáctiletý kluk, ten malý paďourek, z kterého se náhodou stal

„těžkej“ v trestanecké kolonií, ten chlapec s rysy jemnějšími, než má žena, říká tichým hlasem:

„Snad si nemyslíte, že ti policajti, ti burani, nám každýmu vystaví padělaný nebo falešný průkazy? Tomu já nevěřím. V nejlepším případě by mohli přivřít oči a nechají nás jednoho po druhým tajně nalodit na palubu tankový lodi, nic víc. A když to udělají, tak proto, aby se nás zbavili a neměli s námi opletačky. To je můj názor. Já na to nevěřím.“

Chodím ven jen velmi zřídka, na chvíli dopoledne, něco koupit.

Jsme tu už měsíc a pořád nic nového. Začínáme být nervózní. Jednou odpoledne jsme uviděli tři kněze obklopené policisty, jak navštěvují po řadě větší i menší cely. Zastavili se nadlouho ve vedlejší cele, kde je černoch obviněný ze znásilnění. Předpokládáme, že přijdou i knám, jdeme proto všichni dovnitř a každý si sedne na svou postel. Skutečně, vstupují všichni tři v doprovodu doktora

Naala, velitele policie a další šarže v bílé uniformě, nejspíš námořního důstojníka.

„Pánové, zde jsou ti Francouzi,“ říká francouzsky náčelník policie. „Jejich chování je vzorné.“

„Blahopřeji vám, mé dítky. Posaďme se na lavice kolem stolu, bude se nám líp povídat.“ Všichni, včetně biskupova doprovodu, se posadili. Někdo přinesl stoličku, která stála přede dveřmi na dvoře, a biskupa posadili na konec stolu, takže má všechny na očích.

„Francouzi jsou skoro všichni katolíci. Kdo z vás není?“ Nikdo nezdvihl ruku. Já si myslím, že farář v Conciergerie mě skoro pokřtil a že se mohu také pokládat za katolíka.

„Přátelé, já jsem francouzského původu. Jmenuji se Irénée de

Bruyne. Moji předkové byli protestanti, hugenoti, kteří uprchli do

Holandska, když je Kateřina Medicejská k smrti pronásledovala.

Pocházím tedy z francouzské krve a jsem biskupem v Curašao, ve městě, kde je víc protestantů než katolíků, ale kde katolíci jsou upřímní a horliví věřící. Jaká je vaše situace?“

„Čekáme, až budeme jeden po druhém naloděni na tankové lodi.“

„Kolik už vás tak odjelo?“

„Ještě nikdo.“

„Hm. Co na to říkáte, náčelníku? Odpovězte mi, prosím vás, francouzsky, mluvíte přece francouzsky tak dobře.“

„Milosti, guvernér chtěl těm lidem opravdu upřímně pomoci tímto způsobem. Ale musím říct, také upřímně, že až do dnešního dne ani jediný kapitán nechtěl žádného z nich přijmout hlavně proto, že nemají pasy.“

„Tím by se mělo právě začít. Nemůže guvernér vystavit každému mimořádný pas?“

„Nevím, o ničem takovém se mi nikdy nezmínil.“

„Pozítří budu za vás sloužit mši. Přijdete se zítra odpoledne vyzpovídat? Vyzpovídám vás osobně, aby vám dobrý Bůh odpustil vaše hříchy. Pošlete mi je do katedrály ve tři odpoledne, je to možné?“

„Ano.“

„Byl bych rád, kdyby přijeli v taxíku nebo v soukromém voze.“

„Doprovodím je sám, Milosti,“ říká doktor Naal.

„Děkuji, synu. Mé dítky, neslibuji vám nic. Mohu vám říct z čistého srdce jen to, že se budu od této chvíle snažit udělat pro vás všechno, co je v mých silách.“ Doktor Naal políbil jeho prsten.

Bretonec to udělal po něm. Dotkli jsme se také lehce rty prstenu a doprovodili jsme biskupa až k jeho vozu, zaparkovanému na dvoře.

Nazítří se všichni zpovídáme u biskupa. Já jsem poslední.

„Tak, synu, začni nejdřív nejtěžším hříchem.“

„Otče, nejdřív vám musím říct, že nejsem pokřtěn, ale jeden vězeňský kněz ve francouzské věznici mi řekl, že ať jsme pokřtěni nebo ne, všichni jsme dítka boží.“

„Měl pravdu. Pojďme ven ze zpovědnice a všechno mi povíš.“

Vypravuji mu podrobně svůj život. Ten kníže církve mě poslouchá dlouho, trpělivě, velmi pozorně, ani jednou mě nepřerušil. Vzal mé ruce do svých a často se mi dívá do očí. Někdy, ve chvíli, kdy se mi k něčemu těžko přiznává, sklopí oči, aby mi pomohl. Ten šedesátiletý kněz má oči a tvář tak čistou, že z něho vyzařuje něco dětského. Jeho čirá duše, určitě plná nekonečné dobroty, se zračí v každém jeho ryse a světlý pohled šedých očí do mne vchází jako balzám do rány. Tiše, velice tiše, mé ruce stále ve svých mluví ke mně tak laskavě, že je to skoro šepot: „Bůh někdy ukládá svým dětem, aby snášely lidskou zlobu, aby ten, koho si zvolil za oběť, vyšel z té zkoušky silnější a šlechetnější, než byl kdy předtím. Vidíš, synu, kdybys nebyl musel podstoupit tu kalvárii, nikdy by s nemohl pozvednout tak vysoko a přiblížit se tak mocně k boží pravdě.

Řekl bych to přesněji: lidé, systémy a soukolí toho strašlivého stroje, který tě rozdrtil, bytosti v samém základě špatné, které tě všelijak mučily a poškozovaly, ti prokázaly největší službu, kterou mohly prokázat. Vyburcovaly v tobě nového člověka, lepšího, než byl ten předtím, a jestliže máš dnes smysl pro čest, dobrotu, útrpnost a energii, nezbytnou k tomu, abys překonal všechny překážky a stal se někým vyšším, vděčíš za to jim. Ty myšlenky na pomstu, touha potrestat každého podle toho, jak ti ublížil, nemají místo v člověku, jako jsi ty. Ty musíš lidi zachraňovat, a ne žít, abys páchal zlo, i kdyby sis myslel, že je to spravedlivé. Bůh byl k tobě šlechetný, když ti řekl: ,Pomoz si, a já ti pomohu.` Pomohl ti ve všem, a dokonce ti umožnil zachránit jiné lidi a otevřít jim cestu ke svobodě. Hlavně si nemysli, že všechny hříchy, které jsi spáchal, jsou tak těžké. Je mnoho lidí ve významném společenském postavení, kteří se provinili mnohem horšími činy než ty. Jenže oni neměli příležitost být potrestáni podle zákonů lidské spravedlnosti a pozdvihnout se, jako jsi to dokázal ty.“

„Děkuji, otče. Prokázal jste mi obrovské dobrodiní na celý život.

Nikdy na to nezapomenu.“ A políbil jsem mu ruce.

„Zase teď odjedeš, synu, a budeš stát tváří v tvář dalším nebezpečenstvím. Chtěl bych tě před odjezdem pokřtít. Co tomu říkáš?“

„Otče, nechte mě zatím tak, jak jsem. Tatínek mě vychoval bez náboženství. Má zlaté srdce. Když mi umřela maminka, chtěl mě milovat ještě víc než předtím a nacházel pro mne mateřská gesta, slova a pozornosti. Zdá se mi, že kdybych se nechal pokřtít, spáchal bych naněm jakousi zradu. Dejte mi čas být úplně svobodný, nalézt znovu sám sebe a normální způsob života, abych ho mohl požádat, až mu budu psát, jestli smím, aniž bych mu ublížil, opustit jeho filozofii a dát se pokřtít.“

„Rozumím ti, synu, a jsem si jist, že Bůh je s tebou. Žehnám ti a prosím Boha, aby ti pomáhal.“

„Jeho Milost Irénée de Bruyne vypodobnil v tom kázání sám sebe od hlavy až k patě,“ řekl mi doktor Naal.

„Jistě, pane doktore. A co vy teď míníte podniknout?“

„Požádám guvernéra, aby dal celníkům příkaz, aby mi dali přednost při prvním odprodeji lodí zabavených pašerákům. Půjdete se mnou, řeknete mi svůj názor a vyberete si loď, která vám bude vyhovovat. Všechno ostatní, potraviny a šaty, to už bude jednoduché.“

Od biskupova kázání máme pořád návštěvy, hlavně k šesté hodině večer. Lidé nás chtějí poznat. Usedají na lavice kolem stolu. Každý něco přinese, položí to na některou postel a nechá to tam ležet, aniž řekl: přinesl jsem vám to a to. Kolem druhé hodiny odpoledne přicházejí vždycky sestřičky chudých v doprovodu své představené, která mluví velmi dobře francouzsky. Mají košík vždycky plný dobrot, které samy ukuchtily. Představená je velmi mladá, sotva čtyřicátnice. Není jí vidět vlasy, má je schované v bílém čepečku, ale má modré oči a světlé řasy. Je z významné holandské rodiny (informace od doktora Naala) a napsala do Holandska, aby se našel jiný způsob než nás znovu poslat na moře. Trávíme spolu pěkné chvíle.

Přiměla mě, abych jí vypravoval náš útěk. Někdy mě prosí, abych vypravoval přímo sestřičkám, které umějí francouzsky. A pokaždé když zapomenu na nějakou podrobnost, volá mě vlídně k pořádku: „Henri, ne tak rychle. Přeskočil jste tu historku s kohoutem hocco… Proč jste dnes vynechal mravence? Mravenci jsou přece velice důležití, protože kvůli nim vás zaskočil Bretonec s maskou!“

Vyprávím to všechno, protože to byly tak sladké chvíle, tak zcela opačné než vše, co jsme žili, že přinich nebeské světlo neskutečně ozařovalo tu cestu zhouby a zatracení, která pomalu mizí.

Viděl jsem loď. Je to nádherná loď, osm metrů dlouhá, s fortelným kýlem, hodně vysokým stěžněm a obrovskými plachtami.

Je opravdu postavená pro pašerácké expedice. Má kompletní vybavení, ale teď je samá celní pečeť. Při dražbě začal nějaký pán s šesti tisíci florénů, což je asi tisíc dolarů. Zkrátka, dostali jsme ji za šest tisíc a jeden florén po několika slovech, která doktor Naal pošeptal tomu pánovi.

Za pět dní jsme připraveni. Ta loď s půlpalubou, nově natřená, nacpaná potravinami, dobře srovnanými v podpalubí, je zkrátka královský dar. Šest kufrů, pro každého jeden, s novými šaty, botami a ostatní garderobou, bylo srovnáno do nepromokavého plátna a potom umístěno do podpalubí.

VĚZENÍ V RIO HACHA

Za svítání vyjíždíme. Doktor a sestřičky se s námi přišli rozloučit.

Odrazili jsme snadno od břehu, vítr se do nás okamžitě opřel a plujeme normálně. Vychází zářivé slunce, čeká nás den bez mimořádných událostí. Hned jsem si všiml, že člun má příliš mnoho plachet a není dostatečně zatížen. Umínil jsem si, že budu opatrný. Uháníme nejvyšší možnou rychlostí. Tenhle člun je, pokud jde o rychlost, plnokrevník, ale je náladový a popudlivý. Mířím přímo na západ.

Dohodli jsme se, že na kolumbijském břehu vysadíme tajně tři muže, kteří se k nám připojili v Trinidadu. Nechtějí ani slyšet o dlouhé plavbě. Říkají, že ve mne mají důvěru, ale že už nevěří počasí. Skutečně, podle meteorologických bulletinů a podle novin, které jsme četli ve vězení, se očekává špatné počasí a dokonce uragány.

Přiznávám jim to právo a je ujednáno, že je tajně vysadím najednom pustém a neobydleném poloostrově, který se jmenuje Guajira.

A my tři pojedeme dál na Britský Honduras. Počasí je výtečné a hvězdná noc, která přišla po tom dni plném slunce, nám silným světlem zářícího půlměsíce usnadňuje plánované vylodění. Plujeme přímo ke kolumbijskému břehu. Hodil jsem kotvu a teď krůček za krůčkem sondujeme, jestli mohou ze člunu ven. Naneštěstí je voda velice hluboká a musíme se nebezpečně přiblížit ke skalnatému břehu, aby se nám podařilo najít místo, kde voda není hlubší než metr padesát. Stiskli jsme si ruce, každý z nich sestoupil, nahmatal nohama dno a potom vykročil ke břehu se zavazadlem nad hlavou. Sledujeme je se zájmem i s trochou smutku. Ti mládenci se k nám chovali dobře, byli na výši za všech okolností. Škoda, že člun opouštějí. Zatím co se blíží ke břehu, vítr úplně utichl. Do prčic práce! Jenom aby nás nezahlídli z vesnice, označené na mapě Rio Hacha! Je to první přístav, kde je policejní úřad. Doufejme, že se to nestalo. Zdá se mi, že jsme hodně vpředu před bodem, označeným jako malý maják na výběžku, který jsme právě minuli.

Čekat, čekat… Ti tři zmizeli, když nám předtím zamávali na rozloučenou bílým kapesníkem. Hergot, krucinál fagot, ten vítr! Vítr, abychom se odlepili od téhle kolumbijské půdy, kde nevíme, na čem jsme. Nevíme skutečně, jestli vracejí uprchlé vězně, nebo ne.

Všichni tři dáváme přednost jistotě Britského Hondurasu před neznámou Kolumbii. Vítr se zdvihl teprve odpoledne ve tři hodiny a konečně můžeme vyrazit. Zdvihl jsem všechny plachty a šněrujeme si to kupředu. Člun je možná trochu příliš nakloněný. Ale uháníme víc než dvě hodiny, když tu náhle vidíme, jak přímo k nám míří plně obsazený strážní člun a střílí do vzduchu, aby nás přinutil zastavit. Neposlechl jsem, uháním dál, pokouším se dostat se co nejdál na širé moře, abych vyplul z teritoriálních vod. Není to možné. Strážní člun se silným motorem nás za necelou půldruhou hodinu pronásledování dohonil. Deset mužů s puškami v rukou na nás míří a nezbývá než se vzdát.

Ti vojáci či policisté, kteří nás zatkli, vypadají prapodivně: mají špinavé, kdysi bílé kalhoty, vlněná trička, která určitě nikdy nikdo nepral, samá díra, všichni jsou bosi, kromě „velitele“, lépe oblečeného a čistšího. Jsou-li špatně oblečeni, jsou zato po zuby ozbrojeni: opasek plný střeliva, dobře udržované válečné pušky a navíc pochva skrývající velkou dýku s rukojetí na dosah ruky.

Muž, kterému říkají „velitel“, je míšenec a vypadá jako vrah. Má řádský revolver, který mu visí od opasku, plného střeliva. Protože mluví jen španělsky, není rozumět, co říkají, ale ani pohledy, ani gesta, ani tón jejich hlasu nevzbuzují sympatie, všechno je nepřátelské.

Jdeme z přístavu pěšky do vězení. Procházíme vesnicí, je to skutečně Rio Hacha, v doprovodu šesti rabiátů plus tří, kteří jdou dva metry od nás s namiřenými zbraněmi. Příchod tedy nijak zvlášť sympatický.

Vešli jsme do dvora vězení, obehnaného malou zdí. Asi dvacet vousatých špinavých vězňů, kteří sedí nebo stojí, se na nás dívá také nevraživě. „Vamos, vamos.“ Rozumíme, že říkají: „Přidat! Přidat!“ Což je pro nás nesnadné, protože Clousiot přestože už chodí mnohem líp, má stále nohu v sádře, našlapuje na železnou podpěru a nemůže jít rychle. „Velitel“, který zůstal vzadu, nás teď dochází.

Pod paží má kompas a nepromokavý plášť. Jí naše placky s naší čokoládou a nám je okamžitě jasné, že nás oberou o všechno. Nemýlíme se. Zavřeli nás do odporné místnosti s oknem zamřížovaným tlustými mřížemi. Na zemi prkna a na nich najedné straně něco jako polštář ze dřeva. To jsou postele. „Francouzi, Francouzi,“ volá na nás pod oknem jeden vězeň, když nás policisté zavřeli a odešli.

„Co chceš?“

„Francouzi, nic dobrý, nic dobrý!“

„Co není dobrý?“

„Policie.“

„Policie?“

„Jo, policie nic dobrý.“ A odešel. Setmělo se. Místnost je osvětlena žárovkou, asi velmi slabou, protože dává málo světla. Moskyti nám piští v uších a lezou nám do nosu.

„To jsme to dopracovali. To nám příjde draho, že jsme přistoupili na to, že ty chlapy vysadíme.“

„Tohle jsme nemohli vědět. Je to hlavně kvůli tomu, že jsme neměli vítr.“

„Vzals to moc blízko ke břehu,“ říká Clousiot.

„Drž hubu. Teď není čas se navzájem obviňovat nebo obviňovat někoho jiného. Teď musíme zatnout zuby. Musíme držet pohromadě víc než kdy předtím.“

„Pardon, máš pravdu, Moty. Nemůže za to nikdo.“ Och! To by bylo příliš nespravedlivé! Takový zápas, a aby útěk skončil tady, a tak žalostně. Neprohledali nás. Mám v kapse pouzdro na peníze a rychle si je zavádím. Clousiot udělal totéž. Dobře jsme udělali, že jsme si je nechali. Je to ostatně vodotěsné a maličké pouzdro, můžeme ho snadno nosit. Na mých hodinkách je osm hodin večer. Přinášejí nám hnědý nerafinovaný cukr, každý dostal kus velký jako pěst a jaké si tři sáčky kaše z rýže, vařené ve slané vodě. „Buenas noches!“ - „To asi znamená dobrou noc,“ říká Maturette. Nazítří ráno nám dali na dvoře skvělou kávu v dřevěných miskách. Kolem osmé hodiny přišel velitel. Žádám ho, abych směl na loď. Buď nerozuměl, nebo se tváří, že nerozumí. Čím víc se na něho dívám, tím víc mi připadá jako vrahoun. Nosí na levé straně opasku malou lahvičku v koženém pouzdře. Vytáhl ji, odzátkoval, lokl si, odplivl si a podává mi ji. Je to první vlídné gesto. Vzal jsem láhev a napil jsem se. Naštěstí jsem upil jen trošku. Je to oheň, s chutí lihu na pálení.

Rychle jsem to spolkl a rozkašlal jsem se a on, ten Indián smíšený s černochem, se hlučně rozřehtal.

V deset hodin přišlo několik civilistů, oblečených v bílém a s vázankami. Jejich šest nebo sedm a vstupují do budovy, kde je zřejmě ředitelství věznice. Zavolali si nás. Sedí všichni v půlkruhu na židlích v místnosti, které vévodí veliký obraz bílého, mohutně dekorovaného důstojníka: „Presidente Alfonso Lopez de Colombia.“ Jeden z pánů řekl francouzsky Clousiotovi, aby se posadil, my dva zůstáváme stát. Muž uprostřed, hubeňour, nos jako orlí zobák a brejle s polovičními skly, mě začíná vyslýchat. Překladatel nic nepřekládá a říká mi:

„Pán, který teď právě mluvil a který vás bude vyslýchat, je soudce města Rio Hacha, ostatní jsou vážení občané, jeho přátelé. Já zde tlumočím a jsem Haiťan, řídím elektrikářské práce v tomhle kraji.

Myslím, že mezi nimi někteří umějí trochu francouzsky, dokonce sám soudce.“

Soudce je netrpělivý, preambule se mu zdá dlouhá a začíná výslech ve španělštině. Haiťan překládá otázky a odpovědi, jak jdou za sebou.

„Jste Francouzi?“

„Ano.“

„Odkud jste přijeli?“

„Z Curašao.“

„A předtím?“

„Z Trinidadu.“

„A předtím?“

„Z Martinique.“

„Lžete. Náš konzul v Curašao dostal před týdnem upozornění, aby hlídal pobřeží, protože šest uprchlíků z francouzské trestnice se pokusí vylodit u nás.“

„Prosím. Jsme ti uprchlíci.“

„Tak tedy z Cayenne?“

„Ano.“

„Když vás tak ušlechtilá země, jako je Francie, poslala tak daleko a potrestala tak přísně, znamená to, že jste velice nebezpeční bandité?“

„Možná.“

„Zloději, nebo vrazi?“

„Zločin zabití.“

„Matador, to je totéž. Tak vy jste matadoři, vrahové. Kde jsou ti tři ostatní?“

„Zůstali v Curašao.“

„Zase lžete. Vysadili jste je šedesát kilometrů odtud v kraji, který se jmenuje Castillette. Naštěstí byli zatčeni a budou tady za několik hodin. Tu loď jste ukradli?“

„Ne, dostali jsme ji darem. Od biskupa z Curašao.“

„Dobrá. Zůstanete tu uvězněni, dokud se guvernër nerozhodne, co s vámi. Protože jste se dopustili trestného činu vylodění tří vašich spřeženců na kolumbijské území a pokusili jste se potom znovu vyplout na moře, odsuzuji na tři měsíce kapitána lodi, a najeden měsíc ostatní. Chovejte se dobře, nechcete-li, aby vás tělesně trestali policisté, jsou to velice tvrdí muži. Chcete ktomu něco dodat?“

„Ne. Rád bych si jen vzal své věci a potraviny, které jsou na palubě lodi.“

„To všechno zkonfiskovali celníci kromě jedněch kalhot, jedné košile, jednoho saka a jedněch bot pro každého. Zbytek je zkonfiskován a nenaléhejte: nedá se nic dělat, je to zákon.“ Šli jsme zpátky na dvůr. Na soudce útočí ubozí domácí vězňové: „Doktore, doktore!“ Jde mezi nimi, vědom si vlastní důležitosti, neodpovídá a nezastaví se. Vyšli z vězení a zmizeli.

V jednu hodinu přijeli ostatní tři v nákladním autě se sedmi nebo osmi ozbrojenými muži. Vystupují se svými zavazadly celí zahanbení. Vracíme se s nimi do naší cely.

„Udělali jsme hroznou chybu a vás jsme do ní zatáhli taky,“ říká

Bretonec. „Nedá se nám to odpustit, Motýlku. Jestli mě chceš zabít, udělej to, ani bych se nebránil. Nejsme chlapi, jsme poserové, teplouši. Udělali jsme to ze strachu před mořem, jenomže sotva jsem se koukl na Kolumbii a Kolumbijce, vidím, že nebezpečí na moři je sranda při srovnání s nebezpečím, který nám hrozí, když jsme v rukou těchhle pablbů. Jak vás dostali? Bylo to proto, že jste neměli vítr?“

„Jo. Nevím, proč bych někoho zabíjel, chybu jsme udělali všichni. Stačilo odmítnout a nevysadit vás a nic by se nebylo stalo.“

„Když ty jsi moc hodnej, Motýlku.“

„Ne, jsem spravedlivej.“ Vylíčil jsem jim výslech. „Koneckonců, možná, že nás guvernér osvobodí.“

„No jo. Jak stojí psáno: ,Doufejme, naděje je život.“

„Podle mého názoru nemohou úřady tohohle polocivilizovaného Zapadákova v našem případě o ničem rozhodovat. O tom, jestli můžeme zůstat v Kolumbii, být vráceni do Francie nebo nasednout na naši loď a jet dál, se musí rozhodnout někde hodně vysoko nahoře. To by byl skutečně ďáblův úklad, kdyby tihle lidé o nás měli učinit nejtvrdší rozhodnutí, protože koneckonců jsme na jejich území nespáchali žádnej zločin.“

Už jsme tu týden. Žádná změna, leda snad to, že se mluví o našem přeložení do významnějšího města Santa Marta, dvě stě kilometrů odtud. Ti policajti s hubami bukanýrů nebo korzárů k nám nezměnili chování. Včera jsem málem dostal ránu pažbou za to, že jsem si na umyvadle vzal svoje mýdlo. Jsme stále v téže místnosti, zamořené moskyty, naštěstí je teď, díky Maturettovi a Bretonci, kteří ji každý den umývají, trochu čistší. Začínám si zoufat, ztrácím naději. Ztrácím víru kvůli téhle rase Kolumbijců, pomíchaných Indiánů a černochů, Indiánů křížených se Španěly, kteří za dávných časů bývali pány této země. Jeden kolumbijský vězeň mi půjčil starý časopis ze Svaté Marty. Na první stránce je šest fotografií a pod tím náčelník policie se svým obrovským plstěným kloboukem a doutníkem v ústech a fotografie asi deseti policistů, ozbrojených bouchačkami. Pochopil jsem, že naše zadržení bylo zromantizováno a úloha, kterou v něm policisté sehráli, zveličena. Vypadalo to, jako by naše zatčení zachránilo Kolumbii před obrovským nebezpečím.

Přitom jsou na fotografii zločinci mnohem sympatičtější než policisté. Zločinci vypadají spíš jako poctiví lidé, zatím co u policistů, pardon! počínaje náčelníkem, člověk hned ví, na čem je! Co dělat?

Začínám rozumět některým španělským slovům: uprchnout - fugarse, vězeň - preso, zabít - matar, řetěz - cadena, poutaesposas, muž - hombre, žena - mujer.

ÚTĚK Z RIO HACHA

Na dvoře je jeden chlapík, který má trvale nasazená pouta a s kterým jsem se spřátelil. Kouříme stejný doutník, dlouhý a jemný, velice silný, ale kouříme. Pochopil jsem, že je pašerák mezi Venezuelou a ostrovem Aruba. Je obviněn ze zabití pobřežní hlídky a čeká ho soud. Některé dny je mimořádně klidný, jindy je nervózní a vzrušený. Všiml jsem si, je klidný, když dostane návštěvu a když žvýká listy, které mu přinášejí. Jednou mi dal polovinu listu a ihned jsem pochopil. Jazyk, patro a rty mi úplně znecitlivěly. Ty listy jsou listy koky. Tenhle pětatřicetiletý chlapík má chlupaté paže a hruď porostlou kudrnatými, velice černými chlupy. Má asi nevídanou sílu. Na bosých chodidlech má takový rohový krunýř, že znich často vytahuje kousky skla nebo hřebík, který se mu zabodl do nohy, ale vůbec nepronikl k masu.

„Fuga, ty a já,“ říkám jednou večer pašerákovi. Když mě jednou navštívil Haiťan, požádal jsem ho o francouzsko-španělský slovník. Chlapík pochopil a naznačuje mi, že by rád uprchl, ale co pouta? Jsou to americká pouta s profilovaným zámkem. Mají škvíru pro klíč, určitě plochý. Bretonec mi vyrobil šperhák z kusu drátu, na konci zploštělého. Po několika pokusech otvírám pouta svého nového přítele, kdy se mi zachce. V noci je calabozo (karceru) sám. Calabozo má dost tlusté mříže. My máme mříže docela tenké, dají se určitě odstranit. Takže půjde o to, přepilovat jen

Antoniovu mříž - jmenuje se Antonio, je Kolumbijec. „Jak sehnat sacette (pilu)?“ - „Plata (peníze).“ - „Cuanto (kolik)?“ „Cent pesos.“ - „Dollars?“ - „Deset.“ Zkrátka má teď za deset dolarů, které jsem mu dal, dvě kovové pilky. Vysvětluju mu kreslím při tom po zemi dvora, - že pokaždé, když kousek upiluje, musí smísit železné piliny s těstem z rýžových housek, které tu fasujeme, a štěrbinu pořádně vyplnit. V posledním okamžiku před návratem do cel mu otvírám jedno pouto. V případě, že by přišla kontrola, stačí, když nahoře stiskne, a pouto zaklapne samo. Piloval mříž tři noci. Přišel mi říct, že ji bude mít přepilovanou za necelou minutu a teď už ji určitě dokáže odstranit rukama. Dohodli jsme se, že pak příjde pro mne.

Protože tu často prší, řekl mi, že příjde „to la primera noche de

Iluvia (první noc, co bude pršet).“ Dnes v noci leje jako z konve.

Kamarádi jsou o mém plánu informováni, ale nikdo nechce se mnou, domnívají se, že území, kam se chystám, je příliš daleko.

Chci se dostat na nejzazší výběžek kolumbijského poloostrova, na venezuelskou hranici. Na mapě, kterou máme, je napsáno, že se to území jmenuje Guajira a že je to území, o které se vede spor, nepatří ani ke Kolumbii, ani k Venezuele. Kolumbijec říká, že „eso es la tierra de los Indios (je to indiánské území“ a že tam není žádná policie, ani kolumbijská, ani venezuelská. Tu a tam tudy procházejí pašeráci. Je to nebezpečné, protože Indiáni Guajiros netrpí, aby civilizovaný člověk pronikl na jejich území. Čím hlouběji do vnitrozemí, tím jsou nebezpečnější. Na pobřeží jsou Indiáni rybáři, kteří prostřednictvím jiných, trochu civilizovanějších Indiánů obchodují s vesnicí Castillette a samotou La Vela. Antonio tam nechce jít. Jeho společníci nebo on sám prý zabil několik Indiánů při bitce, která se strhla, když byla loď, plná pašovaného zboží, násilím donucena přistát na jejich pobřeží. Ale Antonio se zavázal, že mě dovede do těsné blízkosti Guajiry, odkud pak už budu muset jít sám. O tom všem jsme se domluvili - je zbytečné, abych to zdůrazňoval - jen velice pracně, protože používá slov, která nejsou ve slovníku. Tak tedy, dnes v noci leje jako z konve.

Stojím u okna. Z okenice se už dávno odlepila jedna destička.

K odstranění mříží musíme zatlačit spojenými silami. Předminulou noc jsme udělali pokus a viděli jsme, že povolí snadno.

„Listo (připraven).“

Objevil se Antoniův obličej, přitisknutý k mřížím. Mříže se pod jediným náporem, při kterém mi pomáhají Maturette a Bretonec, nejen uvolnily, ale dole vylomily ze zdi. Zdvihli mě a strkají mě ven, a než zmizím, inkasuju na zadnici pár plácnutí od svých přátel. Je to místo stisku ruky na rozloučenou. Jsme ve dvoře. Proudy deště dopadají na plechovou střechu a dělají pekelný hluk. Antonio mě vzal za ruku a táhne mě až ke zdi. Seskočit z ní je hračka, protože je vysoká jen dva metry. Nicméně jsem si pořezal ruku o skla nahoře na zdi, ale nevadí, vzhůru na cestu. Ten zatracený

Antonio dokáže najít cestu uprostřed lijáku, pro který není vidět na tři metry dopředu. Využívá toho a projde celou vesnicí, jako by se nechumelilo. Potom jdeme po cestě mezi džunglí a pobřežím.

Velmi pozdě v noci najednou světlo. Jsme nuceni udělat velkou okliku v džungli, naštěstí nepříliš husté, a potom se vracíme znovu na cestu. Jdeme v dešti až do svítání. Než jsme vyšli, dal mi list koky, který žvýkám, stejně jako to dělával on ve vězení. Když se rozednilo, nejsem vůbec unaven. Způsobil to ten list? Určitě. Přestože už je den, pokračujeme v cestě. Čas od času si Antonio lehne a přiloží ucho k zemi, po které crčí voda v potůčcích. A jde se dál.

Má podivný způsob chůze. Neutíká ani nejde, dělá jakési skoky, všechny stejně dlouhé, a kývá rukama, jako by vesloval vzduchem. Teď asi něco uslyšel, protože mě zatáhl do houští. Pořád ještě prší. Skutečně, před očima nám přejel válec, tažený traktorem, určitě válcuje cestu.

Půl jedenácté dopoledne. Déšť přestal, vyšlo slunce. Vešli jsme do lesa, když jsme předtím ušli víc než půl kilometru po trávě místo po silnici. Ležíme pod jakýmsi velice hustým keřem. Kolem nás je bujná vegetace plná trní. Myslím si, že nám nic nehrozí, a přesto mi Antonio nedovoluje, ani kouřit, ani potichu mluvit. Polyká bez ustání šťávu z listů. Dělám totéž, ale s mírou. Má kapsičku a v ní přes dvacet listů, ukazuje mi je. Jeho nádherné zuby se třpytí ve stínu, když se nehlučně směje. Protože je kolem všude plno moskytů, rozžvýkal doutník a slinou plnou nikotinu jsme si pomazali obličej a ruce. Od té chvíle máme pokoj. Sedm hodin večer. Je noc, ale měsíc svítí příliš jasně na cestu. Položil prst na devátou hodinu a říká: „Iluvia (déšť).“ Pochopil jsem, že v devět hodin začne pršet. Skutečně, v devět hodin se rozpršelo. Vyrazili jsme dál. Naučil jsem se, abych se mu vyrovnal v chůzi, poskakovat a veslovat rukama. Není to těžké, člověk postupuje rychleji, než když jde rychlým krokem, a přece to není běh. V noci jsme museli do houštiny třikrát. Museli jsme nechat přejet auto a vozík, tažený dvěma osly. Díky listům necítím za svítání únavu. Déšť v osm hodin přestal a zase totéž: jdeme potichu v trávě víc než kilometr a potom se jdeme schovat do lesa. Nevýhoda těch listů je v tom, že člověk nemůže spát. Od chvíle, kdy jsme vyšli, jsme nezamhouřili oko. Antoniovy zornice se tak roztáhly, že už není vůbec vidět duhovku.

Moje budou asi stejné.

Devět hodin večer. Prší. Jako by déšť čekal na tu hodinu, aby mohl začít padat. Později jsem se dověděl, že když déšť začne v tropech padat v tu a tu hodinu, bude v tutéž hodinu padat každý den po celou měsíční čtvrť a přestane zase přibližně v tutéž hodinu. Na začátku pochodu této noci slyšíme výkřiky a potom vidíme světla. „Castillette,“ říká Antonio. Načež mě ten ďábel bez váhání popadne za ruku, zapadneme znovu do pralesa a po namáhavém dvouhodinovém pochodu jsme zase zpátky na cestě. Jdeme, či spíš skáčeme, celý zbytek noci a velkou část rána. Slunce na nás vysušilo šaty. Už jsou to tři dny, co jsme v jednom kuse zmáčení a co jsme, kromě kousku cukrkandlu první den, vůbec nic nejedli. Antonio se tváří, že už si je skoro jist, že nepotkáme nikoho zlého. Jde bezstarostně a už několik hodin nepřiložil ucho k zemi. U cesty běžící podél pláže si Antonio uřízne hůl. Jdeme teď po vlhkém písku. Sešli jsme z cesty. Antonio se zastavil a prohlíží si padesát centimetrů širokou stopu, která vede z moře k suchému písku.

Jdeme po té cestičce, až dojdeme na místo, kde se rozšiřuje do podoby kruhu. Antonio zarazil tyč do písku. Když ji vytáhl, je na ní nalepena žlutá tekutina, tekutina žlutá jako žloutek vejce. Pomáhám mu vyhloubit díru. Odhrabáváme písek rukama a za chvíli se objeví vejce, asi tři nebo čtyři sta, nedovedu to odhadnout. Jsou to vejce mořské želvy. Nemají skořápku, jsou potažena pouze koží.

Nabrali jsme jich plnou košili, kterou si Antonio sundal, snad nějakých sto vajec. Odešli jsme z pláže, překročili jsme cestu a zašli znovu do pralesa. Chráněni před čímkoli pohledem, začínáme jíst

- jenom žloutky, říká Antonio. Jediným zahryznutím svých vlčích zubů roztrhne pokožku, která obaluje vejce, nechá odtéct bílek a potom vysrkne žloutek. Jeden on, jeden já. Otvírá jich tak spoustu, vysrkává jedno a podává mi druhé. Když jsme se nacpali k prasknutí, natáhli jsme se a každý si dal pod hlavu svoje sako jako polštář. Antonio říká:

„Maňana tu sigues solo dos dias más. De maňana en adelante no hay policias (Zítra budeš pokračovat, půjdeš ještě dva dny dál.

