Henri Charrière

Motýlek

ŠESTÝ SEŠIT

OSTROVY SPÁSY

PŘÍJEZD NA OSTROVY

Zítra se máme nalodit na cestu k ostrovům Spásy. Marná sláva, přes všechny zápasy, které jsem svedl, budu tentokrát vlastně už za pár hodin internován na doživotí. Nejdřív si budu muset odbýt dva roky káznice na ostrově svatého Josefa. Doufám, že usvědčím ze lži přezdívku „požíračka lidí“, kterou dali káznici trestanci.

Prohrál jsem, ale necítím se jako poražený.

Musím se radovat, že budu jenom dva roky v tom vězení uvnitř vězení. Jak jsem si slíbil, nedám se tak snadno vyvést z rovnováhy, což je v úplné izolaci tak snadné. Mám lék, který mi pomůže tomu uniknout. Především se musím pokládat za svobodného a zdravého člověka, kterému se daří dobře jako kterémukoli normálnímu trestanci na ostrově. Až vyjdu z káznice, bude mi třicet.

Vím, že na Ostrovech se útěk podaří jen velmi zřídka. Ale i když uprchlo tak málo lidí, že by se dali spočítat na prstech jedné ruky, přece jenom uprchli. Z toho plyne, že uteču určitě i já. Za dva roky uprchnu z Ostrovů. Opakuji to Clousiotovi, který sedí vedle mne.

„Motýlku, ty stará vojno, tebe dostat na kolena je hrozně těžký a závidím ti tentokrát tu víru, že budeš jednoho dne svobodnej. Už je to rok, co podnikáš jeden útěk za druhým, a ani jednou jsi to nevzdal. Sotva ti jeden útěk vybouchne, hned připravuješ druhej. Divím se, že jsi tady ještě nic nepodnikl.“

„Tady, kamaráde, je jenom jeden možnej způsob: zorganizovat vzpouru. Ale na to nemám dost času, kterej potřebuju, abych zvládl všechny ty lidi. Jsou každej jinej a byla by to hrozná fuška. Málem jsem už chtěl vzpouru vyprovokovat, ale dostal jsem strach, že by mě sežrala. Těch padesát chlapů, to jsou všechno staří mazáci. Cesta zatracení je už absorbovala, reagujou jinak než my. Příklad: ,lidožrouti`, ,chlapi s mravenci` nebo ten, co namíchal jed do polívky a neváhal otrávit kvůli jednomu člověku, kterýho chtěl zabít, sedm dalších, co mu v životě nic neudělali.“

„Ale na Ostrovech budou přece stejný typy lidí.“

„To je pravda, ale z Ostrovů uprchnu sám, bez cizí pomoci, nejvejš s jedním kamarádem. Ty se usmíváš, Clousiote. Proč?“

„Usmívám se, jakej seš nezmar. Ten oheň, co tě uvnitř spaluje, a touha octnout se v Paříži, abys mohl naservírovat účet tvejm třem přátelům, ti dává takovou sílu, že vůbec nepřipouštíš, že by se to mohlo nepodařit.“

„Dobrou noc, Clousiote, a zejtra na shledanou. Tak je přece uvidíme, ty zatracený ostrovy Spásy. První, na co se musíme zeptat, je, proč se ty ostrovy zkázy jmenujou ostrovy Spásy.“

Otočil jsem se zády ke Clousiotovi a trochu jsem nastavil obličej k nočnímu vánku.

Nazítří jsme se velmi časně ráno nalodili k cestě na Ostrovy. Šestadvacet mužů na palubě čtyřset tunového pekáče, zvaného Tanon, pobřežní bárky, která jezdí po trase Cayenne Ostrovy Svatý

Vavřinec a zpět. Jdeme po dvou svázáni na nohou řetězy, na rukou máme pouta. Dvě skupiny po osmi mužích, před každou jdou vpředu čtyři bachaři s napřaženými puškami. K tomu jedna desetičlenná skupina se šesti bachaři vzadu a dvěma veliteli eskorty. Všichni jsou na palubě těch necek, které se mohou za bouřlivého počasí kdykoliv poroučet.

Rozhodl jsem se, že během téhle cesty nebudu přemýšlet chci se bavit. A tak říkám nahlas nejbližšímu dozorci, který má mordu jako pohřební kůň, jenom proto, abych ho podráždil:

„S těmahle řetězy, co jste nám navlíkli, není opravdu obava, že se nám podaří se zachránit, kdyby ta shnilá rachotina šla ke dnu, což se jí může na rozbouřeným moři docela snadno stát.“ Bachař, který dnes vstával levou nohou, reaguje, jak jsem předpokládal.

„Že vy se utopíte, na to kašleme. Máme rozkaz vás svázat a tím to hasne. Odpovědnost mají ti, co dávají rozkazy. My jsme v každém případě kryti.“

„V každým případě máte pravdu, pane dozorce. Jestli se ta rakev po cestě otevře, půjdeme ke dnu všichni, ti, co mají řetězy, i ti, co je nemají.“

„Prosím vás,“ říká ten pitomec, „ta loď jezdí po téhle trase už hodně dlouho a nikdy se jí nic nestalo.“

„To jistě, ale právě proto, že už je to moc dlouho, co ta loď existuje, je teď už nutně ve stavu, kdy se jí může každou chvíli něco stát.“

Podařilo se mi, co jsem chtěl: otřást tím všeobecným tichem, které mě rozčiluje. Námětu se okamžitě chopili dozorci i trestanci. „To je pravda, ta rachotina je nebezpečná a navíc nás ještě spoutali. Bez řetězů máme přece jenom jakžtakž šanci.“

„Vždyť je to jedno. My máme zase uniformy, vysoké boty a pušky a nejsme o nic lehčí.“

„Puška se nepočítá, protože v případě ztroskotání ji okamžitě odhodíme,“ říká druhý.

Když vidím, že to zabralo, zaryl jsem podruhé: „Kde jsou záchranný čluny? Vidím jenom jeden úplně mrňavej, vejde se do něho nejvejš osm lidí. To je tak akorát velitel a posádka a ostatní zdrávas, královno!“

Tohle zapůsobilo ještě účinněji.

„To je pravda, nic na záchranu a přitom je loď v takovém stavu, že je naprosto nezodpovědné, aby otcové rodin doprovázeli ty šibeničníky a riskovali při tom, že příjdou o krk.“

Protože jsem ve skupině, která je na zádi, jedou s námi oba velitelé eskorty. Jeden z nich se na mne podíval a řekl:

„Ty jsi ten Motýlek, co se vrátil z Kolumbie?“

„Ano.“

„To mě nepřekvapuje, že ses dostal tak daleko, jak je vidět, vyznáš se v námořnickém řemesle.“ Odpovídám namyšleně: „To jo, a jak!“ Ta odpověď ho trochu zmrazila. Navíc sestoupil z můstku velitel. Vypluli jsme totiž z ústí Maroni, kde se musel ujmout kormidla sám, protože je to nejnebezpečnější místo. Teď svěřil kormidlo někomu jinému. Tenhle velitel, černý jako Timbukťan, je malý a tlustý, tvář má dost mladou. Ptá se, kde jsou ti mládenci, co dopluli na kusu dřeva do Kolumbie.

„Tenhle, tady ten a tamten vedle něho,“ říká velitel transportu.

„Kdo byl kapitán?“ ptá se skrček.

„Já, pane.“

„Chlapče, jako námořník ti teda gratuluju. Nejsi jen tak obyčejný člověk, Tady máš!“ Strčil ruku do kapsy kabátu: „Vezmi si tenhle balíček modrého tabáku a papírky. Vykuř to na mé zdraví.“

„Děkuju, veliteli. Ale já vám musím taky gratulovat, že máte odvahu plavit se na týhle pohřební káře, jestli se nemejlím, jednou nebo dvakrát týdně.“

Rozesmál se na celé kolo k dovršení vzteku bachařů, které jsem chtěl pozlobit.

Říká: „To máš pravdu! Ty necky se měly už dávno poslat na hřbitov, jenže společnost čeká, až se potopí, aby dostala pojistné.“

Na to jsem zakončil elegantním šermiřským výpadem: „Ještě štěstí, že máte pro posádku a pro sebe záchrannej člun.“ Ano naštěstí,“ říká velitel, než zmizel na schodech, aniž si uvědomil, co řekl.

Diskuse, kterou jsem z rozmaru rozpoutal, mi tak zpestřovala cestu víc než čtyři hodiny. Každý k tomu měl co dodat a diskuse se bůhví jak, dostala až na příď.

Moře je dnes ráno kolem šesté hodiny dost klidné, ale vítr nám moc nepomáhá, spíš naopak. Plujeme na severovýchod, to znamená proti vlnám a větru, což samozřejmě způsobuje, že se loď kolébá víc než normálně. Několik dozorců a trestanců má mořskou nemoc.

Naštěstí chlapík, který je spoutaný semnou, je z námořnického pytle, protože nic není tak nepříjemné jako vidět vedle sebe člověka, který zvrací. Ten mládenec je pravý pařížský hejsek. Dostal se do kolonie v roce 1927. Je tedy na Ostrovech už sedm let. Je relativně mladý, osmatřicet. „Říká se mi Titi Belota, protože, kamaráde, musím ti říct, že belota je moje force. Ostatně, na Ostrovech z toho žiju.

Mastím belotu celou noc, dva franky za bod. Když se hlásí, dá se to vyšroubovat hodně vysoko. Když bereš za bod na kluka dvě kila vyplázne chlap čtyři sta babek a nějaký ty drobný na ostatní body.“

„Tak to znamená, že na Ostrovech je hodně peněz?“

„To víš, Motýlku, Ostrovy jsou plný pouzder, narvanejch prachama. Jedni si je přivezli s sebou, druzí dostávají za padesátiprocentní úplatek prachy prostřednictvím šikovnejch dozorců. To je vidět, brácho, že jsi tady nováček. Jak tak koukám vůbec se tu nevyznáš?“

„Ne, nevím o Ostrovech absolutně nic. Vím jenom, že je velice těžké odtud utýct.“

„Utýct?“ říká Titi. „To pusť rovnou z hlavy. Já jsem na Ostrovech už sedm let. Za tu dobu byly dva pokusy o útěk a výsledek jsou tři mrtví a dva chycení. Nikomu se to nepodařilo. Proto není ani moc kandidátů, co by se chtěli pokusit o štěstí.“

„Proč jsi jel na Velkou zem?“

„Jel jsem na rentgen, na zjištění, jestli nemám vřed.“

„A nepokusil ses v nemocnici zdrhnout?“

„Že to říkáš zrovna ty! Ty jsi tam, Motýlku, totiž všechno zamřížoval. A navíc jsem měl zrovna to štěstí, že jsem se dostal přesně do toho sálu, odkud jsi ty zdrhnul. To bys koukal, jak se to tam od tý doby hlídá! Jak si chtěl člověk stoupnout k oknu a trochu se nadejchat vzduchu, hned ho hnali zpátky. A když ses zeptal proč, prej:

,To je pro případ, že bys dostal nápad udělat to jako Motýlek.`“

„Poslechni, Titi, kdo je tamhleten vysokej chlapík, co sedí vedle velitele eskorty? Je to práskač?“

„Blázníš? Toho si tady kdekdo váží. Je to sice paďour, ale umí se chovat jako správnej chlap z podsvětí: nikdy se nezahodí s bachařem, nikdy nebyl prominent, drží si tvrdě svoje místo trestance. Dovede dobře poradit, dobrej kamarád a fízly si drží od těla. Nešel dělat poskoka ani faráři, ani doktorovi. Tenhle paďour, co se chová jako správnej grand, je potomek Ludvíka XV. To koukáš, kamaráde, je to nefalšovanej hrabě. Jmenuje se vévoda Jean de Bérac.

Ale když přišel, trvalo hodně dlouho, než si ho lidi začali vážit, protože se dostal do kolonie kvůli hnusné historii.“

„Co udělal?“

„Hodil vlastní děcko z mostu do řeky, a když viděl, že chlapeček spadl do míst, kde bylo málo vody, měl odvahu slízt dolů, popadnout ho a hodit ho do větší hloubky.“

„Cože? To je, jako by zabil vlastní dítě dvakrát!“

„Podle toho, co mi říkal jeden kamarád, písař, kterej viděl jeho spisy, byl tenhle chlapík obětí teroru svýho šlechtickýho prostředí.