Od zítřka už nebudou žádní policajti).“

Poslední pohraniční strážnice dnes večer v deset hodin. Poznáváme ji podle štěkání psů a podle budky plné světla. Tomu všemu se Antonio mistrovsky vyhnul. Jdeme tedy celou noc a už si nedáváme pozor. Cesta není široká, je to stezička, ale přece je zřejmě používána, protože na ní zřetelně chybí tráva. Je asi padesát centimetrů široká a běží podle pralesa asi dva metry nad pláží. Tu a tam je také vidět otisky koňských a oslích podkov. Antonio si sedl na tlustý kořen stromu a dává mi znamení, abych si sedl taky. Slunce praží. Na mých hodinkách je jedenáct hodin, podle slunce by mělo být poledne: malý klacík zastrčený do země nemá žádný stín, to znamená, že je poledne, a nařizuju si hodinky na dvanáctou. Antonio vyprázdnil svůj váček s listy koky. Je jich tam sedm. Dal mi čtyři a sám si nechal tři. Poodešel jsem kousek, vešel jsem do houštiny a vracím se se sto padesáti trinidadskými dolary a šedesáti florény a podávám mu je. Dívá se na mne velice překvapeně a dotýká se bankovek. Nechápe, jak mohou takhle zářit novotou a jak to, že se nezmáčely, protože mě nikdy neviděl, že bych je sušil. Poděkoval mi. Drží všechny bankovky stále v ruce, dlouho uvažuje, potom si vezme šest pětiflorénových bankovek, to znamená třicet florénů, a zbytek mi vrací. Přes mé naléhání odmítá vzít si víc. V tu chvíli se v něm něco proměnilo. Byl rozhodnut, že se rozejdeme tady, a teď se zdá, že se mnou chce jít ještě jeden den. Odbočí potom stranou, vysvětluje mi. Tak tedy se vydáme na cestu, když jsme předtím vysrkli několik žloutků a zapálili si doutník. Než jsme vykřesali oheň, dalo to kus práce - tloukli jsme půl hodiny o sebe dvěma kameny, aby od jiskry chytil chomáček suchého mechu.

Pochodujeme už tři hodiny. Vtom jede přímo proti nám na koni nějaký člověk. Na hlavě má obrovský slamák, vysoké boty, nemá kalhoty, ale něco jako spodky z kůže, zelenou košili a vyrudlý kabát, také zelený, vojenského střihu. Jako zbraň má krásnou karabinu a u pasu obrovský revolver.

„Caramba! Antonio, hijo mio (můj synu)!“ Antonio poznal jezdce už z velké dálky. Neřekl mi nic, ale zřetelně věděl, kdo to je.

Ten chlap jako hora - bude mít dobré čtyři křížky - seskočil z koně a začal se s Antoniem bouchat do ramenou. Později jsem se s tímto způsobem objímání setkával všude.

„A co je tenhle zač?“

„Compaňero de fuga (kamarád na útěku), Francouz.“

„Kam jdeš?“

„Co nejblíž k indiánským rybářům.“

„Chce projít indiánským územím, přejít do Venezuely a odtud se snažit nějak vrátit do Aruby nebo Curašao.“

„Indiáni Guajiro špatní,“ říká muž. „Nejsi ozbrojen, toma (tady máš).“ Podává mi dýku v kožené pochvě a s rukojetí z leštěného rohu. Sedli jsme si u stezky. Sundal jsem si boty - mám nohy samou krev. Antonio a jezdec si něco rychle říkají. Můj plán projít

Guajirou se jim zřejmě nelíbí. Antonio mi ukazuje, abych vsedl na koně. Boty jsem si přivázal k rameni a pojedu bos, aby se mi rány usušily. Vyrozumívám to všechno z jeho gest. Jezdec vsedl na koně, Antonio mi podává ruku. Nerozumím ničemu. Sedím obkročmo na koni za Antoniovým přítelem a jsem cvalem unášen bůhvíkam. Cválali jsme tak celý den a celou noc. Čas od času se zastavujeme, muž mi podává láhev anýzovice a já se pokaždé trochu napiju. Za svítání se zastavil. Vychází slunce. Dal mi kus sýra, tvrdého jako kámen, a dvě placky, šest listů koky a daroval mi na ně speciální váček, který se uvazuje k opasku. Sevřel mě v náručí a poplácal mě po ramenou, jako to udělal Antoniovi, vsedl na koně a tryskem odjel.

INDIÁNI

Pochoduji až do jedné hodiny odpoledne. Na obzoru už není les ani jednotlivé stromy. Stříbrné moře jiskří pod paprsky žhnoucího slunce. Jdu bos, boty mám stále přehozeny přes levé rameno. Ve chvíli, kdy jsem se rozhodl, že si odpočinu, se mi zdá, že v dálce rozeznávám pět nebo šest stromů či skal, hezký kus od pláže. Pokouším se odhadnout vzdálenost: asi deset kilometrů. Vzal jsem si velký list, žvýkám a jdu i dost rychlým krokem. Hodinu nato rozeznávám pět nebo šest věcí: jsou to slaměné chýše se střechami z došků či ze slámy nebo ze světle hnědých listů. Z jedné chýše stoupá kouř. Potom vidím lidi. Zpozorovali mě. Rozeznávám výkřiky a gesta, která dělá skupinka lidí směrem k moři. Načež vidím čtyři čluny, které se rychle blíží k pláži a z nichž vystoupilo asi deset osob. Všichni se shromáždili před domky a dívají se směrem ke mně. Vidím zřetelně, že muži i ženy jsou nazí, mají jenom něco, co visí vpředu, aby se zakrylo pohlaví. Jdu pomalu k nim. Tři se opírají o luky a v ruce drží šípy. Žádné gesto - ani přátelské, ani nepřátelské. Nějaký pes se rozštěkal a zuřivě se na mne vrhl. Kousl mě do spodku lýtka a odnáší v zubech kus kalhot… Když se pokusil zaútočit znovu, dostal do zadku šíp, který přiletěl bůhví odkud

(později jsem se dověděl, že je z trubky, z níž se vymršťuje foukáním). Pes zavyl a utekl, zdá se, že se schoval do některého domu.

Jdu a kulhám, protože mě pořádně kousl. Jsem od skupiny už jenom šest metrů. Nikdo se nepohnul ani nepromluvil, děti se schovávají za matkami. Všichni mají těla měděné barvy, nádherná samý sval. Ženy mají prsy vzpřímené, tvrdé a s ohromnými hroty.

Jenom jedna žena má velké svislé prsy.

Jeden z mužů vypadá tak urozeně, má tak jemné rysy a je to tak nadevší pochybnost člověk ušlechtilé rasy, že jdu přímo k němu.

Nemá luk ani šípy. Je velký jako já, vlasy má pěkně přistřižené, vpředu má velkou ofinu, sahající až k obočí. Uši mu zakrývají vlasy, které vzadu sahají až po ušní lalůček, černé jako uhel, skoro fialové. Oči má barvy šedého kovu. Na prsou, na pažích a na nohou ani jediný chloupek. Bronzová stehna jsou stejně svalnatá jako nohy pěkného jemného tvaru. Je bos. Tři metry před ním jsem se zastavil. Nato udělal on dva kroky a dívá se mi přímo do očí.

Zkouška trvá dvě minuty. Ta tvář, v níž se nepohnul ani sval, vypadá jako bronzová socha s očima posazenýma daleko od sebe.

Potom se muž usměje a dotkne se mého ramene. V tu chvíli všichni vykročili a šli si na mne sáhnout. Jedna mladá Indiánka mě vzala za ruku a odvedla mě do stínu jedné chýše. Tam mi vyhrnula nohavici. Všichni jsou kolem, sedí v kruhu. Jeden muž mi podal zapálený doutník. Vzal jsem si ho a začal kouřit. Všichni se smějí, jak kouřím, protože oni, muži i ženy, kouří tak, že vkládají doutník ohněm do úst. Kousnutí už nekrvácí, ale kousek masa asi ve velikosti desetníku je vykousnut. Žena vytrhává chloupky, a když je všechny vytrhala, vymývá ránu mořskou vodou, pro kterou došla jedna malá Indiánka. Polévá ránu vodou a mačká ji, aby z ní vyšla krev. Není spokojena, rozškrabává každou díru po zubech, kterou rozšiřila kouskem přiostřeného železa. Snažím se ani se nehnout, všichni se na mne dívají. Jiná mladá Indiánka jí chce pomoci, ale ona ji hrubě odstrčí. To gesto všechny rozesmálo. Pochopil jsem, že chtěla té druhé dát najevo, že patřím jenom jí, a to, že je důvod, proč se všichni smějí. Ustřihla obě nohavice od mých kalhot hodně nad koleny. Připravila na kameni mořské řasy, které jí přinesli, přiložila je k ráně a stáhla dvěma pruhy látky, které si vystřihla z mých kalhot. Spokojena se svou prací mi pokynula, abych vstal.

Vstal jsem a sundal jsem si sako. V tu chvíli uviděla ve výstřihu mé košile motýla, kterého mám vytetovaného v dolní části krku.

Prohlíží si mě, objevuje další tetování a nakonec mi sama svlékne košili, aby lépe viděla. Všechny muže i ženy velmi zajímá tetování na mých prsou: na pravé straně vojín trestné setniny z Calvi, na levé straně hlava ženy, na žaludku tygří tlama, na páteři velký ukřižovaný námořník a po celé šířce kříže lov na tygry s lovci, palmami, slony a tygry. Když uviděli tetování muži, odstrčili ženy a dlouze a do nejmenších podrobností ohmatávají a prohlížejí si každý kousek tetování. Po náčelníkovi řekl každý svůj názor. Od té chvíle mě definitivně přijali muži. Ženy mě přijaly od okamžiku, kdy se na mne náčelník usmál a dotkl se mého ramene.

Vstoupili jsme do největší slaměné chýše. Zůstal jsem stát jako u vidění. Chýše je postavena z udusané hlíny cihlové barvy. Má osmery dveře, je kruhová a uvnitř jsou v koutě na trámech zavěšeny visuté rohože, pestře vyšívané pestrobarevnými vlákny z čisté vlny.

Uprostřed je kulatý plochý kámen a kolem tohoto hnědého vyleštěného kamene ploché kameny k sezení. Na zdi je několik dvouhlavňových pušek a vojenská šavle a všude zavěšené luky různých velikostí. Všiml jsem si ještě želvího krunýře, tak obrovského, že by v něm mohl ležet muž, krbu postaveného ze suchých kamenů, poskládaných na sebe v jednolitý celek bez kousíčku cementu. Na stole půlka vysušené tykve a v ní na dně dvě nebo tři hrsti perel.

Dali mi napít z dřevěné nádobky zkvašený ovocný nápoj, hořkosladký a velice chutný, potom mi na banánovém listu přinesli velkou, nejméně dvoukilovou rybu, upečenou na řeřavém uhlí. Vyzvali mě, abych se pustil dojídla. Jím pomalu. Když jsem dojedl tu skvělou rybu, žena mě uchopila za ruku a odvedla mě na pláž, kde jsem si umyl ruce a ústa mořskou vodou. Potom jsme se vrátili. Sedíme v kruhu. Mladá Indiánka sedí vedle mne, ruku má na mém stehně. Pokoušíme se gesty a slovy vyměnit si o sobě několik informací.

Najednou náčelník vstal a šel dozadu do chýše. Vrátil se s kouskem bílého kamene a začal kreslit po stole. Nejdřív nahé Indiány a jejich vesnici, potom moře. Napravo od indiánské vesnice domy s okny a s oblečenými muži a ženami. Muži mají v ruce pušku nebo klacek. Nalevo jiná vesnice, muži s puškami a klobouky, typy rabiátů, a oblečené ženy. Když jsem si obrázky dobře prohlédl, všiml si, že něco zapomněl, a nakreslil cestu, která vede od indiánské vesnice ke vsi na pravé straně, a další cestu nalevo k druhé vesnici. Aby mi vysvětlil, jak jsou rozmístěny vzhledem k jeho vesnici, nakreslil na pravé, venezuelské straně slunce v podobě kruhu a čárek, které se od něho paprskovitě rozbíhají na všechny strany, a na straně kolumbijské vesnice slunce přepůlené na obzoru křivolakou čarou. Omyl není možný: na jedné straně slunce vychází, na druhé zapadá. Mladý náčelník se dívá na své dílo s pýchou a postupně si je prohlíží všichni přítomní. Když uviděl, že jsem správně pochopil, co mi chtěl říct, vzal křídu, obrázky obou vesnic přeškrtal, nechal jen svou vesnici nedotčenou. Pochopil jsem, že mi chce říct, že lidé v těch vesnicích jsou zlí, že s nimi nechce mít nic společného a jenom jeho vesnice, že je dobrá. Mně to musí říkat!

Utřeli stůl mokrým vlněným hadrem. Když uschl, dal mi náčelník do ruky křídu a teď je na mně, abych vyprávěl svůj příběh v obrázcích. Mám to složitější než on. Nakreslil jsem jednoho muže s rukama přivázanýma ke dvěma ozbrojeným mužům, kteří se na něho dívají, potom téhož člověka, jak utíká, a ty dva muže, jak ho pronásledují s namířenými puškami. Nakreslil jsem tentýž výjev třikrát, ale pokaždé jsem od svých pronásledovatelů o kus dál.

Na posledním obrázku se policisté zastavili a já běžím dál k jejich vesnici, ve které jsem nakreslil Indiány, psa a především náčelníka s rukama napřaženýma ke mně.

Asi jsem to nenakreslil nejhůř. Muži si nad obrázky dlouho něco povídali a náčelník nakonec napřáhl ruce jako na mém obrázku. Pochopili.

Touž noc mě Indiánka zavedla do své chýše, kde bydlilo šest Indiánek a čtyři Indiáni. Zavěsila nádherné visuté lůžko z pestrobarevné vlny, tak široké, že by na něm mohli snadno spát dva lidé napříč. Lehl jsem si do lůžka na délku. Nato ona šla k jinému lůžku a lehla si napříč. Udělal jsem to poní, načež si přišla lehnout ke mně. Dotýkala se mého těla, uší, očí a úst svými dlouhými a něžnými, ale velice drsnými prsty, plnými zahojených jizev, malých, ale s vystouplými rýhami. Jsou to jizvy po říznutích, která si způsobují, když se potápějí pro perlorodky. Když jsem ji pak i já začal hladit po tváři, vzala mi ruku, užaslá, že je tak jemná a nezrohovatělá. Po té hodince v lůžku jsme šli do velké náčelníkovy chýše. Dali mi pušky, abych si je prohlédl. Je to dvanáctka a šestnáctka ze Saint-Etienne. Mají šest krabiček plných olověných nábojů, kalibr nula nula.

Indiánka je střední postavy, má šedé oči kovového odstínu jako náčelník a velmi čistý profil. Vlasy spletené do copů jí sahají až po pás, uprostřed hlavy má pěšinku. Její prsy mají nádherné tvary, jsou vztyčené a mají podobu hrušky. Bradavky jsou tmavší než bronzová kůže a hodně protáhlé. Místo polibků mě kouše do rtů, neumí líbat. Rychle jsem ji naučil, jak se líbá civilizovaně. Když jdeme, nechce jít vedle mne, nedá se nic dělat, chodí vždycky kousek za mnou. Jedna z chýší je neobydlená a je ve velmi špatném stavu. Má Indiánka opravila střechu za pomoci ostatních žen listy z kokosovníku a vyspravila zdi červenou, velice jílovitou hlínou.

Indiáni mají všechny druhy bodných zbraní: nože, dýky, tesáky, sekery, ostré motyčky a bodce se železnými zuby. Mají ucháče z mědi a alumínia, konve, kastroly, smirkový brus, pec, železné a dřevěné sudy. Visutá lůžka, neúměrně prostorná, z čisté vlny, zdobená třásněmi a barevnými kresbami v křiklavě ostrých barvách: krvavě rudá, pruská modř, černá jako krém na boty, kanárkově žlutá. Dům je brzy hotov a Indiánka tam začíná snášet věci, které dostala od ostatních, včetně bílého postroje, kruhu na třínožce, který se staví nad oheň, visutého lůžka, na kterém by mohli spát vedle sebe napříč čtyři dospělí lidé, sklenic, zinkových hrnků, kastrolů atd.

Laskáme se vzájemně už čtrnáct dní, co jsem u ní, ale pokaždé se zuřivě brání jít až do konce. Nechápu to, protože mě vždycky vyprovokuje ona, a v určitém okamžiku už dál jít nechce. Nikdy si na sebe nevezme ani kousek látky, kromě malé zástěrky, zakrývající pohlaví - má ji na teničkém provázku kolem jemného pasu, hýždě zůstávají úplně nahé. Bez jakéhokoli obřadu jsme se nastěhovali do nového domku, kde jsou troje dveře: jedny uprostřed a druhé a třetí proti sobě. Ty troje dveře tvoří v kruhovém domku pravidelný trojúhelník. Jejich funkce je velice důležitá: já musím vždycky vycházet a vcházet severními dveřmi, ona vždycky jižními dveřmi, já nesmím ani vyjít, ani vejít jejími dveřmi a ona nesmí použít mých dveří. Velkými dveřmi vcházejí přátelé, zatím co já nebo ona smíme těchto dveří použít jen v doprovodu hostů.

Teprve když jsme se nastěhovali do domu, odevzdala se mi úplně. Nechci zacházet do podrobností, stačí jen říct, že to byla vášnivá milenka s dokonalou intuicí, která se kolem mě ovíjela jako liána. Aby nikdo neviděl, pravidelně ji češu a zaplétám jí vlasy. Když ji češu, je celá blažená. Na tváři se jí zračí nevýslovné štěstí a zároveň strach, aby nás někdo nepřekvapil. Chápu, že muž nesmí česat ženu, ani jí drhnout ruce kamenem, podobným pemze, ani jí určitým způsobem líbat ústa a prsy.

Lali, tak se jmenuje, a já jsme se tedy nastěhovali do domu.

Udivuje mě, že nikdy nepoužívá pekáčů nebo hrnců ze železa nebo alumínia ani nikdy nepije ze sklenice. Dělá všechno v kastrolech nebo hrncích hliněných, které si Indiáni sami vypalují.

K umývání se používá konve. Na záchod se chodí do moře.

Účastním se otvírání ústřic-perlorodek. Tuto práci dělají nejstarší ženy. Každá mladá potápěčka, která loví perly, má svůj pytlíček. Perly nalezené v lasturách se rozdělují takto: jeden díl pro náčelníka, který je představitelem obce, jeden díl pro lovce, půl dílu pro otvíračku ústřic a půldruhého dílu pro potápěčku. Žije-li potápěčka s rodinou, dává perly svému strýci, bratrovi svého otce.

Nikdy jsem nepochopil, proč je to také strýc, kdo vchází první do domu snoubenců, kteří uzavírají sňatek. Vezme paži ženy a ovine ji kolem mužova boku, pak uchopí mužovu paži a ovine ji kolem ženina boku, přičemž jí musí pravý ukazováček strčit do pupku.

Jakmile tu ceremonii ukončí, odejde.

Asistuji tedy u otvírání ústřic, ale nezúčastním se lovu, protože mě nikdo nepozval, abych nasedl do člunu. Loví dost daleko, asi pět set metrů od břehu. Některé dny přichází Lali celá poškrábaná korály na stehnech nebo na bocích. Někdy jí z ran teče krev. To pak drtí mořské řasy a rány si jimi potírá. Dělám jen to, k čemu mě

Indiáni gesty vyzvou. Nevstoupím nikdy do náčelníkova domu, dokud mě někdo nebo sám náčelník nevezme za ruku a nezatáhne dovnitř. Lali podezřívá tři mladé Indiánky jejího věku, že si lehají do trávy co nejblíže ke dveřím našeho domu, aby viděly nebo slyšely, co se tam děje, když jsme sami.

Včera jsem viděl Indiána, který udržuje spojení mezi indiánskou vesnicí a první kolumbijskou aglomerací dva kilometry od pohraniční strážnice. Vesnice se jmenuje La Vela. Indián má dva osly a pušku vinčestrovku - opakovačku a nemá na sobě ani kousek oděvu, kromě zástěrky pro zakrytí pohlaví jako všichni ostatní. Neumí ani slovo španělsky - jakpak asi projednává výmněnu zboží? S pomocí slovníku jsem napsal na papír: Agujas (jehly), modrou a červenou tuš a nit - náčelník po mně každou chvíli chce, abych mu udělal tetování. Indiánská spojka je malý a suchý mužíček. Má děsivou jizvu, která jde od dolního žebra přes celou horní část trupu a končí na pravém rameni. Když se rána zacelila, zbyla po ní zduřelá jizva, tlustá jako prst. Perly se schovávají do krabice na doutníky. Krabice je rozdělena na přihrádky a perly jdou do jednotlivých přihrádek podle velikosti. Když Indián odchází, smím ho kousek doprovodit, mám svolení náčelníka. Aby mě přinutil k návratu, půjčil mi náčelník dvojhlavňovou pušku a šest nábojů. Je přesvědčen, že takhle se určitě musím vrátit - je si jist, že nemohu odnést něco, co mi nepatří. Osli nemají žádný náklad, a tak na ně nasedáme, Indián na jednoho, já na druhého.

Jeli jsme celý den po cestě, po které jsem přišel, ale asi tři nebo čtyři kilometry před pohraniční strážnicí se Indián otočil k moři zády a vnořil se do vnitrozemí.

Kolem páté hodiny jsme dorazili na břeh potoka, kde je pět indiánských domků. Všichni jejich obyvatelé se na mne přišli podívat. Indián mluvil a mluvil až do chvíle, kdy se objevil muž, na kterém je typicky indiánské všechno - oči, vlasy, nos - kromě barvy pleti. Je matně bílý a má červené oči albína. Má na sobě khaki kalhoty. Teď jsem pochopil, proč Indián z mé vesnice nejde nikdy dál než sem. Bílý Indián mi říká:

„Buenos dias (dobrý den). Tu eres el matador que se fue con

Antonio (ty jsi ten zabiják, co utekl s Antoniem)? Antonio es compadre mio de sangre (s Antoniem jsme pobratřeni krví).“

„Pobratření krví“ vypadá takto: dva muži se navzájem uchopí pažemi a potom každý přejede nožem po paži druhého a rozřízne ji.

Potom každý namaže paži toho druhého svou krví a vzájemně si krev z paží slížou.

„Que quieres (co chceš)?“

„Agujas, tinta china roja y azul (jehly, červenou a modrou tuš).

Nada mas (nic jiného).“

„Tu lo tendras de aqui a un cuarto de luna (dostaneš je, až bude měsíc ve čtvrti).“

Mluví španělsky líp než já a hned se pozná, že umí navazovat spojení s civilizovanými lidmi, organizovat výměnu a přitom zarytě hájit zájmy své rasy. Když jsem byl na odchodu, daroval mi náhrdelník z jasně stříbrných kolumbíjských mincí, navlečených na šňůru. Řekl, že je to pro Lali.

„Vuelva a verme (přijď mě zase navštívit),“ řekl mi bílý Indián.

Aby měl jistotu, že příjdu, dal mi luk.

Vracím se sám. Ještě jsem neušel ani polovinu cesty, když vtom vidím Lali v doprovodu jedné z jejích sester, velice mladé, může jí být dvanáct nebo třináct let. Lali má určitě šestnáct nebo osmnáct.

Rozběhla se proti mně jako šílená, začala mě škrábat na prsou, protože obličej jsem si zakryl rukama, a nakonec mě strašně kousla do krku. Musel jsem vynaložit všechny síly, abych ji udržel. Náhle se uklidnila. Posadil jsem mladou Indiánku na osla a sám jdu za ním v objetí s Lali. Vracíme se pomalu do vesnice. Cestou jsem zabil sovu. Vystřelil jsem na ni, aniž jsem věděl, co to je, viděl jsem jen dvě oči, které zářily do noci. Lali si ji chce mermomocí vzít s sebou a zavěsí si ji na sedlo. Dojeli jsme za svítání. Jsem tak unaven, že se chci umýt. Lali mě umyla, potom předemnou sundala zástěrku své sestry a začala ji umývat, nakonec se umyla sama.

Když se obě vrátily, seděl jsem a čekal, až se mi začne vařit voda, kterou jsem si dal ohřát, abych ji vypil s citrónem a cukrem.

V tu chvíli se stalo něco, co jsem pochopil teprve dlouho po tom, co se to stalo. Lali vstrčila sestru mezi mé nohy, uchopila mé paže a ovinula je kolem jejích boků. Vtom jsem si všiml, že Lalina sestra nemá zástěrku cudnosti a na krku má náhrdelník, který jsem dal

Lali. Nevím, jak ven z té tak podivné situace, ale pomalu jsem tu malou sesunul ze svých nohou, vzal jsem ji do náručí a položil do visutého lůžka. Sundal jsem jí náhrdelník a dal jsem ho Lali kolem krku. Lali si lehla vedle sestry a já vedle Lali. Pochopil jsem teprve o hodně později, oč šlo. Lali se domnívala, že jsem se byl informovat, jak odjet, protože jsem s ní asi nebyl spokojen, a že by mne možná její sestra mohla udržet. Probudil jsem se tím, že jsem ucítil

Lalinu ruku na očích. Bylo už hodně pozdě, jedenáct hodin dopoledne. Malá už tu není, Lali se na mne dívá zamilovaně svýma velkýma šedýma očima a kouše mne do koutku rtů. Dala mi tím, celá šťastná, najevo, že pochopila, že ji miluji a že jsem nemínil odjet, protože si mě nedokázala udržet.

Před domem sedí Indián, který obyčejně řídí člun, do něhož usedá Lali. Pochopil jsem, že čeká. Usmál se na mne a zavřel oči, roztomile mimicky znázornil, že ví, že Lali spí. Sedl jsem si vedle něho. Vypravuje mi věci, kterým nerozumím. Je mimořádně svalnatý, mladý a hranatý jako atlet. Díval se dlouho na mé tetování, podrobně si je prohlédl a nakonec mi naznačil, že by chtěl, abych ho tetoval. Přikývl jsem na znamení souhlasu, on se však tváří, jako by tomu tak docela nevěřil. Přichází Lali. Natřela si celé tělo olejem. Ví, že to nemám rád, ale naznačuje mi gesty, že v tomhle oblačném počasí bude voda asi velice studená. Její mimika, kterou provádí napůl v legraci a napůl vážně, je tak pěkná, že po ní chci, aby ji opakovala několikrát - tvářím se, že nerozumím. Když jí naznačím, aby své vysvětlení zopakovala, udělá nadurděnou grimasu, kterou mi zřetelně říká: „Jsi snad pitomý, nebo jsem já tak torpe (natvrdlá), že ti nedokážu vysvětlit, proč jsem se namazala olejem?“

Jde kolem nás náčelník s dvěma Indiánkami. Ženy nesou obrovskou zelenou ještěrku, nejmíň čtyř - nebo pětikilovou, náčelník drží v ruce luk a šípy. Právě ještěrku ulovil a zve mě, abych ji k němu později přišel sníst. Lali mu něco říká, nato se náčelník dotkne mého ramene a ukazuje mi moře. Pochopil jsem, že chci-li, mohu jet s Lali. Odcházíme všichni tři, Lali, její obvyklý společník při lovu a já. Položili malou, velice lehkou loďku z korkového dřeva snadno na vodu. Zacházejí hloub a hloub do vody a člunek nesou na rameni. Způsob vyplutí je velice zvláštní: Indián vstoupí do člunu první, v ruce má obrovité veslo. Lali stojí ve vodě po prsa, udržuje loďku v rovnováze a zabraňuje jí, aby necouvala zpátky ke břehu, pak vlezu do loďky já a sedám si uprostřed, a nakonec se zčistajasna octne v loďce i Lali přesně v okamžiku, kdy Indián zabere veslem a člun vyplouvá. Vlny mají podobu válečků, které jsou tím vyšší, čím dále vyjíždíme na širé moře. Ve vzdálenosti pěti nebo šesti set metrů přijíždíme do jakéhosi průplavu mezi skalami, kde už se dva čluny chystají začít výlov. Lali si přivázala copy k hlavě pomocí pěti řemínků z červené kůže: tři jdou napříč přes hlavu, dva po délce a všechny jsou připoutány ke krku. Lali má v ruce pořádný nůž a potápí se do vody za tlustou železnou tyčí, vážící dobrých patnáct kilo, která slouží jako kotva a kterou muž hodil do vody. Loďka je zakotvena, ale nestojí klidně, při každé válcovité vlně stoupá a klesá.

Po dobu víc než tří hodin se Lali potápí ke dnu a vyplouvá zase nahoru. Dno není vidět, ale podle toho, jak dlouho je pod hladinou, tam musí být hloubka patnáct až osmnáct metrů. Pokaždé přinese ve vaku ústřice a Indián je vyklopí do člunu. Celé ty tři hodiny Lali ani jednou nevystoupila zpátky do člunu. Odpočívá tak, že se pět až deset minut přidržuje okraje člunu. Dvakrát jsme změnili místo lovu, aniž při tom Lali vystoupila nahoru. Na novém místě je v pytlíku víc a větších ústřic. Vracíme se na břeh. Lali vystoupila do člunu a válečky vln nás rychle odstrkaly ke břehu. Tam čeká stará Indiánka. Lali a já jsme ji nechali odnosit ústřice spolu s Indiánem na suchý písek. Když jsou všechny na suchu, nedovolí

Lali staré, aby je otvírala, chce začít sama. Rozevře jich špičkou nože rychle asi třicet, než najde perlu. Zbytečné vám říkat, že jsem jich zbaštil nejméně dva tucty. Voda je na dně určitě studená, protože mají chladivé maso. Lali vyloupla opatrně perlu, velkou jako zrnko cizrny. Tahle perla patří spíš k větším než ke středním. Jak se třpytí! Příroda jí dala tolik měňavých nenápadných odstínů. Lali vzala perlu mezi prsty, vložila si ji do úst, chvíli ji tam nechala, pak ji vytáhla a vložila do mých úst. Pohyby čelistí mi naznačila, že ji mám rozdrtit mezi zuby a potom spolknout. Když jsem poprvé odmítl, zaprosila tak pěkně, že bych jí udělal pomyšlení: rozkousal jsem perlu a úlomky jsem spolkl. Otevřela pět nebo šest ústřic a dala mi je sníst, abych spolykal perlu do posledního prášku. Jako malá holka si mě položila na písek a dívá se mi do úst, jestli mi nějaké zrníčko neuvízlo mezi zuby. Odcházíme a necháváme Indiána se starou, aby pokračovali v práci.

Jsem tu už měsíc. Nemohu se mýlit, protože si každý den poznamenávám na papír den a datum. Jehly s červenou, modrou a fialovou tuší už dávno přišly. Objevil jsem u náčelníka tři žiletky.

Nepoužívá jich k holení, protože Indiáni jsou bezvousí. Jedna žiletka slouží k úpravě vlasů, aby vypadaly pěkně stupňovitě. Udělal jsem Zatovi, náčelníkovi, tetování na paži. Znázornil jsem mu tam

Indiána v čelence s různobarevnými péry. Je nadšen a vyložil mi gesty, abych netetoval nikoho jiného, dokud mu neudělám velké tetování na prsou. Chce stejného tygra s velkými zuby, jako mám já. Směji se, neumím dost kreslit, abych dokázal udělat stejně pěknou tlamu. Lali mi vytrhala chlupy na celém těle. Jen vidí chloupek, už mi ho tahá ven a natírá mě rozmačkanými mořskými řasami, smíšenými s popelem. Zdá se mi, že chloupky mi teď nevyrážejí tak snadno jako dřív.

Tahle indiánská vesnice se jmenuje Guajira. Indiáni tu žijí na pobřeží a uvnitř planiny až po úpatí hor. V horách žijí jiné kmeny, které se jmenují Motilones. Po létech budu mít co dělat s nimi.

Guajiros mají, jak už jsem vysvětlil, nepřímé spojení s civilizací pomocí výměny zboží. Pobřežní Indiáni odvádějí bílému Indiánovi perly a želvy. Želvy dodávají živé a někdy dosahují váhy až sto padesát kilo. Nikdy ovšem nedosahují váhy želv z Orinoka nebo z Maroni, které někdy váží až čtyři sta kilo a jejich krunýř bývá někdy dva metry dlouhý a uprostřed víc než metr široký. Když se želva položí na záda, nedokáže se obrátit. Viděl jsem, jak se převážejí želvy ležící tři týdny na zádech. Nejedly a nepily vůbec nic a přesto pořád žily. Pokud jde o velké zelené ještěrky, jsou velmi dobré kjídlu. Mají báječně chutné bílé a křehké maso a jejich vejce pečená na slunci v písku mají také výbornou chuť. Jenom jejich vzhled člověka zrovna dvakrát nepobízí k jídlu.

Pokaždé když se Lali vrátí z lovu, přináší domů perly, které jí patří, dává mi je. Ukládám je do dřevěného poháru, aniž je třídím, velké, střední a malé, všechny dohromady. Zvlášť mám v prázdné krabičce od sirek jenom dvě růžové perly, tři černé a sedm kovově šedých, které jsou fantasticky krásné. Kromě toho mám ještě jednu velkou zvláštní perlu ve tvaru fazole, velkou jako bílá nebo červená fazole u nás doma. Má tři barvy ve vrstvách nad sebou a podle počasí jedna z nich vystupuje víc než ostatní. Buď vrstva černá, nebo vrstva barvy leštěného chromu, nebo stříbrná s růžovým odleskem. Díky perlám a nějakým těm želvám nechybí kmenu nic.

Mají ovšem věci, které jim nejsou k ničemu, a přitom postrádají jiné věci, které by mohli potřebovat. Tak například v celém kmeni nemá nikdo zrcadlo. Nezbylo mi než si opatřit z lodi, která tu zřejmě kdysi ztroskotala, poniklovanou čtvercovou destičku o straně čtyřicet centimetrů, abych se mohl holit a dívat se do zrcadla.

Má politika k mým přátelům je jednoduchá: nedělám nic, co by mohlo ubrat na autoritě a vědění náčelníka, tím méně na autoritě a vědění starého Indiána, který bydlí sám čtyři kilometry ve vnitrozemí, obklopen hady, dvěma kozami a asi tuctem ovcí a beranů. Je to kouzelník různých vísek kmene Guajiros. Dosáhl jsem tímto postojem toho, že na mne nikdo nežárlí a ani na mne nezahlíží. Za dva měsíce mě všichni přijali za svého. Kouzelník má také asi dvacet slepic. Vzhledem k tomu, že ve dvou vesnicích, které znám, nejsou ani kozy, ani slepice, ani ovce a berani, chovat domácí zvířata bude asi zvláštní výsadou kouzelníka. Každé ráno odchází jedna Indiánka - střídají se po řadě - s pleteným košíkem na hlavě a nese mu ryby a lastury čerstvě vylovené z moře. Nosí mu také kukuřičné placky, udělané ten den ráno a upečené na kamenech rozestavěných kolem ohně. Někdy, ale ne vždycky, se vracejí s vejci a sraženým mlékem. Když si kouzelník přeje, abych ho šel navštívit, pošle mi tři vajíčka a pěkně vyleštěný dřevěný nůž.

Lali mě doprovodí do půli cesty a čeká na mě ve stínu obrovských kaktusů. Poprvé mi dala dřevěný nůž do ruky a ukázala mi, kterým směrem mám jít.

Starý Indián žije v odpuzující špíně pod stanem zhotoveným z napjatých kravských kůží, obrácených srstí dovnitř. Uvnitř jsou tři kameny a oheň, který hoří zřejmě nepřetržitě. Nespí ve visutém lůžku, ale v jakési posteli, vyrobené z větví stromů víc než metr nad zemí. Stan je dost prostorný, jistě nejméně dvacet čtverečních metrů. Nikde žádná zeď, jen na straně, odkud fouká vítr, několik větví. Viděl jsem u něho dva hady, jednoho téměř třímetrového, tlustého jako lidská paže, druhého asi metrového, se žlutým V na hlavě, a říkám si: „Co ti se asi nacpou vajec a slepic!“ Jediné, co nechápu, jak se pod ten stan mohou vejít kozy, slepice, ovce a navíc ještě osel. Starý Indián si mě prohlédl od hlavy k patě, nařídil mi, abych sundal kalhoty, z kterých Lali udělala šortky, a když jsem byl holý jako červ, posadil mě na kámen u ohně. Hodil do ohně zelené listy. Stoupá z nich spousta kouře a voní po mátě.

Všude kolem je kouře k zalknutí, ale já skoro nekašlu a čekám, až to za nějakých deset minut přejde. Kouzelník potom spálil mé kalhoty a dal mi dvě indiánské zástěrky, jednu z beraní a druhou z hadí kůže - ta je měkká jako rukavice. Na ruku mi navlékl náramek ze spletených řemínků z kozí, beraní a hadí kůže. Je deset centimetrů široký a upevňuje se na ruce řemínkem z hadí kůže, který se podle libosti stahuje nebo uvolňuje.