Jeho matka vyhodila na ulici jako psa matku toho dítěte, mladou komornou z jejich zámku. Kamarád říká, že hrabě trpěl pod nadvládou pyšný matky, pedantky. Ta ho tak ponižovala, že on, hrabě, mohl mít styky s nějakou služkou, že už nevěděl, kde mu hlava stojí, a hodil dítě do vody, Matce řekl, že je odvezl do sirotčince.“

„Kolik vyfasoval?“

„Jenom deset let. To víš, Motýlku, není to chlap jako my. Ta hraběnka, strážkyně počestnosti domu, asi vysvětlila úřadům, že zabít děcko komorný není tak velkej zločin, když ho spáchal hrabě, aby zachránil pověst svý rodiny.“

„A co z toho plyne?“

„No co. Pro mne, obyčejnýho pařížskýho frajera, z toho plyne tohle: ten hrabě Jean de Bérac, člověk svobodnej a s výhledem na klidnej život, byl šlechtic vychovanej tak, že všechno, co nemá modrou krev, vůbec nic neznamená a že nestojí vůbec za to se tím bavit. Že ti lidi sice nejsou zrovna nevolníci, ale že jsou to všechno přinejmenším zanedbatelný nuly. Jeho matka, to monstrum sobectví a zpupnosti, ho ničila a zterorizovala tak důkladně, že byl jako oni všichni. Teprve v kolonii se tenhle šlechtic, kterej si dřív myslíval, že má právo první noci, stal doopravdy šlechticem v pravým smyslu toho slova. Vypadá to paradoxně, ale teprve teď se z něho stal skutečnej hrabě Jean de Bérac.“

Ostrovy Spásy, ta „velká neznámá“, už není dál než několik hodin. Vím, že je velmi nesnadné odtud uprchnout. Ale není to nemožné. Vdechuji vítr z širého moře s rozkoší a myslím si: Kdypak se tenhle vítr, co nás teď žene k Ostrovům, změní ve vítr, co nám bude foukat do zad, až budeme na útěku?

A už jsou tu Ostrovy, rozestavené do trojúhelníku. Královský a Svatý Josef tvoří jeho základnu, Ďábel je vrchol. Slunce, které je už nízko, je ozařuje všemi svými plameny, které nemají takovou intenzitu jako v tropech, a tak si je můžeme podrobně prohlédnout po libosti. Nejdřív Královský ostrov. Kolem pahorku přes dvě stě metrů vysokého běží plochá římsa. Vršek je plochý. Celek se dá docela dobře přirovnat k mexickému klobouku s uříznutou špičkou, položenému na moři. Všude hodně vysoké a velice zelené kokosové palmy. Malé domečky s červenými střechami dodávají ostrovu vzácné malebnosti, a kdo neví, co se tam děje, by tam chtěl žít celý život. Na návrší je maják, který má za úkol svítit do tmy, aby se za špatného počasí lodi neroztříštily o skály. Teď, když už jsme blíš, rozeznávám pět velkých a dlouhých budov. Titi mi vysvětlil, že ty první jsou obrovské sály, ve kterých žije čtyři sta trestanců. Potom je disciplinární čtvrť s celami a kobkami, obehnaná vysokou bílou zdí. Čtvrtá budova je nemocnice pro trestance a pátá pro dozorce.

A všude kolem, rozsety po svazích, jsou malé domečky se střechami z růžových tašek, kde bydlí dozorci. Kousek dál od nás, ale hodně blízko ke špici Královského, je Svatý Josef. Je tam méně kokosovníků, méně zeleně, a nahoře na plochém vrcholku obrovská pevnost, kterou je z moře velmi zřetelně vidět. Okamžitě jsem pochopil, že je to káznice, a Titi Belota mi to potvrzuje. Ukazuje mi o trochu níž budovy tábora, kde bydlí trestanci, kteří si odpykávají normální trest. Tyto budovy jsou blízko u moře. Strážní věžičky se střílnami se rýsují velmi ostře proti obloze. A potom další domečky, celé vyšňořené, mají zdi namalované na bílo a červené střechy.

Loď najíždí ke vstupu na Královský ostrov od jihu, takže teď už nevidíme malý ostrůvek Ďábel. Předtím jsem si všiml, že je to obrovská skála, pokrytá kokosovými palmami, a že na ní nejsou žádné významnější budovy. Několik domů u břehu namalovaných na žluto, se začouzenými střechami. Později jsem se dověděl, že jsou to domky, ve kterých bydlí političtí vyhnanci.

Vjíždíme právě do přístavu Královského ostrova, dobře chráněného obrovským molem z velikých betonových bloků. Je to dílo, které muselo stát hodně trestaneckých životů.

Po trojím zahoukání sirény spustil Tanon kotvu asi dvě stě padesát metrů od břehu. Nábřežní rampa je pěkně vybudovaná z cementu a velkých oblázků. Je hodně dlouhá a přes tři metry vysoká. O kus dál se podél nábřeží táhne řada bílých domů. Čtu černá písmena na bílém pozadí: „Strážnice“ „Přepravní služba“-

„Pekařství“ „Správa přístavu“.

Už vidíme trestance, kteří si prohlížejí loď. Nemají na sobě pruhované šaty. Všichni jsou v kalhotách a jakýchsi bílých blůzách.

Titi mi říká, že na Ostrovech si lidé, kteří mají peníze, dávají šít

„na míru“ od krejčích šaty z pytlů od mouky, z kterých se odstranily nápisy. Látka je prý docela poddajná a šaty mívají dokonce jistou eleganci. Říká, že skoro nikdo nenosí trestaneckou uniformu.

K Tanonu se blíží člun. U kormidla jeden dozorce, dva další s puškami nalevo a napravo. Vzadu, kousek od něho, stojí šest trestanců, svlečených do půl těla, v bílých kalhotách. Veslují obrovskými vesly. Urazili vzdálenost velmi rychle. Za nimi v závěsu velký člun, který se podobá záchrannému člunu. Je prázdný. Vyloďujeme se. Nejdřív vystupují velitelé eskorty, kteří zaujímají místa na zádi.

Potom dva dozorci s puškami ti jdou na příď. Nohy už nemáme spoutané, ale stále ještě v železech. Sestupujeme do člunu po dvou.

Nejdřív deset mužů z mé skupiny na přídi. Veslaři zabrali. Vrátí se pro ostatní ještě jednou. Vylodili jsme se na nábřeží a nastoupeni před „Správou přístavu“ čekáme. Nikdo z nás nemá žádný balík.

Místní trestanci ignorují bachaře a mluví s námi nahlas z obezřetné vzdálenosti pěti až šesti metrů. Řada známých z mého transportu mě přátelsky zdraví. Cesari a Essari, dva korsičtí bandité, které jsem poznal ve Svatém Martinu, mi říkají, že jsou převozníky v přístavní službě. V tu chvíli přichází Chapar, muž zapletený do aféry v marseillské burze, kterého jsem poznal na svobodě ve Francii.

Nevšímá si bachařů a říká mi: „Nic si z toho nedělej, Motýlku! Spolehni se na kamarády, v káznici ti nebude nic chybět. Kolik jsi vyfasoval?“

„Dva roky.“

„To uteče jako voda a příjdeš sem mezi nás. Uvidíš, že se tu nemáme špatně.“

„Děkuju, Chapare. A co Dega?“

„Dělá nahoře písaře, divím se, že tu není. Bude mu líto, že tě neviděl.“ V tu chvíli přichází Galgani. Jde ke mně. Strážný ho chce zadržet, přesto došel až ke mně a říká: „Nemůžete mi zabránit, abych neobjal bratra, to tedy ne!“ Nato mě objal, řekl: „Spolehni se na mě,“ a poodešel.

„Co děláš?“

„Jsem poštovní úředník.“

„A co, jde to?“

„Mám svůj klid.“

Zbytek už se vylodil také a přiřadil se k nám. Všem nám sundali pouta. Titi, de Bérac a několik dalších, které neznám, od nás odešlo. Jeden dozorce jim říká: „Tak honem, jdeme nahoru do tábora.“ Všichni mají pytel s trestaneckými svršky. Každý si ho přehodil přes rameno a vykročili po cestě, která zřejmě vede nahoru na ostrov. Přichází velitel Ostrovů v doprovodu šesti dozorců. Dělá se prověrka. Převzal celé osazenstvo. Naše eskorta odešla.

„Kde je písař?“ ptá se velitel.

„Už jde, šéfe.“ Vidím přicházet Degu v pěkných bílých šatech se sakem na knoflíky, v doprovodu jednoho dozorce. Každý nese pod paží velkou knihu. Oba vyvolávají lidi z řady a jeden po druhém dostáváme novou klasifikaci:

„Káranec ten a ten, během transportu číslo X, budete mít nadále kázeňské číslo Z.“

„Kolik?“

„X let.“

Když přišla řada na mne, Dega mě několikrát políbil. Přistoupil k nám velitel.

„Tak to je Motýlek?“

„Ano, pane veliteli,“ říká Dega.

„Chovejte se v káznici dobře. Dva roky uběhnou rychle.“

KÁZNICE

člun je připraven. Z devatenácti vězňů jich jde do prvního člunu deset. Vyvolali i mne. Dega říká chladně: „Ne, ten pojede v poslední várce.“

Od samého začátku žasnu, jak tu trestanci mluví. Není tu vůbec cítit disciplínu a zdá se, že na bachaře kašlou. Mluvím s Degou, který se postavil vedle mne. Zná už celou mou historii i všechno o útěku. Chlapci, kteří se mnou byli ve Svatém Vavřinci, přišli na Ostrovy a všechno mu vypravovali. Nelituje mne, na to je příliš jemný.

Jediná věta z celého srdce: „Zasloužil sis, aby se ti to podařilo, kluku. Tak až příště.“ Neřekl mi dokonce ani: „Odvahu!“ Ví, že jí mám dost.

„Jsem tu vrchním písařem a vycházím výborně s velitelem.

V káznici se chovej dobře. Budu ti posílat tabák a něco k jídlu. Nebude ti tam nic scházet.“

„Motýlek, nástup!“ Přišla na mne řada.

„Všichni na shledanou. Děkuju za dobrý slovo.“

A nastoupil jsem do člunu. Za dvacet minut jsme přistáli na Svatém Josefu. Stačil jsem si všimnout, že na šest trestanců-veslařů a deset vězňů jsou na palubě jen tři ozbrojení dozorci. Zmocnit se člunu by musela být hračka. Na Svatém Josefu uvítací komitét.

Představili se nám dva velitelé: velitel trestanecké kolonie na ostrově a velitel káznice. V doprovodu strážných nás vedou pěšky nahoru po cestě ke káznici. Cestou jsme nenarazili ani najednoho trestance. Když jsme vstupovali železnou branou, nad kterou je nápis

DISCIPLINÁRNÍ KÁZNICE, pochopili jsme okamžitě, že v tomhle kárném ústavu to věru není legrace. Ta brána a čtyři vysoké zdi, jimiž je obehnána, skrývají nejdřív malou budovu, na níž je nápis: „Správa Ředitelství“, a tři další budovy, A, B a C. Zavedli nás do budovy ředitelství. Studený sál. Všech devatenáct je nás nastoupeno ve dvojřadu. Velitel káznice nám říká:

„Káranci, tento ústav je, jak dobře víte, káznice pro lidi už odsouzené do trestanecké kolonie. Nepokoušíme se vás zde napravovat. Víme, že je to zbytečné. Ale pokoušíme se vás zkrotit. Platí zde jediné pravidlo: držet hubu. Absolutní ticho. Telefonovat si navzájem je riskantní, kdokoli bude přistižen, čeká ho velice tvrdý trest.

Nejste-li těžce nemocní, nehlaste se k lékařské prohlídce, neboť neoprávněná návštěva lékaře se trestá. To je všechno. Á! Je kategoricky zakázáno kouřit. Dozorci, do práce, důkladně je prohlédněte a každého do jedné cely. Charriére, Clousiot a Maturette nesmějí být v téže budově. Pane Santori, dohlédněte na to osobně.“

Deset minut nato jsem zavřen ve své cele číslo 234 v budově A.

Clousiot je v béčku a Maturette v céčku. Rozloučili jsme se pohledem. Jakmile sem člověk vstoupil, pochopil okamžitě, že chce-li se odtud dostat živ, musí dodržovat ty nelidské předpisy. Vidím je, jak oba odcházejí, druhové tak dlouhého útěku, věrní a odvážní přátelé, kteří se celou cestu chovali skvěle a nikdy si nepostěžovali ani nelitovali ničeho, co se mnou podnikli. Srdce se mi svírá, protože po čtrnácti měsících společného boje za svobodu jsme k sobě navzájem poutáni bezmezným přátelstvím na celý život.

Prohlížím si celu, do níž mě zavedli. Nikdy bych nebyl předpokládal, ani bych si nedovedl představit, že moje vlast, Francie, země, kde se zrodila lidská práva, by mohla mít, třeba ve Francouzské Guayaně, na ostrově ztraceném v Atlantickém oceánu a velkém jako kapesník, tak barbarské represívní zařízení, jako je káznice na Svatém Josefu. Představte si sto padesát cel v řadě vedle sebe. Po celé délce dlouhých čtyř zdí jen řada malých železných dveří s okýnkem. Nad každým okýnkem je nadedveřmi nápis:

„Zákaz otvírat tyto dveře bez nařízení shora.“ Nalevo sklápěcí deska s dřevěným polštářem, týž systém jako v Beaulieu: sklápěcí deska se zvedne a zahákne se za hák ve zdi, jedna deka, vzadu v koutě cementový blok místo stoličky, koště, plechový hrnek, dřevěná lžíce, železná zástěna a za ní záchodový kbelík, který je k ní přivázán řetězem. (Za ten se může zatáhnout zvenčí, když se vyprazdňuje, a zevnitř, když se ho používá.) Cela je tři metry vysoká. Místo stropu obrovské železné mříže, silné jako tramvajová kolej, a zkřížené tak, že nic jen trochu objemnějšího jimi neprojde. O kus výš je teprve střecha budovy, asi tak sedm metrů od země. Nahoře nad celami asi metr široká lávka pro obchůzky strážných, se železnou rampou. Dva dozorci chodí bez ustání z jednoho konce do poloviny trasy, kde se setkají a otočí se čelem vzad.

Dojem z cely je hrozný. Až k lávce dosáhne dosti jasné světlo. Ale dole v cele je sotva vidět i za bílého dne. Okamžitě jsem začal chodit v očekávání, že se ozve píšťalka nebo nějaký jiný povel, abychom odklopili desky. Vězňové i strážní mají ponožky, aby nedělali ani sebemenší hluk. Okamžitě jsem si pomyslel: Charriére, zvaný Motýlek, teď tady v cele číslo 234 zkus žít a nezešílet, odbýt si tady dvouletý trest, to jest sedm set třicet dní! Je na tobě, abys usvědčil ze lži přezdívku této káznice „požíračka lidí“.

Ráz, dva, tři, čtyři, pět, čelem vzad. Ráz, dva, tři, čtyři, pět, čelem vzad. Bachař právě přešel před mou střechou. Neslyšel jsem ho přicházet, uviděl jsem ho. Cvak! Rozžalo se světlo, ale hodně vysoko. Lampa je zavěšena na hořejší střeše, ve výšce víc než šest metrů. Lávka je osvětlena, cely jsou ve tmě. Chodím, kyvadlo se znovu dalo do pohybu. Spěte klidně, vy poseroutkové z poroty, kteří jste mě odsoudili. Spěte klidně. Myslím si totiž, že kdybyste věděli, kam jste mě poslali, odmítli byste s odporem být spoluviníky takového výkonu trestu.

Bude velice nesnadné, ba skoro nemožné uniknout toulkám fantazie. Myslím, že bude lepší zkusit přehodit jí výhybky na méně deprimující témata než se jim úplně vyhnout.

Rozkaz ke spuštění sklápěcích desek se skutečně dává zapískáním píšťalky. Slyším hrubý hlas, který říká:

„Oznámení nováčkům: jestli chcete, můžete od této chvíle spustit sklápěcí desky a lehnout si.“ Zapamatoval jsem si jenom slova:

„jestli chcete“. Chodím tedy dál. Je to příliš kardinální chvíle, než abych šel spát. Musím si zvyknout na tu klec s otevřenou střechou.

Ráz, dva, tři, čtyři, pět, okamžitě jsem si osvojil rytmus kyvadla.

Hlavu mám skloněnou, ruce za zády, vzdálenost kroků přesně, jak má být. Chodím donekonečna tam a zpátky jako oscilující kyvadlo, jako náměsíčník. Když dojdu na konec pátého kroku, ani se nedívám na zeď, zavadím o ni při otáčce v tom neúnavném maratónu, který nemá začátek ani stanovený konec.

Je to fakt, Moty, ta „požíračka lidí“ není žádná legrace. Když se bachařův stín promítne na zeď, dělá to prapodivné efekty. A když se na něho člověk podívá vzhůru, deprimuje to ještě víc: člověk má pocit leoparda vjámě, na něhož se shora dívá lovec, který ho právě chytil. Je to děsivý pocit, a bude trvat měsíce, než si na to zvyknu.

Každý rok tři sta pětašedesát dní, dva roky sedm set třicet dní, nebude-li některý z roků přestupný. Usmívám se tomu nápadu. Víš přece, že je to jedno, sedm set třicet nebo sedm setjedenatřicet dní.

Jak to, že je to jedno? Není to jedno. Jeden den navíc, to je o čtyřiadvacet hodin víc, a čtyřiadvacet hodin je dlouhá doba. Sedm set třicet dní je mnohem delší doba, přidá-li se k nim čtyřiadvacet hodin.

Kolik hodin je to asi dohromady? Dokázal bych to vypočítat zpaměti? Jak na to? Není to možné. Ale proč ne? Musí to jít. Počítejme chvilku. Sto dní, to jsou dva tisíce čtyři sta hodin. Násobeno sedmi, to je velice jednoduché, je to šestnáct tisíc osm set hodin, plus třicet zbývajících dní po čtyřiadvaceti hodinách, což je sedm set dvacet hodin. Úhrnem: šestnáct tisíc osm set plus sedm set dvacet by bylo, jestli jsem neudělal chybu, sedmnáct tisíc pět set dvacet hodin. Milý pane Motýlku, musíte v téhle speciálně vybudované kleci pro dravá zvířata, v kleci s hladkými zdmi, zabít sedmnáct tisíc pět set hodin.

Kolik tu budu muset strávit minut? Ale to přece není vůbec zajímavé. Ještě tak hodiny, ale minuty? Nepřehánějme. A proč ne vteřiny? Ať už je to důležité nebo ne, mě to nezajímá. Nějak je budu muset zaplnit, ty dny, ty hodiny, ty minuty, kdy budu sám se sebou!

Kdopak je asi napravo odemne? A kdo nalevo? A kdo za mnou? Ti tři muži jsou-li cely obsazeny si jistě taky kladou otázku, kdo právě přišel do cely 234.

Tlumený zvuk nějaké věci, která právě upadla někde za mnou v cele. Co by to mohlo být? Že by byl můj soused tak šikovný a něco mi hodil skrz mříž? Pokouším se rozeznat, co to je. Špatně rozeznávám něco dlouhého a úzkého. Ve chvíli, kdy to chci zvednout, začne se věc, kterou spíš tuším v polotmě, než abych ji viděl, hýbat a běží rychle ke zdi. Když se to pohnulo, instinktivně jsem ucouvl. Když to došlo až ke zdi, začíná to po ní kousek šplhat a potom to sklouzne zpátky na zem. Přepážka je tak dobře vyhlazena, že se ta věc nemůže zachytit a lézt dál. Nechal jsem ji třikrát, aby se o to pokusila, a potom, počtvrté, když zase spadla, jsem ji zašlápl.

Cítím pod ponožkou něco měkkého. Co to jen může být? Klekl jsem na kolena a dívám se na to z co největší blízkosti, až se mi konečně podaří to rozeznat: je to obrovská stonožka, přes dvacet centimetrů dlouhá a na dva tlusté prsty široká. Zmocnil se mě takový odpor, že jsem ji nezvedl, abych ji odhodil do záchodového kbelíku.

Odstrčil jsem ji nohou pod sklápěcí desku. Zítra uvidím, co s ní. Ještě se na ty stonožky vynadívám dost a dost. Padají shora z velké střechy. Naučím se nechat je, aby se mi procházely po nahém těle, až budu ležet, a nechytat je ani je nevyrušovat. Dostane se mi také příležitosti poznat, co bolesti může člověka stát taktická chyba, když je stonožka na něm. Kousnutí tohoto odporného hmyzu způsobuje koňskou horečku, trvající víc než dvanáct hodin, a strašlivé pálení asi šest hodin.

V každém případě to bude zábava, příjdu tím na jiné myšlenky.

Až zas někdy spadne nějaká stonožka a já budu vzhůru, budu ji trápit co nejdéle, nebo se budu bavit tím, že ji nechám, aby se schovala, a za pár vteřin se budu snažit ji zase objevit.

Ráz, dva, tři, čtyři, pět… naprosté ticho. Copak tady nikdo nechrápe? Nikdo nekašle? Pravda, je tu horko k udušení. A to je noc!

Jak to asi bude vypadat ve dne! Je mi souzeno žít se stonožkami.

Když ve vězení ve Svaté Martě, v podmořské kobce, přicházely spousty stonožek, byly menší, ale nicméně to byl stejný živočišný druh. Ve Svaté Martě byla každý den záplava, to je pravda, ale aspoň se tam mluvilo, křičelo, člověk mohl poslouchat, jak někdo zpívá nebo křičí, nebo mluví z cesty dočasní či definitivní blázni. To bylo něco jiného. Kdybych si měl vybrat, vybral bych si Svatou Martu. Ale není to logické, co říkáš, Motýlku. Tam se shodně tvrdilo, že člověk to může vydržet nejdéle šest měsíců, a tady je spousta lidí, kteří si musí odsedět čtyři, pět let a víc. Jedna věc je na tu dobu je odsoudit, ale něco jiného je si tu dobu odkroutit. Kolikpak jich tady asi spáchá sebevraždu? Nevím, jak by se tady vůbec dala sebevražda spáchat. Ale ano, je to možné. Není to snadné, ale dalo by se tu oběsit. Z kalhot by se dal udělat provaz. Jedním koncem by se dal přivázat ke koštěti, a kdyby člověk vystoupil na lůžko, mohlo by se mu podařit přehodit provaz přes mříž. Kdyby se to udělalo ve stejné výši, ve které je strážní okruh, bachař by provaz pravděpodobně nezpozoroval, a přesně ve chvíli, kdy by přecházel kolem tebe, zhoupl by ses do prázdna. A než by se vrátil, bylo by už po tobě. Ostatně, nesmí ani spěchat dolů, otevřít celu a pak tě sundat. Otevřít celu?

To má zakázáno. Je to napsáno na dveřích: „Zákaz otevřít dveře bez nařízení shora.“ Takže žádný strach, kdo by chtěl spáchat sebevraždu, bude mít času dost, než ho „na nařízení shora odříznou.“

Popisuji tohle všechno, co není nijak zvlášť záživné a zajímavé pro lidi, kteří mají rádi živý a pestrý děj. Jestli je nudím, mohou pár stránek přeskočit. Přesto však si myslím, že musím vylíčit co nejvěrněji své první dojmy a první myšlenky, které mne napadaly, když jsem se začal obeznamovat s novou celou, své reakce z prvních hodin po tom, co mě zaživa pohřbili.