Na levém kotníku má kouzelník vřed zvící dvoufrankové mince, posetý komáry. Občas je zažene, a když na něho příliš dorážejí, zasype ránu popelem. Když mě kouzelník takto přijal mezi své, chystal jsem se odejít. Tu mi dal dřevěný nůž, menší než ten, který mi poslal, když mě chtěl vidět. Lali mi později vysvětlila, že až budu já chtít vidět kouzelníka, musím mu poslat tenhle malý nůž, a bude-li ochoten mě příjmout, že mi pošle velký. Ještě než jsem odešel od toho starého Indiána, všiml jsem si, co má na hubeném obličeji a na krku vrásek. Je skoro bezzubý, zbývá mu jen pět předních zubů, tři dole a dva nahoře. Jeho oči, protáhlé jako mandle, jako u všech Indiánů, mají tak masitá víčka, že když je zavře, udělají se mu na očích dvě boule. Nemá obočí ani řasy, zato má tuhé vlasy, které mu spadají na ramena a jsou na konečcích přesně zastřiženy. Jako všichni Indiáni má ofinu, sahající až k obočí.

Odcházím a holá zadnice ve mně vyvolává pocit trapnosti. Připadám si hrozně legrační. Ale koneckonců, útěk je útěk. S Indiány nejsou žádné žerty a být na svobodě stojí za nějakou tu nepříjemnost. Lali se dívá na mou zástěrku a směje se všemi svými zuby, krásnými jako perly, které loví. Prohlíží si náramek a druhý laclík z hadí kůže. Očichává mě, aby se přesvědčila, jestli jsem prošel kouřem. V závorce budiž řečeno, že Indiáni mají velmi vyvinutý čich.

Zvykl jsem si na tento život a začínám si uvědomovat, že bych se neměl tak zabydlovat, protože by se mohlo stát, že člověk ztratí chuť odejít. Lali mě neustále pozoruje - přála by si, abych se zúčastnil aktivněji života vesnice. Například mě viděla, jak odcházím chytat ryby. Ví, že umím výborně veslovat a že dokážu obratně řídit malý lehký člun. Odtud není daleko k přání, abych já řídil loďku, když jede na lov. Jenže to mi nevyhovuje. Lali je nejlepší potápěčka ze všech dívek ve vsi. Její člun přiváží vždycky nejvíc a největších ústřic, to znamená, že byly vyloveny z větší hloubky než ostatní. Vím také, že mladý lovec, který řídí její člun, je náčelníkův bratr. Kdybych jezdil s Lali já, ublížil bych mu, proto to nesmím udělat. Kdykoli mě Lali vidí zamyšleného, odejde znovu pro sestru. Ta přiběhne celá šťastná a vchází do domu mými dveřmi. Znamená to zřejmě něco velice důležitého. Příjdou například spolu před velké dveře, obrácené k moři. Tam se rozejdou. Lali se otočí a vstoupí svými dveřmi a malá Zoraima projde mými dveřmi. Zoraima má prsy velké sotva jako mandarinky a nemá dlouhé vlasy. Má je zastřižené rovně ve výši brady, ale zato ofina jí sahá níž než k obočí, skoro k víčkům. Pokaždé, když ji sestra takhle zavolá, obě se vykoupají. Když vejdou do chýše, odvážou si zástěrky zakrývající pohlaví a pověsí je na visuté lůžko. Malá od nás odchází vždycky velice smutná, že jsem si ji nevzal. Nedávno, když jsme leželi všichni tři, Lali uprostřed, Lali vstala, a když si zase lehla, nechala mě přitisknutého k Zoraiminu nahému tělu.

Indián, který dělá Lali společníka při lovu, se poranil na koleně, má hlubokou a širokou ránu. Muži ho odnesli ke kouzelníkovi, odkud se vrátil s náplastí z bílého jílu. Dnes ráno jsem tedy jel na lov s Lali. Vyplutí, provedené přesně tak jako s Indiánem, šlo hladce. Poodjel jsem o něco dál než obyčejně. Září štěstím, že jsem v loďce s ní. Než se ponořila, namazala se olejem. Myslím, že na dně, kde je úplně černo, musí být voda velice studená. Upozornil jsem ji na tři žraločí ploutve, které se mihly dost blízko nás, ale nepřikládá tomu žádnou důležitost. Je deset hodin dopoledne, slunce září. Potápí se do vody s váčkem omotaným kolem levé paže a s nožem v pochvě dobře zatknutým za pasem, aniž se odráží od loďky nohama, jako by to udělal kdokoli jiný. Mizí ke dnu do tmy s nevídanou rychlostí. První potopení bylo asi jenom průzkumné, protože ve vaku je málo ústřic. Dostal jsem nápad. Na palubě leží velký svazek kožených řemínků. Udělal jsem na vaku dvojitý uzel, vrátil jsem vak Lali, a když sestupovala dolů, odmotával jsem řemínek z klubka. Táhla ho za sebou. Zřejmě pochopila, oč mi jde, protože se pohodně dlouhé chvíli vynořila bez váčku. Přidržuje se okraje člunu, aby si odpočala po tak dlouhém ponoření, a dává mi znamení, abych váček vytáhl. Táhnu, táhnu, ale najednou se za něco zachytil, zřejmě za korál. Ponořila se a uvolnila ho. Když jsem ho vytáhl, byl do poloviny plný. Vysypal jsem škeble do člunu. To dopoledne jsme za osm ponoření do hloubky patnácti metrů skoro naplnili loďku. Když vylezla do člunu, chybějí jen dva prsty a voda by do něho vnikla. Člun je tak přetížený, že když jsem chtěl vytáhnout kotvu, hrozilo nebezpečí, že se potopíme.

Odvázali jsme tedy kotevní lano a přivázali jsme k němu veslo, které bude plavat ve vodě, než se vrátíme. Přistáli jsme bez nehody.

Stará nás čeká a Lalin Indián je na suchém písku, na místě, kde se po každém lovu otvírají ústřice. Je především spokojen, že jsme jich vylovili tolik. Lali mu zřejmě vysvětluje nový způsob: přivázat vak, což jí ulehčuje, když se vrací nahoru, a zároveň jí to umožňuje naskládat do vaku víc ústřic. Dívá se, jak jsem váček přivázal, a pozorně si prohlíží dvojitý uzel. Rozvázal ho a na první pokus ho velmi dobře udělal znovu. Načež se na mne podíval, celý pyšný, jak se mu to podařilo.

Stará našla při otvírání ústřic třináct perel. Lali, která se tohoto aktu nikdy neúčastní a čeká doma, až jí přinesou její díl, čeká nyní, až je otevřena poslední ústřice. Zhltal jsem jich nejméně tři tucty, Lali pět nebo šest. Stará začala rozdělovat. Perly jsou víceméně stejně velké, asi jako pěkné hrášky. Na jednu hromádku dala tři perly pro náčelníka, na druhou tři pro mne, potom tři pro sebe a pět pro Lali. Lali vzala mé tři perly a dala mi je. Vzal jsem je a odevzdal jsem je zraněnému Indiánovi. Nechce je příjmout, ale otevřel jsem mu dlaň, vložil jsem do ní perly a zase ji zavřel. Nechal si je tedy. Jeho žena a dcera stály opodál a pozorovaly tu scénu. Byly zticha a teď se najednou rozesmály a přidaly se k nám.

Pomohl jsem jim odnést lovce do jeho chýše.

Táž scéna se opakovala asi čtrnáct dní. Pokaždé jsem odevzdal perly lovci. Včera jsem si nechal jednu ze šesti perel, které na mne připadly. Když jsem přišel domů, donutil jsem Lali, aby ji snědla.

Byla šílená radostí a celé odpoledne zpívala. Čas od času jdu navštívit bílého Indiána. Řekl mi, abych mu říkal Zorillo, což znamená španělsky lišáček. Říká mi, že náčelník se mne dává ptát, proč mu nechci vytetovat tygří tlamu. Vysvětluji Zorillovi, že je to proto, že neumím dobře kreslit. S pomocí slovníku ho žádám, aby mi přinesl obdélníkové zrcadlo, velké jako moje prsa, průsvitný papír, jemný štěteček a lahvičku inkoustu, karbonový papír, a kdyby žádný nesehnal, tak velkou, hodně mastnou tužku. Požádal jsem ho také, aby mi přinesl šaty, které by mi padly, a tři khaki košile, a aby to všechno nechal u sebe. Dověděl jsem se, že se ho policie ptala na mne i na Antonia. Řekl jim, že já jsem se dostal přes hory do Venezuely a Antonia, že uštkl had a že na uštknutí umřel. Ví také, že Francouzi jsou ve vězení ve Svaté Martě.

V Zorillově domě je spousta různorodých věcí, stejně jako v náčelníkově domě: velká hromada hrnců, vypálených z jílu a ozdobených oblíbenými indiánskými kresbami, keramiky provedené velmi umělecky jak co do tvaru, tak co do kreseb a barev, nádherná visutá lůžka z čisté vlny, některá úplně bílá, jiná různobarevná s třásněmi, vydělané kůže z hadů, ještěrek a obrovských buvolích ropuch, košíčky pletené z bílých lián a jiné zase z barevných lián.

Řekl mi, že to všechno zhotovili Indiáni téže rasy jako Indiáni mého kmene, kteří však žijí uprostřed džungle, pětadvacet dní cesty odtud. Od nich jsou také listy koky, kterých mi dal víc než dvacet.

Až budu mít černý den, jeden si sežvýkám. Odcházím od Zorilla a prosím ho, aby mi přinesl všechno, co si poznamenal, a navíc nějaké španělské noviny nebo časopisy, protože jsem se za ty dva měsíce pomocí slovníku už hodně naučil. O Antoniovi nemá žádné zprávy, ví jenom, že došlo k nové srážce mezi pobřežní hlídkou a pašeráky. Bylo zabito pět členů hlídky a jeden pašerák, loď nebyla zabavena. Ve vesnici jsem nikdy neviděl ani kapku alkoholu, nepočítám-li ten zkvašený nápoj z ovoce. Když jsem si všiml, že má láhev anýzovice, požádal jsem ho, aby mi ji dal. Odmítl. Jestli chci, mohu si ji prý vypít zde, ale odnést ji nesmím. Ten albinos je moudrý člověk.

Odešel jsem od Zorilla a jedu na oslu, kterého mi půjčil a který se zítra vrátí sám domů. Vezu jenom veliký balík bonbónů všech barev, zabalených do jemného papíru, a šedesát krabiček cigaret.

Lali mě čeká spolu se sestrou víc než tři kilometry před vesnicí.

Neudělala mi žádnou scénu a uvolila se jít vedle mne a vést se se mnou v objetí. Čas od času se zastavila a políbila mě po evropsku na ústa. Když jsme přišli, šel jsem navštívit náčelníka a nabídl jsem mu bonbóny a cigarety. Sedíme přede dveřmi proti moři a pijeme zkvašený nápoj. Nalévá se z oválných hliněných nádob, kde se uchovává chladný. Lali sedí po mé pravici, paže má ovinuty kolem mého stehna, její sestra sedí z levé strany v téže poloze. Cucají bonbóny. Balík leží otevřený před námi a ženy i děti si diskrétně berou. Náčelník přistrčil Zoraiminu hlavu k mé hlavě a naznačuje mi, že Zoraima chce být mou ženou stejně jako Lali. Ta vzala do rukou své prsy a potom ukazuje, že Zoraima má malé prsy a proto že ji nechci. Pokrčil jsem rameny a všichni se smějí. Zdá se, že Zoraima je velice nešťastná. Objal jsem ji tedy kolem krku a polaskal jsem jí prsy, až se celá rozzářila štěstím. Vykouřil jsem několik cigaret. Indiáni to zkoušejí také, ale rychle cigarety zahazují a berou si své doutníky, zapálenou stranou do úst. Vzal jsem Lali pod paží, všechny jsem pozdravil a odcházím. Lali jde za mnou a Zoraima za ní. Upekli jsme na řeřavém uhlí velké ryby, je to vždycky hostina. Položil jsem na uhlí langustu, která vážila nejméně dvě kila. Pochutnáváme si na tom jemném mase.

Dostal jsem zrcadlo, průsvitný papír a kopírovací papír, tubu lepidla, které jsem si neobjednal, ale které mi může přijít vhod, několik mastných polotvrdých tužek, kalamář a štětec. Zavěsil jsem zrcadlo na provázek tak, aby sahalo do výšky mých prsou, když sedím. Tygří hlava se objevila v zrcadle zřetelně, se všemi podrobnostmi a ve stejné velikosti. Lali a Zoraimu to zajímá, zvědavě se na mě dívají. Začal jsem obkreslovat čáry štětcem, ale protože barva stékala po zrcadle, vzal jsem si na pomoc lepidlo: smíchal jsem je s inkoustem. Od té chvíle jde všechno dobře. Za tři hodinová sezení se mi podařilo namalovat v zrcadle dokonalou kopii tygří hlavy.

Lali šla pro náčelníka. Zoraima mě uchopila za ruce a položila mi je na své prsy. Vypadá tak nešťastně a zamilovaně, oči má tak plné touhy a lásky, že aniž jsem si dost dobře uvědomil, co dělám, zmocnil jsem se jí na zemi uprostřed chýše. Trochu sténala, ale její tělo, napjaté rozkoší, se kolem mne ovíjí a nechce mě pustit. Jemně jsem se jí vyprostil z objetí a šel jsem se vykoupat do moře, protože jsem byl samá hlína. Zoraima jde za mnou a koupáme se spolu. Drhnu jí záda, ona mi drhne nohy a paže a potom se vracíme domů. Lali sedí na místě, kde jsme spolu spali, a když jsme vstoupili, všechno pochopila. Vstala, objala mě kolem krku a něžně mě políbila. Potom vzala svou sestru za ruku a vyvedla ji mými dveřmi. Sama se vrátila a vyšla svými dveřmi. Slyším venku rány. Vyšel jsem a uviděl jsem Lali, Zoraimu a dvě další ženy,jak se snaží udělat železem do zdi díru. Pochopil jsem, že chtějí prorazit čtvrté dveře. Aby se zeď prolomila a nepraskala dál, polévají ji vodou z konve. Za chvíli jsou dveře hotové. Zoraima vyházela úlomky ven. Od této chvíle bude vycházet a vcházet tímto vchodem jen ona a nikdy už nepoužije mého vchodu.

Náčelník přišel v doprovodu tří Indiánů a svého bratra, jehož noha se už skoro zacelila. Dívá se na kresbu v zrcadle a na sebe. Je okouzlen, že vidí tak krásně nakresleného tygra a že vidí svou tvář.

Nechápe, co mám za lubem. Když všechno uschlo, položil jsem zrcadlo na stůl, přes ně průsvitný papír a začal jsem kopírovat. Je to docela jednoduché, jde to velice rychle. Polotvrdá tužka věrně obkresluje všechny čáry. Ani ne za půl hodiny jsem vytáhl před zaujatýma očima všech přítomných kresbu, stejně dokonalou jako originál. Jeden po druhém bere do ruky papír s kresbou a srovnává tygra na mých prsou s tygrem na papíře. Položil jsem Lali na stůl, lehce jsem jí potřel břicho vlhkým hadrem a přiložil jsem na ně kopírovací papír. Přes něj jsem položil list s kresbou, kterou jsem před chvílí dokončil. Udělal jsem několik tahů a úžas všech přítomných vyvrcholil, když na Lalině břichu uviděli malý kousek kresby. Teprve teď náčelník pochopil, že celou tu námahu si dávám kvůli němu.

Bytosti, které v sobě nemají pokrytectví výchovy v civilizaci, reagují přirozeně, tak jak věci vnímají. Tito lidé jsou v okamžiku buď spokojeni, nebo nespokojeni, veselí, nebo smutní, zaujatí, nebo lhostejní. Nadřazenost čistých Indiánů, jako jsou Guajiros, nad námi bi je do očí. Převyšují nás ve všem, neboť jestliže někoho mezi sebe přijmou, všechno, co patří jim, je jeho, a když naopak se jim od něho dostane sebemenší pozornosti, jsou při své mimořádné citlivosti hluboce dojati. Rozhodl jsem se, že udělám všechny hlavní čáry břitvou tak, aby hned při prvním sezení byla kresba definitivně zafixována prvním tetováním. Potom celou kresbu navíc ještě vypíchám třemi jehlami, upevněnými na kolíčku.

Na stole leží Zato. Když jsem přenesl kresbu z jemného papíru na tužší bílý papír tvrdou tužkou, okopíroval jsem mu ji na kůži, předem potřenou bílým mlékem z jílu, které jsem nechal zaschnout. Kresba se okopírovala na vlásek přesně, nechávám ji zase dobře zaschnout. Náčelník leží na stole, ani se nehne a nepohne hlavou, tak se bojí, aby nepokazil kresbu, kterou jsem mu ukázal v zrcadle. Pustil jsem se do všech čar břitvou. Krev teče jen tu a tam, a kdykoli se objeví, hned ji utírám. Když jsem pěkně přejel všechny čáry břitvou a když okopírovanou kresbu nahradily jemné červené čáry v kůži, natřel jsem celá prsa modrou tuší. Chytá těžko jen na místech, kde jsem zajel příliš hluboko, krev ji v těch místech vypuzuje. Ale skoro celá kresba vystoupila báječně. Za týden má Zato svou tygří hlavu pořádně rozevřenou, s růžovým jazykem, bílými zuby a černým čumákem, vousy a očima. Jsem se svým dílem spokojen. Tygr je hezčí než můj, barvy jsou živější.

Když odpadly strupy, přepíchal jsem některá místa jehlami. Zato je tak spokojen, že si u Zorilla objednal šest zrcadel, jedno pro každou chýši a dvě pro sebe.

Ubíhají dny, týdny, měsíce. Je duben, jsem tu už čtyři měsíce.

Těším se výtečnému zdraví. Jsem silný a nohy, přivyklé chodit bosky, mi dovolují podnikat bez únavy dlouhé pochody, když si vyjdu na lov velkých ještěrek. Zapomněl jsem říct, že po své první návštěvě u kouzelníka jsem požádal Zorilla, aby mi přinesl jódovou tinkturu, kysličník, vatu, obvazy, chinin v tabletkách a Stovarsol. Viděl jsem v nemocnici jednoho trestance, který měl stejně velký vřed jako kouzelník. Ošetřovatel Chatal vždycky rozdrtil tabletu Stovarsolu a dával mu ho na vřed. Dostal jsem to všechno a navíc nějakou mast, kterou přinesl od svého náčelníka Zorillo.

Poslal jsem malý nůž kouzelníkovi, který mi odpověděl tím, že mi poslal svůj nůž. Trvalo hodně dlouho a bylo nesnadné ho přesvědčit, aby se nechal ošetřit. Ale po několika návštěvách byl vřed už poloviční. Kouzelník pak už prováděl léčebné procedury sám a jednoho dne mi poslal velký nůž, abych se přišel podívat, že je úplně uzdraven. Nikdo se nikdy nedozvěděl, že jsem ho vyléčil já.

Mé ženy se ode mne nehnou na krok. Když je Lali na lovu, je

Zoraima se mnou. Když se jde potápět Zoraima, dělá mi společnost Lali.

Zatovi se narodil syn. Když jeho žena dostala bolesti, odešla na pláž. Vybrala si místo u skály, která ji chrání před pohledy ostatních, a druhá Zatova žena jí přinesla velký koš s plackami, sladkou vodou a papelónem - nerafinovaným hnědým cukrem ve dvoukilových homolích. Porodila zřejmě kolem čtvrté hodiny, protože při západu slunce šla k vesnici, křičela a dítě nesla ve zdvižených rukou. Zato věděl, že je to syn, ještě než přišla. Začínám chápat, že kdyby to bylo děvče, nezvedla by je do výšky a nekřičela radostně, šla by bez křiku a dítě by nesla v náručí a nezvedala je. Lali mi to mimicky vysvětluje. Indiánka se blíží, potom se zastaví a zvedne syna. Zato napřahuje ruce, křičí, ale nehýbá se.

Pak vstane ona a pokročí o několik dalších metrů, zdvihne dítě do vzduchu, zase křičí a zastavuje se. Zato zase křičí a vztahuje ruce.

To se opakuje posledních třicet nebo čtyřicet metrů několikrát.

Zato se stále nehýbá od prahu své chýše. Stojí před velkými dveřmi a všichni zleva a zprava kolem něho. Matka se zastavila. Zbývá jí pět nebo šest kroků. Zdvihne dítě a křičí. Tu Zato vykročí, vezme chlapce pod paží, také ho zdvihne, otočí se k východu a třikrát vykřikne, přičemž ho třikrát zvedne. Potom posadí dítě na svou pravou ruku, položí si ho přes prsa, vloží mu hlavičku do svého pravého podpaždí a zakryje ji levou paží. Vrátí se pak do chýše, aniž se ohlédne. Všichni jdou za ním, matka vstupuje poslední. Vypilo se všecko kvašené víno.

Celý týden se zalévá půda před Zatovou chýší a muži i ženy ji pak udusávají patami nebo celými chodidly. Udělali tak dokonale udusaný velikánský kruh z červeného jílu. Nazítří tam rozbili velký stan z volské kůže a mně začíná být jasné, že se připravuje slavnost. Pod stanem se naplňují obrovské hliněné nádoby jejich oblíbeným nápojem, je jich tam nejméně dvacet. Potom začali skládat kameny a kolem nich suché zelené dřevo. Je ho velká hromada, která den ze dne roste. Mnoho kusů dřeva přineslo moře už velice dávno, je bílé a lesklé. Jsou zde také tři velké kmeny, vytažené z vln bůhví kdy. Nad kmeny zarazili do země dvě stejně vysoké vidlice ze dřeva. Jsou to podstavce pro ohromný rožeň. Čtyři želvy, ležící na zádech, víc než třicet stejně obrovských živých ještěrek, kterým propletli drápky nohou tak, že se nemohou pohybovat, dva berani. Všechna ta zvířata čekají, až budou obětována a pozřena. Navíc je připraveno nejméně dva tisíce želvích vajec.

Jednoho rána přijelo asi patnáct jezdců, samí Indiáni s náhrdelníky kolem krku, velikánské klobouky, v krycích zástěrkách, stehna, nohy a hýždě nahé a na hořejší části těla kazajky z obrácené beraní kůže. Každý má za pasem obrovskou dýku, dvě dvojhlavňové lovecké pušky. Náčelník má opakovací karabinu a také skvostný kabátec s rukávy z černé kůže a opasek plný nábojů. Koně jsou nádherní, malí, ale velice nervózní, všichni šedí grošáci.

Vzadu za sebou vezou svazek suchých bylin. Ohlásili svůj příjezd zdálky výstřely z pušek, ale protože jedou tryskem, jsou u nás za chviličku. Náčelník se kupodivu podobá Zatovi a jeho bratrovi ve starším vydání. Když sestoupil ze svého čistokrevného koně, jde k Zatovi a vzájemně se dotknou rameny. Vstoupil sám do domu a vrací se s Indiánem, který jde za ním s dítětem v náručí. Zdvihl je vzhůru a všem je tak představil a potom udělal stejné gesto jako

Zato: zdvihl dítě proti východu, kde slunce vychází, pak je schoval do podpaždí, přikryl druhou rukou a nakonec se s ním vrátil do domu. Nato všichni jezdci seskočili z koní a o kus dál je připoutali svazky trávy, které má každý kůň zavěšené na krku. Kolem poledne přijely Indiánky v obrovském voze, taženém čtyřmi koňmi. Kočího dělá Zorillo. Ve voze je nejméně dvacet úplně mladých Indiánek a sedm nebo osm dětí, samí kloučci.

Ještě než přijel Zorillo, náčelník mě představil všem jezdcům.

Zato mě upozorňuje, že má malíček na levé noze vykloubený, takže překrývá vedlejší prst. Jeho bratr má totéž a podobný malíček má i náčelník, který právě přijel. Potom mi ukázal, že všichni tři mají pod paží stejnou černou skvrnku, něco jako znamínko krásy.

Pochopil jsem, že nově příchozí je jeho otec. Všichni obdivují Zatovo tetování, zvlášť tygra. Všechny Indiánky, které právě přijely, mají po celém těle a obličeji kresby ve všech možných barvách.

Lali navlékla některým kolem krku náhrdelníky z úlomků korálů a jiným ze škeblí. Všiml jsem si jedné překrásné Indiánky, vyšší než ostatní, které jsou spíše střední postavy. Má profil jako Italka, učiněná kamej. Černofialové vlasy, oči čistě nefritově zelené a obrovské, s velice dlouhými řasami a pěkně vyklenutým obočím.

Vlasy má přistřiženy po indiánsku do ofiny, pěšinka uprostřed hlavy je rozděluje tak, že padají po obou stranách obličeje a zakrývají uši. Jsou deset centimetrů dlouhé, rovně přistřižené sahají do poloviny krku. Její mramorové prsy se blíží k rozpuku a harmonicky se otvírají.

Lali mě jí představila a zatáhla ji k nám se Zoraimou a další velice mladou Indiánkou, která má pohárky a jaké si štětečky. Návštěvnice mají totiž za úkol pomalovat Indiánky z mé vesnice.

Asistuji mistrovskému dílu, které Indiánka maluje na Lali a Zoraimě. Mají štětce vyrobené z dřívek, omotaných na špičce kouskem vlny. Namáčí je do různých barev a maluje. Nato jsem se chopil svého štětce já a nakreslil jsem od Lalina pupku nahoru rostlinu, jejíž větve směřují ke spodní části obou prsů. Kolem nich jsem namaloval okvětní plátky a bradavku jsem natřel na žluto. Vypadá to jako pootevřená květina s pestíkem uprostřed. Tři ostatní chtějí, abych je pomaloval stejně. Musím se zeptat Zorilla. Přišel a řekl mi, že je mohu zmalovat, jak chci, jestliže s tím souhlasí. To jsem si dal! Celé dvě hodiny jsem pomalovával prsy Indiánek, které přijely, i ostatních. Zoraima vyžaduje, aby měla přesně stejnou kresbu jako Lali. Mezitím upekli Indiáni na rožni berany, a dvě želvy se pečou na řeřavém uhlí. Mají krásné růžové maso, vypadá jako hovězí.

Sedím pod stanem vedle Zata a jeho otce. Muži jedí z jedné strany a ženy z druhé, kromě těch, které nás obsluhují. Slavnost skončila jakýmsi tancem velmi pozdě v noci. Chce-li Indián roztančit lidi, hraje na dřevěnou flétnu, která vydává ostré tóny v několika málo variacích, a tluče na dva bubny z beraní kůže. Hodně

Indiánů i Indiánek se opilo, ale nic nepříjemného se nepřihodilo.

Kouzelník přijel na oslu. Všichni se dívají na růžovou jizvu, kterou má na místě, kde býval vřed, o němž každý věděl. Je to překvapení, že ho vidí zacelený. Jen Zorillo a já víme, jak se všechno vlastně zběhlo. Zorillo mi vysvětlil, že náčelník kmene, který přijel, je Zatův otec a že se mu říká Justo, což znamená Spravedlivý. Je soudcem, který vynáší rozsudky, když se něco přihodí v jeho kmeni nebo některém jiném kmeni Guajirů. Řekl mi také, že když dochází ke konfliktům s Indiány jiné rasy, s Iapy, sejdou se a diskutují, jestli budou válčit, nebo jestli vyřeší věci po dobrém. Když některého

Indiána zabije příslušník jiného kmene, domluví se, aby předešli válce, že ten, kdo zabil, musí druhému kmeni smrt zaplatit. Někdy obnáší pokuta až dvě stě volských hlav, protože všechny kmeny mají v horách a na jejich úpatí spoustu krav a volů. Naneštěstí je nikdy neočkují proti slintavce a kulhavce a epidemie zabíjejí velká množství zvířat. Z jedné strany je to ovšem dobré, říká Zorillo, protože bez těch nemocí by jich měli příliš mnoho. Indiánský dobytek se nesmí oficiálně prodávat do Kolumbie ani do Venezuely.

Musí zůstat na indiánském území, protože je obava, že by zavlekl slintavku a kulhavku do těchto zemí. Přes hory se však, podle toho, co říká Zorillo, pašují ve velkém celá stáda.

Náčelník, který přijel na návštěvu, Spravedlivý, řekl Zorillovi, aby mi tlumočil pozvání do jeho vesnice, v níž je zřejmě kolem sta slaměných chýší. Řekl mi, abych přišel s Lali a Zoraimou, že mi dá domek jen pro nás, abychom si s sebou nic nebrali, protože tam budu mít všechno, co je třeba. Říká, abych si přinesl jenom všechno, co potřebuji k tetování, protože chce mít také tygra. Sundal ze zápěstí nátepník z černé kůže k posílení ruky a dal mi ho. Podle

Zorilla je to významné gesto, které znamená, že je můj přítel, a kdybych po něm chtěl cokoli, nedokázal by mi to odmítnout. Zeptal se mne, jestli chci koně. Řekl jsem, že chci, ale že ho nemohu příjmout, protože tu skoro není tráva. Odpověděl, že Lali a Zoraima mohou jet, pokaždé když bude třeba, pro trávu na koni, cesta, že trvá půl dne. Vysvětluje, kde to je a že je tam vysoká a dobrá tráva. Koně jsem tedy přijal. Říká, že mi ho brzy pošle.

Využívám dlouhé Zorillovy návštěvy a říkám mu, že mu důvěřuji a doufám, že mě nezradí a neřekne nikomu o mém úmyslu odejít do Venezuely nebo Kolumbie. Líčí mi nebezpečí prvních třiceti kilometrů kolem hranic. Podle informací od pašeráků je prý venezuelská strana nebezpečnější než kolumbijská. Na druhé straně by mě on sám mohl doprovodit na kolumbijskou stranu skoro, až k Svaté Martě. Dodal k tomu, že je to cesta, kterou jsem už jednou prošel, a že podle něho je to tím směrem snazší. Je pro to, abych si koupil jiný slovník nebo učebnici španělštiny, kde jsou běžná rčení. Podle jeho názoru by bylo dobré, kdybych se naučil hodně koktat. Byla by to prý velká výhoda, protože by to lidi rozčilovalo, dokončovali by věty za mne a moc by si nevšímali přízvuku a výslovnosti. Dohodli jsme se. Přinese mi knihy, co možná nejpřesnější mapu a také si bere na starost, až to bude potřeba, prodat mé perly za kolumbijské peníze. Zorillo mi vysvětlil, že Indiáni, počínaje náčelníkem, nemohou než souhlasit, abych odjel, protože je to mé přání. Bude jim líto, že odcházím, ale pochopí, že je normální, abych se vrátil ke svým. Horší to bude se Zoraimou a zvlášť s Lali. Jedna jako druhá, ale zvlášť Lali, jsou s to mě zastřelit puškou. Na druhé straně jsem se, zase Zorillovým prostřednictvím, dověděl něco, co jsem netušil: Zoraima je těhotná. Ničeho jsem si nevšiml a jsem z toho celý vyjevený.

Slavnost skončila, všichni odjeli, kožený stan je stržen, všechno je jako dřív, nebo se to alespoň zdá. Dostal jsem koně, nádherného šedého grošáka s dlouhým ocasem, který se skoro dotýká země, a s šedě platinovou skvostnou hřívou. Lali a Zoraima nejsou vůbec spokojeny a kouzelník si mě pozval a řekl mi, že Lali a Zoraima se ho ptaly, jestli mohou dát koni roztlučené sklo, aby pošel. Řekl jim, aby to nedělaly, protože mě chrání nevím který indiánský svatý a že by se sklo vrátilo dojejich břicha. Dodal, že myslí, že už nebezpečí nehrozí, ale že to není jisté. Mám si koně hlídat. A pokud jde o mne? Říká, že ne. Jestli uvidí, že se připravuji k odchodu, jediné, co mohou udělat, zvlášť Lali, je zastřelit mě z pušky. Smím se pokusit je přesvědčit, aby mě nechaly odjet, a říct jim, že se vrátím? Jenom to ne, nikdy nedávat najevo, že chci pryč.

Kouzelník mi to všechno mohl říct, protože na týž den si pozval

Zorilla, který tlumočil. Situace je velice vážná a musím si dávat dobrý pozor, uzavřel Zorillo. Vrátil jsem se domů. Zorillo přišel ke kouzelníkovi a odešel od něho úplně jinou cestou než já. Nikdo ve vsi neví, že si mě kouzelník zavolal v týž den jako Zorilla.

Uteklo už šest měsíců a já mám naspěch, abych už byl co nejdřív pryč. Jednoho dne jsem se vrátil a našel jsem Lali a Zoraimu skloněné nad mapou. Snaží se pochopit, co ty kresby znamenají.

Znepokojuje je kresba s šipkami, označujícími světové strany.

Jsou v rozpacích, ale tuší, že ten papír nějak důležitě souvisí s naším životem.

Zoraimino břicho se začalo viditelně zvětšovat. Lali trochu žárlí a nutí mě, abych s ní spal v kteroukoli denní nebo noční hodinu na kterémkoli příhodném místě. Zoraima vyžaduje, abych se s ní taki miloval, naštěstí jenom v noci. Jel jsem na návštěvu k Justovi, Zatovu otci. Lali a Zoraima jely se mnou. Použil jsem kresby tygra, kterou jsem naštěstí nezničil, a okopíroval jsem mu tygra na prsa.

Za šest dní bylo tetování hotovo, protože mu strupy rychle odpadly díky tomu, že se omýval vodou, do které dal kousíček nehašeného vápna. Justo je tak spokojen, že se dívá do zrcadla několikrát denně. Během mého pobytu u Justa přišel Zorillo. Mluvil s mým svolením s Justem o mém plánu, protože jsem si chtěl vyměnit koně. Koně Guajirů, šedí grošáci, v Kolumbii vůbec nejsou a Justo má tři kolumbijské ryzáky. Hned jak se Justo dověděl, co zamýšlím, poslal mi koně. Vybral jsem si jednoho, který se mi zdál nejklidnější. Justo ho dal osedlat a opatřil mi třmeny a železné udidlo, protože jejich koně nemají sedla a udidla mají z kosti. Když mě takto vybavil po kolumbijsku, dal mi Justo do ruky opratě z hnědé kůže a potom Zorillovi předemnou odpočítal devětatřicet zlatých mincí, každá má cenu sto pesos. Zorillo si je má schovat a dát mi je v den mého odjezdu. Chce mi darovat svou opakovací vinčestrovku, ale já odmítám - ostatně Zorillo říká, že nemohu vstoupit do Kolumbie ozbrojen. Nato mi Justo dal dvě šipky, dlouhé jako prst, zabalené do vlny a zavřené v malém koženém pouzdře. Zorillo mi řekl, že jsou to šípy otrávené velice prudkým a vzácným jedem.

Zorillo nikdy neviděl ani neměl otrávené šípy. Má za úkol je uschovat až do mého odjezdu. Nevím, jak vyjádřit Justovi vděčnost za takovou královskou štědrost. Řekl mi, že od Zorilla trochu zná můj život a ta jeho část, kterou nezná, bude jistě hodna muže, za jakého mě pokládá. A že poznal poprvé za svůj život bílého muže. Dřív, že je všechny pokládal za nepřátele, ale teď, že je bude mít rád a že se bude snažit poznat dalšího muže, jako jsem já.

„Než odjedeš do země, kde máš tolik nepřátel, uvažuj dobře, protože u nás máš samé přátele.“

Řekl mi, že Zato a on se ujmou Lali a Zoraimy a Zoraimino dítě, že bude mít vždycky čestné místo v kmeni, samozřejmě bude-li to chlapec. - „Nerad bych, abys odjel. Zůstaň tady, dám ti tu pěknou Indiánku, kterou jsi poznal na slavnosti. Je to panna a má tě ráda. Mohl bys zůstat se mnou tady. Měl bys velkou chýši a krav a volů, kolik bys chtěl.“

Odešel jsem od toho skvělého muže a vrátil jsem se do své vesnice. Celou cestu neřekla Lali ani slovo. Seděla za mnou na ryzákovi. Sedlo jí zraňovalo stehna, ale celou cestu ani nemukla. Zoraima sedí zajedním Indiánem, který ji veze na svém koni. Zorillo jel do své vesnice jinou cestou. V noci je trochu chladno. Navlékl jsem Lali kazajku z beraní kůže, kterou mi dal Justo. Nechala se obléct, aniž řekla jediné slovo nebo vyjádřila jakýkoli pocit. Ani jediné gesto. Přijala kazajku a dost. Přeztože se kůň rozběhl o něco rychleji, nechytila se mě za boky, aby nespadla. Když jsem dojel do vesnice a šel pozdravit Zata, odjela s koněm, uvázala ho k domu a dala před něj otep trávy. Nesundala mu sedlo ani mu nevytáhla udidlo. Se Zatem jsem strávil víc než hodinu a vrátil jsem se domů.