Chodím už dlouho sem a tam. Rozeznávám ve tmě šeptání, slyším střídání stráží. První strážný byl vysoký a suchý, tenhle je malý a tlustý. Tahá za sebou nohy v ponožkách. Jejich šustivý zvuk je slyšet dvě cely dřív, než ke mně dojde, a dvě cely za mnou. Není tak stoprocentně tichý jako jeho kolega. Pokračuji v chůzi. Už musí být pozdě. Kolik hodin může být? Zítra už budu moci měřit čas. Čtyřikrát denně se bude muset otevřít okénko a díky tomu budu přibližně vědět, kolik je hodin. A v noci, když budu vědět, v kolik nastupuje první stráž a jak dlouho trvá, budu mít spolehlivý rozvrh hodin: první, druhá, třetí stráž atd.

Ráz, dva, tři, čtyři, pět… Vydávám se automaticky znovu na tu nekonečnou procházku, a když příjde únava, vznesu se do prostorů fantazie a začnu se probírat v minulosti. V protikladu k černé tmě cely se ocitám v plném slunci. Sedím na pláži svého kmene. Člun, v němž loví Lali, se houpá dvě stě metrů ode mne na nádherném, opálově zeleném moři. Shrabuji písek nohama. Zoraima mi přináší velkou rybu, upečenou na řeřavém uhlí a dobře zabalenou v banánovém listu, aby nevychladla. Jím samozřejmě prsty. Ona sedí proti mně, nohy má zkřížené a dívá se. Je navýsost spokojena, když vidí, jak se od ryby odlupují velké kusy masa, a čte mi z tváře, sjakou rozkoší jím.

Už nejsem v cele. Už ani nevím o káznici, o Svatém Josefu, ani o Ostrovech. Válím se v písku a otírám si ruce o písečná zrnka tak jemná, jako by to byla mouka. Potom jdu k moři vypláchnout si ústa vodou, která je tak čistá a slaná. Nabírám vodu do dlaní a stříkám si ji do obličeje. Když si otírám krk, uvědomuji si, jak mám dlouhé vlasy. Až se Lali vrátí, dám se od ní ostříhat. Trávím tak se svým kmenem celou noc. Odepínám Zoraimě zástěrku a zmocňuji se jí v písku, v plném slunci, ovíván mořským větrem. Sténá milostně, jak to bývá jejím zvykem, když pociťuje rozkoš. Vítr možná zanáší tu milostnou hudbu až k Lali. V každém případě nás Lali jistě vidí a rozeznává, že jsme spolu propleteni. Je příliš blízko, aby zřetelně neviděla, že se milujeme. Ano, určitě nás viděla, protože se člun vrací k pobřeží. Přiráží ke břehu a usmívá se. Když se vracíme domů, rozplete si copy a svými dlouhými prsty zajíždí do mokrých vlasů, které začínají schnout ve větru a slunci nádherného dne. Jdu k ní. Objala mě pravou rukou kolem pasu a popostrkuje mě, abychom šli vzhůru po pláži k naší chýši. Celou cestu mi znovu a znovu dává zřetelně najevo: „A co já, a co já?“ Sotva vstoupíme, převrhne mne na lůžko rozložené na zemi a já v ní zapomenu, že existuje svět.

Zoraima je velmi inteligentní. Nevstoupí do chýše dřív, než si vypočítá, že naše dovádění už mohlo skončit. Přišla ve chvíli, kdy, nasyceni láskou, ležíme ještě oba na lůžku. Usedá k nám, poplácává sestru po tvářích a několikrát jí opakuje slovo, které určitě znamená něco jako ty labužnice! Potom mně i Lali opatrně připíná zástěrku gesty plnými cudné něžnosti. Tak jsem strávil celou noc v Guajiře. Nezamhouřil jsem oko. Nešel jsem si ani lehnout, abych si za zavřenými víčky znovu vyvolal ty scény, které jsem prožil. Přenesl jsem se jen tak v neustávající chůzi a v jakémsi hypnotickém stavu bez nejmenšího volního úsilí do onoho okouzlujícího dne, který jsem zažil před šesti měsíci.

Světlo zhaslo a lze už rozeznat, že bílý den zahání polotmu cely, tu mlhu, která se vznáší a zahaluje všechno, co je dole kolem mne.

Hvizd píšťalky. Slyším, jak sklápěcí desky tlučou do zdí, a dokonce jak ve vedlejší cele se kovový kroužek provléká do háku na zdi. Můj soused kašle a slyším, jak teče trocha vody. Jakpak se tu asi člověk umyje?

„Pane dozorce, jak se tu mám umýt?“

„Káranče, promíjím vám tu otázku, protože to ještě nemůžete vědět. Oslovovat dozorce je zakázáno, a kdo to udělá, je přísně potrestán. Chcete-li se umýt, postavíte se nad záchodový kbelík a vezmete do jedné ruky hrnek s vodou. Druhou rukou se umýváte. Vy jste si neroztáhl deku?“

„Ne.“

„Určitě je v ní plátěný ručník.“

No to je krásné! Člověk nemá právo oslovit strážného? Ať k tomu má jakýkoliv důvod? A co když člověka začne najednou něco nesnesitelně bolet? A nebo co když třeba zrovna chcípá? Co když má někdo nemocné srdce, když se někomu provalí slepé střevo nebo někdo dostane silný záchvat záduchy? To je tu zakázáno křičet o pomoc, i když je člověk ve smrtelném nebezpečí? To je ale vrchol!

Ale vlastně je to normální. Bylo by přece příliš jednoduché, kdyby člověku vypověděly nervy a udělal skandál ve chvíli, kdy je u konce svých sil. Prostě proto, aby slyšel nějaké hlasy, jen proto, aby ho někdo oslovil, a nebo aby třeba aspoň uslyšel: „Chcípni, ale buď zticha.“ Muselo by se přece stávat dvacetkrát denně, že nejméně dvacet z těch dvou set padesáti lidí, kteří zde asi tak mohou být, by mohlo vyvolat jakoukoliv diskusi, aby se zbavili, jako když se zvedne záklopka, toho nadměrného tlaku ve svém mozku!

Ne, to nemohl být psychiatr, kdo přišel na myšlenku postavit tyhle lví klece. Něco tak hanebného by žádný lékař neudělal. Ani dokonce žádný felčar nemohl stanovit takový kázeňský řád. Ale ti dva lidé, kteří vymysleli celé toto zařízení, architekt a úředník, lidé, kteří promysleli do všech podrobností výkon trestu, jsou jeden jako druhý odporné stvůry, neřestní a lstiví psychologové, plní sadistické nenávisti k odsouzeným.

Do kobek ústřední věznice Beaulieu v Caen, byť byly dvě patra pod zemí, přece jen mohl proniknout paprsek, mohla dolehnout ven, k lidem, ozvěna mučení nebo špatného zacházení s tím či oním trestancem.

Nejlepším důkazem je, že ve chvíli, kdy mi tam sundávali pouta a palečnice, jsem si všiml strachu na tvářích dozorců. Byl to bezpochyby strach, aby z toho neměli nepříjemnosti.

Ale tady, v této galejnické káznici, kam mají přístup jen úředníci

Správy, jsou naprosto klidní, nic se jim nemůže stát.

Klap, klap, klap otvírají se okýnka. Přiblížil jsem se ke svému.

Nejdřív jsem se odvážil jen vykouknout ven, potom vystrkuji do chodby maličko kus hlavy a nakonec celou hlavu. Vidím v chodbě napravo i nalevo odemne spoustu hlav. Ihned jsem pochopil, že sotva se okénka otevřou, všechny hlavy se k nim vrhnou. Hlava z pravé strany se na mne dívá a v jejím pohledu není vůbec nic.

Je to asi člověk zblblý onanováním. Je bledý a tučný, v jeho tupé idiotské tváři není ani jiskřička něčeho lidského. Muž nalevo odemne mi říká rychle: „Kolik?“

„Dva roky.“

„Já mám čtyři. Jeden už mám za sebou. Jméno?“

„Motýlek.“

„Já jsem Georges, Jojo z Auvergne. Kde tě dostali?“

„Paříž. A ty?“

Nemá čas odpovědět: už přišli s kávou a šiškou chleba dvě cely předemnou. Schoval hlavu, udělal jsem totéž. Vystrčil jsem svůj hrnek. Nalili mi do něho kávu a potom mi dali bochánek chleba. Nesáhl jsem po něm dost rychle, okénko zapadlo a chleba se kutálí po zemi. Ani ne za čtvrt hodiny nastalo znovu ticho. Zřejmě se rozdává na obou stranách chodby, jde to velice rychle. V poledne polévka s kouskem vařeného masa. Večer čočka. Toto menu se za celé dva roky mění jenom večer: čočka, červené fazole, mletý hrášek, cizrna, bílé fazole a rýže na tuku. V poledne je jídlo vždycky stejné.

Každých čtrnáct dní vystrkujeme také všichni hlavu do okýnka a jeden trestanec nám jemným strojkem na vlasy stříhá vousy.

Jsem tady už tři dny. Něco mi leží v hlavě. Na Královském ostrově mi přátelé řekli, že mi budou posílat jídlo a kouření. Zatím jsem nic nedostal a ostatně si kladu otázku, jak by se jim takový zázrak mohl podařit. Takže se vlastně ani moc nedivím, že jsem nic nedostal. Kouřit tu musí být velice nebezpečné a v každém případě je to luxus. Jídlo, ano, to je jistě životně důležité, protože polední polévka je jenom teplá voda s dvěma nebo třemi lístky zeleniny a asi stogramovým kousíčkem vařeného masa. A večer sběračka vody, ve které plave několik fazolí nebo jiná sušená zelenina. Mám-li být upřímný, nepodezírám ani tak Správu, že nám nedává náležitou porci, jako spíš trestance, kteří rozdělují nebo připravují jídlo. To mě napadlo, když večer rozdával zeleninu jeden malý Marseillan.

Ponoří sběračku pokaždé až na dno kotle, a kdykoli rozdává jídlo on, mám víc zeleniny než vody. U ostatních je to naopak. Neponoří sběračku pořádně, trochu s ní zakvedlají a naberou shora, takže člověk dostane hodně řediny a žádnou zeleninu. Taková podvýživa je krajně nebezpečná. Má-li mít člověk mravní sílu, musí mít určitou sílu fyzickou.

Někdo zametá na chodbě. Zdá se mi, že zametá hodně dlouho před mou celou. Sláma naléhavě škrábe o mé dveře. Podíval jsem se pozorně a vidím, jak se pode dveřmi vysouvá růžek bílého papíru.

Rychle jsem pochopil, že mi něco podstrčili pode dveře, ale že to nelze zvenčí zasunout dál dovnitř. Člověk venku čeká, až si to přitáhnu, aby mohl jít zametat dál. Vytáhl jsem papírek a rozložil jsem ho. Je to vzkaz napsaný fosforeskujícím inkoustem. Počkal jsem, až přejde bachař, a rychle čtu:

„Motýlku, v kyblíku budeš mít od zítřka vždycky pět cigaret a kokosový ořech. Až budeš jíst kokosový ořech, dobře ho rozkousej, chceš-li z něho něco mít. Dužinu spolkni. Kuř ráno při vyprazdňování kýblů. Nikdy po ranní kávě, ale teprve po polední polévce, okamžitě jakmile ji sníš, a večer, až budeš jíst zeleninu. Přikládáme kousíček tuhy. Kdykoli budeš něco potřebovat, napiš si o to na papírku, který je přiložen. Pokaždé když zametač zaškrábe koštětem na dveře, zaškrábej zevnitř prsty. Když ti odpoví zaškrábáním, prostrč lístek. Nikdy ho nevystrkuj, dokud ti na tvé zaškrábání neodpoví. Papír si strč do ucha, abys nemusel vytahovat pouzdro z břicha, tuhu polož kamkoli ke zdi v cele. Odvahu. Objímáme tě. Ignác

Ludvík.“

Ten vzkaz mi poslali Galgani a Dega. Do hrdla mi stoupá horká vlna: hřeje mě, že mám tak věrné a oddané přátele. A tak jsem vykročil veselým a výbojným krokem s ještě větší vírou v budoucnost a s jistotou, že z té hrobky vyváznu živ: ráz, dva, tři, čtyři, pět, atd.