Když jsou Indiáni a zejména Indiánky smutní, mají uzavřený výraz. V tváři se jim nepohne ani sval, oči mají zaplavené smutkem, ale nikdy nepláčou. Mohou sténat, ale nepláčou. Když jsem se pohnul, strčil jsem do Zoraimina břicha. Vykřikla bolestí. Vstal jsem z obavy, že by se to mohlo opakovat, a šel jsem si lehnout do jiného lůžka. Je zavěšeno velice nízko. Když jsem ulehl, najednou cítím, že se někdo lůžka dotkl. Tvářil jsem se, že spím. Lali si sedla na dřevěný špalek, dívá se na mne a ani se nehne. Za chvilku cítím, že přišla i Zoraima: má ve zvyku vonět se pomerančovými květy, které rozemne mezi prsty, a potírá si jimi kůži. Dostává je v malých pytlíčcích výměnou od jedné Indiánky, která přichází čas od času do vesnice. Když jsem se probudil, stále tam ještě seděly bez hnutí. Slunce je vysoko, je osm hodin. Odvedl jsem je na pláž a natáhl jsem se do suchého písku. Lali sedí, Zoraima také. Laskám Zoraiminy prsy a břicho, ale nepohne se, jako by byla z kamene. Položil jsem Lali a políbil jsem ji, ale má rty sevřené. Rybář přišel pro Lali. Stačilo, aby se podíval najejí obličej, a hned odešel.

Opravdu mě to velice trápí a nevím co dělat - jediné, co mi zbývá, je laskat je a líbat a tím jim dávám najevo, že je mám rád. Z úst jim nevyjde ani slovo. Jsem opravdu rozrušen, jak velice je bolí pouhé pomyšlení, jaký život je čeká, až odejdu. Lali chce se mnou stůj co stůj spát. Oddává se mi s jakousi beznadějí. Z jakého důvodu?

Může tu být jen jeden důvod: chce odemne dítě.

Poprvé jsem u ní dnes ráno zpozoroval gesto žárlivosti k Zoraimě. Laskal jsem Zoraimino břicho a prsy a ona mi hryzala ušní lalůčky. Leželi jsme v dobře chráněné jámě na pláži, v jemném písku. Přišla Lali, vzala sestru za ruku, položila jí její ruku na nakynuté břicho a potom na svoje břicho, hladké a ploché. Zoraima vstala a s výrazem: ano, máš pravdu, přenechala jí místo vedle mne.

Ženy mi každý den připravují jídlo, ale samy nejedí. Vzal jsem koně a málem jsem poprvé udělal hrubou chybu, první za víc než pět měsíců: jel jsem bez dovolení navštívit kouzelníka. Po cestě jsem se vzpamatoval, a místo abych jel k němu, přejel jsem dvakrát sem a tam asi dvě stě metrů od jeho stanu. Uviděl mě a dal mi znamení, abych ho přišel navštívit. Vyložil jsem mu, jak se dalo, že

Lali a Zoraima přestaly jíst. Dal mi jakýsi ořech, abych ho vložil do sladké vody, která je v domě. Vrátil jsem se a hodil jsem ořech do velké nádoby. Pily několikrát, ale jíst nezačaly. Lali už nechodí na lov. Dnes, po čtyřech dnech úplného půstu, udělala opravdu šílený kousek: odplavala bez člunu asi dvě stě metrů od břehu a vrátila se s třiceti ústřicemi, pro mne k obědu. Jejich němá beznaděje mě tak trápí, že už taky skoro nejím. Trvá to už šest dní. Lali leží s horečkou. Za celých šest dní vysála pár citrónů, to je všechno.

Zoraima jí jednou denně, v poledne. Nevím už, co dělat. Sedl jsem si k Lali. Leží na zemi na lůžku, které jsem složil, abych jí udělal jakousi matraci, dívá se upřeně na střechu a nehýbá se. Dívám se na ni, dívám se na Zoraimu s jejím vystouplým břichem a sám nevím přesně proč, začnu najednou plakat. Nad sebou? Nebo nad nimi?

Kdoví. Pláču a po tváři se mi kutálejí velké slzy. Když je Zoraima uviděla, začala sténat. Nato se otočila Lali a uviděla mě celého v slzách. Naráz se zvedla, posadila se mi mezi nohy a začala tiše sténat, líbat mě a laskat. Zoraima mě objala jednou paží kolem ramenou a Lali začala mluvit, mluví a mluví. Přitom sténá a Zoraima jí odpovídá. Vypadá to, jako by Lali něco vyčítala. Lali vzala kus surového cukru, velký jako pěst, ukazuje mi, že ho rozpouští ve vodě, a nápoj pak nadvakrát vypila. Potom vyšly se Zoraimou ven. Slyším, jak táhnou koně. Když jsem vyšel ven, vidím, že je osedlaný, v hubě má udidlo a otěže má přivázané ke hrušce na sedle. Vzal jsem beraní kazajku pro Zoraimu a Lali vzala složené lůžko a přehodila je přes koně. Zoraima vysedla první a sedla si hodně dopředu, skoro koni na krk, já doprostřed a Lali dozadu.

Jsem z toho tak zmaten, že jsem se s nikým nerozloučil ani jsem nedal vědět náčelníkovi.

Lali trhla uzdou, protože myslela, že se jede ke kouzelníkovi vyjel jsem tím směrem. Lali přitáhla uzdu a říká: „Zorillo.“ Jedeme navštívit Zorilla. Drží se mého pasu jako klíště a cestou mě několikrát políbila za krk. Já mám levou ruku zaměstnanou přidržováním otěží a pravou laskám svou Zoraimu. Vjíždíme do vesnice právě v okamžiku, kdy se Zorillo vrací z Kolumbie s třemi osly a jedním koněm, naloženými, až se prohýbají. Vstoupili jsme do domu. Lali mluví první, Zoraima po ní.

A hle, co mi vysvětluje Zorillo: až do okamžiku, kdy jsem začal plakat, si Lali myslela, že jsem běloch, kterému na ní vůbec nezáleží. Že jsem chtěl odjet, to Lali věděla, ale byl jsem falešný jako had, protože jsem jí to nikdy neřekl nebo nenaznačil. Říká, že byla hluboce zklamána. Myslela si, že Indiánka, jako je ona, může muže učinit šťastným a že muž, který dostává, co chce, neodchází.

Myslela si, že nemá smysl, aby po takové katastrofě dál žila. Zoraima řekla totéž a navíc prý měla strach, že její syn bude po otci. Že z něho bude člověk falešný, který neumí dodržet slovo, a že bude po svých ženách, které by za něho položily život, požadovat věci tak nesnadné, že je nebudou vůbec chápat. Proč jsem prý od ní chtěl utéct, jako kdyby byla pes, který mě kousl v den, kdy jsem přišel! Odpověděl jsem:

„Co bys udělala, Lali, kdyby tvůj otec byl nemocný?“

„Šla bych přes trni a bodláčí, abych ho mohla ošetřovat.“

„Co bys udělala, kdyby tě štvali jako zvíře, aby tě zabili, v den, kdy by ses mohla bránit?“

„Hledala bych svého nepřítele všude, abych ho pohřbila tak hluboko, že by se v té díře nemohl ani otočit.“

„A co bys udělala, až bys s tím vším byla hotova a měla dvě nádherné ženy, které tě čekají?“

„Vrátila bych se na koni.“

„A právě to zcela určitě udělám.“

„A co když už budu stará a ošklivá, až se vrátíš?“

„Vrátím se daleko dřív, než budeš stará a ošklivá.“

„Ano, tekly ti z očí slzy a nikdy bys to nemohl udělat schválně.

Takhle můžeš odjet, kdy chceš, ale musíš odjet za bílého dne,

přede všemi, a ne jako zloděj. Musíš odjet v tutéž hodinu, kdy jsi přijel, odpoledne, a od hlavy až k patě pěkně oblečen. Musíš říct, kdo nás tu má ve dne a v noci hlídat jako oko v hlavě. Zato je náčelník, ale musíš určit jiného muže, který nás bude střežit. Musíš říct, že dům je stále tvůj dům a že žádný muž kromě tvého syna, nosí-li Zoraima pod srdcem syna, nesmí vstoupit do tvého domu.

Kvůli tomu všemu musí Zorillo přijít v den tvého odjezdu. Aby přeložil všechno, co musíš říct.“

Spali jsme u Zorilla. Byla to rozkošně něžná a sladká noc. Šepot a zvuky úst těch dvou přírodních bytostí byly tak vzrušující zvuky lásky, že mě celého rozrušily. Vrátili jsme se všichni tři na koni. Jeli jsme pomalu kvůli Zoraiminu břichu. Mám odjet osm dní po novu, protože mi Lali chce říct, jestli je pravda, že je těhotná. Při poslední měsíční čtvrti neviděla krev. Bojí se, jestli se nezmýlila, ale jestli při téhle čtvrti zase neuvidí krev, znamená to, že má dítě, které v ní klíčí. Zorillo musí přinést všechno, co si vezmu na sebe: až promluvím jako Guajiro, to znamená nahý, musím se obléct tam.

Zítra musíme jít všichni tři ke kouzelníkovi. Řekne nám, jestli máme v domě moje dveře zavřít, nebo je nechat otevřené. Ten návrat, tak pomalý kvůli Zoraiminu břichu, neměl v sobě nic smutného. Chtějí raději vědět pravdu než zůstat opuštěné a zesměšnit se před ženami a muži z vesnice. Až se Zoraimě narodí dítě, najde si lovce, aby vylovila hodně perel, které mi bude schovávat. Lali bude lovit každý den déle, aby měla také pořád co na práci. Lituji, že jsem se nenaučil guajirsky víc než nějaký tucet slov. Měl bych jim toho tolik co říct, co se nedá říkat přes tlumočníka. Vjíždíme do vsi. Nejdřív musím k Zatovi, omluvit se mu, že jsem odjel bez jeho vědomí. Zato je stejně noblesní jako jeho bratr. Ještě než jsem začal mluvit, položil mi ruku na hrdlo a řekl: „Uilu (mlč).“ Nový měsíc bude asi za dvanáct dní. Když k tomu připočtu osm dní, po které musím čekat, znamená to, že za dvacet dní budu na cestě.

Když se znovu dívám do mapy a měním některé podrobnosti své cesty, zase si uvědomuji, co mi řekl Justo. Kde bych byl šťastnější než zde, kde mě všichni mají rádi? Nejsem strůjcem vlastního neštěstí, když se vracím do civilizace? Budoucnost to ukáže.

Ty tři týdny uběhly jako sen. Lali má důkaz, že je těhotná, takže mě po mém návratu budou čekat dvě nebo tři děti. Proč tři? Řekla mi, že její matka měla dvakrát dvojčata. Šli jsme ke kouzelníkovi.

Ne, dveře nemáme zavírat. Máme přes ně dát jenom větev ze stromu. Naše společné lože máme zavěsit u stropu. Ony dvě mají spát spolu, protože jsou dohromady jedna žena. Potom nás kouzelník posadil k ohni, hodil do něho zelené listy a přes deset minut nás nechal sedět zahalené kouřem. Vrátili jsme se domů a čekali na

Zorilla, který skutečně přijel týž den. Celou noc jsme strávili u ohně před mou chýší a povídali jsme si. Řekl jsem každému Indiánovi Zorillovým prostřednictvím něco milého a on mi také něco odpověděl. Když vyšlo slunce, šel jsem s Lali a Zoraimou dovnitř.

Celý den jsme se milovali. Zoraima si na mě sedla, aby mě v sobě lépe cítila, a Lali mě obtáčí jako břečťan, vsazený do jejího pohlaví, které tluče jako srdce. Odpoledne je odjezd. Mluvím a Zorillo překládá:

„Zato, velký náčelníku kmene, který mě přijal a všechno mi dal, musím tě požádat, abys mi dovolil opustit vás na mnoho lun.“

„Proč chceš opustit přátele?“

„Protože musím jít potrestat ty, kdo mě pronásledovali jako zvíře. Díky tobě jsem našel ve tvé vesnici úkryt, mohl jsem tam šťastně žít, dobře jíst, mít šlechetné přátele a ženy, které vložily do mých prsou slunce. Ale to všechno nesmí proměnit člověka, jako jsem já, ve zvíře, které našlo teplé a dobré útočiště a zůstane v něm celý život ze strachu, že by v boji mohlo trpět. Chci se utkat se svými nepřáteli, jedu ke svému otci, který mě potřebuje. Zde zanechávám svou duši v mých ženách Lali a Zoraimě, děti, plod našeho spojení. Má chýše patří jim a dětem, které se narodí. Doufám, Zato, že kdyby na to někdo zapomněl, ty mu to připomeneš.

Navíc tě prosím, aby kromě toho, že nad nimi budeš bdít ty sám, muž jménem Usli ve dne v noci chránil mou rodinu. Měl jsem vás všechny velice rád a budu vás mít rád vždycky. Udělám všechno, co je v mých silách, abych se vrátil co nejdřív. Jestliže při plnění svého poslání umřu, má poslední myšlenka bude patřit vám, Lali,

Zoraimo a mé děti, a vám, Indiáni Guajiros, kteří jste má rodina.“

Vrátil jsem se do chýše, Lali a Zoraima se mnou. Oblékám se, khaki košili a kalhoty, ponožky, vysoké boty do půl lýtek.

Velice dlouho jsem se rozhlížel kolem dokola, abych si ještě jednou, kousek po kousku, prohlédl tu idylickou vesnici, kde jsem strávil šest měsíců. Tento guajirský kmen, kterého se tolik bojí jak jiné kmeny, tak běloši, se pro mě stal přístavem oddechu, jedinečným útočištěm proti lidské zlobě. Našel jsem tam lásku, mír, klid a urozenost. Sbohem, Guajiros, divocí Indiáni z kolumbijsko-venezuelského poloostrova. O vaše tak velké území se naštěstí vede spor a je proto ušetřeno jakéhokoli vměšování dvou civilizací, které je obklopují. Váš divoký způsob života a ochrany mě naučil pro budoucnost něčemu velice důležitému: že je lepší být divokým Indiánem než vysokým soudním úředníkem s doktorátem.

Sbohem, Lali a Zoraimo, ženy, jimž není rovno, ženy s reakcemi tak blízkými přírodě, bez vypočítavosti, spontánní, ženy, jež jste mi ve chvíli odjezdu vložily prostým gestem do plátěného pytlíku všechny perly, které byly v chýši. Jisto jistě se vrátím. Jak?

Kdy? To nevím, ale slibuji sám sobě, že se vrátím.

Na sklonku odpoledne vsedl Zorillo na koně a vyrážíme směrem ke Kolumbii. Mám slaměný klobouk. Jdu pěšky a vedu koně za uzdu. Všichni Indiáni do jednoho si zakrývají obličej levou rukou a pravou ke mně vztahují. Naznačují mi tím, že nechtějí vidět, jak odjíždím, protože je jim to velice líto, a ruku napřahují proto, aby mi tím gestem řekli, že mě chtějí zadržet. Lali a Zoraima mě doprovázejí asi sto metrů. Myslel jsem, že mě políbí, když vtom se náhle otočily a se srdceryvným křikem, aniž se ohlédly, se rozběhly k našemu domu.

PÁTÝ SEŠIT

NÁVRAT K CIVILIZACI

VĚZENÍ VE SVATÉ MARTĚ

Dostat se z území indiánské Guajiry není těžké - překročili jsme hraniční čáru v La Vela bez obtíží. Na koních jsme urazili cestu, která mi s Antoniem trvala tak dlouho, za dva dny. Jenže krajně nebezpečné nejsou jenom pohraniční strážnice, ale celý pruh sporného pohraničního území, sto dvacet kilometrů dlouhý, až po Rio

Hacha, vesnici, odkud jsem uprchl.

Se Zorillem po boku jsem udělal první zkušenost s mluvením.

Dal jsem se do řeči s jedním kolumbijským civilistou v jakési krčmě, kde se prodává jídlo a pití. Nebylo to nejhorší, Zorillo měl pravdu: čím víc člověk koktá, tím víc zastře přízvuk a způsob mluvy.

Vyrazili jsme dál k Svaté Martě. Zorillo mě má opustit v půli cesty a vrátit se dopoledne zpátky.

Zorillo mě opustil. Rozhodli jsme se, že si koně vezme s sebou.

Protože mít koně znamená mít místo bydliště, patřit do nějaké určité vesnice, a tudíž riskovat odpovědi na nevhodné otázky, jako například: „Znáte toho a toho? Jak se jmenuje starosta? Co dělá paní X? Kdo má na starosti ,la fonda`?“

Ne, radši půjdu pěšky a budu jezdit v nákladních autech nebo v autobusech a za Svatou Martou vlakem. Musím pro všechny platit za „forastero“ (cizince) v tomhle kraji, který pracuje kdekoli a dělá cokoli.

Zorillo mi rozměnil tři zlaté stopesosky. Dal mi tisíc pesos.

Dobrý dělník vydělá osm až deset pesos denně, to znamená, že bych jen s těmito penězi mohl vystačit dost dlouho. Nastoupil jsem do náklaďáku, který jede někam kousek od Svaté Marty, vzdálené asi sto dvacet kilometrů od místa, kde mě opustil Zorillo. Náklaďák jede pro kozy nebo pro kůzlata, nevím to přesně.

Každých deset kilometrů je nějaká hospoda. Šofér vystupuje a zve mě na skleničku. On mě zve, ale já platím. A pokaždé vypije pět nebo šest sklenic kořalky. Já se tvářím, že pokaždé vypiju jednu. Když jsme ujeli asi padesát kilometrů, byl pod obraz. Je tak nadraný, že si spletl cestu a zajel na blátivou cestu, kde náklaďák uvízl a nemůže ven. Vůbec ho to nerozházelo: lehl si dozadu do vozu a mně řekl, abych se vyspal v kabině. Nevím co teď. Má ujet ještě čtyřicet kilometrů směrem k Svaté Martě. Když jsem s ním, nemusím odpovídat na otázky lidí, které bych potkal, a přes ty četné zastávky postupuji rychleji, než kdybych šel pěšky.

Tak jsem se tedy k ránu rozhodl, že půjdu spát. Mezitím se rozednilo, je kolem sedmé hodiny. Přijíždí vozík, tažený dvěma koňmi. Nákladní vůz mu stojí v cestě. Probudili šoféra - mysleli si, že jsem to já, protože jsem spal v kabině. Začal jsem koktat a sehrál jsem člověka, kterého vytrhli z tvrdého spánku a najednou neví, čí je.

Šofér se vzbudil a diskutuje s chlapíkem od vozu. Pokusili jsme se několikrát náklaďák vyprostit, ale nepodařilo se nám to. Vězí v blátě až po nápravy, nedá se nic dělat. Ve vozíku sedí dvě jeptišky v černém a s čepečky a tři děvčátka. Po dlouhém handrkování se oba muži dohodli, že vysekají při kraji lesa kus houští, aby mohl vozík, jedno kolo na cestě a druhé na vysekaném pruhu, zdolat těch asi dvacet kritických metrů.

Každý s jednou „mačetou“ v ruce (šavle na sekání cukrové třtiny, nástroj, který si bere na cestu s sebou) vysekávají všechno, co by mohlo překážet, a já to rozestýlám po cestě, abych snížil výšku a také abych chránil vozík, který je v nebezpečí, že zapadne do bláta. Asi za dvě hodiny je cesta hotová. Sestry poděkovaly a zeptaly se mě, kam jedu.

Říkám: „Svatá Marta.“

„Ale to jedete špatně, musíte se vrátit s námi. Dovezeme vás kousíček, osm kilometrů od Svaté Marty.“

Nemohu odmítnout, vypadalo by to nenormálně. Na druhé straně bych rád řekl, že chci zůstat s řidičem, abych mu pomohl, ale při představě, že bych měl mluvit tak dlouho, říkám radši:

„Gracias, gracias.“

A tak sedím vzadu ve vozíku s třemi holčičkami. Obě sestřičky sedí na kozlíku vedle vozky.

Vyjeli jsme a jedeme opravdu dost rychle - za chvíli jsme urazili těch osm kilometrů, které ujel kamión po nesprávné cestě. Na dobré silnici jsme ujeli hezký kus cesty a kolem poledne jsme se zastavili na oběd v hospodě. Tři děvčátka a kočí sedí u jednoho stolu, obě sestřičky a já u sousedního. Jsou velice mladé, je jim něco mezi pětadvaceti a třiceti. Mají nápadně bílou kůži. Jedna je

Španělka, druhá Irka. Irka se mě potichu ptá:

„Vy nejste odtud, viďte?“

„Ale ano, jsem z Baranquilly.“

„Vy nejste z Kolumbie. Máte moc světlé vlasy a kůži máte tmavou, protože jste opálený. Odkud přicházíte?“

„Z Rio Hacha.“

„Co jste tam dělal?“

„Elektrikáře.“

„Ach, mám v Elektrických podnicích přítele, jmenuje se Pérez, je to Španěl. Znáte ho?“

„Ano.“

„To mě těší.“

Když jsme dojedli, vstaly a šly si umýt ruce. Irka se vrátila sama.

Podívala se na mne a spustila francouzsky:

„Já vás neprozradím, ale kamarádka říká, že viděla vaši fotografii v novinách. Vy jste ten Francouz, co utekl z Rio Hacha, viďte?“

Zapírat by bylo ještě horší.

„Ano, sestro. Prosím vás snažně, neudávejte mě. Nejsem tak zlý, jak mě popsali. Miluji Boha a ctím ho.“

Přišla Španělka a ta druhá jí řekla: „Ano.“ Španělka odpověděla rychle něco, čemu jsem neporozuměl. Zdá se, že uvažují. Potom vstaly a šly zase na toaletu. Po dobu pěti minut jejich nepřítomnosti rychle uvažuji. Mám utéct, než příjdou? Mám zůstat? Jestli mě chtějí udat, je to jedno, protože kdybych odešel, rychle by mě našli. V téhle krajině není „selva“ (džungle) moc hustá a přístupy k městům se jistě dají rychle ohlídat. Svěřím se do rukou osudu, který mi až dosud nebyl nepříznivý.

Vrátily se s úsměvy na tvářích a Irka se mě zeptala na křestní jméno.

„Enrique.“

,Dobrá, Enrique, pojedete s námi až do kláštera, je osm kilometrů od Svaté Marty. Když budete ve vozíku s námi, nemusíte se cestou ničeho bát. Nemluvte, všichni si budou myslet, že jste dělník z kláštera.“

Sestry zaplatily jídlo za všechny. Koupil jsem si kartón cigaret, je v něm dvanáct krabiček a zapalovač s hubkou. Vyjeli jsme. Po celou cestu už mě sestry neoslovily a já jsem jim za to vděčný. Kočí si tak neuvědomuje, že mluvím špatně. Pozdě odpoledne jsme se zastavili ve velké hospodě. Stojí tam autobus, na kterém čtu: „Rio

Hacha - Santa Marta.“ Mám chuť do něho nastoupit. Šel jsem k irské sestře a řekl jsem jí, že bych se s tím autobusem rád svezl.

„To je velice nebezpečné, protože než dojedete do Svaté Marty, jsou po cestě nejmíň dvě policejní strážnice, kde musí každý cestující předložit, cédula` (průkaz totožnosti), což vozíku nehrozí.“

Srdečně jsem jí poděkoval a v tu chvíli ze mne opadla úzkost, která mě neopouštěla od okamžiku, kdy mě odhalily. Naopak, je to nevídané štěstí, že jsem sestřičky potkal. Skutečně, kvečeru jsme dojeli k policejní strážnici (španělsky „alcabale“). V jednom autobuse, který jel ze Svaté Marty do Rio Hacha, policie kontrolovala průkazy. Já ležím v káře na zádech a přes obličej mám slaměný klobouk. Předstírám, že spím. Jedna z holčiček, asi osmiletá, spí skutečně a má hlavu opřenou o mé rameno. Když vůz projížděl, zastavil ho vozka přesně mezi autobusem a strážnicí.

„Cómo estan por aqui (jak se tady máte)?“ Říká španělská sestra.

„Muy bien, Hermana (výborně, sestro).“

„Me alegro, vamonos, muchanos (to mě těší, tak pojeďme, děti).“ A v klidu odjíždíme.

V deset hodin další, hodně osvětlená strážnice. Z obou stran stojí dvě šňůry vozů všech značek. Jedna zprava, naše zleva. Policisté otvírají kufry vozů a dívají se dovnitř. Vidím, jak jedna žena musí vystoupit z vozu. Přehrabuje se v kabelce. Odvádějí ji na strážnici. Zřejmě nemá „cédula“. V tom případě se nedá nic dělat.

Vozidla projíždějí jedno za druhým. Protože šňůry jsou dvě, nemůžeme nikudy projet. Není místo, musíme rezignovat a čekat.

Už vidím, že jsem ztracen. Před námi je malý autobus, přecpaný lidmi. Nahoře na střeše jsou zavazadla a velké balíky. Vzadu také jakási síť, plná balíků. Čtyři policisté vyzývají lidi, aby vystoupili.

Autobus má jen jedny dveře. Muži i ženy vystupují. Ženy mají v náručí děti. A jeden po druhém zase nastupují.

„Cédula! Cédula!“

A všichni vytahují legitimace s fotografiemi.

O něčem takovém se Zorillo nikdy nezmínil. Kdybych to byl věděl, mohl jsem si možná pořídit falešnou. Říkám si, že jestli projedu touhle strážnicí, zaplatím nevím co, ale než odjedu ze Svaté

Marty do Baranquilly, významného, podle slovníku dvěstěpadesátitisícového města na pobřeží, musím si „cédulu obstarat.“

Panebože, to to trvá, než ten autobus odbaví. Irka se ke mně obrátila: „Jen klid, Enrique.“ Okamžitě jí mám tu neopatrnou větu za zlé, vozka ji určitě slyšel.

Když na nás přišla řada, vozík vjel do toho oslňujícího světla.

Rozhodl jsem se, že se posadím. Zdá se mi, že kdybych ležel, vypadalo by to, že se schovávám. Opírám se o příčle vozu a dívám se sestrám do zad. Je mě vidět jen z profilu a klobouk mám dost, ale ne zase příliš naražený do čela.

„Cómo estan todos por aqui (jak se tady všichni máte)?“ opakuje španělská sestra.

„Muy bien, Hermanas. Y cómo viajan tan tarde (Výborně, sestřičky. A cože jedete tak pozdě)?“

„Por una urgencia, por eso no me detengo. Somos muy apuradas (Naléhavý případ, tak nás moc nezdržujte. Máme velice naspěch).“

„Vayanse con Dios, Hermanas (jeďte s Bohem, sestry).“

„Gracias, hijos. Que Dios les protege (Díky, děti. Ať vás Pánbůh ochrání).“

„Amén (amen),“ říkají policisté.

A projíždíme klidně, nikdo po nás nic nechce. Vzrušení právě přestálých okamžiků asi způsobilo, že sestřičky rozbolelo břicho, protože sto metrů odtud daly vůz zastavit, slezly a ztratily se na chvilku v houští. Jedeme dál. Zapálil jsem si cigaretu. Jsem tak dojat, že říkám Irce, když vystupuje zpátky na vůz: „Děkuju, sestro!“

Odpověděla mi: „Není zač, ale my měly takový strach, že nás z toho rozbolelo břicho.“

Kolem půlnoci jsme přijeli do kláštera. Tlustá zeď, velká brána.

Vozka šel uklidit vůz a zavést koně do stáje a tři děvčátka odvedli dovnitř do kláštera. Na nádvoří se rozpoutala vášnivá diskuse mezi sestrou vrátnou a mými dvěma sestrami. Irka mi říká, že prý vrátná nechce budit představenou a požádat ji o povolení, abych směl spát v klášteře. V tu chvíli jsem nevěděl, jak se rozhodnout.

Měl jsem tehdy rychle využít sporu a odejít do Svaté Marty - věděl jsem, že je to už jenom osm kilometrů.

Tato chyba mě později stála sedm let nucených prací.

Nakonec, když matku představenou vzbudili, dostal jsem pokoj v prvním poschodí. Z okna vidím světla města. Rozeznávám maják a orientační světla. Z přístavu vyjíždí velká loď.

Usnul jsem, a když někdo zaklepal na dveře, slunce už bylo na nebi. Měl jsem ohavný sen. Lali si předemnou rozřízla břicho a naše dítě z ní vycházelo po kusech.

Oholil jsem se a rychle jsem dokončil ranní toaletu. Sešel jsem dolů. Dole pod schody na mne čekala irská sestra. Lehce se usmála:

„Dobré jitro, Henri. Vyspal jste se dobře?“

„Ano, sestro.“

„Pojďte, prosím vás, do kanceláře naší matky, chce vás vidět.“

Vstoupili jsme. Mimořádně přísný obličej asi padesátileté a možná starší ženy, sedící za psacím stolem, se na mne dívá nepřívětivě černýma očima.

„Seňor, sabe usted hablar espaňol (pane, mluvíte španělsky)?“

„Muy poco (velice málo).“

„Bueno, la Hermana va servir de interprete (dobře, sestra bude tlumočit).“

„Řekli mi, že jste Francouz.“

„Ano, matko.“

„Utekl jste z vězení v Rio de Hacha?“

„Ano, matko.“

„Jak je to dlouho?“

„Asi sedm měsíců.“

„Co jste celou tu dobu dělal?“

„Byl jsem u Indiánů.“

„Cože? Vy jste byl u Guajiros? To vám nikdy neuvěřím. Ti divoši nikdy nikoho nepřijali na své území. Představte si, že tam nikdy nepronikl ani jediný misionář. Kde jste byl? Mluvte pravdu.“

„Matko, byl jsem u Indiánů a mám o tom důkaz.“

„Jaký?“

„Perly, které vylovili.“ Vytáhl jsem pytlík - mám ho přišpendlený v saku uprostřed zad - podal jsem jí ho. Otevřela ho a vysypala hrst perel.

„Kolik jich tam je?“

„Nevím, možná pět nebo šest set. Přibližně.“

„To není důkaz. Mohl jste je ukrást někde jinde.“

„Matko, abyste měla čisté svědomí, budete-li si přát, zůstanu zde tak dlouho, dokud se nepřesvědčíte, že nikde není hlášena krádež perel. Mám peníze. Mohu si pobyt platit. Slibuji vám, že se nehnu z pokoje, dokud nerozhodnete jinak.“

Dívá se na mne upřeně. Rychle mě napadlo, že teď musí říct:

„A co když utečeš? Utekl jsi z vězení, od nás je to přece snazší.“

„Nechám vám ten pytlík perel, je to celé mé jmění. Vím, že je v dobrých rukou.“

„Dobrá, souhlasím. Nezůstanete zavřený ve svém pokoji. Ráno a odpoledne, když jsou mé dívky v kapli, můžete sejít do zahrady.

Budete jíst v kuchyni s personálem.“

Odešel jsem napůl uklidněn. Když jsem se chystal nahoru do svého pokoje, odvedla mě irská sestra do kuchyně. Velký hrnek bílé kávy, úplně čerstvý chleba a máslo. Sestra čeká, až se nasnídám.

Neřekla ani slovo a celou dobu stála. Tváří se ustaraně. Řekl jsem:

„Děkuji, sestro, za všechno, co jste pro mne udělala.“

„Chtěla jsem udělat víc, ale dál už nic nemohu, příteli Henri.“

S těmi slovy vyšla z kuchyně.

Sedím u okna a dívám se na město, přístav a na moře. Pole kolem jsou dobře obdělaná. Nemohu se zbavit dojmu, že jsem v nebezpečí. Pocit je tak silný, že jsem se rozhodl v noci utéct. Perly vzal čert, ať si je matka představená nechá pro svůj klášter nebo pro sebe. Nemám k ní důvěru a asi se sotva mýlím. Jak by bylo možné, že je Katalánka a neumí francouzsky? Představená kláštera, a tudíž vzdělaná žena, to by musela být opravdu výjimka. Závěr: dnes večer uteču.

Ano, dnes odpoledne sejdu na dvůr a vyhlédnu si místo, kde přelezu zeď. Kolem jedné hodiny někdo klepe na mé dveře:

„Račte dolů, obědvat, Henri.“

„Ano, už jdu, díky.“

Sedím u stolu v kuchyni, a ještě jsem si ani nestačil naložit na talíř maso s vařenými brambory, když se otevřely dveře a v nich se objevili čtyři policisté s puškami, v bílých uniformách, a jeden oficír s revolverem.

„No te mueve, o te mato (nehýbej se, nebo tě zabiju)!“ Nasadil mi pouta. Irská sestra pronikavě vykřikla a omdlela. Dvě sestry z kuchyně ji zvedají.

„Vamos (pojďme),“ říká velitel. Šel se mnou nahoru do mého pokoje. Prohledali můj uzel a okamžitě našli šestatřicet zlatých stopesosových mincí, které mi ještě zbyly. Zato však nevěnovali nejmenší pozornost dvěma šípům. Zřejmě si mysleli, že jsou to tužky.

Velitel si vstrčil zlaté mince do kapes s neskrývaným uspokojením.

Sešli jsme dolů. Na dvoře stálo nějaké mizerné auto.

Pět policistů a já jsme se vmáčkli do té kraksny a vůz, který řídí šofér v policejní uniformě, černý jako uhel, vyrazil plnou rychlostí.

Jsem zničený a neprotestuji. Pokouším se chovat se důstojně. Nemá smysl prosit o smilování nebo o odpuštění. Buď muž a pamatuj si, že nesmíš nikdy ztrácet naději. To všechno mi rychle prošlo hlavou. A když vystupuji z vozu, jsem rozhodnut tvářit se jako chlap, a ne jako hadr, což se mi podařilo tak dobře, že první slovo, které mi řekl důstojník při výslechu, je: „Ten Francouz má pro strach uděláno, nijak zvlášť ho to nedojalo, že nám padl do rukou.“ Vstoupil jsem dojeho kanceláře. Sundal jsem klobouk, bez vyzvání jsem si sedl a tlumok jsem si položil mezi nohy.

„Tu sabes hablar espaňol (umíš španělsky)?“

„Ne.“

„Llame el zapatero (zavolejte ševce).“ Za několik okamžiků přišel malý mužík v modré zástěře a s ševcovským kladívkem v ruce.

„Jsi ten Francouz, co utekl před rokem z věznice v Rio Hacha?“

„Ne.“

„Lžeš.“

„Nelžu. Nejsem Francouz, co utekl před rokem z Rio Hacha.“

„Sundejte mu pouta. Dej dolů kabát a košili.“ Vzal papír a dívá se. Veškeré tetování je tam popsáno.

„Chybí ti palec na levé ruce. Souhlasí. Takže jsi to ty.“

„Ne, nejsem, protože já jsem utekl před sedmi měsíci, a ne před rokem.“

„To je jedno.“

„Pro tebe je to jedno, pro mne ne.“

„Vidím, že jsi typický zabiják. Francouz nebo Kolumbijec, všichni zabijáci (matadores) jsou stejní, nedají se zkrotit. Jsem tady v tom vězení jenom zástupcem velitele. Nevím, co s tebou uděláme. Zatím tě dám k tvým starým kamarádům.“

„K jakým kamarádům?“

„K těm Francouzům, co jsi přivezl do Kolumbie.“

Jdu za policisty. Odvádějí mě do cely, jejíž mříže vedou na dvůr.

Shledal jsem se se všemi pěti přáteli. Objali jsme se. „A my mysleli, že ses zachránil už navždycky, bráško,“ říká Clousiot. Maturette pláče jako kluk, ostatně vždyť taky kluk je. Tři ostatní jsou taky konsternováni. Shledání mi dodává síly.

„Vypravuj,“ říkají.

„Později. A vy?“

„Jsme tu už tři měsíce.“

„Zacházejí s váma dobře?“

„Ani dobře, ani špatně. Čekáme na transport do Baranquilly, vypadá to, že nás tam vydají francouzskejm úřadům.“

„Banda lumpů. Nedá se odtud utéct?“

„Ještě ses tady neohřál a už myslíš na útěk.“

„No dovol! To si myslíš, že to vzdám jen tak? Jak se to tu hlídá?“

„Ve dne moc ne, ale v noci je tu speciální stráž pro nás.“

„Kolik je jich?“

„Tři dozorci.“

„A co tvá noha?“

„V pořádku, už ani nekulhám.“

„Jste pořád pod zámkem?“

„Ne, procházíme se na dvoře, na sluníčku, dvě hodiny dopoledne a tři hodiny odpoledne.“

„A co ostatní kolumbijští vězni?“

„Dva chlapi jsou zřejmě velice nebezpeční zloději a zabijáci.“

Odpoledne jsem na dvoře. Právě jsme poodešli stranou s Clousiotem a něco si povídáme, když vtom mě volají. Jdu za policistou a vstupuji do téže kanceláře jako ráno. Je tam velitel věznice a s ním muž, který mě vyslýchal. Na čestném místě sedí muž velice tmavé, skoro černé pleti. Podle barvy vypadá spíš na černocha než na Indiána. Má krátké, kudrnaté černošské vlasy. Je mu kolem padesáti let, oči má černé a zlé. Tlustý horní ret vzteklých úst přečnívá na kratičko přistřižený knír. Je bez vázanky, má porozhalenou košili.