A v chůzi si myslím: Jaká je to noblesa, jaká je v těch lidech touha udělat něco dobrého. Určitě velice riskují, jeden možná svoje místo účetního a druhý místo listovního úředníka. To, co pro mne dělají, je skutečně grandiózní, nemluvě o tom, že je to musí stát velké peníze. Kolik lidí asi musejí podplácet, aby pronikli z Královského ostrova až ke mně do mé kobky v „požíračce lidí“!

Musíte dobře pochopit, čtenáři, že suchý kokosový ořech je plný oleje. Jeho tvrdá a bílá dužina je tak plná oleje, že když se nastrouhá šest kokosových ořechů a dužina se prostě namočí v teplé vodě, dá se příští den sebrat z povrchu litr oleje. Ten olej, tuk, který přitomhle režimu nejvíc postrádáme, je navíc plný vitamínů. Jeden kokosový ořech denně znamená skoro jistotu, že si uchovám zdraví.

V každém případě člověku nehrozí, že by se tělo dehydrovalo, ani že umře na fyzickou sešlost. Dnes je tomu už přes dva měsíce, co dostávám bez komplikací jídlo i kouření. Při kouření jsem opatrný jako Sioux. Hltám kouř hodně hluboko, potom ho pomalinku vypouštím a pravou rukou mávám jako vějiřem, aby se rozptýlil.

Včera se stalo něco podivného. Nevím, jestli jsem jednal dobře, nebo špatně. Jeden strážný se na můstku naklonil nad zábradlím a podíval se do mé cely. Zapálil si cigaretu, několikrát zatáhl a potom mi ji hodil dolů a odešel. Čekal jsem, až se vrátí, a cigaretu jsem ostentativně zašlápl. Na okamžik se zastavil, ale jakmile si uvědomil, jaké gesto jsem udělal, pokračoval v chůzi. Pocítil ke mně lítost, nebo se zastyděl za Správu, ke které patří, a nebo to byla léčka? Nevím, a žere mě to. Když člověk trpí, bývá přecitlivělý. Velice nerad bych svým gestem pohrdání udělal něco nehezkého strážnému, který chtěl být na několik vteřin dobrým člověkem.

Už je tomu skutečně dva měsíce, co jsem tady. Tahle káznice je podle mého názoru jediná, kde člověk nemůže nic prokouknout, protože se tu nedá nic vykombinovat. Naučil jsem se dokonale se rozdvojovat. Mám naprosto spolehlivou taktiku. Kdykoli se chci mermomocí toulat mezi hvězdami a přivolat si tu či onu etapu z mého minulého dobrodružného života nebo z dětství, nebo když si chci stavět vzdušné zámky a vidět to všechno jako živé, musím se nejdřív unavit. Musím chodit bez přestání několik hodin po sobě a nesednout si, myslet normálně na cokoli. Potom, když už jsem doslova uchozený, se natáhnu na svou vyklápěcí desku, položím si hlavu na jednu půlku pokrývky a druhou si přehrnu přes obličej. To mi potom dochází k ústům a k nosu už beztak zředěný vzduch cely ještě přefiltrovaný přes pokrývku. Asi to v plicích provokuje jakési dušení, protože mi pokaždé začne hořet hlava. Dusím se horkem a nedostatkem vzduchu a tu se najednou vznesu. Ach, ty kavalkády duše, jak nepopsatelné zážitky mi přinesly. Prožil jsem noci lásky opravdu intenzívnější, než když jsem byl na svobodě, vášnivější a s autentičtějšími pocity, než byly ty, které jsem skutečně prožil.

Ano, ta schopnost bloudit prostorem mi například dovoluje, abych si sedl vedle maminky, která je mrtva už sedmnáct let. Hraji si sjejími šaty a ona mě hladí po prstýncích vlasů, které mi nechala v pěti letech narůst, jako bych byl děvčátko. Já se mazlím s jejími dlouhými a jemnými prsty, s kůží něžnou jako hedvábí. Směje se se mnou nad mou neohroženou touhou potopit se do řeky jako velcí chlapci, které jsem jednou viděl, když jsme byli na procházce. Nejmenší podrobnosti jejího účesu, zářivá něžnost jejích světlých a světélkujících očí, její sladká a nezapomenutelná slova: „Miláčku Riri, musíš být hodný, aby tě maminka mohla mít hodně ráda. Až trochu vyrosteš, budeš taky skákat z velikánské výšky do řeky. Zatím jsi ještě moc malý, moje zlato. Počkej chvilku, už to příjde brzo, obávám se, že až příliš, ten den, kdy budeš velký.“

A tak jdeme ruku v ruce podle řeky a vracíme se domů. A na jednou se skutečně ocitám v domě svého dětství. Jsem v něm tak reálně, že kladu mamince ruce na oči, aby nemohla číst noty, a přesto mi dál hraje na klavír. Žiju to doopravdy, není to fantazie. Jsem tam s ní, stojím na židli za otáčivou stoličkou, na které sedí, a tlačím ze všech sil, abych jí zavřel velké oči. Její hbité prsty se dál lehce dotýkají kláves, abych mohl poslouchat Veselou vdovu až do konce.

Ne, ani ty, nelidský prokurátore, ani vy, policajti s pochybnou ctí, ani ty, Poleine, darebáku, který jsi prodal svou svobodu za křivé svědectví, ani vy, vás dvanáct bábovek, kteří jste byli dost pitomí, abyste se přidali k obžalobě a jejímu výkladu věcí, ani vy, bachaři z káznice, kteří jste důstojnými spojenci „požíračky lidí“, nikdo, absolutně nikdo, dokonce ani ty tlusté zdi, ani vzdálenost tohoto ostrova ztraceného v Atlantiku, nic, absolutně nic morálního ani materiálního mi nezabrání v mých snových cestách, zbarvených něžně růžovou barvou blaženství, když se vznáším ke hvězdám.

Mýlil jsem se, když jsem počítal čas, po který budu muset být sám se sebou, a mluvil jsem jenom o hodinách. Je to chyba. Jsou okamžiky, kdy se čas musí měřit po minutách. Je tomu tak například po fasování kávy a chleba, kdy přichází chvíle vyprazdňování kýblů, přibližně hodinu po jídle. Když se kýbl vrátí, nacházím v něm kokosový ořech, pět cigaret a někdy světélkující lístek. V těch chvílích, ne vždycky, ale často, počítám minuty. Je to dost jednoduché, protože si upravím chůzi tak, aby jeden krok byla jedna vteřina. Když pak začnu pohybovat tělem jako kyvadlem, říkám si v duchu každých pět kroků, ve chvíli, kdy se otáčím, jedna. Když dojdu ke dvanáctce, je to minuta. Ale nemyslete si, že mám strach, jestli dostanu kokosový ořech, který je celý můj život, a jestli budu mít cigarety, jejichž kouření je v této hrobce nekonečné štěstí. Kouřím je nadesetkrát během čtyřiadvaceti hodin, protože jednu cigaretu kouřím nadvakrát. Ne, někdy se mě zmocní jakási úzkost ve chvíli, kdy se vydává káva. To pak dostanu bez jakéhokoliv zvláštního důvodu strach, jestli se něco nepřihodilo lidem, kteří riskují svůj klid a tak štědře mi pomáhají. A tak tedy čekám a neuleví se mi, dokud neuvidím kokosový ořech. Když se objeví, znamená to, že s nimi je všechno v pořádku.

Hodiny, dny, týdny, měsíce ubíhají pomalu, velice pomalu. Už je to skoro rok, co jsem tady. Je tomu už přesně jedenáct měsíců a dvacet dní, co jsem s někým mluvil víc než čtyřicet vteřin trhanými a spíše šeptanými než artikulovanými slovy. Nicméně jsem si jednou s někým vyměnil pár slov nahlas. Nachladil jsem se a hodně jsem kašlal. Myslel jsem, že je to důvod, abych se dostal ven k lékaři, a dal jsem se napsat k vizitě.

A doktor už je tady. K mému velkému údivu se okýnko otvírá.

Otvorem se prosunula hlava.

„Co máte? Co vás bolí? Průdušky? Otočte se. Zakašlejte.“

Prokristapána! To je přece šaškárna! A přesto je to holá pravda.

V trestanecké kolonii se našel lékař, který mě prohlížel přes okénko, otáčel mě metr přede dveřmi a nakláněl ucho k otvoru, aby si mě poslechl. Potom mi řekl: „Předpažte.“ Automaticky jsem už už začal předpažovat, ale potom jsem z jakéhosi respektu k sobě samému řekl tomu povedenému lékaři: „Děkuji, doktore, neobtěžujte se tolik, nestojí to za to.“ Měl jsem tak aspoň tolik charakteru, abych mu dal najevo, že jeho prohlídku neberu vážně.

„Jak chceš.“ Byl tak cynický, že se nestyděl mi takhle odpovědět, a odešel. Naštěstí, protože jsem už málem vybuchl vzteky.

Ráz, dva, tři, čtyři, pět, čelem vzad. Ráz, dva, tři, čtyři, pět, čelem vzad. Pochoduji a pochoduji, neúnavně, nezastavuji se, dnes pochoduji vztekle, nohy mám napjaté, nejsou uvolněné jako obyčejně. Mám pocit, že po tom, co se právě stalo, bych nejradši něco podupal. Co mohu pošlapat? Mám pod nohama cement. Ne, když takhle chodím, mám po čem šlapat. Šlapu po slabošství toho felčara, který se propůjčuje k tak ohavným věcem, aby se zavděčil Správě. Šlapu po celé vrstvě lidí. Šlapu po nevědomosti francouzského lidu, po tom, jak málo zájmu nebo zvědavosti dovědět se, kam jsou odváženy lidské náklady, které odjíždějí každé dva roky ze Saint-

-Martin-de-Ré. Šlapu po novinářích kriminálních rubrik, kteří jsou sice schopni napsat skandální články o člověku, který spáchal zločin, ale pár měsíců nato už si ani nevzpomenou, že existuje. Šlapu po katolických kněžích, kteří vyslechli zpovědi a vědí, co se děje ve francouzských trestaneckých koloniích, ale mlčí. Šlapu po systému soudních přelíčení, která se proměňují ve slovní klání mezi žalobcem a obhájcem. Šlapu po organizaci Ligy pro lidská a občanská práva, která nepozvedne hlas, aby řekla: „Už dost toho nekrvavého vraždění, vymyťte ten kolektivní sadismus, bující mezi úředníky

Správy.“ Šlapu po tom, že žádná instituce nebo sdružení se nikdy neptá odpovědných lidí tohoto systému a nepoloží jim otázku, jak je možné, že na této cestě zatracení mizí každé dva roky osmdesát procent lidí, kteří po ní vykročili. Šlapu po úmrtních oznámeních oficiální medicíny: sebevraždy, fyzická sešlost, smrt z trvalé podvýživy, kurděje, tuberkulóza, šílenství, slabomyslnost. Bůhví po čem ještě šlapu. Ale ať je tomu jakkoli, po tom, co se mi právě stalo, nejsem sto chodit normálně, nejradši bych každým krokem něco rozdrtil.

Ráz, dva, tři, čtyři, pět… a pomalu ubíhající hodiny zmírňují mou němou vzpouru.

Ještě deset dní a budu mít za sebou přesně polovinu trestu v káznici. Oslavím tak opravdu krásné výročí, protože kromě té jedné silné chřipky jsem na tom se zdravím dobře. Nezešílel jsem a ani zdaleka to nevypadá, že bych zešilel. Jsem si jist, dokonce na sto procent, že na konci druhého roku, který teď začne, vyjdu odtud živ a v duševní rovnováze.

Probudili mě vzdálené hlasy. Slyším:

„Je po něm, jak zákon káže, pane Durande. Jak to, že jste si toho nevšiml dřív?“

„Nevím, šéfe. Oběsil se v koutě na té straně, co je lávka. Prošel jsem tudy několikrát a nevšiml jsem si toho.“

„Nezáleží na tom, ale přiznejte, že je nelogické, že jste si ho nevšiml.“

Můj soused z levé strany spáchal sebevraždu. Docela dobře to chápu. Odnášejí ho. Dveře se zavírají. Předpis byl přísně dodržen, protože dveře byly otevřeny a zavřeny v přítomnosti „nadřízeného orgánu“, velitele káznice, jehož hlas jsem poznal. Je to už pátý trestanec v mé blízkosti, který zmizel za posledních deset týdnů.

Přišel výroční den. V kýblu jsem našel plechovku kondenzovaného mléka Nestlé. Od mých přátel je to šílenství. Stálo je nekřesťanské peníze ji sehnat a navíc to obrovské riziko pronést ji sem.

A tak jsem měl den triumfu nad protivenstvím osudu. Slíbil jsem si, že už nebudu odlétat do hvězdných prostorů. Jsem v káznici.

Od mého příchodu už uběhl rok a cítím se schopen uprchnout třeba zítra, kdybych k tomu měl příležitost. Je to pozitivní výsledek a jsem na to pyšný.

Chodbař mi dnes odpoledne, což je neobvyklé, podstrčil vzkaz od přátel: „Odvahu, už ti zbývá jenom rok. Víme, že jsi úplně zdráv.

Nám se daří normálně dobře. Objímáme tě, Ludvík Ignác. Jestli můžeš, pošli okamžitě několik slov po témž člověku, který ti odevzdal vzkaz.“

Napsal jsem na útržek bílého papíru, přiloženého k dopisu: „Děkuji za všechno. Jsem silný a doufám v totéž co vy, za rok od této chvíle. Můžete mi dát zprávu o Clousiotovi a Maturettovi?“ Chodbař skutečně přišel a škrábe na mé dveře. Rychle jsem podstrčil papírek, který okamžitě zmizel. Celý tenhle den a ještě část noci jsem stál pevně na zemi a byl jsem v duševním rozpoložení, v němž chci, jak jsem si několikrát slíbil, napříště setrvat. Ještě rok a dostanu se na některý z ostrovů. Na Královský, a nebo na Svatého Josefa? Opiju se možností mluvit, kouřit a okamžitě připravovat další útěk.

Zaútočil jsem nazítří na první z těch tří set pětašedesáti dnů, které mne ještě čekají, s důvěrou ve svůj osud. Měl jsem pravdu, pokud šlo o následujících osm měsíců. Ale devátý měsíc se všechno pokazilo. Dnes ráno ve chvíli vyprazdňování kýble přistihli muže, který mi nosil kokosové ořechy, v okamžiku, kdy mi vracel kýbl, to znamená, že do něho už vložil ořech a pět cigaret.

Byl to tak těžký prohřešek, že na několik minut zapomněli na předpis přísného mlčení. Bylo slyšet velmi zřetelné rány, které dopadaly na toho nešťastníka. Potom chropot smrtelně zasaženého člověka. Okénko se otevřelo a brunátná hlava strážného na mne řve: „Však ty se taky dočkáš!“

„Jsem ti k dispozici, syčáku!“ odpovídám mu celý bez sebe vzteky, protože jsem slyšel, jak děsně zacházeli s tím chudákem.

To se přihodilo v sedm hodin. Teprve v jedenáct pro mne přišla delegace v čele s druhým velitelem káznice. Otevřeli dveře, které se za mnou zavřely na dvacet měsíců a které se až do této chvíle nikdy neotevřely. Stál jsem v obranném postoji vzadu v cele. V ruce jsem držel plechový hrnek, rozhodnut uštědřit co nejvíc ran ze dvou důvodů: přede vším proto, aby mě několik strážných nemohlo beztrestně ztlouct, a potom také proto, aby mě rychleji omráčili. Nic takového se nestalo: „Káranče, pojďte ven.“

„Jestli mě chcete zmlátit, počítejte, že se budu bránit. Nepůjdu ven, abyste po mně mohli skočit ze všech stran. Tady se mi snáz podaří uspat prvního, kdo se mě dotkne.“

„Charriére, nikdo vás nebude tlouct.“

„Kdo mi to zaručí?“

„Já, druhý velitel káznice.“

„Copak vy máte nějakou čest?“

„Neurážejte mě, je to zbytečné. Slibuji vám na svou čest, že vás nikdo nebude bít. Tak honem, pojďte ven.“

Držím kovový hrnek v ruce.

„Můžete si ho nechat, nebudete ho muset použít.“

„Tak dobrá.“ Vyšel jsem ven a obklopen šesti dozorci a v doprovodu druhého velitele jdu přes chodbu. Když jsem vyšel na dvůr, zatočila se mi hlava a musel jsem zavřít oči oslněné světlem. Konečně jsem uviděl domek, ve kterém nás přijímali. Je v něm asi tucet dozorců. Nikdo do mne nestrčil, nechali mě vejít do místnosti kanceláře Správy. Na zemi sténá muž zalitý krví. Všiml jsem si, že na hodinách zavěšených na zdi je jedenáct hodin, a myslím si: Už ho, chudáka, mučí čtyři hodiny. Velitel sedí za psacím stolem, druhý velitel vedle něho.

„Charriére, jak dlouho už dostáváte jídlo a cigarety?“

„Jistě vám to už řekl.“

„Ptám se na to vás.“

„Trpím ztrátou paměti, nevím, co se stalo včera.“

„Děláte si ze mne blázny?“

„Ne, jsem překvapen, že to nemáte v mých spisech. Trpím ztrátou paměti po ráně do hlavy.“

Velitel byl tou odpovědí tak překvapen, že říká:

„Zeptejte se na Královském, jestli je tam o tom někde zmínka.“

Zatím co někdo telefonuje, velitel pokračuje:

„Ale to si pamatujete, že se jmenujete Charriére?“

„To ano.“ Rychle, abych ho zmátl ještě víc, říkám jako automat:

„Jmenuji se Charriére, narozen v roce 1906 v departementu Ardéche a odsouzen na doživotí v Paříži v departementu Seine.“

Vyvalil oči jako koule od kulečníku. Cítím, že jsem ho vyvedl z rovnováhy.

„Měl jste dnes ráno kávu a chléb?“

„Ano.“

„Jakou zeleninu jste jedl včera večer?“

„Nevím.“

„Takže vám máme věřit, že nemáte žádnou paměť?“

„Na to, co se děje, absolutně žádnou. Na obličeje paměť mám.

Například vím, že jste mě sem kdysi přijímal vy. Kdy? To nevím.“

„Takže nevíte, jak dlouho ještě budete sedět?“

„Přece doživotně. Myslím, že tak dlouho, až umřu.“

„Ale ne, jak dlouho budete tady v káznici?“

„Copak já mám trest v káznici? Proč?“

„Tohle už přestává všechno! Hergot! Nemysli si, že mě zblbneš!

Nechceš mi přece, sakra, tvrdit, že si nevzpomínáš, že jsi dostal dva roky za útěk!“

V tu chvíli jsem ho úplně odrovnal:

„Já a za útěk? Veliteli, jsem seriózní člověk a mám svou zodpovědnost. Pojďte se mnou do cely a uvidíte, jestli jsem odtud mohl utéct.“ V tu chvíli mu říká jeden bachař:

„Máte na drátě Královský ostrov!“ Jde k telefonu: „Nic? To je divné, tvrdí tady, že trpí ztrátou paměti… Příčina? Rána do hlavy… Rozumím, je to simulant. Kdo se v tomhle má vyznat. Dobře, promiňte, veliteli, ověřím si to, na shledanou. Ano, dám vám vědět.“

„Ty komediante, ukaž hlavu. Aha, ano, má tady dost velkou jizvu. Jak to, že si pamatuješ, že jsi ztratil paměť po té ráně? Nechtěl bys mi to vysvětlit?“

„Nebudu nic vysvětlovat, konstatuju, že se pamatuju na tu ránu, že se jmenuju Charriére a několik dalších věcí.“

„A co byste mi po tom všem řekl, nebo co byste chtěl udělat?“

„O tom je tu právě řeč. Ptáte se mě, jak dlouho mi posílají jídlo a kouření? Odpovídám vám definitivně: nevím, jestli to bylo poprvé, nebo potisící. Nemohu vám na to odpovědět kvůli ztrátě paměti. To je všechno, dělejte, co chcete.“

„To je velice jednoduché. Dlouho jsi jedl víc než dost, teď zase trochu zhubneš. Poloviční porce večerního jídla až do konce trestu.“

Ještě dnes večer jsem dostal při druhém zametání lístek. Naneštěstí ho nemohu přečíst, protože nesvětélkuje. V noci jsem si zapálil cigaretu, která mi zůstala od včerejška a která unikla prohlídce, tak dobře jsem ji měl schovanou v posteli. Nakonec se mi podařilo rozluštit ve světle cigarety: „Chodbař se nesesypal. Řekl, že ti jídlo poslal teprve podruhé ze své vlastní vůle a že to udělal proto, že tě zná z Francie. Na Královským se nikomu nic nestane. Odvahu.“

A tak jsem tedy bez kokosového ořechu, bez cigaret a beze zpráv od přátel z Královského. Navíc mi přestali dávat večerní jídlo. Zvykl jsem si netrpět hladem a k tomu mi deset půlčíků cigaret zpestřovalo den a část noci. Nemyslím teď jenom na sebe, myslím i na toho chudáka, kterého kvůli mně tak zmlátili. Doufejme, že ho nepotrestají příliš krutě.

Ráz, dva, tři, čtyři, pět, čelem vzad… Ráz, dva, tři, čtyři, pět, čelem vzad. Tenhle hladový režim nebudeš snášet tak dlouho, takže možná, když budeš dostávat tak málo jídla, měl bys změnit taktiku.

Například co nejvíc ležet, abys nemrhal energií. Čím méně se budu pohybovat, tím méně kalorií spálím. Přes den budu celé hodiny sedět. Musím se naučit docela jiné formě života. Čtyři měsíce, to je sto dvacet dní. Jak dlouho to může trvat při režimu, který mi vnutili, než mě hlad úplně vysílí? Přinejmenším dva měsíce. To tedy znamená, že mám před sebou dva rozhodující měsíce. Až mě to příliš zmůže, budou mít nemoci báječnou příležitost mě přepadnout.

Rozhodl jsem se, že budu ležet od šesti hodin večer do šesti hodin ráno. Budu pochodovat od ranní kávy až po odklizení kýblů, asi tak dvě hodiny. V poledne po polévce přibližně další dvě hodiny. Dohromady čtyři hodiny chůze. Zbytek času budu sedět nebo ležet.

Když nebudu unaven, bude nesnadné pouštět se do fantastických výletů. Nicméně se o to pokusím.

Dnes jsem nejdřív dlouhou chvíli myslel na přátele a na toho nešťastníka, kterého tak hrozně zřídili, a teď si začínám nacvičovat novou disciplínu. Daří se mi to dost dobře, přestože mi hodiny připadají delší a v nohou, které jsou po tolik hodin mimo provoz, jako bych měl plno mravenců.

Nový režim trvá už deset dní. Mám teď nepřetržitě hlad. Cítím už jakousi trvalou ochablost, zřejmě z nedostatku některých živin a vitamínů. Strašně mi chybí kokosový ořech a trochu cigarety. Uléhám velmi brzy a dosti rychle unikám silou představivosti ze své cely. Včera jsem byl v Paříži v Mrtvé kryse a pil jsem tam šampaňské s přáteli. S Antoniem z Londýna, který pochází z Baleár, ale mluví francouzsky jako Pařížan a anglicky jako pravý rostbíf z Anglie. Den nato zastřelil u Marronniera (na bulváru Clichy) pěti ranami z revolveru jednoho ze svých přátel. V pařížském podsvětí se takové věci semelou velice rychle, změna přátelství ve smrtelnou nenávist. Ano, včera jsem byl v Paříži a tančil jsem za zvuků harmoniky na plese v Malé zahradě v ulici Saint-Ouen. V lokále byli samí Korsičané a Marseillané. Všichni přátelé mi v té imaginární představě defilují před očima tak věrohodně, že nepochybuji ani o jejich přítomnosti, ani o své přítomnosti na všech těchto místech, kde jsem strávil tak krásné noci.

A tak tedy, i když tolik nechodím, daří se mi při tomhle velice omezeném režimu výživy docházet k týmž výsledkům jako dřív, když jsem únavu vyhledával. Obrazy z minulosti mne vytrhují z cely s takovou silou, že prožívám víc hodin na svobodě než v káznici.