Na levé straně je zelená a bílá stuha nějakého vyznamenání. Švec je tu taky.

„Francouzi, byl jsi znovu dopaden po sedmi měsících. Cos mezitím dělal?“

„Byl jsem u Guajirů.“

„Nedělej si ze mne blázny, nebo si tě podáme.“

„Řekl jsem pravdu.“

„Nikdo nikdy nežil u Indiánů. Jenom letos zabili pětadvacet pobřežních stráží.“

„Ne, ty zabili pašeráci.“

„Jak to víš?“

„Žil jsem tam sedm měsíců. Guajiros neopouštějí nikdy své území.“

„Dobrá, možná je to pravda. Kde jsi ukradl ty mince po sto pesos?“

„Jsou moje. Dal mi je náčelník jednoho horského kmene, jmenuje se Justo.“

„Jak mohl mít Indián takové jmění a dát ti je?“

„Poslechněte, šéfe, máte hlášenou krádež stopesosových mincí ve zlatě?“

„Ne, to je pravda. V bulletinech taková krádež nebyla hlášena.

To mi ovšem nebrání, abych se informoval.“

„Udělejte to, mně to jenom prospěje.“

„Francouzi, udělals velkou chybu, že jsi uprchl z vězení z Rio

Hacha, a ještě větší chybu, že jsi pomohl k útěku člověku, jako je

Antonio. Měl být zastřelen, protože zabil několik mužů z pobřežní hlídky. Teď už je nám známo, že tě hledá Francie, kde si máš odpykat doživotní vězení. Jsi nebezpečný zabiják. Takže nebudu riskovat, abys utekl i odtud, a nenechám tě proto s ostatními Francouzi.

Půjdeš do díry a budeš tam čekat na odjezd do Baranquilly. Zlaté mince ti budou vráceny, jestliže nepocházejí z krádeže.“

Vyšel jsem z kanceláře a byl jsem odveden až ke schodům vedou= cím do podzemí. Když se sestoupí po víc než pětadvaceti schodech, příjde se na velice slabě osvětlenou chodbu, kde jsou po levé i po pravé straně klece. Otevřeli jednu celu a vstrčili mě dovnitř. Když se dveře vedoucí na chodbu zavřely, je cítit, jak z kluzké hliněné podlahy stoupá pach hniloby. Ze všech stran mě někdo volá. Každá ta zamřížovaná díra má jednoho, dva nebo tři vězně.

„Francés, Francés! Que a hecho? Por que esta aqui? (Co jsi udělal? Proč jsi tady?) Vis, že tyhle cely jsou cely smrti?“

„Mlčte! Ať mluví,“ křičí jeden hlas.

„Ano, jsem Francouz. Jsem tady, protože jsem utekl z vězení v Rio Hacha.“ Porozuměli dokonale mé španělské hatmatilce.

„Poslouchej, Francouzi, co musíš vědět: vzadu v tvé cele je deska. Na té se spí. Napravo máš krabici s vodou. Nemrhej s ní, protože jí dostaneš ráno velice málo a nemůžeš si říct o další. Nalevo záchodový kbelík. Zacpi ho kabátem. Tady kabát nepotřebuješ, je tu příliš horko, strč ho tam, aby to tolik nesmrdělo. Děláme to tak všichni.“

Přistoupil jsem k mříži a snažím se rozeznat obličeje. Podrobněji rozeznávám jen dva lidi z protější cely, přitisknuté k mříži, s nohama vysunutýma ven. Jeden, pošpanělštěný Indián, vypadá jako policisté, kteří mě zatkli v Rio Hacha. Druhý je hodně světlý černoch, pěkný mladý chlapec. Černoch mě upozorňuje, že při každém přílivu začne v celách stoupat voda. Nemám prý mít strach, protože nikdy nevystoupí výš než po břicho. Taky nemám chytat krysy, kdyby na mne lezly, ale dát jim ránu. Nikdy se nemám pokoušet je chytit, protože by mě mohly kousnout. Ptám se ho:

„Jak dlouho jsi v cele?“

„Dva měsíce.“

„A ostatní?“

„Nikdy víc než tři měsíce. Když je tu někdo tři měsíce a nepropustí ho, znamená to, že tady musí umřít.“

„Jak dlouho je tu ten, co je tu nejdýl?“

„Osm měsíců, ale už to nebude trvat dlouho. Skoro měsíc se nezdvihne víc než na kolena. Nemůže už vstát. Až přijde velký příliv, utopí se.“

„Člověče, ta tvoje země je země divochů.“

„Nikdy jsem ti neříkal, že je civilizovaná. Ale ta tvoje taky není civilizovaná, když tě odsoudila na doživotí. U nás v Kolumbii se fasuje buď dvacet let, nebo smrt. Ale doživotí nikdy.“

„To máš všude stejný.“

„Zabils jich hodně?“

„Ne, jenom jednoho.“

„To není možné. Kvůli jednomu člověku se neodsuzuje na tak dlouho.“

„Ujišťuji tě, že je to pravda.“

„Tak vidíš, že ta tvá země je stejně divošská jako moje.“

„No jo. Tak se nebudeme hádat kvůli našim zemím. Máš pravdu, policajti jsou všude hajzlové. A cos udělal ty?“

„Zabil jsem jednoho chlapa, jeho syna a ženu.“

„Proč?“

„Hodili mého mladšího bratra svini a ta ho sežrala.“

„To není možný. To je hrůza.“

„Můj pětiletý malý bratříček házel pojejich dítěti kamením a několikrát ho poranil na hlavě.“

„To přece není důvod.“

„Právě to jsem řekl, když jsem se to dověděl.“

„Můj bratříček se ztratil a už třetí den nebyl k nalezení. Když jsem ho hledal, našel jsem jeho sandálek v hnoji. Byl to hnůj z chléva, kde byla svině. A když jsem pak hnůj prohledal, našel jsem ponožku plnou krve. Bylo mi to jasné. Než jsem je zabil, žena se přiznala. První ranou jsem roztříštil otci nohy.“

„Udělal jsi dobře, žes je zabil. Co ti za to dají?“

„Nejvíc dvacet let.“

„Proč jsi v karceru?“

„Zmlátil jsem policajta z jejich rodiny. Přeložili ho. Už tu není a mám klid.“

Otevřely se dveře z chodby. Vešel dozorce s dvěma vězni, kteří mají přes ramena dvě dřevěné tyče a na nich zavěšený sud. Za nimi jakžtakž rozeznávám dva další dozorce, s puškami v ruce. Jdou od cely k cele a vyprazdňují do bečky záchodové kbelíky. Pach moče a výkalů zamořuje vzduch tak strašně, že se člověk dusí. Nikdo nemluví. Když došli ke mně, upustil jeden z vězňů, který vzal můj kbelík, malý balíček. Rychle jsem ho nohou pošoupl dál do tmy. Když odešli, našel jsem v balíčku dvě krabičky cigaret, zapalovač na hubku a na papírku vzkaz napsaný francouzsky. Nejdřív jsem zapálil dvě cigarety a hodil je těm dvěma naproti. Potom jsem zavolal na souseda. Ten natáhl ruku, dosáhl na cigarety a rozdal je dalším vězňům. Když jsem všechny takhle podělil, zapálil jsem si také a snažím se přečíst lístek ve světle chodby. Ale nedaří se mi to. Udělal jsem tedy z papíru, do kterého byl zabalen balíček, tenký svitek a po několika pokusech se mi podařilo zapálit ho zapalovačem.

Rychle čtu:

„Hlavu vzhůru, Motýlku, spolehni se na nás. Dávej pozor. Zítra ti pošleme papír a tužku, abys nám mohl napsat. Jsme s tebou až do smrti.“

Zahřálo mě to u srdce. Pár slov, a člověka tak posílí. Nejsem sám a mohu počítat s přáteli.

Nikdo nemluví. Všichni kouří. Podle rozdělených cigaret zjišťuji, že je nás v celách devatenáct. Vida, tak jsem znovu na cestě do záhuby, a tentokrát až po krk! Ty sestřičky Pánaboha byly sestry ďáblovy. Ale určitě mě neudala ani Irka, ani Španělka. Jakou jsem to udělal pitomost, že jsem uvěřil těm sestřičkám. Ne, ony to nebyly.

Možná, že vozka. Dvakrát nebo třikrát jsme byli neopatrní a mluvili jsme před ním francouzsky. Že by to byl zaslechl? Ale co na tom záleží. Jsi tentokrát v tom a jsi v tom až po uši. Sestřičky, vozka, nebo matka představená, výsledek je stejný.

Je se mnou amen v té hnusné díře, která se zřejmě naplňuje dvakrát denně. Horko je tak dusivé, že si sundávám nejdřív košili a potom i kalhoty. Sundal jsem si i boty a všechno jsem to pověsil na mříže.

Když si pomyslím, že jsem urazil dva tisíce pět set kilometrů, abych skončil tady! Tomu říkám výsledek. Pane Bože! Ty, který jsi ke mně byl vždycky tak velkomyslný, chceš mě teď opustit? Možná se zlobíš, protože když se to vezme, dals mi nejjistější a nejkrásnější svobodu. Dal jsi mi obec, která mě přijala za svého. Dal jsi mi nejednu, ale hned dvě nádherné ženy. A slunce a moře. A chýši, ve které jsem byl neomezeným vládcem. A ten život v přírodě! Ta primitivní, ale jak sladká a klidná existence! Ten jedinečný dar, který jsi mi dal tím, že jsem mohl žít svobodně, bez policie, bez úřadů, bez závistníků a zlých lidí kolem sebe. A já nedokázal ocenit, jak veliký je to dar. To modré moře, když přecházelo do zelené a skoro černé, ty východy a západy slunce, které člověka oblévaly tak jasným a něžným mírem, ta existence bez peněz, při níž jsem nepostrádal nic podstatného, co člověk potřebuje k životu - to všechno jsem pošlapal a pohrdl jsem tím. Abych odjel - kam? K lidským společnostem, které se ke mně nechtějí snížit. K lidem, kteří si ani nehodlají dát námahu, aby zjistili, co se ve mně dá ještě zachránit. Ke světu, který mě odmršťuje a zbavuje veškeré naděje. Ke společenstvím, která myslí jen na to, jak mě zničit jakýmikoli prostředky.

Až se dovědí, že mě dostali, ti se budou chechtat - dvanáct bábovek z poroty, darebák Polein, policajti i prokurátor. Protože určitě se najde nějaký novinář, který pošle tu zprávu do Francie.

A co má rodina? Jak museli být šťastni, když k nim bezpochyby přišli četníci a ohlásili jim, že jsem uprchl, že jejich syn a bratr unikl svým katům! Teď, když se dovědí, že mě zase chytili, budou trpět podruhé.

Udělal jsem chybu, že jsem zavrhl svůj kmen. Ano, smím říkat

„můj kmen“, protože mě všichni přijali za svého. Neměl jsem pravdu a zasloužím si všechno, co se mi děje. A přece… Neutekl jsem přece proto, abych zvýšil populaci Indiánů v Jižní Americe. Dobrý

Bože, musíš přece pochopit, že musím začít znovu žít v normální civilizované společnosti a dokázat, že mám právo být jejím členem a nebýt pro ni nebezpečný. To je můj pravý osud - s Tebounebo bez Tvé pomoci.

Musí se mi podařit dokázat, že mohu být, že jsem a že budu normální, ne-li lepší člověk než ostatní v jakémkoli společenství v kterékoli zemi.

Kouřím. Voda začíná stoupat. Mám jí asi po kotníky. Volám:

„Černej, jak dlouho zůstane voda v cele?“

„Záleží na síle přílivu. Hodinu, nejvýš dvě hodiny. Slyším, jak několik vězňů volá: „Esta llegando (už je tady)!“

Voda stoupá pomalu, pomaloučku. Míšenec a černoch se vyšplhali na mříže. Nohy jim visí do chodby a rukama objímají železné tyče. Slyším nějaký hluk ve vodě. To šplouchá krysa ze stoky, velká jako kočka. Pokouším se vyšplhat na mříž. Popadl jsem jednu botu, a když se krysa ke mně přiblížila, praštil jsem ji přes hlavu. Začala ječet a utekla do chodby.

Černoch mi říká: „Francés, ty pořádáš hon na krysy. Kdybys je chtěl zabít všechny, nikdy bys neskončil. Vylez na mříž, chyť se a zůstaň v klidu.“

Udělal jsem, co mi poradil, ale příčka mříže se mi zařezává do stehen a nemohu v té pozici dlouho vydržet. Odzátkoval jsem záchodový kbelík, vzal jsem kabát, přivázal ho k mřížím a sešoupl jsem se na něj. Vznikla z toho jakási židle, která mi umožňuje snášet tu pozici, protože teď skoro sedím.

Ta invaze vody, krys, stonožek a maličkých krabů je něco nej odpornějšího a nejvíc deprimujícího, co může lidská bytost snášet.

Když po víc než hodině voda ustoupila, zůstala na zemi přes centimetr tlustá vrstva lepkavého bahna. Navlékl jsem si boty, abych se nemusel v té břečce brouzdat. Černoch mi hodil deset centimetrů dlouhou destičku a řekl mi, abych bahno odhrnul na chodbu. Mám prý začít u desky, na které budu spát, a potom pokračovat od zadní části cely k chodbě. Ta práce mi zabrala dobrou půl hodinu a nemohl jsem při ní myslet na nic jiného. To už je něco. Než příjde další příliv, nebudu tu mít žádnou vodu, to znamená přesně jedenáct hodin, protože právě uplynulá hodina byla hodina zátopy. Než zase příjde voda, uběhne šest hodin, než se moře stáhne, a pět hodin, než příjde zase zpátky. Došel jsem k této trochu směšné úvaze:

Motýlku, ty máš osudem určeno, abys měl pořád co dělat s přílivy a odlivy moře. Ať chceš nebo nechceš, měsíc má pro tebe a pro tvůj život velkou důležitost. Díky přílivům a odlivům se ti přece podařilo vyplout snadno z Maroni, když jsi utekl z trestnice. Když jsi vyjel z Trinidadu na Curašao, musel jsi počítat s hodinou přílivu. V Rio Hacha tě zatkli proto, že odliv nebyl dost silný, aby tě zanesl dost daleko, a teď jsi zase vydán na milost a nemilost tomu věčnému pohybu moře.

Mezi těmi, kdo budou číst tyto stránky, budou-li jednoho dne vydány, pocítí se mnou možná někteří čtenáři soucit při líčení všeho, co jsem musel vytrpět v těch kolumbijských kobkách. To budou dobří lidé. Ti druzí, přímí příbuzní dvanácti bábovek, které mě odsoudily, nebo rodní bratři prokurátora řeknou: „Dobře mu tak, měl zůstat v trestanecké kolonii, nebylo by ho to potkalo.“ Nuže, víte, co vám řeknu, stejně vám, vy dobří, jako vám bábovkám? Nejsem zoufalý, ani v nejmenším, a dokonce víc: jsem radši v těchhle kobkách staré kolumbijské pevnosti, kterou vybudovala španělská inkvizice, než na ostrovech Spásy, kde jsem měl být až dodnes. Tady je ještě mnohé, oč se mohu pokusit, aby se mi podařil útěk, a tady, dokonce v této shnilé díře, jsem přecejen dva tisíce pět set kilometrů daleko od kolonie. Budou tu mít opravdu co dělat, aby mě uhlídali a donutili jet všechny ty kilometry zase zpátky. Lituji jen jednoho: svého kmene, Lali a Zoraimy a té svobody uprostřed přírody, bez komfortu civilizovaného člověka, ale také bez policie, vězení a tím spíš bez podzemních kobek. Myslím, že by mé divošské přátele nikdy ani nenapadlo mučit takhle své nepřátele, a tím méně mne, člověka, který se vůči Kolumbii nedopustil žádného trestného činu.

Ležím na desce a kouřím dvě nebo tři cigarety vzadu ve své cele, aby to ostatní neviděli. Když jsem černochovi vracel škrabátko, hodil jsem mu také zapálenou cigaretu a on si počíná stejně jako já, ze studu vůči ostatním. Tyhle podrobnosti, které se zdají nicotné, mají podle mého názoru velkou cenu. Dokazují, že my, páriové společnosti, jsme si přinejmenším zachovali zbytky dobrého chování, taktu a studu.

Zde to není jako v Conciergerie. Mohu snít a toulat se prostorem a nemusím si přitom dávat přes oči kapesník, abych si je chránil před příliš ostrým světlem.

Kdo jenom mohl udat na policii, že jsem v klášteře?

Ach, jestli se to jednou dovím, ten si to odskáče. Ale potom si říkám: „Neblbni, Motýlku! Máš-li důvody podniknout něco, aby ses pomstil ve Francii, proč máš někomu ubližovat v téhle ztracené zemi? Toho člověka stejně potrestá život sám, a jestli se sem kdy máš vrátit, nebude to proto, aby ses mstil, ale abys dal štěstí Lali a Zoraimě a možná svým dětem, jejichž otcem budeš. Jestli máš ještě někdy přijít do téhle pustiny, pak to bude kvůli nim a všem

Guajiros, od nichž se ti dostalo cti, že tě přijali mezi sebe jako svého. Jsem ještě na cestě zatracení, ale i když jsem na dně podmořské kobky, jsem stále, ať se to komu líbí nebo ne, na útěku a na cestě ke svobódě. To se nedá popřít.“

Dostal jsem papír, tužku a dva balíčky cigaret. Jsem tu už tři dny.

Měl bych vlastně říct tři noci, protože je tu pořád noc. Zapaluji si cigaretu „Piel Roja“ a myslím přitom s obdivem, jak jsou tu vězni k sobě solidární. Kolumbijec, který mi přinesl balíček, hrozně riskuje. Kdyby ho dopadli, znamenalo by to, že by se asi octl právě zde, v těchto kobkách. Samozřejmě, že o tom ví, a přesto je ochoten pomoci mi v mé kalvárii. Je nejen odvážný, ale i vzácně ušlechtilý.

Stále týmž systémem, se zapáleným svitkem papíru, čtu: „Motýlku, víme, že se držíš dobře. Bravo! Co je u tebe nového? U nás vše při starém. Přišla tě navštívit jeptiška, která mluví francouzsky. Nenechali ji s námi mluvit, ale jeden Kolumbijec nám říkal, že prý jí stačil sdělit, že ten Francouz je v kobkách smrti. Řekla: Příjdu zas. Toje všechno. Objímáme tě, tví přátelé.“

Odpovědět bylo nesnadné, přesto se mi podařilo napsat: „Děkuji za všechno. Jde to, držím se. Napište francouzskému konzulovi, člověk nikdy neví. Ať všechno zařizuje vždycky jenom jeden z vás, protože kdyby to prasklo, bude potrestán jenom on. Nedotýkejte se špiček šípů. Ať žije útěk!“

ÚTĚK VE SVATÉ MARTĚ

Teprve po osmadvaceti dnech jsem se dostal z té odporné jeskyně na zásah belgického konzula ve Svaté Martě, jménem Klausen.

Černoch, který se jmenoval Palacios, se dostal z kobek tři týdny po mém příchodu a napadlo ho říct při návštěvě své matce, aby upozornila belgického konzula, že v kobkách je jeden Belgičan.

Tak se stalo, že mě jednoho dne přivedli do velitelovy kanceláře.

Velitel mi říká:

„Jste Francouz, proč intervenujete u belgického konzula?“

V kanceláři seděl v lenošce pán v bílém obleku, asi tak padesátník, světlé, skoro bílé vlasy, kulatý, svěží a růžový obličej. Na kolenou měl koženou aktovku. Okamžitě mi došlo, oč jde.

„To říkáte vy, že jsem Francouz. Uprchl jsem před francouzskou justicí, to přiznávám, ale jsem Belgičan.“

„Tak vidíte,“ říká drobný pán s obličejem faráře.

„Proč jste to neřekl?“

„Pro mne to nemělo vzhledem k vám žádný význam, protože jsem se na vašem území skutečně nedopustil žádného trestného činu, nepočítám-li, že jsem uprchl z vězení, což je pro každého vězně normální.“

„Dobrá, dám vás zpátky k vašim kamarádům. Ale Seňor Consul, upozorňuji vás, že při prvním pokusu o útěk ho dám zpátky tam, kde byl. Odveďte ho k holiči a potom ho zaveďte k jeho kumpánům.“

„Děkuji, pane konzule, moc vám děkuji, že jste se kvůli mně tolik obtěžoval.“

„Panebože! Jak jste asi musel v těch hrozných kobkách trpět.

Rychle, zmizte odtud, aby si to to zvíře náhodou nerozmyslelo. Příjdu se na vás zase podívat. Na shledanou.“

Holič tam nebyl, a tak mě dovedli k přátelům. Musel jsem asi vypadat prapodivně, protože mi v jednom kuse říkali:

„Člověče, vždyť to nejsi ty! To není možný! Co ti tam ti lumpi udělali, že tě tak zřídili? Mluv přece. Řekni něco! Co to máš s očima? Proč je pořád otvíráš a zavíráš?“

„Protože si nemůžu zvyknout na tohle světlo. Denní světlo je na mě moc ostrý, bolí mě z něho oči, zvykly si na tmu.“ Posadil jsem se obličejem do pokoje: „Takhle je to lepší.“

„Smrdíš hnilobou. I tělo je ti cítit hnilobou!“

Svlékl jsem se do naha a mládenci položili mé svršky ke dveřím.

Měl jsem paže, záda, stehna a nohy plné červených bodnutí, jako u nás od štěnic, a stop po kusadlech malinkatých krabů, které přinášel příliv. Vypadal jsem hrozně, nepotřeboval jsem ani zrcadlo, abych si to uvědomil. Šest trestanců, kteří toho už tolik viděli, přestalo mluvit, tak byli tím pohledem vyvedeni z míry. Clousiot zavolal jednoho policistu a řekl mu, že když není po ruce holič, je na dvoře aspoň voda. Ten mu řekl, ať počká, až nás pustí na dvůr.

Šel jsem na dvůr úplně nahý. Clousiot mi přinesl čisté šaty. S Maturettovou pomocí se znova a znova drhnu černým kolumbijským mýdlem. Čím víc se umývám, tím víc špíny ze mne jde. Nakonec, po několikerém umytí a opláchnutí, se cítím čistý. V pěti minutách jsem se osušil na slunci a oblékl. Přišel holič. Chce mě ostříhat dohola. Říkám mu: „Ne, ostříhej mě normálně a ohol mě. Zaplatím ti.“

„Kolik?“

„Jedno peso.“

„Udělej to dobře, dám ti dvě,“ říká Clousiot.

Vykoupaný, oholený, dobře ostříhaný a oblečen do čistého se cítím jako znovuzrozený. Přátelé se mě donekonečna vyptávají:

„A co voda? Jak vysoko vystupovala? A krysy? A stonožky?

A bahno? A krabi? A hovna z kádí a mrtví, co vyplavávali nahoru?

Byli to mrtví, co umřeli přirozenou smrtí, nebo co se oběsili? Anebo sebevrazi, co ,zasebevraždila` policie?“

Otázky nebraly konce, až jsem z toho mluvení dostal žízeň. Ve dvoře jeden chlapík prodával kávu. Za ty tři hodiny, co jsem byl na dvoře, jsem vypil nejméně deset silných káv, oslazených „papelónem“, surovým cukrem. Ta káva mi připadala jako nejlepší nápoj na světě. Černoch, který byl v protější kobce, mě přišel pozdravit.

Vyložil mi polohlasem historku belgického konzula a své matky.

Stiskl jsem mu ruku. Je velice pyšný, že je původcem mého vysvobození. Odchází celý šťastný a říká: „Promluvíme si zítra. Pro dnešek to stačí.“

Cela mých přátel mi připadá jako palác. Clousiot má visuté lůžko, které je jeho majetkem, protože si je koupil za vlastní peníze.

Donutil mě, abych si na ně lehl. Natáhl jsem se napříč. Diví se a já mu vysvětluji, že když si lehne podélně, znamená to, že nemá ponětí, jak se má ležet ve visutém lůžku.

Jíst, pít, spát, hrát dámu, hrát karty se španělskými kartami, mluvit španělsky mezi sebou i s policisty a kolumbijskými dozorci, abychom se dobře naučili jazyk, to všechno vyplňovalo náš den a dokonce část noci. Je to mizérie, muset na kutě v devět večer. To se pak hrnou podrobnosti od útěku z nemocnice ve Svatém Vavřinci až po Svatou Martu, přicházejí, defilují mi před očima a žádají si pokračování. Kamaráde, ten film se tady nemůže zastavit, musí pokračovat, a bude pokračovat! Nech mě načerpat sil a můžeš si být jist, že příjdou další epizody, spolehni se! Našel jsem svoje maličké šípy a dva listy koky, jeden úplně suchý a druhý ještě trochu zelený.

Žvýkám ten zelený. Všichni se na mě dívají s úžasem. Vysvětlil jsem přátelům, že to jsou listy, z kterých se vyrábí kokain.

„Nedělej si z nás blázny.“

„Ochutnej.“

„Opravdu, dřevění z toho jazyk a rty.“

„Prodává se to tady?“

„Nevím. Jak to děláš, Clousiote, že máš čas od času prachy?“

„Vyměnil jsem si peníze v Rio Hacha a od tý doby jsem u sebe nosil peníze vždycky úplně veřejně.“

„Já mám šestatřicet zlatejch stopesosek u velitele a každá má cenu tři sta pesos. Některej den ten problém nadhodím.“

„To jsou hadi, radši mu nabídni nějakej kšeft.“

„To je nápad.“

V neděli jsem mluvil s belgickým konzulem a s belgickým vězněm, který se dopustil zneužití důvěry vůči jakési americké banánové společnosti. Konzul mně nabídl ochranu mých zájmů. Vyplnil dotazník, v němž prohlašuji, že jsem se narodil z belgických rodičů v Bruselu. Řekl jsem mu o jeptiškách a o perlách. Jenže on je protestant a nezná ani jeptišky, ani kněze. Zná trochu biskupa. Pokud jde o mince, radí mi, abych je nereklamoval. Je to příliš riskantní. O našem převozu do Baranquilly by měl být vyrozuměn čtyřiadvacet hodin před naším odjezdem, „a mohl byste si je vyžádat v mé přítomnosti,“ říká, „protože jestliže jsem správně pochopil, jsou tu svědkové.“

„Ano.“

„Ale teď nereklamujte nic - byl by schopen strčit vás zpátky do těch hrozných kobek, a dokonce vás dát zabít. Ty zlaté pesos, to je opravdové malé jmění. Nemají hodnotu tři sta pesos, jak se domníváte, nýbrž každá má cenu pět set padesát pesos. Je to tedy velká částka. Nesmíte pokoušet ďábla. Pokud jde o perly, to je něco jiného, dejte mi čas na uváženou.“

Zeptal jsem se černocha, jestli by se mnou nechtěl utéct a jak by se na to, podle jeho názoru, mělo jít. Když uslyšel o útěku, jeho světlá kůže zpopelavěla.

„Proboha tě prosím, člověče. Ať tě ani nenapadne na to pomyslet. Kdybys shořel, čeká tě pomalá a příšerná smrt. Závdavek už sis vybral a víš, jak chutná. Počkej, až budeme jinde, v Baranquille. Tady by to byla sebevražda. Chceš přijít o kejhák? Jestli ne, tak zachovej klid. V celý Kolumbii neexistujou kobky, jako jsou tyhle, tos poznal na vlastní kůži. Tak proč to riskovat tady?“

„To je pravda, ale zdi tu nejsou nijak zvlášť vysoký a bylo by to asi relativně snadný.“

„Hombre, facil o no (se mnou nepočítej). Ani, že uteču, ani že ti pomůžu. Dokonce s tebou o tom ani nebudu mluvit.“ Odešel celý vyděšený s těmito slovy: „Francouzi, ty nejsi normální, jsi blázen, že můžeš na něco takovýho pomyslet tady, ve Svaté Martě.“

Každé ráno a každé odpoledne se dívám na kolumbijské vězně, kteří si tu odpykávají těžké zločiny. Vypadají všichni jako vrahouni, ale je vidět, že jsou zkroceni. Hrůza, že by se mohli octnout v kobkách, je úplně paralyzuje. Před čtyřmi nebo pěti dny jsme viděli, jak byl z kobek propuštěn chlap jako hora, o hlavu větší než já, říká se mu „El Caimán“. Má pověst mimořádně nebezpečného člověka.

Dal jsem se s ním do řeči a po třech čtyřech procházkách mu říkám:

„Caimán, quieres fugarte conmigo (chceš se mnou utéct)?“

Podíval se na mne, jako bych byl ďábel, a říká mi:

„Abych se vrátil tam, odkud jsem vyšel, kdyby to prasklo? Ne, děkuju. Radši bych zabil vlastní mámu, než bych se tam vrátil.“

To byl můj poslední pokus. Už nepromluvím o útěku s nikým.

Odpoledne jsem uviděl velitele věznice, šel právě kolem mne.

Zastavil se, podíval se na mne a říká:

„Jakpak se daří?“

„Docela dobře, ale bylo by to lepší, kdybych měl svoje zlaté mince.“

„Proč?“

„Protože bych si mohl zaplatit advokáta.“

„Pojď se mnou.“

Odvedl mě do své kanceláře. Jsme sami. Podal mi doutník - to není špatné - zapálil mi ho - čím dál tím líp.

„Umíš dost španělsky, abys rozuměl, a když budeš pomalu mluvit, srozumitelně odpovídal?“

„Umím.“

„Dobrá. Říkáš, že chceš prodat svých šestadvacet mincí.“

„Ne, svých šestatřicet mincí.“

„Ach ano, ano. A zaplatit si těmi penězi advokáta. Jenže o tom, že ty máš peníze, víme jenom my dva.“

„Ne, ví to ještě seržant, těch pět mužů, co mě zatýkali, a druhý velitel, který je měl u sebe, než vám je odevzdal. A potom můj konzul.“

„Ach, ach! Bueno! Tím líp, že to ví tolik lidí, aspoň budem hrát otevřenou hru. Ty víš, že jsem ti prokázal velkou službu. Mlčel jsem a neposlal jsem informační dotazník různým policiím v zemích, kterými jsi prošel, s dotazem, jestli nevědí něco o krádeži mincí.“

„Ale to jste měl udělat.“

„Ne, kvůli tobě bylo lepší to neudělat.“

„Děkuju vám, pane veliteli.“

„Chceš, abych ti je prodal?“

„Po kolika?“

„Po tolika, kolik ti zaplatili za ty tři, jak jsi mi říkal: tři sta pesos.

Dáš mi z každého zlaťáku stovku za to, že jsem ti prokázal službu.

Co na to říkáš?“

„Ne. Ty mi vrátíš mince, jak jsi je dostal, a já ti dám zakaždou ne sto, ale dvě stě pesos. Zasloužíš si to za všechno, cos pro mne udělal.“

„Francouzi, ty jsi moc velká liška. Já jsem jenom chudák kolumbijský oficír, moc důvěřivý a trochu pitomec, kdežto ty jsi inteligentní, a jak říkám, moc velká liška.“

„Tak dobrá. Co rozumného mi můžeš nabídnout?“

„Zítra pozvu sem do mé kanceláře kupce. Uvidí mince a rozdělíme se na půl. Buď, a nebo. Buď tě pošlu do Baranquilly s mincemi, nebo tady zůstanou, aby se vyšetřilo, jak jsi k nim přišel.“

„Ne, poslechni si můj poslední návrh: ten člověk příjde sem, podívá se na mince a všechno, co zaplatí nad tři sta padesát pesos za každou, je tvoje.“

„Esta bien (dobrá), tu tienes mi palabra (máš mé slovo). Ale kam dáš tak velkou sumu?“

„Hned jak budou peníze vyplaceny, zavoláš belgického konzula. Dám mu je na advokáta.“

„Ne, nechci, aby tu byli svědci.“

„Neriskuješ nic. Podepíšu, žes mi mých šestatřicet mincí vrátil.

Plácni si se mnou, a budeš-li se ke mně chovat korektně, navrhnu ti další obchod.“

„Jaký?“

„Spolehni se, že je stejně dobrý jako ten první, a půjdeme v něm na polovic.“

„Cual es (co je to)? Řekni mi to.“

„Zařiď zítra všechno rychle a večer, v pět hodin, až moje peníze budou v bezpečí u konzula, řeknu ti tu druhou věc.“

Schůzka trvala dlouho. Když jsem se navýsost spokojený vrátil na dvůr, byli už přátelé v cele.

„Tak co se děje?“

Zopakoval jsem jim celý rozhovor. Všichni se svíjíme smíchy navzdory situaci, v které jsme.

„To je ale liška, ten chlap. Ale tys ho vzal o koňskou dýlku. Myslíš, že na to půjde?“

„Sázím sto pesos proti dvěma stovkám, že ho mám v pytli. Kdo se vsadí?“

„Ne, já si taky myslím, že zabral.“

Celou noc jsem přemýšlel. První záležitost je v suchu. Druhá, protože jít zabavit perly bude pro něho potěšením, je taky v suchu.

Zbývá třetí. Třetí… by bylo to, že bych mu nabídl všechno, co by připadlo mně, aby mě nechal ukrást v přístavu loď. Mohl bych ji koupit za peníze, které nosím v pouzdru. Uvidíme, jestli podlehne pokušení. Co riskuji? Po prvních dvou obchodech mě ani nebude moci potrestat. Uvidíme. Neříkej hop, dokud… atd. Mohl bys čekat, až budeš v Baranquille. Ale proč? Významnější město, důležitější vězení, z čehož plyne, že je líp hlídané a má vyšší zdi. Měl bych se vrátit a žít s Lali a Zoraimou: rychle uprchnu, přečkám tam několik let, půjdu do hor s kmenem, který má voly, a tam navážu spojení s Venezuelci. Tenhle útěk se mi musí podařit stůj co stůj. Celou noc kombinuji, jak to navléknout, abych dobře vymanévroval tu třetí věc.

Nazítří všechno klape jako na drátkách. V devět hodin pro mne přišli, abych šel za nějakým pánem, který mě čeká u velitele. Když jsem přišel, velitel zůstal venku a já stojím před mužem, asi šedesátnikem, ve světle šedém obleku a v šedé vázance. Na stole velký klobouk z šedé plsti, jaký nosívají kovbojové. Do popředí vystupuje veliká šedá, stříbřitě modrá perla, vyložená na vázance jako ve skříňce na skvosty. Ten hubený a suchý muž nepostrádá určitou eleganci.

„Dobrý den, pane.“

„Mluvíte francouzsky?“

„Ano, pane, jsem původem z Libanonu. Jak vidím, máte zlaté mince po sto pesos, mám o ně zájem. Nabízím vám za každou pět set. Souhlasíte?“

„Ne, šest set padesát.“

„Jste špatně informován, pane! Maximální cena je pět set padesát za kus.“

„Podívejte se, vzhledem k tomu, že si je berete všechny, dám vám je po šesti stech.“

„Ne, po pěti stech padesáti.“

Zkrátka, dohodli jsme se na pěti stech osmdesáti. Obchod je uzavřen. „Qué han dicho (co jste říkal)?“

„Obchod je uzavřen, veliteli. Po pěti stech osmdesáti. Prodej se uskuteční odpoledne.“

Obchodník odjel. Velitel vstal a říká mi:

„Výborně, tak kolik připadne na mne?“

„Dvě stě padesát za kus. Vidíte, že vám dávám dvaapůlkrát víc, než co jste chtěl vydělat vy, sto pesos za jednu.“

Usmál se a říká: „Ta druhá záležitost?“

„Nejdřív aby tu byl odpoledne konzul a přijal peníze. Až odjede, řeknu ti o té druhé věci.“

„Tak je to přece pravda, že je ještě nějaká jiná?“

„Máš moje slovo.“

„Dobrá, ojalá (jenom aby).“

Ve dvě hodiny se dostavili konzul i Libanonec. Ten mi vyplatil dvacet tisíc osm set pesos. Z toho jsem odevzdal dvanáct tisíc šest set konzulovi a osm tisíc dvě stě osmdesát veliteli. Napsal jsem veliteli potvrzení, že mi vrátil mých šestatřicet zlatých mincí. Zůstali jsme s velitelem sami. Vyprávěl jsem mu scénu s představenou.