Zbývá mi ještě víc než měsíc. Už tři měsíce dostávám jenom jeden bochníček chleba a jednu teplou polévku bez škrobovin v poledne, s kousíčkem vařeného masa. Trvalý hlad způsobuje, že ten kousek masa začínám zkoumat, jen co ho dostanu, a přesvědčuji se, jestli to není, jak se velice často stává, jen kousek kůže.

Silně jsem zhubl a uvědomuji si, že kokosový ořech, který jsem dostával jaké to bylo štěstí po dobu dvaceti měsíců, byl rozhodující pro udržení zdraví a rovnováhy v tom děsivém vyloučení ze života.

Když jsem dnes ráno vypil kávu, cítím, jak jsem nervózní. Povolil jsem sám sobě a snědl jsem polovinu chleba, což nedělám nikdy.

Obyčejně ho rozlomím na čtyři víceméně stejné kousky, které pak postupně sním v šest hodin, v poledne, v šest hodin a poslední v noci. „Proč jsi to udělal?“ plísním sám sebe. „Takhle nakonec propadáš slabosti?“ „Mám hlad a cítím, že nemám žádnou sílu.“-

„Nebuď tak náročný. Jak chceš být silný, když jíš to, co jíš?“ Podstatné je, a v tomto ohledu jsi vyhrál, že jsi sice slabý, to je pravda, ale že nejsi nemocný. Když budeš mít trochu štěstí, musí ,požíračka lidí` logicky svůj zápas s tebou prohrát.“ Po dvou hodinách pochodování sedím na cementovém bloku, který mi slouží jako stolička.

Ještě třicet dní, což je sedm set dvacet hodin. Potom se dveře otevřou a řeknou mi: „Káranče Charriére, můžete jít. Odpykal jste si dva roky káznice.“ A co řeknu já? Řeknu: „Ano, skončily dva roky kalvárie.“ Počkat, počkat! Jestli u toho bude velitel, kterému jsi nakukal, že trpíš ztrátou paměti, musíš hrát s ledovým klidem dál.

Řekneš mu: „Cože, dostal jsem milost a jedu do Francie? Moje doživotí skončilo?“ Musíš to udělat už proto, abys viděl, jak se bude ksichtit, a abys ho přesvědčil, že půst, ke kterému tě odsoudil, byl nespravedlnost, nebo spravedlnost, veliteli je přece srdečně jedno, že se zmýlil. Jaký to může mít pro takového chlapa význam? Snad si nemyslíš, že by mohl mít výčitky svědomí, že ti napařil nespravedlivý trest? Zakazuji ti, abys zítra, stejně jako kdykoli jindy, předpokládal, že nějaký policajt může být normální stvoření. Žádný člověk hodný toho jména nemůže patřit k tomuhle spolku. Lidé přivyknou v životě všemu, dokonce i tomu, že jsou celý život darebáci. Možná, že teprve až bude blízko hrobu, začne se bát a litovat ze strachu před

Bohem, jestli je věřící. Ne proto, že by měl skutečné výčitky za všechna svinstva, která kdy udělal, ale ze strachu, že bude stát před soudnou stolicí svého Boha sám jako obžalovaný.

A tak tedy až půjdeš na ostrov, ať tě přidělí na kterýkoli, nikdy nepřistup s touhle bandou na žádný kompromis. Jste každý najiné straně bariéry, která vás zřetelně odděluje. Na jedné straně slabošství, pedantická autorita bez duše, podvědomý, automaticky reagující sadismus. A na druhé straně já, a všichni lidé mého druhu, kteří sice spáchali těžké zločiny, ale v nichž utrpení dokázalo vypěstovat skvělé vlastnosti: soucit, dobrotu, obětavost, šlechetnost a odvahu.

Jsem namouduši radši trestancem než bachařem.

Už mi zbývá necelých dvacet dní. Cítím se opravdu sláb. Všiml jsem si, že dostávám vždycky zvlášť malý bochníček chleba. Kdo se to asi snižuje do té míry, že mi schválně vyhledává co nejmenší bochník? V polévce už mám několik dní jenom teplou vodu a místo kousku masa pokaždé jenom kost s nepatrným kouskem masa nebo kůže. Bojím se, že onemocním. Jsem tím strachem posedlý. Jsem tak slabý, že mi nedá nejmenší námahu, abych ve zcela bdělém stavu o čemkoli snil. Ta těžká ochablost, doprovázená opravdu zlou depresí, mě znepokojuje. Pokouším se tomu klást odpor a jen s největší námahou se mi daří zabít každý den těch čtyřiadvacet hodin. Někdo škrábe na mé dveře. Okamžitě sahám po lístku. Je napsán fosforeskujícím inkoustem. Píšou Dega a Galgani. Čtu: „Napiš pár slov. Máme velké obavy o tvé zdraví. Ještě devatenáct dní, odvahu Ludvík. Ignác.“

Je přiložen kousek bílého papíru a tuhy z černé tužky. Píšu: „Držím se, jsem velmi sláb děkuji Moty.“

Jakmile metla znovu zaškrábala na dveře, posílám psaníčko. To dobré slovo bez cigaret a bez kokosového ořechu pro mne znamená ještě víc než obojí dohromady. Ta nádherná manifestace tak trvalého přátelství je jako šlehnutí bičem, které jsem tolik potřeboval.

Venku vědí, jak na tom jsem, a kdybych onemocněl, přátelé by jistě navštívili lékaře a udělali všechno pro to, aby mě řádně ošetřil. Mají pravdu. Už jenom devatenáct dní. Blížím se ke konci toho vyčerpávajícího běhu proti smrti a šílenství. Neonemocním. Je na mně, abych dělal co nejméně pohybů a nepromrhal nezbytné kalorie.

Zruším dvě hodiny ranního a odpoledního pochodu. Je to jediný způsob, jak vydržet. A tak tedy ležím v noci celých dvanáct hodin, druhých dvanáct hodin sedím nepohnutě na své kamenné lavici.

Občas vstanu, několikrát se protáhnu, udělám několik pohybů pažemi a potom si znovu sednu. Už jenom deset dní.

Právě se chystám na procházku Trinidadem, jednostrunné housle Javanců mě začínají ukolébávat svými plačtivými melodiemi, když vtom mě děsný, nelidský výkřik přivádí zpět k realitě. Vychází z cely, která vzadu sousedí s mou celou, nebo z některé jiné poblíž.

Slyším:

„Ty grázle, slez odtud dolů do mý jámy, ještě tě to neutahalo hlídat mě tam nahoře? Copak nevidíš, že ztrácíš polovinu podívané, když je tady tak málo světla?“

„Mlčte, nebo budete přísně potrestán!“ říká bachař.

„Á, dovol, ať se zasměju, ty svině! Jak si můžeš myslet, že je něco přísnějšího než tohle ticho? Potrestej si mě, ty stvůro, ty kate. Ale to ti říkám, jak živ nenajdeš nic děsnějšího, co by se dalo srovnat s tichem, který mi vnucuješ. Ne, ne, ne! Už dost, já už nemůžu mlčet.

Už jsem ti měl tři roky říct: Hovno! Špinavá svině! Ale já byl dost dlouho velkej blbec, že jsem čekal šestatřicet měsíců, než jsem na tebe vyřval, jak se mi hnusí strach z trestu! Jak se mi hnusíš ty a všichni podobní, vy odporní hlídací psi!“

Několik okamžiků nato se otvírají dveře a já slyším:

„Ne, takhle ne! Navlečte mu ji obráceně, tak je to mnohem účinnější!“ A chudák chlapík křičí:

„Navleč mi tu svěrací kazajku, jak chceš, ty hajzle! Jestli chceš, tak třeba naruby, stáhni ji, až se zadusím, opři se mi kolenem o záda a zatáhni tkaničky co nejvíc. Stejně mi nezabráníš, abych ti řekl, žes měl mámu kurvu, a proto nemůžeš bejt nic jinýho než hromada hoven!“

Asi mu dali roubík, protože už nic neslyším. Dveře se zavřely. Ta scéna asi hnula mladým strážným, protože za několik minut se zastavil před mou celou a říká: „Ten se asi zbláznil.“

„Myslíte? Já myslím, že všechno, co řekl, má hlavu a patu.“

Bachaře jako když poleje. Odchází a ještě za mnou štěkne: „Vy si to taky odskáčete!“

Ta příhoda mne naráz odťala od ostrova hodných lidí, houslí a poprsí Indek z přístavu v Port of Spain a znovu mě vrátila ke smutné realitě káznice.

Ještě deset dní, to znamená dvě stě čtyřicet hodin.

Taktika nehybnosti přináší ovoce ať už tím, že dny ubývají v klidu, nebo tím, že dostávám lístky od přátel. Ale nejspíš se mi zdá, že se cítím silnější, když si uvědomuji přirovnání, které se mi nabízí:

Jsem vzdálen už jenom dvě stě čtyřicet hodin od chvíle, kdy budu propuštěn z káznice. Jsem slabý, ale můj mozek je nedotčen, má energie potřebuje jen o trochu víc fyzické síly, aby začala znovu dokonale fungovat. Zatím co tam, dva metry za mou zdí, chudák chlap právě vkročil do první fáze šílenství, možná nejhoršími dveřmidveřmi násilí. Nebude žít dlouho, protože jeho vzpoura dá bachařům příležitost, aby ho po libosti škrtili přesně nastudovanými metodami, jež vedou k nejvědečtějšímu způsobu usmrcení. Vyčítám si, že se cítím silnější než on, protože on je poražen. Ptám se sám sebe, jestli patřím také k těm sobcům, kteří se v zimě, dobře obuti, v dobrých rukavicích a v teplých kožiších dívají, jak před nimi defilují masy pracujících lidí, zmrzlých zimou, špatně oblečených nebo aspoň s rukama zmodralýma ranním mrazem, a kteří se ve srovnání s tím stádem, které běží, aby chytilo první metro nebo autobus, cítí daleko víc v teple než předtím a těší se ze svého kožichu o mnoho víc než kdy předtím. V životě se pro tolik věcí nabízí přirovnání.

Já mám deset let, to je pravda, ale Motýlek to má na doživotí. Já to mám na doživotí, to je pravda, ale mněje osmnáct, kdežto on má sice jenom patnáct let, ale je mu už padesát.

Ale vem to čert, blížím se ke konci a doufám, že ani ne za šest měsíců budu ve všech ohledech, jak co do zdraví, tak co do morálky a energie, v tak dobrém stavu, abych se pokusil o efektní útěk.

O prvním se mluvilo, druhý bude vyryt do kamenů některé ze zdí trestanecké kolonie. Nepochybuji o tom ani na okamžik. Než uběhne šest měsíců, uteču, to je jisté.

Jsem v káznici poslední noc. Je to už sedmnáct tisíc pět set osm hodin, co jsem vešel do cely 234. Moje dveře se otevřely jednou, když mě vedli k veliteli, aby mě potrestal. Kromě těch několika vteřin denně, kdy si vyměníme několik jednoslabičných slov se sousedem, jsem byl osloven čtyřikrát. Jednou, když mi sdělili, že po zapískání musím sklopit lůžko to bylo první den. Jednou lékař:

„Otočte se, zakašlejte.“ Jedna delší a vzrušující diskuse s velitelem.

A před několika dny čtyři slova se strážným, kterého dojal ubohý šílenec. S mým rozptylováním to opravdu nepřehnali! Usínám klidně a myslím jen na jedno jediné: zítra otevřou definitivně tyto dveře. Zítra uvidím slunce, a jestli mě pošlou na Královský ostrov, budu dýchat mořský vzduch. Zítra budu na svobodě. Vyprskl jsem smíchy. Jak to na svobodě? Zítra si začneš oficiálně odpykávat svůj trest nucených prací na doživotí. Tomu ty říkáš svoboda? Já vím, já vím, ale přece jen je to život, nesrovnatelný s tím, který jsem snášel teď. Jakpak se asi shledám s Clousiotem a Maturettem?