„Kolik bylo těch perel?“

„Pět až šest set.“

„Je to zlodějka, ta představená. Měla ti je vrátit, nebo ti je dát, poslat, nebo je odevzdat na policii. Podám na ni trestní oznámení.“

„Ne, pojedeš k ní a dáš jí odemne dopis, napsaný francouzsky.

A než začneš mluvit o dopise, dáš si zavolat irskou sestřičku.“

„Chápu: ta má přečíst dopis napsaný francouzsky a přeložit jí ho.

Výborně. Už tam jedu.“

„Počkej na dopis.“

„Jo, dopis! José, připrav vůz se dvěma muži!“ křičí pootevřenými dveřmi.

Usadil jsem se ve velitelově kanceláři a na papír s hlavičkou věznice jsem napsal tento dopis:

Matka představená kláštera, do rukou šlechetné dobročinné irské sestry.

Když mě Bůh přivedl k Vám, a já se domníval, že se mi dostane pomoci, na jakou má podle křesťanského zákona právo každý pronásledovaný, svěřil jsem Vám vdobré víře pytlík perel, který je mým majetkem, abych Vás tak ujistil, že nehodlám odejit tajně zpod Vaši střechy, která chrání dům boží. Nějaký podlý člověk pokládal za svou povinnost udat mě policii, která mě u vás vzápětí zatkla. Doufám, že nízká duše, která ten čin spáchala, nepatří žádné z nevěst božích ve Vašem domě. Nemohu Vám říct, že mu nebo ji, té zkažené duši, odpouštím, protože bych lhal. Naopak, budu horlivě prosit

Boha, aby buď on, nebo některý z jeho svatých potrestal bez smilování toho nebo tu, kdo se dopustil tak obludného hříchu. Žádám

Vás, matko představená, abyste veliteli Cesariovi vydala pytlík s perlami, který jsem Vám svěřil. Jsem si jist, že mi ho odevzdá ve vší zbožnosti. Tento dopis pokládejte za potvrzenku.

Poroučím se atd.

Klášter je od Svaté Marty vzdálen osm kilometrů. Vůz se vrátil za půldruhé hodiny. Velitel pro mne poslal.

„Hotovo. Přepočítej je, jestli nějaká nechybí.“

Počítám je nikoli proto, abych zjistil, jestli nějaká chybí, ale abych věděl, kolik perel je teď v rukou toho rabiáta. Je jich pět set sedmdesát devět.

„Je to správně?“

„Je.“

„No falta (nechybí žádná)?“

„Ne. A teď vypravuj.“

„Když jsem přišel do kláštera, byla představená na dvoře. Oba policisté se postavili vedle mne, každý zjedné strany, a já jsem řekl:

,Madame, musím ve vaší přítomnosti mluvit s irskou sestrou ve velmi vážné záležitosti, jistě se domýšlíte, oč jde.`“

„A dál?“

„Když sestra četla představené dopis, celá se při tom chvěla. Ta neřekla nic. Sklonila hlavu, vytáhla zásuvku svého stolu a řekla mi:

,Zde je váček s perlami, je nedotčený. Ať Bůh odpustí té, která se dopustila na tom člověku takového zločinu. Řekněte mu, že se za něho modlíme.` To je všechno, hombre!“ uzavřel své vyprávění velitel.

„Kdy prodáme ty perly?“

„Maňana (zítra). Neptám se tě, odkud je máš. Vím teď, že jsi nebezpečný matador (zabíječ), ale vím, že umíš držet slovo a že jsi čestný muž. Tady máš. Odnes si tu šunku, láhev vína a francouzský chleba a oslav s přáteli dnešní památný den.“

„Dobrou noc.“

Tak jsem přišel do cely s dvoulitrovou lahví chianti, asi třikilovou šunkou a čtyřmi dlouhými francouzskými chleby. Je to sváteční tabule. Šunky, chleba i vína rychle ubývá. Všichni jedí a pijí s velkou chutí.

„Myslíš, že advokát pro nás může něco udělat?“

Rozesmál jsem se na celé kolo. Chudáci, i oni naletěli na ten trik s advokátem!

„Nevím. Než vydám nějaký peníze, musí se všechno promyslet a zvážit.“

„Nejlepší by bylo,“ říká Clousiot, „zaplatit jenom v případě, že se to podaří.“

„Správně. Musíme najít advokáta, kterej na tenhle návrh přistoupí.“ Dál už o tom nemluvím, trochu se stydím.

Nazítří přišel Libanonec znovu. „Tohle je moc složité,“ říká.

„Perly se musí nejdřív roztřídit podle velikosti, potom podle lesku a nakonec podle tvaru. Musí se zjistit, jestli jsou pěkně kulaté nebo nepravidelných tvarů.“ Zkrátka je to nejen složité, ale Libanonec navíc říká, že musí přivést jiného příslušného kupce, který se ve věci vyzná lépe než on. Za čtyři dny je všechno hotovo. Zaplatil třicet tisíc pesos. V poslední chvíli jsem vytáhl jednu růžovou a dvě černé perly. Chci je dát jako dárek ženě belgického konzula. Jako dobří obchodníci toho využívají a tvrdí, že ty tři perly samy stojí pět tisíc pesos. Přesto jsem si je vzal.

Belgický konzul se zdráhá perly přijmout. Těch patnáct tisíc pesos mi uschová. Mám tedy sedmadvacet tisíc pesos. Teď jde o to zařídit dobře třetí záležitost.

Jak bych na to měl jít? Dobrý dělník vydělával v tu dobu v Kolumbii osm až deset pesos denně. Takže sedmadvacet tisíc pesos jsou velké peníze. Budu kout železo, dokud je žhavé. Velitel dostal třiadvacet tisíc pesos. Kdyby se k tomu přidalo sedmadvacet tisíc, měl by padesát tisíc pesos.

„Veliteli, kolik by stálo zařídit si nějaký obchod, z kterého by se dalo žít líp, než žijete vy?“

„Dobrý obchod by stál něco mezi čtyřiceti a šedesáti tisíci pesos.“

„A co by vynášel? Třikrát tolik, co vyděláváte vy? Čtyřikrát?“

„Víc. Pětkrát až šestkrát tolik, co vydělávám.“

„Tak proč se nestanete obchodníkem?“

„Potřeboval bych dvakrát tolik, co mám.“

„Tak poslouchej, veliteli, mám pro tebe třetí návrh.“

„Nezahrávej si semnou.“

„Ujišťuju tě, že ne. Chceš těch sedmadvacet tisíc pesos, které mám? Když budeš chtít, jsou tvoje.“

„Jak to?“

„Nech mě utéct.“

„Poslechni, Francouzi, vím, že mi nedůvěřuješ. Dřív jsi možná měl pravdu. Ale teď, kdy jsem se díky tobě dostal z bídy, nebo skoro dostal, když si můžu koupit dům a poslat děti do soukromé školy, pamatuj si, že jsem tvůj přítel. Nechci tě okrást ani nechci, aby tě zabili. Ale v tomhle pro tebe nemůžu nic udělat ani za celé jmění. Nemohu tě nechat utéct, abys měl šanci, že se ti to podaří.“

„A co když ti dokážu opak?“

„To by se uvidělo, ale dobře si to napřed rozmysli.“

„Veliteli, máš nějakého přítele rybáře?“

„Mám.“

„Dokázal by mě vyvézt na moře a prodat mi člun?“

„Nevím.“

„Kolik asi stojí člun?“

„Dva tisíce pesos.“

„Kdybych mu dal sedm tisíc a tobě dvacet, stačilo by to?“

„Francouzi, deset tisíc by mi stačilo, nech si něco prosebe.“

„Tak to zařiď.“

„Pojedeš sám?“

„Ne.“

„Kolik?“

„Dohromady tři.“

„Musím promluvit se svým přítelem rybářem.“

Jsem ohromen, jak se chování toho člověka ke mně změnilo. Má hubu jako vrah, ale pod tím zevnějškem má zlaté srdce.

Na dvoře jsem promluvil s Clousiotem a Maturettem. Řekli mi, ať udělám, co uznám za vhodné, že jsou připraveni jít se mnou. Že svěřují své životy s takovou důvěrou do mých rukou, je pro mne velké zadostiučinění. Nezneužiju jí, budu krajně opatrný, protože jsem si na sebe vzal velkou zodpovědnost. Ale musím upozornit ostatní naše společníky. Právě jsme dokončili turnaj v dominu. Je kolem deváté hodiny večer. Je to poslední možnost napít se kávy. Volám:

„Cafetero!“ a dali jsme si nalít šestkrát horkou kávu.

„Musím s váma mluvit. Oč jde. Vypadá to, že se mi naskytne příležitost znovu zahnout. Bohužel není možný, aby nás uteklo víc než tři. Normální by bylo, abych utekl s Clousiotem a Maturettem, s těma jsem utekl z kolonie. Jestli někdo z vás něco má, ať to upřímně řekne, poslechnu si to.“

„Ne,“ říká Bretonec, „je to spravedlivý, ať se to vezme, z který chce strany. Nejdřív proto, že jste spolu foukli z kolonie. Dál. Jestliže jste teď v týhle situaci, můžeme za to my, protože jsme chtěli přistát v Kolumbii. Přesto ti děkujeme, Motýlku, žes chtěl znát náš názor. Ale máš naprosté právo dělat, co děláš. Dej Bůh, aby se vám útěk podařil, protože kdyby vás chytili, je to jistá smrt, a navíc v krásnejch podmínkách.“

„To víme,“ říká Clousiot a Maturette, oba najednou.

Velitel se mnou mluvil odpoledne. Jeho přítel souhlasí. Chce vědět, co si s sebou chceme vzít do člunu.

„Padesátilitrový sud sladké vody, pětadvacet kilo kukuřičné mouky a šest litrů oleje. To je všechno.“

„Carajo!“ vykřikl velitel. „S tak málo věcmi chceš vyplout na moře?“

„Ano.“

„Ty jsi třída, Francouzi.“

A je to. Rozhodl se, že podnikne i třetí akci. Dodává chladně:

„Věř si tomu nebo ne, dělám to pro děti a pak taky pro tebe. Zasloužíš si to za svou odvahu.“

Vím, že mluví pravdu, a děkuji mu.

„Jak chceš udělat, aby se moc nepoznalo, že jsem byl s tebou ve spolku?“

„Tvé zodpovědnosti se to vůbec nedotkne. Uteču v noci, když bude mít službu druhý velitel.“

„Jaký máš plán?“

„Zítra snížíš noční hlídku o jednoho strážného. Za tři dny o dalšího. Až bude jen jeden, dáš postavit strážní budku proti dveřím cely. První noc, kdy bude pršet, se půjde hlídka schovat do budky a já vyskočím zadním oknem. Pokud jde o světlo kolem zdi, musíš to nějak zařídit, abys udělal sám krátké spojení. Víc nic po tobě nechci. Krátké spojení můžeš udělat tak, že přehodíš přes dva dráty, které vedou ke sloupu k řadě světel, osvětlujících zeď shora, metr dlouhý měděný drát. Ten bude mít na každém konci přivázaný kámen. Pokud jde o rybáře, člun musí být přivázán řetězem, u kterého zlomí zámek sám, abych nemusel ztrácet čas.

Plachty musí být připraveny ke zdvižení a musí tam být tři velká vesla, abychom co nejdřív nabrali vítr.“

„Je tam přece malý motor,“ říká velitel.

„Á, tím líp: ať ho nechá běžet, jako by ho zahříval, a ať si jde do nejbližší hospody na skleničku. Až nás uvidí přicházet, ať si stoupne ke člunu v černém gumáku.“

„Peníze?“

„Rozříznu tvých dvacet tisíc pesos, každá bankovka bude rozříznuta na dvě půlky. Rybářovi zaplatím těch sedm tisíc předem.

Takže ty dostaneš nejdřív první polovinu bankovek. Druhá bude uložena u Francouze, který tu zůstává, řeknu ti, u kterého.“

„Ty mi nevěříš? To je špatné.“

„Ne, to neznamená, že ti nevěřím, ale mohl bys udělat chybu s krátkým spojením, a v tom případě bych ti nezaplatil, protože bez krátkého spojení nemůžu pryč.“

„Dobrá.“

Všechno je připraveno. Velitelovým prostřednictvím jsem dal sedm tisíc rybářovi. Už pět dní hlídá v noci jen jeden strážný. Budka je postavena a my čekáme na déšť, který nepřichází. Mříž jsme přepilovali pilkami, které nám dal velitel, zářez je dobře zalepen a navíc zakryt klecí s papouškem, který začíná říkat francouzsky

„hovno“. Jsme jako na trní. Velitel má polovinu bankovek. Čekáme každou noc. Déšť nepřichází. Velitel má za úkol udělat za hodinu od chvíle, kdy se spustí déšť, krátké spojení pod zdí z vnější strany. Nic, nic, ani kapka, v tomto ročním období je to neuvěřitelné.

Sebemenší mráček, který okamžitě zaregistrujeme přes mříže, nás naplňuje nadějí - a pak zase nic. Člověk by se z toho zbláznil. Už šestnáct dní je všechno připraveno, šestnáct nocí beze spánku, srdce v hrdle. Jednou v neděli ráno si pro mne velitel přišel sám na dvůr a odvedl si mě do kanceláře. Vrací mi balíček s polovinami bankovek a tři tisíce pesos v celých bankovkách.

„Co se děje?“

„Francouzi, kamaráde, už ti zbývá jen tato noc. Zítra v šest hodin jedete do Baranquilly. Od rybáře ti vracím jenom tři tisíce pesos, ostatní utratil. Jestliže Bůh dá, aby dnes v noci pršelo, rybář tě bude čekat, a až si budeš brát loď, dáš mu peníze. Mám k tobě důvěru, vím, že se nemám čeho obávat.“

Nepršelo.

ÚTĚKY V BARANQUILLE

V šest hodin ráno nám osm vojáků a dva kaprálové pod velením jednoho poručíka nasadili pouta a vzhůru do Baranquilly ve vojenském kamiónu. Ujeli jsme sto osmdesát kilometrů za tři a půl hodiny. V deset hodin dopoledne jsme ve věznici, která se jmenuje

„80“, calle Medellín v Baranquille. Té námahy, abychom se nedostali do Baranquilly, a nakonec jsme přece tady! Je to významné město, nejdůležitější kolumbijský přístav na Atlantiku, ale je v ústí velké řeky, která se jmenuje Magdaléna. Vězení je kapitální: čtyři sta vězňů a skoro sto dozorců. Je zorganizováno jako kterékoli evropské vězení. Kolem dokola dvě zdi, vysoké přes osm metrů.

Přijal nás generální štáb věznice v čele s ředitelem donem Gregoriem. Věznice má čtyři nádvoří. Dvě z jedné strany, dvě z druhé.

Odděluje je dlouhá kaple, kde se konají bohoslužby a která také slouží jako hovorna. Nás dali na nádvoří pro nejnebezpečnější zločince. Při osobní prohlídce našli třiadvacet tisíc pesos a šipky. Pokládám za svou povinnost upozornit ředitele, že jsou otrávené, což nedělám proto, aby si mysleli, že jsme snaživí chlapci.

„Ti Francouzi mají dokonce otrávené šípy!“

Že jsme se octli v Baranquille, je pro nás nejnebezpečnější okamžik celého dobrodružství. Právě tady budeme skutečně odevzdáni francouzským úřadům. Ano, Baranquilla, která se pro nás scvrkla na to ohromné vězení, je klíčový bod. Musíme odtud uprchnout za cenu jakékoli oběti. Musím hrát vabank.

Naše cela je uprostřed dvora. Ostatně to není cela, je to klec: cementová střecha, spočívající na velkých železných mřížích, v jednom koutě záchod, v druhém umyvadla. Ostatní vězňové, jejich asi stovka, byli odvedeni do cel vyhloubených ve čtyřech zdech nádvoří, velkého dvacet krát čtyřicet metrů. Mříže těchto cel vedou na dvůr. Nad každou mříží je plechový přístřešek, který chrání celu před deštěm. V ústřední kleci není nikdo jiný než my, šest Francouzů. Jsme ve dne v noci na očích vězňů a hlavně dozorců. Ve dne jsme na dvoře, od šesti hodin ráno do šesti do večera. Vcházíme do cely a vycházíme z ní podle libosti. Můžeme na dvoře mluvit, procházet se a dokonce jíst.

Dva dny po našem příchodu shromáždili nás šest v kapli v přítomnosti ředitele, několika policistů a sedmi nebo osmi novinářůfotografů.

„Vy jste uprchlíci z francouzské trestanecké kolonie Guayany?“

„Nikdy jsme to nepopírali.“

„Pro jaký trestný čin byl který z vás tak přísně potrestán?“

„To není vůbec důležité. Důležité je, že jsme nespáchali žádný trestný čin na kolumbijské půdě a že váš národ nám nejen odmítá právo začít nový život, ale navíc ještě dělá nadháněče a četníka francouzské vládě.“

„Kolumbie se domnívá, že vás nemá příjmout na své území.“

„Jenže já osobně a moji přátelé jsme byli a jsme pevně rozhodnuti nežít v této zemi. Všichni tři jsme byli zatčeni na širém moři a nikoli ve chvíli, kdy bychom byli chtěli přistát v této zemi. Naopak, dělali jsme všechno možné, abychom se od ní vzdálili.“

„Francouzi jsou skoro všichni katolíci jako my, Kolumbijci,“ říká jeden novinář z katolických novin.

„Je možné, že jste pokřtění, ale nepočínáte si právě jako křesťané.“

„A co nám vyčítáte.“

„Že spolupracujete s policajty, kteří nás honí. Dokonce víc, že děláte jejich práci za ně. Že jste nás okradli o loď, která nám patřila, a o všechno, co v ní bylo a co patřilo jen a jen nám. Byl to dar katolíků z ostrova Curašao, které tak ušlechtile reprezentoval biskup Irénée de Bruyne. Nemůžeme uznat, že jste nechtěli na sebe vzít riziko zkušenosti s naším problematickým přerodem a že jste nám k dovršení všeho zabránili jet dál za naše vlastní peníze do země, která by si na sebe případně to riziko vzala. To je pro nás nepřijatelné.“

„Máte to za zlé nám Kolumbijcům?“

„Ne Kolumbijcům jako takovým, ale jejich policejnímu a justičnímu systému.“

„Co tím chcete říct?“

„Že každou chybu lze napravit, když člověk chce. Nechte nás odjet do jiné země.“

„Pokusíme se, aby vám to bylo povoleno.“

Když jsme se vrátili na nádvoří, Maturette mi říká: „Tak co, došlo ti to? Tentokrát je, kamaráde, konec všech iluzí. Jsme v troubě a vysekat se z toho, to nepůjde tentokrát jen tak.“

„Mládenci, nevím, jestli budeme dohromady silnější, ale rád bych vám řekl, že každej si může dělat, co pokládá za správný. Pokud jde o mne, musím z té slavné Osmdesátky zdrhnout.“

Ve čtvrtek mě zavolali do hovorny. Uviděl jsem tam pěkně oblečeného asi pětatřicetiletého muže. Dívám se na něho. Podobá se podivně Louisi Degovi.

„Ty jsi Motýlek?“

„Jo.“

„Já jsem Josef, bratr Louise Degy. Četl jsem noviny a přišel jsem tě navštívit.“

„Děkuju.“

„Viděl jsi tam mýho bráchu? Znáš ho?“

Vypravoval jsem mu přesně Degovu odyseu až do dne, kdy se naše cesty rozešly v nemocnici. Sdělil mi, že jeho bratr je na ostrovech Spásy, dostal tu zprávu přes Marseille. Návštěvy se konají v kapli každý čtvrtek a neděli. Řekl mi, že v Baranquille žije tucet

Francouzů, kteří přišli hledat štěstí se svými ženami. Jsou to samí pasáci. V jedné speciální městské čtvrti udržuje půldruhého tuctu prostitutek vysokou francouzskou tradici distingované a dovedné prostituce. Je to stále týž typ mužů a žen, kteří provozují od Káhiry po Libanon, od Anglie po Austrálii, od Buenos Aires po Caracas, od Saigonu po Brazzaville na této zemi stále svou profesi, starou jako svět, prostituci a způsob, jak z ní být dobře živ.

Josef Dega mi v této souvislosti vypravoval zábavnou věc: francouzští pasáci z Baranquilly se zlobí. Bojí se, aby náš příchod do vězení tohoto města neporušil jejich klid a nepřinesl újmu jejich kvetoucímu obchodu. Kdyby prý některý z nás uprchl, půjde ho policie hledat do „casetas“ Francouzek, i kdyby tam uprchlík nikdy nehledal útočiště. A z toho nepřímo plyne hrozba, že by policie mohla odhalit mnoho věcí: falešné papíry, zastaralá nebo propadlá povolení k pobytu. Kdyby hledali nás, vyvolalo by to ověřování totožnosti a pobytu. Jsou ženy, a dokonce muži, kteří by, takto odhaleni, mohli mít velké nepříjemnosti.

Takže jsem o celé věci důkladně informován. Degův bratr dodává, že je mi k dispozici, ať ho požádám o cokoli, a že ke mně bude chodit každý čtvrtek a každou neděli. Děkuji tomu hodnému mládenci, který mi později dokázal, že své sliby myslel upřímně. Informoval mě také, že naše vydání Francii už bylo schváleno.

„Tak, panstvo! Musím vám říct spoustu věcí.“

„Co?“ zvolali všichni sborem.

„Především, žádný iluze. Naše vydání už je hotová věc. Přijede pro nás extra loď z Francouzský Guayany, aby nás odvezla, odkud jsme přišli. Dál, že naše přítomnost dělá starosti našim pasákům, kteří se tu ve městě pěkně zabydleli. Toho, co mě navštívil, se to netýká. Ten na to kašle, ale jeho kolegové z korporace mají strach, že kdyby někdo z nás utekl, že jim z toho vzejdou maléry.“

Všichni vyprskli smíchy. Mysleli, že si dělám legraci. Clousiot říká:

„Vážený pane pasáku XY, mohl bych laskavě zdrhnout?“

„Dost legrace. Jestli za náma příjdou holky, musíte jim říct, aby už nechodily. Rozuměli jste?“

„Rozuměli.“

Na našem nádvoří je, jak už jsem říkal, asi stovka kolumbijských vězňů. Nejsou to zdaleka hlupáci. Najde se mezi nimi třída, dobří zloději, elegantní penězokazci, geniální podvodníci, odborníci na útok se zbraní v ruce, obchodníci s drogami a několik zabijáků s velkou praxí, vytrénovaných k této, v Americe tak běžné profesi ve speciálních kursech. Boháči, politikové a přistěhovalí dobrodruzi si je tam najímají do služeb a oni pro ně pracují.

Jsou tu kůže všech možných barev. Od černé pleti afrických Senegalců po čajovou pleť našich kreolů z Martinique. Od indiánsko-mongolské cihlové barvy kůže s lesklými černofialovými vlasy až k čistě bílé. Navazuji známosti, pokouším se udělat si představu o schopnosti a vůli k útěku několika vybraných mužů. Většinou jsou to lidé jako já: protože se bojí dlouhého trestu, nebo si ho už odpykávají, žijí v trvalých přípravách na útěk.

Nahoře na čtyřech zdech obdélníkového dvora běží kolem dokola cesta pro strážné. V noci je silně osvětlená a v každém rohu zdi je malá věžička, kde se stráž schovává před deštěm. Takže tu ve dne v noci mají službu čtyři hlídky plus jedna na nádvoří u dveří kaple.

Ta poslední není ozbrojena. Strava je dostačující a mnoho vězňů navíc prodává jídlo a k pití buď kávu, nebo šťávy z kolumbijského ovoce, pomerančů, ananasů, papájí atd“ které přicházejí zvenčí.

Čas od času přepadne tyto malé obchodníčky chlap s nožem v ruce. Bývají to bleskurychlé útoky. Obchodník si ani nestačí uvědomit, že se někdo blíží, a už má přes obličej velký šátek, aby nemohl křičet, a nůž na slabině, nebo na krku. Stačil by jediný pohyb a měl by ho hluboko v sobě. Oběť je obrána o stržené peníze, dřív než stačí pípnout. Rána pěstí do vazu doprovází odstranění šátku.

Ať se stane cokoli, nikdo nikdy nemluví. Někdy obchodník „zavře krám“ tak, že jednoduše sbalí zboží, které prodával, a začne pátrat, kdo ho asi přepadl. Když ho objeví, je z toho bitka, vždycky na nože.

Přišli ke mně s návrhem dva kolumbijští zloději. Poslouchám je velice pozorně. Podle toho, co říkají, jsou ve městě zloději v policejních uniformách. Když mají v některé čtvrti službu, dávají echo svým komplicům, aby tam mohli jít krást.

Mí dva návštěvníci je do jednoho znají a vysvětlují mi, že by to musela být zvlášť velká smůla, kdyby některý z těchto policistů nedostal během týdne službu u dveří kaple. Musel by sis dát od návštěvy propašovat do vězení revolver. Policista-zloděj by jistě bez obtíží přistoupil na to, že by byl takříkajíc násilím donucen zaklepat na dveře od východu z kaple, které vedou do malé strážnice, kde jsou strážní - nejvýš čtyři až šest mužů. Kdybychom je překvapili s revolverem v ruce, nemohli by nám zabránit, abychom pronikli na ulici. A pak by nám už jenom zbývalo ztratit se v pouličním ruchu, který je tam prý velice živý.

Plán se mi moc nezamlouvá. Aby se dal revolver schovat, musí být malý, nejvýše ráže 6.35. Je tu riziko, že s něčím takovým v ruce by člověk taky nemusel stráž zastrašit. Nebo by některý ze strážných mohl špatně zareagovat a člověk by byl nucen ho zabít. Odmítl jsem.

Touha po činu netrápí jenom mě, ale i moje přátele. Pouze s tím rozdílem, že některé dny, kdy je přepadne skleslost, se už už smiřují s pomyšlením, že loď, která připluje, nás zastihne ve vězení. Odtud je už pak jenom krůček k pocitu porážky. Diskutují dokonce o tom, jak by nás tam mohli potrestat a jaké zacházení nás tam čeká.

„Nemůžu ty vaše pitomosti poslouchat! Jestli se chcete bavit o takový budoucnosti, tak to nedělejte předemnou, jděte si do nějakýho kouta, kde nejsem. Tak se může smířit s osudem jenom impotent. Jste snad impotenti? Je mezi vámi někdo, komu uřízli kulky? Jestli se vám to přihodilo, dejte mi vědět. Protože, to si pamatujte, chlapi: když tady myslím na útěk, tak tím myslím útěk pro všechny. Když mně div hlava nepraskne, abych zkombinoval, jak to navlíknout, aby se dalo zdrhnout, připravuju útěk pro všechny.

A to není tak jednoduchý, šest chlapů. Protože pokud jde o mne, to vám řeknu, kdybych viděl, že se nebezpečně blíží datum odjezdu, a já ještě pořád nic neudělal, oddělal bych jednoduše kolumbijského policajta, abych získal čas. Nevydají mě přece Francii, když jsem jim zabil policajta. Takže bych měl času dost. A protože bych musel utéct sám, bylo by to jednodušší.“

Kolumbijci připravují jiný plán, který není k zahození. V neděli dopoledne při mši je kaple vždycky plná návštěvníků i vězňů. Nejdřív se zúčastní bohoslužeb všichni dohromady, a když je po mši, zůstávají v kapli vězňové, kteří mají návštěvu. Kolumbijci mě žádají, abych šel v neděli do kaple a ujasnil si, jak to při mši chodí, a mohl pak příští neděli akci zorganizovat. Navrhují mi, abych se stal vůdcem vzpoury. Odmítl jsem tu čest - neznám dobře lidi, kteří do akce jdou.

Zodpovídám za čtyři Francouze. Bretonec a muž s žehličkou do toho nechtějí jít. Snadná věc - stačí, když nepůjdou do kaple. V neděli jsme šli my čtyři, kteří se akce zúčastníme, na mši. Kaple je čtvercová. Vzadu kůr, uprostřed po obou stranách dveře, které vedou na nádvoří. Hlavní dveře vedou do strážnice. Jsou zamřížované a za mříží je asi dvacet strážných. Za nimi jsou konečně dveře na ulici. Protože kaple je nabitá k prasknutí, nechávají strážní mříž otevřenou a během bohoslužby stojí v sevřeném útvaru. Do kaple projdou mezi návštěvníky dva muži. Zbraně pronesou ženy mezi stehny. Až budou všichni vevnitř, podají je mužům. Budou to dvě zbraně velké ráže, osmatřicítky nebo pětačtyřicítky. Šéf komplotu dostane revolver velké ráže od ženy, která okamžitě odejde. Na stanovený signál, až ministrant podruhé zazvoní, má útok začít naráz.

Já mám přiložit velký nůž na hrdlo ředitele dona Gregoria a říct:

„Da la orden de nos dejar passar, si no, te mato (dej rozkaz, aby nás nechali odejít, nebo tě zabiju).“

Někdo jiný má udělat totéž s knězem. Další tři z různých úhlů namíří zbraně na policisty stojící u mříží hlavního vchodu do kaple. Rozkaz zní zabít prvního, kdo neodhodí zbraň. Ti, kdo nejsou ozbrojení, mají vyjít první. Kněz a ředitel budou sloužit jako štít pro zadní voj. Jestli půjde všechno normálně, odhodí všichni policisté zbraně na zem. Muži s revolvery je zaženou do kaple. My vyjdeme tak, že nejdřív zavřeme mříž a potom dřevěná vrata. Strážnice bude prázdná, protože všichni policisté se povinně účastní mše. Venku, ve vzdálenosti padesáti metrů, bude stát nákladní auto s malými schůdky vzadu, aby se dalo vylézt nahoru rychleji. Odstartuje teprve ve chvíli, kdy nasedne šéf vzpoury, který má vylézt nahoru poslední. Zúčastnil jsem se celé mše a jsem pro akci.

Všechno se odehrálo, jak mi to popsal Fernando.

Josef Dega nepříjde v neděli na návštěvu. Ví proč. Připraví falešný taxík, abychom nemuseli lézt do náklaďáku, a odveze nás do úkrytu, který také předem připraví. Jsem celý týden velice vzrušený a nemohu se akce dočkat. Fernandovi se podařilo obstarat si revolver jinou cestou. Je to ráže 45 kolumbijské civilní gardy, skutečně hrozivá zbraň. Ve čtvrtek mě přišla navštívit jedna z Josefových žen. Byla velice milá a řekla mi, že taxík bude žlutý a že omyl je vyloučen.

„O.K. Díky.“

„Mnoho štěstí.“ Políbila mě hezky na obě tváře a zdálo se mi, že je trochu dojatá.

„Entra, entra. Ať se kaple naplní a vyslechněmež si slovo boží,“ říká kněz.

Clousiot je zcela připraven. Maturettovi se lesknou oči a ten třetí je mi pořád v patách. Jsem úplně klidný a zaujímám své místo. Don

Gregorio, ředitel věznice, už je tady, sedí na židli vedle nějaké tlusté ženy. Stojím opřen o zeď. Po mé pravici Clousiot, po levici oba ostatní, slušně oblečení, abychom lidem nebyli nápadní, kdyby se nám podařilo dostat se na ulici. Nůž mám otevřený a přitisknutý k pravé paži. Přidržuje ho velká guma a je schován v dobře zapjatém rukávě mé khaki košile. Malý ministrant má v okamžiku pozdvihování, kdy mají všichni sklopenou hlavu, jako by něco hledali, nejdříve rychle zatřást zvonečkem a vzápětí třikrát zřetelně zazvonit. Druhé zazvonění je náš signál. Každý ví, co má dělat.

První zazvonění, druhé… Vrhl jsem se k donu Gregoriovi a položil mu dýku na velký vrásčitý krk. Kněz křičí: „Misericordia, no me mata (smilování, nezabíjejte mě)!“ Tři ostatní nevidím, ale slyším, jak nařizují strážným, aby odhodili zbraně. Všechno jde dobře. Vzal jsem dona Gregoria za límec jeho krásného obleku a říkám mu:

„Sigua y no tengas miedo, no te haré daňo (pojď se mnou a neboj se, nic ti neudělám)!“

Kněze někdo drží v šachu břitvou na krku hned vedle mé skupiny. Fernando říká:

„Vamos, Francés, vamos a la salida (jdem ke vchodu, Francouzi)!“

S triumfální radostí z úspěchu ženu všechny své lidi k východu, který vede na ulici, když vtom zazní současně dva výstřely. Fernando a ještějeden z ozbrojených mužů se skáceli. Postoupil jsem ještě o metr, ale strážní už vstali a zahrazují nám cestu puškami. Naštěstí jsou mezi nimi a námi ženy, takže nemohou střílet. Dvě další rány z pušky a rána z revolveru. Náš třetí ozbrojený společník byl právě sražen. Měl předtím ještě čas vystřelit trochu nazdařbůh, protože poranil nějaké mladé děvče. Don Gregorio, bledý jako smrt, mi říká:

„Dej mi ten nůž.“

Odevzdal jsem mu ho. Pokračovat v boji by nemělo smysl. Za méně než třicet vteřin je situace obrácená.

O týden později jsem se dověděl, že vzpoura ztroskotala kvůli jednomu vězni, který se díval na mši ze zvědavosti zvenčí. Pár vteřin nato, co akce začala, upozornil hlídky na zdech kolem věznice. Strážní seskočili z víc než šestimetrové zdi na nádvoří, každý zjedné strany kaple, a přes mříže postranních dveří zastřelili nejdřív ty dva, kteří stáli na lavici a ohrožovali policisty revolverem.

Třetího skolili za několik vteřin, jakmile se dostal do jejich zorného pole. Co následovalo, byla pěkná „corrida“. Já jsem zůstal u ředitele, který vykřikoval rozkazy. Šestnáct z nás, z toho čtyři Francouzi, se shledalo v karceru o chlebu a vodě. Byli jsme společně připoutáni k železné tyči.

Dona Gregoria přišel navštívit Josef. Don Gregorio mě dal zavolat a řekl, že mě dá přeložit zpátky na dvůr ke kamarádům, aby udělal Josefovi radost. Díky Josefovi jsme byli deset dní po vzpouře všichni, včetně Kolumbijců, zase na dvoře a v téže cele. Když jsem tam přišel, navrhl jsem, abychom věnovali Fernandovi a jeho dvěma mrtvým kamarádům z akce několik minut ticha. Při jedné návštěvě mi pak Josef vysvětlil, že udělal sbírku a vybral od všech pasáků pět tisíc pesos, sjejichž pomocí se mu podařilo přesvědčit dona Gregoria. To gesto pozvedlo pasáky v našich očích.

Co teď? Co nového vymyslet? Nemohu se přece začít pokládat za poraženého, čekat až do příjezdu lodi a nic nepodniknout!

Když jsem ležel ve společné umývárně, chráněn před žhavým sluncem a nikým nepozorován, začal jsem studovat pohyb stráží nahoře na zdi. V noci křičí jedna po druhé v desetiminutových intervalech „Hlídky, pozor, hlídky, pozor!“ Velitel si tak může ověřit, že žádná ze čtyř hlídek nespí. Jestliže některá neodpoví, volá druhá tak dlouho, až dostane odpověď.

Mám dojem, že jsem našel skulinu. Z každé budky ve všech čtyřech rozích strážního okruhu visí přece na provaze bednička. Když chce hlídka kávu, zavolá „cafetera“, který jí dá do bedýnky jednu nebo dvě kávy. Muž pak už jenom zatáhne za provaz. Nuže, budka, která je nejvíc napravo, má jakousi věžičku, jejíž rampa je trochu vysunutá do dvora. Řekl jsem si, že kdybych si udělal velký hák a přivázal ho na spletený provaz, musel by se tam snadno zachytit.

Tak bych mohl v několika vteřinách přelézt zeď, za níž je ulice. Jediný problém: zneškodnit hlídku. Jak?

Vidím strážného, jak vstal a udělal několik kroků po zdi okruhu.

Mám dojem, že je zmalátnělý horkem a že se musí přemáhat, aby neusnul. Hergot, ale to je přece ono! Musí usnout! Nejdřív si zhotovím provaz, a jestli najdu spolehlivý hák, uspím hlídku a zkusím štěstí. Za dva dny je upleten provaz ze všech košil ze silného plátna, které se mi podařilo sehnat, zvlášť z khaki košil. Hák se našel poměrně snadno. Je to podpěra jednoho z přístřešků, které jsou upevněny nade dveřmi cel, aby je chránily před deštěm. Josef Dega mi přinesl láhev velmi silného uspávacího prostředku. Podle návodu se ho má brát jen deset kapek. Láhev obsahuje asi šest velkých polévkových lžic. Navykl jsem hlídky, že si dávaly posílat nahoru kávu ode mne. Strážný poslal dolů bedýnku a já mu poslal nahoru pokaždé tři kávy. Protože všichni Kolumbijci rádi alkohol a protože uspávadlo má trochu anýzovou chuť, dal jsem si poslat láhev anýzovice.

Říkám strážnému:

„Chceš kávu po francouzsku?“

„Jak je to?“

„S anýzem.“

„Zkus to, musím to nejdřív ochutnat.“

Několik strážných ochutnalo mou kávu s anýzovou kořalkou, a když jim teď nabízím kávu, volají: „Po francouzsku!“

„Jak chceš.“ A žbluňk, cáknu jim do kávy anýzovice.

Hodina H nadešla. Je sobotní poledne, příšerné horko. Mí přátelé vědí, že čas je příliš krátký, aby mohli přelézt dva, ale jeden

Kolumbijec s arabským jménem Ali mi řekl, že by přelezl hned po mně. Přistoupil jsem na to. Vyloučí se tím, že by některý z Francouzů byl pokládán za komplice a potom byl potrestán. Kromě toho nemohu mít provaz a hák u sebe, protože hlídka by měla dost času všimnout si mne, až jí budu posílat kávu. Podle našeho názoru by měl být strážný za pět minut groggy.

Je „za pět minut“. Volám hlídku.

„Jak se máš?“

„Dobrý.“

„Nedáš si kávu?“

„Dám, tu lepší, po francouzsku!“

„Počkej, přinesu ti.“

Jdu ke cafeterovi: „Dvě kávy.“ V bedničce už mám celou láhev uspávadla. Jestli po tomhle nepadne jako špalek! Jdu pod něho. Vidí, jak mu ostentativně nalévám.

„Chceš silnou?“

„Jo.“

Přidal jsem ještě trochu, vylil jsem do bedýnky všechno a strážný si ji ihned vytáhl nahoru.

Uběhlo pět minut, deset, patnáct, uběhlo dvacet minut! Chlap pořád ještě nespí. A hůř než to. Místo aby si sedl, začne chodit, několik kroků tam a zpátky, pušku v ruce. Ale vždyť přece všechno vypil! A směna stráží je v jednu hodinu.

Pozoruji jeho pohyby a jsem jako na trní. Vůbec nic nenasvědčuje, že by byl omámen. Aha, teď právě klopýtl. Sedl si před boudu, pušku má mezi koleny. Hlava mu klesá k rameni. Mí přátelé a dva nebo tři Kolumbijci, kteří jsou do věci zasvěceni, sledují jeho reakce se stejně vášnivým zájmem jako já.

„Do toho,“ říkám Kolumbijci. „Provaz!“

Chystá se hodit provaz, když vtom se strážný zvedne, pušku pustí z ruky, protáhne se a začne zdvíhat nohy, jako kdyby pochodoval na místě. Kolumbijec se zastavil právě včas. Do směny stráží zbývá osmnáct minut. V tu chvíli jsem v duchu začal přivolávat na pomoc Boha: „Prosím tě, pomoz mi ještě jednou! Na kolenou tě prosím, neopouštěj mě!“ Ale vzývám nadarmo Boha křesťanů, často tak nepochopitelného, zejména pro mne, ateistu.

„To přestává všecko!“ říká Clousiot a přistupuje ke mně. „To je zvláštní, ten idiot ne a ne usnout!“

Strážný se znovu chápe pušky a v okamžiku, kdy se naklání, aby ji zvedl, spadne na strážní okruh jak dlouhý, tak široký, jako by ho zasáhl blesk. Kolumbijec hodil hák, ale hák se nezachytil a spadl dolů. Hodil ho podruhé - teď se zachytil. Zatáhl za něj, aby se přesvědčil, jestli dobře drží. Přesvědčuje se sám a v okamžiku, kdy se opírám nohou o zeď, abych poprvé zatáhl a začal stoupat, říká mi Clousiot:

„Bacha, jde střídačka.“

Měl jsem právě tak čas zmizet, než by mě zpozorovali. Poslušni pudu sebezáchovy a kamarádství mezi vězni, obklopili mě Kolumbijci a zamíchali mě mezi sebe. Jdeme podél zdi a provaz necháváme viset. Strážnému nové směny stačil jediný pohled na hák i zhrouceného strážného a pušku. Uběhl dva nebo tři metry a stiskl poplachové tlačítko, přesvědčen, že někdo utekl.

Pro spícího strážného přišli s nosítky. Na strážním okruhu je přes dvacet policistů. Don Gregorio je s nimi, nařizuje, aby vytáhli provaz. Má hák v ruce. Za několik okamžiků nato policisté obklíčili nádvoří s namířenými puškami. Svolali apel! Každý, kdo byl vyvolán, musí do své cely. Překvapení! Nikdo nechybí. Zavřeli všechny na klíč, každého v jeho cele.

Druhý apel a kontrola, cela za celou. Ne, nikdo nezmizel. Ke třetí hodině musíme znovu nastoupit na dvoře. Dovídáme se, že strážný chrápe jako dudek a nic na světě ho nedokáže probudit. Můj kolumbijský komplic je stejně zdrcen jako já. Byl tak skálopevně přesvědčen, že se to podaří! Zuří na americké přípravky, protože uspávací prostředek byl americký.

„Co dělat?“

„Hombre, začít znovu!“ To je všechno, co jsem mu dokázal odpovědět. Myslí, že tím míním uspat znovu hlídku, zatím co já jsem tím myslel přijít na něco jiného. Říká mi:

„Ty si myslíš, že ti strážní jsou takoví blbci, že by se mezi nimi mohl najít ještě někdo, kdo by si dal kafe po francouzsku?“

Přes všechnu tragiku okamžiku se nemohu ubránit smíchu.

„To víš, že ne, brácho.“

Strážný spal tři dny a čtyři noci. Když se nakonec probudil, řekl, že jsem ho určitě uspal já kávou po francouzsku. Don Gregorio mě dal zavolat a zkonfrontoval mě s ním. Velitel strážního sboru mě chtěl udeřit šavlí. Skočil jsem do kouta místnosti a provokuji ho.

Velitel se rozpřáhl šavlí, don Gregorio se postavil mezi nás, dostal ránu naplno do ramene a zhroutil se. Má zlomenou klíční kost. Začal tak řvát, že důstojník se teď stará jenom o něho. Zvedl ho. Don

Gregorio volá o pomoc. Ze sousedních kanceláří se seběhli všichni civilní zaměstnanci. Důstojník a dva další policisté a strážný, kterého jsem uspal, se bijí s desítkou civilistů, kteří chtějí pomstít svého ředitele. V téhle „tanganě“ (rvačce) je několik lehce zraněných. Jediný, komu se nic nestalo, jsem já. Důležité je, že už to není můj případ, ale historie ředitele a důstojníka. Ředitel byl odvezen do nemocnice a jeho zástupce mě odvedl zpátky na dvůr.

„Co s tebou, to se uvidí později, Francés.“

Nazítří mě ředitel s ramenem v sádře žádá, abych napsal prohlášení proti důstojníkovi. Prohlásil jsem s radostí všecko, co chtěl. Na historii s uspávacím prostředkem se úplně zapomnělo. Nezajímá je to, a to je moje štěstí.

Uběhlo několik dní a Josef Dega mi nabízí, že by zorganizoval akci zvnějška. Protože jsem mu řekl, že noční útěk je nemožný kvůli osvětlení strážního okruhu, hledá způsob, jak přerušit proud. S pomocí jednoho elektrikáře na něj přišel: musí se urazit vypínač transformátoru, který je na vnější straně vězení. Mně zbývá podplatit strážného na straně ulice a druhého na dvoře, před vchodem do kaple. Bylo to těžší, než by se bylo zdálo. Nejdřív jsem musel přesvědčit dona Gregoria, aby mi vydal deset tisíc pesos pod záminkou, že je chci poslat rodině prostřednictvím Josefa. Samozřejmě jsem ho přitom musel „donutit“, aby přijal dva tisíce na dárek pro svou ženu. Když jsem potom zjistil, kdo má na starosti organizaci a rozvrh hodin pro hlídky, musel jsem podplatit i tohoto muže. Je ochoten příjmout tři tisíce pesos, ale nechce zasahovat do jednání s dalšími dvěma strážnými. Je na mně, abych si je našel a věc s nimi projednal. Potom mu mám dát jejich jména a on jim přidělí službu, kterou mu určím.

Příprava tohoto dalšího útěku mi trvala víc než měsíc. Protože si nebudu muset dávat pozor před strážným ze dvora, přepiluju mříž pilkou na železo, kterou mi dá ze své výstroje. Mám tři pilky. Kolumbijec s hákem je o akci informován. On bude muset pilovat svou mříž v několika etapách. V noci, kdy akci provedeme, bude jeho kamarád, který dělá už delší dobu blázna, tlouct na zinkový plech a zpívat na celé kolo. Kolumbijec ví, že strážný byl ochoten jednat jen o útěku dvou Francouzů, a řekl, že poleze-li ještě někdo třetí, bude po něm střílet. Chce se však přesto pokusit o štěstí a říká, že když polezeme přilepeni jeden na druhého, nepozná se ve tmě,jestli leze jeden nebo dva. Clousiot a Maturette tahali los, kdo se mnou půjde. Vyhrál Clousiot.

Přišla bezměsíčná noc. Seržant a dva policisté dostali půlky bankovek, každý, kolik mu patří. Tentokrát jsem je nemusel rozřezávat, byly už rozřezané. Pro druhé poloviny si mají jít do Barrio Chino k ženě Josefa Degy.

Světlo zhaslo. Pustil jsem se do mříže. Za deset minut je přepilovaná. V tmavých kalhotách a košilích jsme vylezli z cely. Kolumbijec se k nám přidal cestou. Má na sobě jen černé spodky, jinak je úplně nahý. Vylezl jsem na mříž brány „calaboza“ (karceru), která je ve zdi, ohnul jsem přístřešek a hodil hák, na kterém jsou tři metry provazu. Jsem na strážním okruhu ani ne za tři minuty, aniž jsem udělal nejmenší hluk. Ležím na břiše a čekám na Clousiota. Je tma jako v pytli. Najednou vidím nebo spíš tuším ruku, která se natahuje. Chytil jsem ji a táhnu. Vtom se rozlehl hrozný rámus. Vznikl proto, že když Clousiot stoupal nahoru mezi přístřeškem a zdí, zachytil se páskem od kalhot za plech. Jakmile rámus začal, přestal jsem samozřejmě táhnout. Zinek přestal drnčet. Táhnu Clousiota znovu, předpokládám, že se vyprostil, a uprostřed dalšího kraválu ho násilím rvu nahoru a nakonec ho vytáhnu na strážní okruh.

Z ostatních strážnic je slyšet výstřely, ale z naší nic. Vyděšeni výstřely, skočili jsme na nesprávné straně do ulice z devíti metrů, zatímco napravo byla druhá ulice jen pět metrů pod zdí. Výsledek:

Clousiot si znovu zlomil pravou nohu. Já nemohu také vstát: zlomil jsem si obě nohy. Později jsem se dověděl, že to byly patní kosti. Kolumbijec si vykloubil koleno. Po výstřelech vyběhli strážní do ulice.

Obklopili nás a pod světlem velké elektrické svítilny na nás míří puškami. Pláču vztekem. Navíc nechtějí strážní připustit, že bych nemohl vstát. Vracím se do vězení po kolenou, prší na mne stovky ran. Clousiot skáče po jedné noze, Kolumbijec také. Krvácím strašně z rány na hlavě, způsobené pažbou.

Výstřely probudily dona Gregoria, který měl dnes naštěstí službu a spal ve své kanceláři. Bez něho by nás byli dobili ranami pažeb a bodly. Nejhůř na mne doráží seržant, kterého jsem podplatil, aby hlídku přidělil dvěma strážným, kteří byli do útěku zasvěceni. Don

Gregorio učinil přítrž té štvanici, při níž nás málem rozsápali. Hrozí jim, že je pošle před tribunál, jestli nás vážně poraní. To magické slovo všechny ochromilo.

Nazítří dali Clousiotovi v nemocnici nohu do sádry. Kolumbijci napravil koleno starý vězeňský felčar a má na něm elastické obinadlo. Mně otekly v noci nohy tak strašně, že jsou velké jako má hlava, červené a černé od sražené krve, strašlivě zduřelé. Doktor nařídil, aby mi dali nohy do vlažné slané vody a potom mi začali třikrát denně přikládat pijavice. Když jsou nacucané krve, odpadávají samy a dávají se do octa, aby krev vyvrhly zpátky. Šest stehů mi zavřelo ránu na hlavě.

Nějaký špatně informovaný žurnalista o mně napsal článek. Napsal v něm, že jsem byl vůdcem vzpoury v kostele, že jsem „otrávil“ strážného a naposled, že jsem zorganizoval společný útěk za pomoci zvenčí, protože poškozením transformátoru bylo vypnuto světlo v celé čtvrti. „Doufejme, že Francie si pospíší a zbaví nás svého gangstera číslo jedna,“ zakončil svůj článek.

Přišel mě navštívit Josef v doprovodu své ženy Annie. Seržant a tři strážní se dostavili každý zvlášť vybrat si druhé půlky bankovek. Annie se mě přišla zeptat, co má dělat. Řekl jsem, aby jim zaplatila, protože své závazky dodrželi. Jestliže jsme pohořeli, není to jejich chyba.

Už týden mě vyvážejí na procházku v železném vozíku, který mi slouží jako lůžko. Jsem natažen, nohy mám trochu zdvižené nahoru a opírám se o pruh látky, napjaté mezi dvěma destičkami, upevněnými kolmo na držadle. To je jediná možná poloha, v níž tolik netrpím. Mé obrovské nohy, oteklé a naběhlé sraženou krví, se nemohou o nic opřít, ani když ležím. Takhle pololeže trpím trochu méně.

Asi čtrnáct dní poté, co jsem si zlomil nohy, se otok o polovinu zmenšil. Odvezli mě na rentgen. Mám zlomené obě patní kosti. Celý život už budu mít ploché nohy.

Dnešní noviny ohlašují na konec měsíce příjezd lodi, která pro nás jede s eskortou francouzských policistů. Loď se jmenuje „Mana“, píší noviny. Je 12. října. Zbývá nám osmnáct dní, musím vsadit všechno na poslední kartu. Ale jak, se zlomenýma nohama?

Josef je zoufalý. Při návštěvě mi vypravuje, že všechny Francouze a všechny ženy z Barrio Chino děsí pomyšlení, že jsem tolik bojoval za svobodu a že mám být za pár dní vydán francouzským úřadům: Můj případ vzrušuje celou kolonii. Posiluje mě vědomí, že tito muži a jejich ženy jsou morálně se mnou.

Vzdal jsem se úmyslu zabít kolumbijského policistu. Nemohu se prostě odhodlat zbavit života člověka, který mi nic neudělal. Musím myslet na to, že má možná otce nebo matku, kterým pomáhá, ženu, děti. Usmívám se při pomyšlení, že bych si měl najít zlého policistu bez rodiny. Mohl bych se ho například zeptat: „Nebudeš opravdu chybět nikomu, když tě zavraždím?“ Dnes ráno, 13. října, je mi nanic. Dívám se na kousek krystalu kyseliny pikrové - až ho sním, mám po něm zežloutnout. Kdyby mě vzali do nemocnice, možná, že by mě mohli dostat z nemocnice lidé podplacení Josefem. Nazítří, čtrnáctého, jsem žlutší než citrón. Don Gregorio přišel na nádvoří podívat se na mne. Jsem ve stínu, pololežím na svém vozíku, nohy mám ve vzduchu. Rychle, bez oklik, jsem na něho zaútočil.

„Deset tisíc, jestli mě dostanete do nemocnice.“

„Francouzi, pokusím se. Ani ne tak pro těch deset tisíc, daleko spíš proto, že to člověka bolí, vidět tě, jak tolik a marně bojuješ za svou svobodu. Jenže nevím, jestli tě budou chtít do nemocnice vzít kvůli tomu článku v novinách. Budou mít strach.“

Hodinu nato mě doktor poslal do nemocnice. Ani jsem se tam neohřál. Z ambulance mě snesli na nosítkách a už dvě hodiny nato, po důkladné prohlídce a zkoušce moči, jsem se vrátil do vězení.

Je čtvrtek devatenáctého. Josefova žena Annie ke mně přišla se ženou jednoho Korsičana. Přinesly mi cigarety a nějaké sladkosti.

Ty dvě ženy mě svými přívětivými slovy nesmírně potěšily. To nejkrásnější na světě, projevy čistého přátelství, změnilo opravdu ten

„hořký“ den v slunečné odpoledne. Nikdy nedokážu vyjádřit, jakou posilou pro mne byla solidarita těchto lidí z podsvětí za mého pobytu ve vězení „80“. Ani za co všechno vděčím Josefu Degovi, který šel tak daleko, že riskoval vlastní svobodu a zaměstnání, aby mi pomohl uprchnout.

Ale při jedné větě Annie se mi v hlavě zrodil nápad. Jak tak povídala, řekla najednou:

„Milej Motýlku, udělal jste všechno, co bylo v lidských silách, abyste se dostal na svobodu. Osud se k vám zachoval hrozně krutě.

Už vám nezbývá nic jiného než vyhodit Osmdesátku do povětří!“

„A proč ne? Proč bych vlastně to staré vězení neměl vyhodit do povětří? Udělal bych těm Kolumbijcům dobrou službu. Kdybych je vyhodil do povětří, třeba se odhodlají postavit nové, hygieničtější.“

Když jsem nakonec políbil obě ty půvabné ženy, s kterými jsem se rozloučil navždycky, požádal jsem Annii:

„Řekněte Josefovi, ať ke mně v neděli příjde.“

V neděli 22. je Josef u mne.

„Poslechni, udělej všechno, co je v lidských silách, a přines mi patronu dynamitu, rozbušku a doutnák Bickford. Já udělám všechno pro to, abych sehnal vrtačku a tři vrtáky.“

„Co chceš udělat?“

„Vyhodím do povětří zeď věznice za bílého dne. Slib pět tisíc pesos příslušnému falešnému taxíku. Ať stojí v ulici za calle Medellín každý den od osmi ráno do šesti hodin večer. Dostane pět set pesos za každý den čekání a pět tisíc pesos, když všechno dobře dopadne.

Dírou, kterou prolomí dynamit, projdu na zádech jednoho kolumbijského ramenáče až k taxíku a ostatní je na něm. Když to s falešným taxíkem klapne, pošli patronu. Jestli ne, tak je to konec všech konců a nezbývá žádná naděje.“

„Spolehni se,“ řekl Josef.

V pět hodin jsem se dal odnést do kaple. Řekl jsem, že se chci pomodlit sám. Poslal jsem vzkaz, aby za mnou přišel don Gregorio.

Přišel.

„Hombre, už jenom týden a opustíš mě.“

„Proto jsem pro vás poslal. Máte mých patnáct tisíc pesos. Chci je odevzdat příteli, než odjedu, aby je poslal mé rodině. Vy budete tak laskav a příjmete odemne tři tisíce pesos, které vám dávám z celého srdce, protože jste mě vždycky chránil před špatným zacházením vašich vojáků. Udělal byste mi velkou službu, kdybyste mi je přinesl dnes s ruličkou lepící pásky, chci je mít do čtvrtka připravené, abych je mohl dát v pořádku svému příteli.“

„Dobrá.“

Přišel a přinesl mi dvanáct tisíc pesos, stále ještě rozpůlených na dvě poloviny. Sám si nechal tři tisíce.

Když jsem se vrátil do svého vozíku, zavolal jsem do odlehlého kouta Kolumbijce, který se mnou naposled utíkal. Vysvětlil jsem mu svůj plán a ptám se ho, jestli by mě dokázal odnést na zádech dvacet nebo třicet metrů k taxíku. Zavázal se, že to udělá. Tohle by tedy bylo. Jednám, jako bych si byl jist, že se Josefovi jeho úkol podaří. Lehl jsem si v pondělí časně ráno pod střechu umývárny a Maturette, který se s Clousiotem střídá v „šofírování“ mého vozíku, jde pro seržanta, kterému jsem dal tři tisíce pesos a který mě při poslední útěku tak zběsile tloukl.

„Seržante Lopezi, musím s vámi mluvit.“

„Co chcete?“

„Za dva tisíce chci velice silnou pneumatickou vrtačku na tři rychlosti a šest vrtáků. Dva pětimilimetrové, dva desetimilimetrové a dva patnáctimilimetrové.“

„Nemám to za co koupit.“

„Tady je pět set pesos.“

„Budeš to mít zítra při střídání stráží v jednu hodinu. Připrav si dva tisíce pesos.“

V úterý mám všechno vjednu hodinu v prázdné popelnici na papíry, která stojí na dvoře a vyprazdňuje se při výměně stráží. Pablo, kolumbijský silák, všechno vytáhl a schoval.

Ve čtvrtek 26. jsou návštěvy, ale Josef nikde. Ke konci návštěv mě volají. Je tam starý Francouz, samá vráska. Přichází od Josefa.

„Tady v tom bochníku je, co jsi chtěl.“

„Tady jsou dva tisíce pro taxikáře. Každý den pět set pesos.“

„Šofér taxíku je starej Peruánec, nebojí se ani čerta. Ztoho si hlavu nedělej. Ciao.“

„Ciao.“

Dali mi do velkého papírového sáčku cigarety, sirky, uzenky, salám, balíček másla a láhev černého oleje, aby bochník chleba nevypadal nápadně. Když strážný ve vrátnici prohlížel můj balík, dal jsem mu balíček cigaret, sirky a dvě uzenky. Říká mi:

„Dej mi kousek chleba.“

To mi ještě scházelo!

„Ne, chleba si kup sám. Tady máš pět pesos, protože pro nás šest by ho pak bylo málo.“

Uf, unikl jsem o vlásek! To byl nápad, strkat tomu chlapovi uzenky. Vozík si to mete pryč od dotěrného policajta. Že si řekl o chleba, mě tak překvapilo, že jsem ještě celý zpocený.

„Tak tedy, ohňostroj bude zítra. Už máme všechno, Pablo. Musíš díru provrtat přesně pod vysunutou věžičkou. Bachař tě nemůže shora vidět.“

„Ale mohl by mě uslyšet.“

„Myslel jsem na to. Ráno v deset hodin je ta strana dvora ve stínu. Jeden z dělníků, co zpracovávají měď, ať začne vyklepávat list měděnýho plechu na zdi, někde, kde ho bude vidět, kousek od nás.

Když budou dva, tím líp. Dám jim každýmu pět set pesos. Sežeň ty dva chlapy.“

Sehnal je.

„Do toho plechu budou mlátit dva moji kamarádi. Hlídka vrtačku neuslyší. Ale ty musíš stát kousek dál od přístřešku a bavit se s Francouzema. To mě bude trochu maskovat, aby mě neuviděl strážnej z druhýho rohu.“

Za hodinu je díra provrtána. Díky ranám kladiva do měděného plechu a díky oleji, který leje pomocník na vrták, nemá strážný o ničem tušení. Patrona je zasunuta do otvoru, rozbuška připevněna, dvacet centimetrů doutnáku. Patronu jsme podložili jílem. Poodešli jsme. Jestli všechno půjde dobře, měla by explozí vzniknout ve zdi díra. Strážný spadne s budkou a já se dostanu koňmo na Pablovi dírou ven k taxíku. Ostatní si nějak poradí. Clousiot a Maturette budou u taxíku logicky dřív než já, i když vyjdou po nás.

Okamžik předtím, než jsme zapálili doutnák, upozornil Pablo skupinu Kolumbijců:

„Jestli chcete vzít roha, za pár vteřin bude ve zdi díra.“

„To je dobře, protože strážní se začnou hemžit a střílet po posledních, kteří budou nejvíc na ráně.“

Zapálili jsme doutnák. Ďábelská exploze otřásla celou čtvrtí.

Věžička i se strážným spadla dolů. Zeď má veliké trhliny na všech stranách, tak široké, že je vidět ulici z druhé strany, ale žádný z otvorů není dost velký, aby se tudy dalo projít. Neudělal se ani jeden dost velký průlom a teprve v tuto chvíli si přiznávám, že jsem ztracen. Zřejmě je mým osudem vrátit se zpátky do Cayenne.

Blázinec, který následoval po explozi, je nepopsatelný. Na nádvoří je víc než padesát bachařů. Don Gregorio ví, načem je.

„Bueno (dobrá), Francés. Tentokrát je to, myslím, už naposledy. Velitel posádky šílí vzteky. Nemůže dát rozkaz, aby ztloukli zraněného člověka, který leží na vozíku, a já, abych z toho dostal ostatní, prohlašuji hodně nahlas, že jsem to všechno udělal sám. Šest strážných před popraskanou zdí, šest na nádvoří věznice a šest venku v ulici bude držet nepřetržitě stráž, dokud zedníci neodstraní škody. Strážný, který spadl ze zdi strážního okruhu, si naštěstí nic neudělal.

NÁVRAT DO KOLONIE

Tři dny nato, 30. října vjedenáct hodin dopoledne, si nás přišlo vyzvednout dvanáct dozorců z trestanecké kolonie, oblečených v bílém. Než jsme odjeli, malá oficiální ceremonie: každý z nás musí být identifikován a poznán. Přivezli s sebou naše antropometrické údaje, fotografie, otisky a všechny ty opičárny. Když byla naše totožnost ověřena, přistoupil francouzský konzul, aby podepsal dokument okresnímu soudci, který je pověřen, aby nás oficiálně odevzdal Francii. Všichni přítomní jsou překvapeni, jak přátelsky se k nám dozorci chovají. Ani stopa po nevraživosti, ani jedno drsné slovo. Tři z nás, kteří tam byli déle než my ostatní, znají několik bachařů a žertují s nimi jako staří kamarádi. Velitel eskorty Boural si dělá starosti, jak se mi daří, dívá se mi na nohy a říká, že budu na lodi ošetřen, že ve skupině, která pro nás přijela, je dobrý sanitář.

Cesta v podpalubí na těch neckách byla vyčerpávající kvůli dusivému vedru. Navíc nás trýznilo, že jsme byli přivázáni po dvou k proslulým „tyčím spravedlnosti“*, zařízení zavedenému kdysi dávno v toulonské káznici. Za záznam stojí jen jediný incident: loď byla nucena naložit na Trinidadu uhlí. Když jsme vjeli do přístavu, vyžadoval anglický důstojník, aby nás odvázali od železných tyčí.

Je prý zakázáno přivazovat lidi na palubě lodi. Využil jsem incidentu a dal jsem facku jinému anglickému důstojníkovi, který přišel na loď ve funkci inspektora. Udělal jsem to proto, aby mě zatkli a vysadili na pevninu. Důstojník mi řekl:

„Nezatknu vás a nevysadím vás na zemi za těžký delikt, kterého jste se právě dopustil. Budete daleko víc potrestán, když se vrátíte tam.“

A mám po ptákách. Ne, já jsem vážně předurčen k tomu, abych se vrátil do kolonie. Je to neštěstí, ale těch jedenáct měsíců útěku a všech těch vypjatých zápasů skončilo žalostně. Přesto však doznívající vřava všech nesčetných dobrodružství ani návrat do kolonie se všemi hořkými důsledky, které bude mít, nemůže smazat nezapomenutelné okamžiky, které jsem za tu dobu prožil.

Kousek, několik málo kilometrů od tohoto trinidadského přístavu, který jsme právě opustili, žije skvělá rodina Bowenova. Propluli

*Železné tyče, po kterých jezdí v drážkách železa, navlečená na nohy trestanců. jsme kousek od Curašao, země velkého muže, který je jejím biskupem, Irénée de Bruyna. Dozajista jsme také zavadili o území Indiánů Guajiros, kde jsem poznal lásku nejvášnivěji čistou v její přirozeně spontánní formě. Všechen jas, jakého jsou schopny děti, čistý způsob vidění věcí, který charakterizuje ten šťastný věk, jsem našel u mých Indiánů, plných dobré vůle, obdařených schopností prosté lásky a čistoty.

A co malomocní na Holubím ostrově, ubozí trestanci, zasažení tou děsivou nemocí, kteří přesto měli sílu najít ve svých srdcích tolik ušlechtilosti, aby nám pomohli!

Až po belgického konzula a jeho spontánní dobrotu, až po Josefa Degu, který se pro mne tolik exponoval, aniž mě znal. Všichni tito lidé, všechny ty bytosti, které jsem při útěku poznal, stojí za námahu, kterou jsem vynaložil, aby se podařil. A přestože jsem ztroskotal, je můj útěk vítězstvím, když ne pro nic jiného, tedy proto, že jsem obohatil svou duši o poznání těch vzácných lidí. Ne, nelituji, že jsem útěk podnikl.

A už je tu zase Maroni se svými blátivými vodami. Jsme na palubě Many. Tropické slunce už začalo spalovat tu zem. Je devět ráno.

Vidím zase ústí a vjíždíme pomalu tam, odkud jsem vyrazil tak rychle. Kamarádi nemluví. Dozorci jsou rádi, že jsme dojeli. Po celou cestu bylo moře bouřlivé a mnohým z nich se teď ulevilo.

16. listopadu 1934.

V přístavišti je šílená spousta zvědavců. Cítíme, že čekají s napětím na lidi, kteří se nebáli odjet tak daleko. A protože přijíždíme v neděli, je to také povyražení pro tuto společnost, která ho nemá zrovna moc. Slyším, jak lidé říkají:

„Ten zraněnej, to je Motýlek. Tamhleten je Clousiot. Tamten je Maturette…,“ a tak dále.

V kárném táboře stojí nastoupeno šest set mužů ve skupinách před svými baráky. U každé skupiny dozorce. První, koho poznávám, je Franšois Sierra. Pláče veřejně, před nikým neskrývá slzy.

Stojí v okně ambulance a dívá se na mne. Je vidět, jak upřímně trpí.

Zastavujeme se uprostřed tábora. Velitel trestnice si vzal hlásnou troubu:

„Transportovaní, tady vidíte, jak je zbytečné utíkat. Všechny země vás zatknou a vydají Francii. Nikdo vás nechce. Z toho plyne, že je lepší zůstat klidně tady a dobře se chovat. Co čeká těch pět mužů? Tvrdý trest, který si musí odpykat v káznici na ostrově svatého Josefa a po zbytek trestu budou internováni na ostrovech

Spásy. Tady vidíte, co tím získali, že utekli. Doufám, že všem je to jasné. Dozorci, odveďte ty muže do disciplinárního oddělení.“

Několik minut nato jsme se octli ve speciální, zvlášť přísně střežené cele. Sotva jsme tam vešli, žádám, aby mi ošetřili nohy, stále ještě zduřelé a velice oteklé. Clousiot říká, že mu sádra na noze způsobuje bolesti. Pokoušíme se na ně vyzrát… Co kdyby nás poslali do nemocnice! Přišel Sierra se svým dozorcem.

„Tady je ošetřovatel,“ říká bachař.

„Jak se máš, Motýlku`?“

„Jsem marod, chci do nemocnice.“

„Pokusím se tě tam poslat, ale po tom, cos tam udělal, si myslím, že to bude skoro nemožný. A Clousiot to samý.“

Namasíroval mi nohy, dal mi na ně mast, zkontroloval Clousiotovu sádru a odešel. Nemohli jsme si nic říct, protože u toho byli bachaři, ale měl v očích tolik něžnosti, že mě to celého rozrušilo.

„Ne, je to marný,“ řekl mi nazítří, když mi dělal další masáž.

„Chceš, abych tě dal poslat do společnýho sálu? Dávají ti v noci nohy na tyč pod zámek?“

„Jo.“

„Tak bude lepší, když půjdeš do společnýho sálu. Tyč se zámkem budeš mít stejně, ale nebudeš sám. Izolace, to teď pro tebe musí bejt hrozný.“

„Tak jo, jsem pro.“

Je to pravda, izolace se teď snáší daleko hůř než předtím. Jsem v takovém duševním stavu, že ani nemám potřebu zavírat oči a toulat se v minulosti stejně jako v přítomnosti. A protože nemohu chodit, je pro mne samotka horší než kdy předtím.

Ach! Tak už jsem se zase octl na „cestě zatracení“. A přece jsem jí mohl tak rychle uniknout! Letěl jsem po moři ke své svobodě, k radosti stát se novým člověkem i k pomstě. Nesmím zapomenout na dluh, který u mne má trio: Polein, policajti a prokurátor. Pokud jde o to zavazadlo s výbušninou, nemusím je vůbec odevzdat u vchodu do budovy soudní policie. Příjdu oblečen za úředníka spacích vozů Cookovy společnosti, na hlavě budu mít pěknou čepici společnosti. Na zavazadle bude nalepená velká adresa: Divizní komisař Benoit, nábřeží Zlatníků 36, Paříž (Seina). Vynesu zavazadlo nahoru sám, a protože budu mít vypočteno, že budík dojde, teprve až budu pryč, nemůže to selhat. Konečně jsem našel řešení a velice se mi ulevilo. Pokud jde o prokurátora, mám dost času vytrhnout mu jazyk. Ještě jsem se pořád nerozhodl, jak to udělám.

Ale je to hotová věc. Budu mu ho vytrhávat po kouscích, ten zprostituovaný jazyk.

V tuto chvíli je můj první cíl vyléčit si nohy. Musím začít co nejdřív chodit. Před tribunál půjdu až za tři měsíce, a za tři měsíce se může stát věcí! Jeden měsíc, než začnu chodit, druhý měsíc na důkladnou přípravu, a má poklona, pánové. Směr Britský Honduras.

Ale tentokrát mi to nikdo nepřekazí.

Včera, tři dny po našem návratu, mě odnesli do společného sálu.

Čtyřicet mužů tam čeká na válečný soud. Jedni jsou obžalováni pro krádež, druzí pro drancování, pro založení požáru, pro zabití, pro pokus o zabití, pro vraždu, pro pokus o útěk, pro útěk, a dokonce pro lidojedství. Je nás dvacet po obou stranách dřevěné příčky a všichni jsme společně přivázáni k železné tyči přes patnáct metrů dlouhé. V šest hodin večer se levá noha každého muže připoutává k železné tyči železným kruhem. V šest hodin ráno nám ty masívní kruhy odepnou a celý den je dovoleno sedět, procházet se, hrát dámu, diskutovat na takzvané promenádě, jakési dva metry široké uličce, probíhající po celé délce sálu. Přes den nemám čas se užírat.

Všichni ke mně chodí po skupinkách, abych jim vypravoval o útěku. Všichni křičí jako blázni, když jim vypravuju, že jsem opustil dobrovolně svůj kmen, Lali a Zoraimu.

„Na co jsi byl zvědavej, brácho?“ Říká Pařížan, který poslouchá mé vyprávění. „Na tramvaje? Na zdviže? Na biografy? Na proud o vysokým napětí, kterej se pouští do elektrickýho křesla? Nebo ses snad chtěl vykoupat v bazénu na Pigalle? Jak je to možný, brácho,“ pokračuje pařížský pásek, „máš dvě šťabajzny, jednu hezčí než druhou, žiješ si nahej v přírodě s celou bandou sympaťáků nudistů, máš žrádlo, pití, chodíš na lov, máš moře, slunce, teplej písek, a dokonce perly z ústřic, všecko gratis, a ty nemáš nic lepšího na práci než se na to všechno vyfláknout a jít kam? No řekni? Muset zase lítat přes ulice, aby tě nepřejelo auto, platit nájemný, krejčího, účet za elektriku a za telefon, když si chceš pořídit káru, udělat kasu nebo se dřít jako blbec pro nějakýho bonzu a vydělávat akorát tolik, abys nechcíp hlady? Já tě nechápu, brácho! Byls v nebi a dobrovolně se vracíš do pekla, kde musíš koukat, aby ses protlouk, a navíc utíkat všem policajtům světa, kteří tě honěj. Je pravda, že máš ještě docela čerstvou francouzskou krev a žes ještě neměl čas vidět, jak ti ubejvá páry a morálních kvalit. Mám na triku deset let kolonie a stejně tě nemůžu pochopit. Ale ať už je to, jak chce, my tě tady vítáme, a protože už určitě přemejšlíš, jak zahnout znova, počítej, že ti píchnem. Co říkáte, mládenci! Jste pro?“

Mládenci jsou pro a já jim všem děkuju.

Jak jsem si dobře všiml, jsou to samí nebezpeční chlapi. Protože jsme tak promícháni, je skoro nemožné, aby si ten nebo onen nevšiml, kdo má pouzdro s penězi. V noci, kdy jsou všichni připoutáni ke společné „tyči spravedlnosti“, není nesnadné někoho beztrestně zabít. Stačí se přes den domluvit s arabským poskokem, aby za nějaké ty peníze přistoupil na to, že nedovře jaksepatří železný kruh.

Tak se příslušný chlapík v noci odpoutá, udělá, co měl za lubem, a jde si klidně lehnout zpátky na místo, přičemž dává pozor, aby dobře zaklapl kruh. A protože Arab je nepřímý komplic, drží hubu.

Už je to tři týdny, co jsem se, vrátil. Uběhly dost rychle. Začínám trochu chodit - přidržuji se železné tyče v chodbičce, která odděluje obě řady postelí od pažení. Dělám první kroky. Minulý týden u výslechu jsem viděl ty tři bachaře, které jsme omráčili a odzbrojili. Jsou velice rádi, že jsme zpátky, a doufají, že jednoho dne se dostaneme někam, kde oni budou sloužit. Po našem útěku je totiž všechny stihly těžké sankce: zrušení šestiměsíční dovolené v Evropě a zrušení koloniálního přídavku ke gáži po dobu jednoho roku. Není třeba zdůrazňovat, že naše setkání nebylo nijak zvlášť srdečné. Řekli jsme o vyhrožování u výslechu, aby to bylo zaznamenáno do protokolu.

Arab se zachoval líp. Řekl pravdu, nic nepřeháněl a opomněl se zmínit o roli, kterou sehrál Maturette. Kapitán vyšetřující soudce velice naléhal, aby se dověděl, kdo nám obstaral člun. Neposloužili jsme si, když jsme mu vypravovali nepravděpodobné historky, jako například, že jsme si sami smontovali vor atd.

Vyšetřující soudce nám řekl, že se postará, abychom za napadení dozorců dostali Clousiot a já pět let a Maturette tři roky.

„A protože vám se říká Motýlek, spolehněte se, že vám ustřihnu křídla, abyste neměl na lítání ani pomyšlení.“

Obávám se, že se mu to povede.

Musím čekat víc než dva měsíce, než budu předvolán před soud.

Mám na sebe zlost, že jsem si do pouzdra nevložil jednu nebo obě špičky z otrávených šipek. Kdybych je měl, mohl bych možná v disciplinárním oddělení vsadit všechno na jednu kartu. Teď dělám každý den pokroky. Chodím líp a líp. Franšois Sierra neopomene nikdy přijít namasírovat mě kafrovým olejem. Tyhle masážové návštěvy mi dělají ohromně dobře na nohou i na duchu. Jak je pěkné mít v životě přítele.

Všiml jsem si, že jsme si tím dlouhým útěkem vysloužili u všech trestanců nepopiratelnou autoritu. Jsem si jist, že jsme uprostřed těch lidí v naprostém bezpečí. Neriskujeme, že by nás mohl někdo zabít, aby nás okradl. Velká většina by něco takového odsoudila a viníci by byli určitě zabiti. Všichni, bez výjimky, nás respektují, a dokonce k nám chovají jistý obdiv. A tím, že jsme omráčili bachaře, jsme si vysloužili pověst, že jsme schopni čehokoli. Je to velice pěkný pocit, cítit se v bezpečí.

Chodím každý den o něco déle. Díky Sierrovi, který mi nechává malou lahvičku, se mi každou chvíli někdo nabídne a masíruje mi nejen nohy, ale i svaly na lýtkách a stehnech, které dlouhou nehybností atrofovaly.

ARAB S MRAVENCI

V sále jsou dva mlčenliví lidé, kteří s nikým nemluví. Nehnou se od sebe ani na krok a povídají si jenom mezi sebou, tak potichu, aby je nikdo nemohl slyšet. Jednou jsem jednomu z nich dal americkou cigaretu z balíčku, který mi přinesl Sierra. Poděkoval mi a potom mi říká:

„Franšois Sierra je tvůj kamarád?“

„Jo, je to můj nejlepší přítel.“

„Možná, že ti jednou, jestli všechno dopadne špatně, po něm pošleme svý dědictví.“

„Jaký dědictví?“

„Já a můj kamarád jsme se rozhodli, že jestli půjdeme pod gilotinu, pošleme ti svoje pouzdra, abys moh utýct znovu. Dali bysme je Sierrovi, aby ti je odevzdal.“

„Myslíte si, že budete odsouzeni k smrti?“

„Je to skoro jistý, máme moc malou naději, že bysme se z toho dostali.“

„Když je tak jistý, že budete odsouzeni k smrti, tak proč vás dali do společnýho sálu?“

„Asi mají strach, abysme se v cele sami neoddělali.“

„To je možný. A co jste udělali?“

„Dali jsme jednoho lumpa sežrat masožravejm mravencům. Říkám ti to, protože mají naneštěstí nevývratný důkazy. Chytili nás při činu.“

„A kde se to stalo?“

„V Dvaačtyřicátým kilometru, v táboře smrti za Sparouinskou zátokou.“

Přistoupil k nám jeho přítel. Je to Toulousan. Nabídl jsem mu jednu ameriku. Posadil se vedle kamaráda proti mně.

„Nikdy jsme se žádnýho neptali, co si o tom myslí,“ řekl nově příchozí, „ale zajímalo by mě, co si o nás myslíš ty.“

„Jak chceš, abych ti to řekl, když nevím, jestli jsi měl nebo neměl pravdu, když jsi dal živýho člověka sežrat mravencům, i když to byl lump. Abych ti moh říct, co si o tom myslím, musel bych tu historii znát od A až do Z.“

„Budu ti to vypravovat,“ říká Toulousan. „Tábor Dvaačtyřicátej kilometr, dvaačtyřicet kilometrů od Svatýho Vavřince, je lesní tábor. Trestanci tam musí každej den nařezat kubík tvrdýho dřeva.

Každej večer se musíš v džungli postavit k pěkně narovnanýmu dříví. Dozorci v doprovodu arabskejch poskoků choděj kontrolovat, jestli jsi splnil úkol. Když kubík příjmou, označí se červenou, zelenou nebo žlutou barvou, podle toho, kterej je den. Převezmou práci, jenom když je každý poleno z tvrdýho dřeva. Aby se dal úkol splnit, pracuje se ve dvou. Velice často se stávalo, že jsme nedokázali úkol splnit. To nás pak večer dali do díry bez jídla a ráno, zase bez jídla, nás zahnali znovu do práce, kde jsme museli udělat to, co chybělo ze včerejška, plus kubík denní normy. Pomalu jsme chcípali jako psi.

Byli jsme čím dál tím slabší a míň schopni úkol splnit. Navíc nám ještě dali speciálního hlídače. Nebyl to bachař, ale Arab. Přišel s náma vždycky na pracoviště, rozvalil se, bejkovec si dal mezi nohy a v jednom kuse na nás řval nadávky. Jedl a mlaskal, aby nám dělal chutě. Zkrátka nekonečný mučení. Měli jsme dvě tuby, v každý tři tisíce franků pro útěk. Jednou jsme se rozhodli, že Araba podplatíme. Situace byla horší a horší. Naštěstí si vždycky myslel, že máme jenom jedno pouzdro. Měl jednoduchej systém: například nás za padesát franků nechal nakrást polena z kubíků převzatejch den předtím, na který se nechytila barva, a tak jsme stačili udělat kubík denní normy. Tak z nás po padesáti a sto francích vytahal asi dva tisíce franků.

Protože jsme zameškanou práci dohnali, Araba odvolali. Předpokládali jsme, že nás neudá, když nás obral o tolik peněz, hledali jsme v džungli přebraný kubíky a dělali jsme to stejně jako s Arabem. Jednou si na nás Arab počíhal, schoval se a sledoval nás krok za krokem, aby poznal, jestli krademe dřevo. Potom se ukázal:

,Ach, ach! Ty krást dřevo dál a nic platit? Jestli ty nedat pět set franků, udám tě.

Mysleli jsme, že jen tak hrozí, a odmítli jsme. Druhej den přišel zas.

,Zaplatíš, nebo jsi večer v díře.`

Odmítli jsme znovu. Odpoledne přišel a přivedl s sebou bachaře. To byla hrůza, Motýlku! Nejdřív nás svlíkli do naha a potom nás zavedli ke kubíkům, z kterejch jsme brali dřevo. V tu chvíli nás ti divoši začali štvát jako psy, Arab nás přitom mlátil bejkovcem. Museli jsme v běhu rozházet naše kubíky a doplnit všechny, z kterejch jsme kradli. Tahle , corrida` trvala dva dni. Nedali nám přitom najíst ani napít. Často jsme padali. Arab nás zdvíhal kopancem nebo bejkovcem. Nakonec jsme si lehli na zem - dál už jsme nemohli. A víš, jak se mu podařilo nás zdvihnout? Sebral jedno hnízdo, podobný, jako mají divoký vosy, v kterejch žijou ohnivý mouchy. Uřízl větev, na který hnízdo viselo, a roztřískal je o nás.

Šílení bolestí jsme nejenom vstali, ale letěli jako blázni. Co ti máme říkat, jak to bolelo. Víš, jak strašně bolí, když tě štípne vosa.

Představ si, že máš v sobě padesát nebo šedesát žihadel. Ty ohnivý mouchy bodají daleko hůř než vosy.

Nechali nás deset dní o chlebě a vodě v díře. Nikdo nás neošetřil.

I když jsme si potírali kůži močí, pálilo nás to bez přestání tři dny.

Já přitom přišel o levý oko, dostal jsem do něho asi deset žihadel.

Když nás dali zpátky do tábora, rozhodli se ostatní chlapi, že nám pomůžou. Domluvili se, že nám každej dá jedno stejně dlouhý poleno tvrdýho dřeva. To stačilo skoro na celej kubík a velice nám to pomáhalo, protože teď jsme ve dvou mohli dělat už jenom jeden kubík. Dařilo se nám to jenom s námahou, ale šlo to. Pomaličku jsme se zotavovali. Hodně jsme jedli. A na myšlenku, že by nám při pomstě na tom lotrovi mohli pomoct mravenci, jsme přišli náhodou. Když jsme hledali tvrdý dřevo, našli jsme v houští obrovský mraveniště masožravejch mravenců, kteří právě požírali srnku, velkou jako koza.

Ten hajzl dělal pořád kontrolní obchůzky. Jednoho krásnýho dne jsme ho omráčili toporem sekery a potom jsme ho odtáhli k mraveništi. Svlíkli jsme ho do naha a přivázali ke stromu. Ležel na zemi v oblouku, nohy a ruce jsme mu svázali tlustejma provazama, co jsou na svazování dřeva.

Sekerou jsme mu zasadili několik ran na různejch místech těla. Do úst jsme mu nacpali hrst trávy, aby nemohl křičet, převázali hadrem a čekali. Mravenci začali útočit, až když jsme rozšťourali mraveniště klackem, nechali je po něm vylézt a potom je na lumpa setřásli. Netrvalo to dlouho. Za půl hodiny se na něho vrhly tisíce mravenců. Viděls někdy masožravý mravence, Motýlku?“

„Ne, nikdy. Viděl jsem jenom velký černý mravence.“

„Tihle jsou malinký a červený jako krev. Vytrhávají mikroskopický kousky masa a odnášejí je do mraveniště. Jestli jsme my trpěli, když nás bodali ohnivý mouchy, dovedeš si představit, jak asi musel trpět on, když ho ožíraly tisíce mravenců. Agónie trvala celý dva dny a jedno dopoledne. Po čtyriadvaceti hodinách už neměl oči. Uznávám, že jsme se pomstili nemilosrdně, ale musí se taky vzít v úvahu, co udělal on nám. Byl to zázrak, že jsme nechcípli. Chlapa samozřejmě všude hledali a ostatní arabští poskokové i bachaři tušili, že v tom zmizení asi máme prsty.

V jiným houští jsme každej den chvíli kopali díru, do který jsme chtěli dát, co z něho zbude. Pořád ještě o Arabovi nic nevěděli, až nás jeden bachař viděl, jak kopeme tu díru. Když jsme odešli do práce, sledoval nás, aby zjistil, kde jsme. A to nás stálo krk.

Jednou ráno, hned jak jsme přišli do práce, jsme odvázali Araba, ještě plnýho mravenců, ale už skoro holou kostru, a zrovna když jsme se chystali ho odvléct do jámy (když jsme ho táhli, poštípali nás mravenci do krve), překvapili nás tři arabští poskoci a dva bachaři. Dobře se schovali a trpělivě čekali, až ho půjdeme pohřbít.

A tak jsme v tom. My jim předstíráme úředně, že jsme ho nejdřív zabili a teprve potom dali mravencům. Obžaloba, která se opírá o dobrozdání soudního lékaře, tvrdí, že na těle není žádný smrtelný zranění. Tvrdí, že jsme ho nechali sežrat zaživa.

Náš bachař-obhájce (bachaři v tom lágru příležitostně přejímají obhajobu) nám řekl, že jestli naši verzi příjmou, můžeme si zachránit krk. Jestli ne, je s náma amen. Upřímně řečeno, máme málo naděje, a proto jsme si tě tady s kamarádem bez tvýho vědomí vybrali za dědice.“

„Doufejme, že po vás nebudu dědit, přeju si to z celého srdce.“

Zapálili jsme si cigaretu a vidím, že mě pozorují, jako by chtěli říct: Tak co, řekneš nám něco?

„Poslechněte, mládenci, vidím, že čekáte na to, o co jste mě požádali, než jste mi ten příběh začali vyprávět: abych vám jako chlap řekl, co si o vašem případu myslím. Mám ještě poslední otázku, která můj soud vůbec neovlivní: Co si myslí většina tady toho sálu a proč s nikým nemluvíte?“

„Většina si myslí, že jsme ho měli zabít, ale že jsme ho neměli nechat zaživa sežrat. A mlčíme a nemluvíme s nikým proto, že tady byla jednou příležitost utýct, kdyby se byla podařila vzpoura, ale nikdo na to nepřistoupil.“

„Teď vám řeknu, co si o tom myslím. Udělali jste dobře, že jste mu stonásobně vrátili, co vám udělal: ta historie s hnízdem ohnivých much se nedá odpustit. Jestli půjdete pod gilotinu, myslete v poslední chvíli intenzívně najedinou věc: ,Teď mi useknou hlavu: bude to trvat třicet vteřin od chvíle, kdy mě přivážou, prostrčí mi hlavu otvorem a než spadne nůž. Jeho agónie trvala šedesát hodin.

Já to vyhrál na celý čáře.` A pokud jde o lidi tady v sále, nevím, jestli máte pravdu, protože vám se ten den mohlo zdát, že je možný si dovolit společnej útěk, ale ostatní ten názor nemuseli sdílet. A pak, při každý vzpouře je člověk schopen zabíjet, i když to předem nechtěl. Ze všech, kteří jsou tady, jediní, komu jde o hlavu, jste vy dva a bratři Gravillové. Mládenci, každá mimořádná situace nutně vyvolává různý reakce.“

A tak ti dva chudáci, spokojeni s naším rozhovorem, se stáhli a začali zase žít v tichu, které kvůli mně přerušili.

ÚTĚK LIDOŽROUTŮ

„Sežrali Dřevěnou nohu!“ - „Gulášek z Dřevěný nohy!“ Nebo hlas, který napodobuje ženský hlas: „Porci chlapa na rožni, dobře propečenou a bez pepře, pane vrchní!“

Stávalo se jen velice zřídka za těch hlubokých nocí, aby někdo nevykřikl jednu dvě takové věty, a obyčejně se ozvaly všechny tři.

Clousiot a já jsme si lámali hlavu, kvůli komu a proč se ozývají tyhle noční hlasy.

Dnes odpoledne jsem našel k tomu tajemství klíč. Vypravoval mi to jeden z hlavních účastníků celé historie. Jmenuje se Marius de La Ciotat a je to odborník na nedobytné pokladny. Když se dověděl, že jsem znal jeho otce Titina, nebál se se mnou mluvit.

Jednou jsem mu popisoval kus z našeho útěku a nakonec jsem se ho zeptal, jak se to normálně dělává: „A co ty?“

„Copak já,“ řekl, „já vězím vjedný špinavý historii. Mám strach, že vyfasuju za docela obyčejnej útěk pět let. Zúčastnil jsem se totiž útěku, co dostal přezdívku ,Útěk lidožroutů`. Když někdy v noci slyšíš, jak někdo zakřičí: ,Oni sežrali,` atd“ ,guláš z chlapa…,` tejká se to bratří Gravillů.

Uteklo nás šest z Dvaačtyřicátýho kilometru. Byli tan Dédé a

Jean Gravillové, dva bratři, jednomu je třicet, druhýmu pětatřicet let, jsou z Lyonu, jeden Neapolitánec z Marseille a já ze Ciotatu a pak jeden chlap z Angers s dřevěnou nohou a jeden třiadvacetiletej kluk, co mu dělal ženskou. Z Maroni jsme se dostali na moře dobře, ale nepodařilo se nám vyrovnat člun a za pár hodin nás moře vyhodilo na pobřeží v Holandský Guayaně.

Při ztroskotání se nepodařilo zachránit vůbec nic, potraviny ani nic jinýho. Octli jsme se v džungli, naštěstí jsme byli oblečeni. Musím ti říct, že na tom místě nebyla žádná pláž a že tam moře sahá až k džungli. Nedá se to prolízt kvůli poraženejm stromům. Buď se polámaly, nebo je vyvrátilo moře a ležej tam v hromadách na sobě.

Šli jsme celej den a nakonec jsme našli suchou zem. Rozdělili jsme se do tří skupin. Bratři Gravillové, já a Guesepi a Dřevěná noha se svým hošánkem. Zkrátka rozešli jsme se každej jinam a za dvanáct dní jsme se znovu setkali skoro na tom samým místě, odkud jsme vyšli - Gravillové, Guesepi a já. Všechno kolem bylo samý třasavisko a nepodařilo se nám najít žádnej východ. Nemusím ti popisovat, jak jsme vypadali. Třináct dní jsme neměli co do huby,jedli jsme jenom kořínky stromů a mladý výhonky. Byli jsme na smrt utahaní hladem a únavou úplně vyčerpaní. A tak se rozhodlo, že já a Guesepi se z posledních sil vrátíme k moři a přivážeme co nejvejš na nějakej strom košili a vzdáme se první holandský hlídkový lodi, která tudy určitě musí projet. Gravillové si měli pár hodin odpočinout a potom hledat stopy po těch dvou zbejvajících.

To bylo celkem snadný, protože jsme se při odchodu dohodli, že každá skupina bude za sebou nechávat stopy tím, že bude lámat větve.

A hned pár hodin nato ti dva najednou viděj, jak knim jde chlapík s dřevěnou nohou. Byl sám.

,Kde je ten mladej?`

,Nechal jsem ho hodně daleko, protože už nemohl dál.`

,To jsi hajzl, žes ho tam nechal.`

,Chtěl to sám, řekl mi, abych se pro něho vrátil.`

V tu chvíli si Dédé všiml, že má na své jediné noze chlapcův střevíc.

,A navíc jsi ho tam nechal naboso a obul sis jeho botu? To ti gratuluju! A taky se mi zdá, že jsi ve formě, určitě na tom nejsi jako my. Něco jsi jedl, je to na tobě vidět.`

,Jo, našel jsem velkou poraněnou opici.`

,Tak tos měl kliku!` A v tu chvíli Dédé vstal, v ruce má nůž. Zdá se, že pochopil v okamžiku, kdy si všiml, že má nacpaný chlebník.

,Otevři ten chlebník! Co to v něm máš?`

Chlap otevřel chlebník a objevil se kus masa.

,Co je to?`

,Kus opice.`

,Syčáku! Tys toho kluka oddělal a snědl!`

,Ne, Dédé, přísahám, že ne! Umřel únavou a snědl jsem ho jenom kousek. Odpusť!`

Ani to nestačil doříct a už měl nůž v břichu. Když jsme mu pak prohlíželi kapsy, našli jsme koženej pytlík se sirkami a škrtátkem.

Všechny popadl vztek, že ten chlap nepokládal za nutný, když jsme se rozcházeli, podělit se s ostatníma o sirky, k tomu ten hroznej hlad, zkrátka rozdělali oheň, chlapa upekli a začali ho jíst.

Guesepi přišel, když byla hostina v plným proudu. Pozvali ho, ať si vezme taky. Guesepi odmítl. Na břehu moře se najedl krabů a syrovejch ryb. Tak se zúčastnil toho představení, který uspořádali Gravillové. Rozkládali na řeřavým uhlí kousky masa a přiživovali oheň dokonce dřevěnou nohou oběti. Zkrátka Guesepi viděl ten den a ještě den nato, jak Gravillové jedí člověka, a dokonce si zapamatoval, který části jeho těla snědli: jedno lejtko, jedno stehno a obě hýždě.“

„Já,“ pokračoval Marius, „jsem byl celou tu dobu na břehu, až pro mne Guesepi přišel. Nasbírali jsme plnej klobouk malejch ryb a krabů a šli jsme je upéct na Gravillův oheň. Neviděl jsem mrtvolu, určitě ji odtáhli kus dál. Ale viděl jsem ještě několik kousků masa na popelu vedle ohně.

Tři dny nato nás sebral hlídkovej člun a odevzdal nás do trestnice ve Svatým Vavřinci nad Maroni.

Guesepi nedržel jazyk za zuby. V tomhle sále znají tu historii všichni, včetně bachařů. Vykládám ti ji proto, že je všeobecně známá. A odtud ty výkřiky v noci, protože Gravillové jsou špatní chlapi.

Úředně jsme obžalováni z pokusu o útěk a navíc z lidožroutství.

Celý neštěstí je v tom, že kdybych se chtěl hájit, musel bych píchnout ty druhý, a to nejde. Včetně Guesepiho u výslechu všichni všechno zatloukají. Říkáme, že zmizel v džungli. Tak to je moje situace, Motýlku.“

„Je mi tě líto, chlapče, protože by ses mohl obhájit jenom tím, že bys práskl ostatní.“

Měsíc nato byl Guesepi jednou v noci zavražděn ranou nožem rovnou do srdce. Zbytečné se ptát, kdo tu ránu zasadil.

Tak to je autentická historie o lidožroutech, co snědli muže a živili oheň jeho vlastní dřevěnou nohou, když on zase předtím zbaštil chlapce, který ho doprovázel.

Dnes v noci jsem si šel lehnout najiné místo u „tyče spravedlnosti“. Zaujal jsem místo po muži, který odešel. Clousiot požádal ostatní, aby se o jedno místo posunuli, a leží vedle mne.

Z místa, kde teď ležím, mohu, když se posadím, vidět, co se děje na dvoře, přestože mám nohu připoutanou kruhem k železné tyči.

Dozor se zostřil do té míry, že obchůzky ztratily jakýkoli rytmus.

Strážní chodí bez přestání a jiní zase v opačném směru v kteroukoli dobu.

Nohy mě už nesou docela dobře a bolest cítím, jenom když prší.

Jsem už tedy znovu schopen podniknout nějakou akci, ale jak?

Tenhle sál nemá okna, má jen obrovskou mříž odzdola až po střechu po celé šířce místnosti. Je postavena tak, že jí může volně pronikat severovýchodní vítr. Přestože sleduji hlídky už celý týden, nemohu přijít na nějakou skulinu vjejich organizaci. Poprvé si už skoro začínám přiznávat, že se jim podaří zavřít mě do káznice na ostrově svatého Josefa.

Někdo mi řekl, že je strašlivá. Říká se jí „požíračka lidí“. Další informace: za osmdesát let, co existuje, se nikdy nikomu nepodařilo z ní uprchnout. Když jsem takhle napůl přijal svou prohru, nutí mě to přirozeně dívat se do budoucna. Je mi dvacet osm let a kapitán-prokurátor mi navrhuje pět let káznice. Sotva se mi podaří vyváznout z toho s menším trestem. Znamená to, že až vyjdu z káznice, bude mi třiatřicet.

Mám v pouzdře ještě hodně peněz. To znamená, že jestli se mi nepodaří uprchnout, což je na základě všeho, co je mi známo, pravděpodobné, budu se muset přinejmenším udržet při dobrém zdraví. Vydržet pět let naprosté izolace a nezešílet je velice těžké. A tak tedy počítám s tím, že při dobré stravě si budu muset hned od prvních dnů trestu vytrénovat svůj mozek podle přesně stanoveného a různorodého programu. Především se musím co nejvíc vystříhat snů o vzdušných zámcích a zvláště pak snů, které se týkají mé pomsty. A tak se tedy už od této chvíle připravuji, abych vyšel z hrozného trestu, který mě čeká, jako vítěz. Však oni ještě zpláčou nad výdělkem. Vyjdu z káznice silný fyzicky a stále ještě v nejlepší formě svých tělesných i duševních kvalit.

Dělá mi dobře promýšlet tenhle plán a přijímat s klidnou myslí, co mě čeká. Vánek, který proniká do sálu, mě ovívá dřív než všechny ostatní a dělá mi opravdu dobře.

Clousiot ví, kdy se mi nechce mluvit. A tak tedy vůbec nerušil můj klid, prostě hodně kouřil, víc nic. Díváme se na pár hvězd na nebi a já mu říkám: „Je z tvýho místa vidět hvězdy?“

Trochu se naklonil a řekl: „Je. Ale radši se na ně nedívám, protože mi moc připomínají hvězdy z doby, kdy jsme byli na útěku.“

„Nerozčiluj se, až utečeme příště, ještě jich uvidíme tisíce.“

„Kdy? Za pět let?“

„Clousiote, copak ten rok, co jsme právě prožili, všechno, co se nám přihodilo, a lidi, který jsme potkali, nestojí za těch pět let káznice? Myslíš si, že by bylo bejvalo lepší vůbec neutíkat a zůstat na

Ostrovech od samýho začátku? Copak lituješ kvůli tomu, co nás čeká a co jistě nebude žádnej med, žes utekl? Odpověz mi upřímně, lituješ, nebo ne?“

„Motýlku, zapomínáš na něco, co já neměl: těch sedm měsíců, co jsi ty strávil u Indiánů. Kdybych byl bejval s tebou, myslel bych si to samý co ty, jenže já byl v base.“

„Odpusť, já blbnu, zapomněl jsem na to.“

„Ne, neblbneš, já jsem přece jenom přes to všechno rád, že jsme ten útěk prožili, protože jsem taky zažil nezapomenutelný okamžiky. Jenom se tak trochu bojím, co mě čeká v tý lidožroutský káznici. Pět let, to se přece skoro nedá vydržet.“

Na to jsem mu vyložil, pro co jsem se rozhodl já, a cítím, že na to reaguje velice pozitivně. Těší mě, že se mi podařilo dodat kamarádovi odvahu. Zbývá už jen čtrnáct dnů do chvíle, kdy předstoupíme před tribunál. Podle toho, co se proslýchá, je velitel, který bude válečnému soudu předsedat, přísný, ale prý také velice spravedlivý.

Nenechá si od Správy hned tak něco nakukat. A to je vlastně dobrá zpráva.

Clousiot a já, protože Maturette je od samého začátku v cele, jsme odmítli vzít si jako obhájce některého z dozorců. Rozhodli jsme se, že budu mluvit za všechny tři a že pronesu obhajobu sám.

SOUD

Dnes ráno čekáme na dvoře, čerstvě oholeni a ostříháni, v nových šatech z červeně pruhovaného drilichu a v botách, až nás předvolají. Clousiotovi sundali sádru už před čtrnácti dny. Chodí normálně, nekulhá.

Válečný soud začal už v pondělí. Teď je sobota dopoledne a to znamená, že už pět dní probíhaly nejrůznější procesy: proces mužů s mravenci trval celý den. Byli oba odsouzeni k smrti a už jsem je nikdy neuviděl. Bratři Gravillové vyfasovali jenom čtyři roky (pro nedostatek důkazů o zločinu lidožroutství). Jejich proces trval přes půl dne. Zbytek zločiny zabití, basa čtyři nebo pět let.

Vcelku dostalo všech čtrnáct souzených tresty sice přísné, ale přijatelné, v ničem nepřehnané.

Přelíčení začíná v sedm hodin třicet. Jsme už v síni, když vstupuje velitel, oblečený v uniformě saharského důstojníka, v doprovodu starého kapitána pěchoty a poručíka, kteří budou dělat přísedící.

Napravo od předsedova stolu sedí oprýmkovaný dozorce, kapitán, který je představitelem Správy - žalující strany.

„Případ Charriére, Clousiot, Maturette.“

Stojíme asi čtyři metry od předsednického stolu. Mám čas prohlédnout si podrobně tvář velitele, rozpukanou a ošlehanou v poušti. Může mu být čtyřicet až pětačtyřicet let. Vlasy má na spáncích prokvetlé. Husté obočí nad černýma, nádhernýma očima, které se dívají přímo do našich očí. Je to pravý voják. V jeho pohledu není nic zlého. Zkoumá a váží nás v několika vteřinách. Zadíval jsem se mu upřeně do očí a potom jsem dobrovolně sklopil pohled.

Kapitán ze Správy zaútočil přehnaně, což ho nakonec stálo prohru. Okamžité odstranění dozorců označil za pokus o vraždu. Pokud jde o Araba, tvrdil, že po tolika ranách unikl smrti jenom zázrakem. Další chybu udělal, když řekl, že jsme trestanci, kteří exportovali hanbu Francie za celou dobu, co existují trestanecké kolonie, nejdál do ciziny: „Až do Kolumbie! Pane předsedo, ti muži ujeli dva tisíce pět set kilometrů! Trinidad, Curašao, Kolumbie, všechny ty země určitě vyslechly nejprolhanější povídačky o Správě francouzských trestnic.“

„Pro Charriéra a Clousiota žádám dva různé tresty, úhrnem osm let: pět let za pokus o vraždu a tři roky za útěk. Maturettovi navrhuji tři roky za útěk, protože z výslechů vyplývá, že se nezúčastnil pokusu o vraždu.“

Předseda: „Soud by zajímala co nejstručnější zpráva o té dlouhé odyseji.“

Vynechal jsem úsek na Maroni a popsal jsem naši cestu po moři až po Trinidad. Vylíčil jsem rodinu Bowenovu a její dobrotu. Citoval jsem slova šéfa policie na Trinidadu: „Nemáme právo soudit francouzskou justici, ale v čem se s ní neshodujeme, je posílání vězňů do Guayany, a to je důvod, proč vám pomůžeme. Curašao, otec

Irénée de Bruyne, příběh s pytlíkem florénů, potom Kolumbie, proč a jak jsme se tam dostali. Velmi rychle krátký výklad o mém životě u Indiánů. Velitel mě poslouchá, ani jednou mě nepřerušil. Zeptal se mě jenom na několik dalších podrobností z mého života s Indiány, ta pasáž ho ohromně zajímala. Následovala kolumbijská vězení, zvláště podmořské kobky ve Svaté Martě.

„Děkuji, vaše vyprávění soudu mnohé objasnilo a zároveň ho zaujalo. Uděláme patnáctiminutovou přestávku. Nevidím vaše obhájce, kde jsou?“

„Žádné nemáme. Prosím vás, abyste mi dovolil převzít obhajobu sebe i svých přátel.“

„Povoluje se, zákony to připouštějí.“

„Děkuji.“

Přelíčení bylo znovu zahájeno za čtvrt hodiny.

Předseda: „Charriére, soud vám povoluje, abyste se ujal obhajoby svých přátel a své vlastní. Nicméně vás upozorňujeme, že vám soud vezme slovo, nebudete-li se chovat s náležitým respektem k představiteli Správy. Můžete se hájit zcela svobodně, ale používat přitom slušných výrazů. Máte slovo.“

„Žádám soud, aby jednoduše zcela odmítl nařčení z trestného činu pokusu o vraždu. Je to zcela nepravděpodobné a hned to dokážu: mně bylo loni sedmadvacet let, Clousiotovi třicet. Přišli jsme rovnou z Francie a byli jsme v plné síle. Měříme sto sedmdesát čtyři a sto sedmdesát pět centimetrů. Uhodili jsme Araba a dozorce železnou nohou z naší postele. Ani jeden ze všech čtyř nebyl vážně poraněn. Uhodili jsme je tedy velice opatrně za účelem, kterého jsme dosáhli, to jest, omráčit je a co nejméně jim při tom ublížit. Dozorce, který představuje žalující stranu, zapomněl říct, nebo neví, že ty kusy železa byly obaleny hadry, abychom neriskovali, že někoho zabijeme. Soud, který se skládá z vojáků z povolání, ví velmi dobře, co může udělat silný člověk, když někoho uhodí do hlavy třeba jenom plochým bodlem. Představte si tedy, co se dá udělat železnou nohou od postele. Upozorňuji soud, že ani jedna z osob, které jsme uhodili, nebyla hospitalizována.

Protože jsem odsouzen na doživotí, domnívám se, že trestný čin útěku je menší přestupek než u člověka, který je odsouzen k malému trestu. V našem věku se člověk těžko smiřuje s tím, že už nikdy nezačne znovu žít. Prosím proto za nás za všechny tři soud o shovívavost.“

Velitel si chvíli něco šeptal s oběma přísedícími a potom ťukl na stůl kladívkem.

„Odsouzení, povstaňte.“

Všichni tři stojíme napjati jako struny a čekáme.

Předseda: „Soud zamítá obvinění z pokusu o vraždu a nevynese v tomto smyslu rozsudek, ani dokonce výrok o zproštění viny.

Za trestný čin útěku jste byli uznáni vinnými opakovaným zločinem a odsuzujete se ke dvěma rokům káznice.“

Řekli jsme všichni najednou: „Děkujeme, pane veliteli.“

A já jsem dodal: „Děkuji soudu.“

Bachaři, kteří se přelíčení zúčastnili, koukali s otevřenou hubou.

Když jsme se vrátili do budovy, kde jsou naši kamarádi, všechny ta zpráva potěšila, nikdo nám nezáviděl. Naopak. Dokonce ti, kterým napařili větší tresty, nám upřímně blahopřejí, že jsme měli takové štěstí.

Franšois Sierra mě přišel obejmout. Šílí radostí.

Charriérův Motýlek vyšel v Paříži v roce 1969 a stal se rázem literární senzací Francie a Evropy. V českém překladu se objevil dva roky nato, kdy figuroval mezi nejžádanějšími bestsellery, a nyní vychází v druhém vydání.

Henri Charriére se narodil roku 1906 v Ardéche, kde byl jeho otec učitelem. Prožil mimořádný život a v Motýlkovi jej vypravuje neobyčejně poutavým způsobem. Patřil k pařížskému podsvětí, kde dostal jméno Motýlek. V pětadvaceti letech ho zatkli pro vraždu, kterou nespáchal, a odsoudili na doživotní nucené práce v trestanecké kolonii v Guayaně. Tam, převážně na „Ďábelských ostrovech“, kde byl kdysi vězněn Dreyfus, strávil jedenáct let a za tu dobu se mnohokrát neúspěšně pokusil o útěk a prožil při tom neuvěřitelná dobrodružství v džungli, na moři a dokonce mezi Indiány. Jeho úsilí bylo konečně po deseti letech, kdy se mu podařilo přeplout z ostrova na pevninu na pytli kokosových ořechů, korunováno úspěchem, a mohl začít po dlouhé nebezpečné cestě tropickou Amerikou nový život ve Venezuele.

Nesmírná vitalita hrdiny a jeho pozoruhodně výjimečný životní příběh fascinují čtenáře tím víc, že jde o dílo ryze autobiografické. V této dějově bohaté knize defilují vrazi, zloději, malomocní, kanibalové, Francouzi, Číňané,

Indiáni, a každá postava má svůj kuriózní příběh. Napínavé vyprávění, proložené také citlivým pozorováním přírody, které dosahuje místy až kouzla poezie, je autentickým svědectvím o životě v trestanecké kolonii i o síle a nezlomnosti lidského ducha.

Venezuelskému lidu, jeho prostým rybářům z Parijského zálivu, všem, intelektuálům, vojákům a ostatnim, kteří mi umožnili začít nový život

RITĚ, MÉ ŽENĚ, MÉ NEJLEPŠÍ PŘÍTELKYNI

K O N E C