V šest hodin mi dali kávu a chleba. Mám chuť říci: „Ale vždyť já dnes už odcházím. To je omyl.“ Rychle jsem si uvědomil, že trpím ztrátou paměti, a kdoví jestli bych tím nepřiznal, že jsem si z velitele dělal blázny, a jestli by nebyl s to mi napařit okamžitě dalších třicet dní samovazby. Ale ať je tomu jakkoli, zákon je zákon a já mám být propuštěn z káznice na Svatém Josefu dne 26. června 1936. Za čtyři měsíce mi bude třicet.

Je osm hodin. Snědl jsem celý bochníček chleba. Dostanu najíst v táboře. Dveře se otevřely. Vstoupil druhý velitel a dva dozorci.

„Charriére, váš trest skončil, dnes je 26. června 1936. Pojďte s námi.“

Vyšel jsem z cely. Když jsem přišel na dvůr, svítilo už slunce dost silně, aby mě oslepilo. Jsem nějak celý ochablý. Podlamují se mi kolena a před očima mi tančí černé skvrny. A to jsem ještě neušel víc než nějakých padesát metrů, z toho třicet na slunci.

Když jsem přišel před budovu Správy, vidím Maturetta a Clousiota. Maturette je učiněná kostra, tváře má vpadlé a oči zapadlé.

Clousiot leží na nosítkách. Je zsinalý a už páchne smrtí. Myslím si:

Mí kamarádi nejsou zrovna moc krásní. Jestlipak vypadám jako oni? Hynu touhou podívat se do zrcadla. Říkám jim:

„Tak co, jde to?“

Neodpovídají. Opakuji:

„Jde to?“

„Ano,“ říká potichu Maturette.

Mám chuť mu říct, že když už máme káznici za sebou, máme právo mluvit. Políbil jsem Clousiota na tvář. Podíval se na mne horečnatýma očima a usmál se: „Sbohem, Motýlku,“ říká mi.

„Ne, tohle ne!“

„Já už jsem v troubě. To je konec.“

O několik dní později zemřel v nemocnici na Královském ostrově. Bylo mu dvaatřicet let a dostal dvacet let za krádež kola, kterou nespáchal. Ale už přichází velitel.

„Ať vejdou. Maturette a vy, Clousiote, jste se chovali dobře, takže vám do vašeho záznamu píšu ,chování dobré`.“

„Vám, Charriére, poněvadž jste se dopustil hrubého přestupku, píšu, co jste si zasloužil: ,chování špatné`.“

„Pardon, pane veliteli, jakého přestupku jsem se dopustil?“

„Vy si vážně nevzpomínáte, že jsme přišli na cigarety a na kokosový ořech?“

„Zcela upřímně, nevzpomínám.“

„Poslechněte, jaký režim jste měl poslední čtyři měsíce?“

„Zjakého hlediska? Myslíte jídlo? Stejný jako od prvního dne.“

„Tohle už je vrchol! Co jste měl k jídlu včera večer?“

„Jako obyčejně, to, co mi dali. Vím já? Nevzpomínám si. Možná fazole, nebo maštěnou rýži, nebo nějakou zeleninu.“

„Takže vy večer jíte?“

„Ksakru, snad si nemyslíte, že tu misku jídla vyhazuju?“

„Ne, to si nemyslím. Beru to zpátky. Dobrá, ruším poznámku ,chování špatné`. Přepište propouštěcí záznam, pane X… Píšu ti

,chování dobré`, v pořádku?“

„To je spravedlivé. Neudělal jsem nic, čím bych si ji nezasloužil.“

A při té poslední větě jsme vyšli z kanceláře.

Hlavní brána káznice se otvírá, abychom mohli projít. Doprovází nás jen jeden dozorce. Sestupujeme pomalu dolů po cestě, která vede do tábora. Jsme nad mořem, které se třpytí sluncem a pěnou.

Královský ostrov je proti nám. Je plný zeleně a červených střech.

Ďábel je strohý a divoký. Požádal jsem dozorce, aby mi dovolil na pár minut si sednout. Dovolil mi to. Posadili jsme se jeden napravo a druhý nalevo od Clousiota, a aniž jsme si to uvědomili, vzali jsme se za ruce. To spojení v nás vyvolalo podivný pocit. Nic jsme si neřekli a políbili jsme se. Dozorce řekl:

„Tak jde se, chlapci, musíme dolů.“

A pomalu, velice pomalu sestupujeme až k táboru, kam vstupujeme jeden vedle druhého. Stále se držíme za ruce a za námi jdou dva nosiči, kteří nesou našeho přítele v agónii.

ŽIVOT NA KRÁLOVSKÉM OSTROVĚ

Jen jsme vstoupili na nádvoří tábora, hned jsme byli středem laskavé pozornosti všech trestanců. Shledal jsem se s Bláznivým Petříčkem, s Jeanem Sartrouem, s Colondinim, s Chissiliou. Dozorce nám říká, že musíme všichni tři na ošetřovnu. A tak jdeme, doprovázeni asi dvaceti lidmi, přes dvůr a vcházíme na ošetřovnu. Během několika minut máme s Maturettem před sebou nejméně tucet balíčků cigaret a tabáku, horkou kávu s mlékem, čokoládu z čistého kakaa. Každý nám chce něco dát. Ošetřovatel píchl

Clousiotovi injekci kafrového oleje a adrenalinu pro posílení srdce. Jeden velice hubený černoch říká: „Sanitáři, dej mu mé vitamíny, potřebuje je víc než já.“ Ten projev šlechetné solidarity je opravdu dojemný.

Petr z Bordeaux mi říká:

„Chceš prachy? Než odjedeš na Královskej ostrov, stačím udělat sbírku.“

„Ne, děkuju mockrát, prachy mám. Ale jak víš, že jedu na Královskej?“

„Jedeš, říkal to písař. Jedete všichni tři. Myslím, že dokonce půjdete všichni tři do špitálu.“

Saniťák je bandita z korsických hor. Jmenuje se Essari. Později jsem ho poznal velmi dobře budu vyprávět celou jeho historii, je opravdu zajímavá. Dvě hodiny na ošetřovně uběhly jako voda.

Dobře jsme se najedli a napili. Nacpáni a spokojeni odjíždíme na

Královský ostrov. Clousiot měl skoro celou tu dobu zavřené oči.

Otevřel je, jenom když jsem se k němu přiblížil a položil jsem mu ruku na čelo.

To pokaždé otevřel už zastřené oči a říkal mi:

„Kamaráde, Moty, my jsme opravdoví přátelé.“

„Víc než to, jsme bratři,“ odpovídal jsem mu.

Sestupujeme k přístavu, stále ještě v doprovodu jediného dozorce. Uprostřed nosítka s Clousiotem, Maturette a já, každý pojedné straně. U táborové brány nám všichni říkají na shledanou a přejí hodně štěstí. Děkujeme jim, přestože protestují. Bláznivý Petříček mi pověsil na krk chlebník plný tabáku, cigaret, čokolády a plechovek s mlékem Nestlé. Maturette dostal zrovna takový. Ani neví, kdo mu ho dal. K přístavu nás doprovází jenom ošetřovatel Fernandez a jeden dozorce. Pro každého dal lístek do nemocnice na Královský. Pochopil jsem, že nás tam posílají ošetřovatelé, trestanci Essari a Fernandez, aniž se zeptali doktora. A už je tady člun. Šest veslařů, dva dozorci vzadu ozbrojení puškami a třetí u kormidla. Jedním z veslařů je Chapar, hrdina aféry v marseillské burze. Tak a vzhůru na cestu! Vesla se ponořila do moře. Chapar vesluje a říká mi:

„Všechno v pořádku, Moty? Dostával jsi celou tu dobu kokosový ořech?“

„Až na poslední čtyři měsíce.“

„Vím, stal se malér. Ten chlapík se zachoval dobře. Znal jenom mne, ale nepráskl mě.“

„Co se s ním stalo?“

„Zemřel.“

„To není možný. Na co?“

„Podle toho, co říká saniťák, mu rozkopli játra.“

Přistáli jsme u přístavní hráze na Královském nejdůležitějším ze tří ostrovů.

Na hodinách v pekařství jsou tři hodiny. Odpolední slunce je opravdu žhavé, oslňuje mě a je mi příliš horko. Jeden z dozorců si vyžádal dva nosiče. Dva trestanci, každý chlap jako hora, oblečeni ve sněhobílých trestaneckých šatech, na zápěstí nátepníky z černé kůže, zvedli Clousiota jako pírko a já s Maturettem jdeme za nimi. Za námi jeden dozorce v ruce má nějaké papíry.

Přes čtyři metry široká cesta je udělána z oblázků. Těžko se po ní stoupá nahoru. Naštěstí se oba nosiči čas od času zastaví a čekají, až je dohoníme. To se pak pokaždé posadím najedno rameno nosítek u Clousiotovy hlavy a jemně ho hladím po čele a po hlavě. Pokaždé se na mne usměje a říká:

„Moty, starej kamaráde!“

Maturette ho vzal za ruku.

„To seš ty, malej?“ šeptá Clousiot.

Má ve tváři nekonečně šťastný výraz, že nás cítí vedle sebe. Při jedné zastávce, když už jsme byli skoro na konci cesty, jsme potkali komando, které jde do práce. Jsou to skoro všechno trestanci z mého transportu. Jak jdou kolem, každý nám řekne nějaké milé slovo.

Když jsme došli na plácek před bílou čtvercovou budovou, vidíme, že tam ve stínu sedí nejvyšší úředníci Ostrovů. Blížíme se k veliteli

Barrotovi, zvanému „Suchý kokos“, a k dalším představeným trestnice. Velitel nevstal a bez jakýchkoliv obřadů nám řekl:

„Tak co, nebylo to v káznici moc tvrdé? A kdo je tamten na nosítkách?“

„To je Clousiot.“

Podíval se na něho a řekl: „Odveďte je do nemocnice. Až je propustí, dejte mi vědět, rád bych je viděl, než půjdou do tábora.“

V nemocnici, ve velkém, velmi dobře osvětleném sále, nás uložili na čisťounká lůžka s prostěradly a polštáři. První ošetřovatel, kterého jsem uviděl, je Chatal, sanitář ze zvlášť ostře střeženého sálu ze Svatého Vavřince nad Maroni. Okamžitě se začal starat o Clousiota a nařídil jednomu dozorci, aby zavolal lékaře. Přišel kolem páté hodiny. Prohlížel ho dlouho a důkladně. Vidím, že kroutí hlavou, vypadá nespokojeně. Napsal recept a potom jde ke mně.

„Motýlek a já nejsme dobří kamarádi,“ říká Chatalovi.

„To se divím, doktore, je to správný chlap.“

„Možná, ale má na mě dopal.“

„Kvůli čemu?“

„Kvůli jedné vizitě v káznici.“

„Tomu říkáte vizita, doktore, když mne prohlížíte přes přepážku?“

„Je to předpis Správy, neotvírat dveře do odsouzencovy cely.“

„No výborně, doktore, ale doufám, že si vás Správa jenom vypůjčuje a že k ní nepatříte.“

„O tom si promluvíme někdy jindy. Pokusím se udělat všechno, abyste se vy a váš přítel zotavili. Pokud jde o toho třetího, obávám se, že už je příliš pozdě.“

Chatal mi vypravoval, že ho začali podezřívat z přípravy útěku a internovali ho na Ostrovech. Vypravoval mi také, že Ježíše, toho chlapa, co mě podvedl při našem útěku, zavraždil jeden malomocný. Neznal jeho jméno, ale já si říkám, jestli to nebyl některý z těch, kteří nám tak velkoryse pomohli.

Život trestanců na ostrovech Spásy je naprosto jiný, než by si ho člověk představoval. Většina lidí je tu krajně nebezpečná z několika důvodů. Přede vším proto, že všichni dobře jedí obchoduje se tu se vším možným: s alkoholem, cigaretami, s kávou, čokoládou, cukrem, masem, čerstvou zeleninou, rybami, krevetami, s kokosovými ořechy atd. Takže jsou všichni dokonale zdrávi ve velice zdravém podnebí. Naději na to, že budou propuštěni, mají jenom ti, kdo byli odsouzeni k dočasným trestům, kdežto odsouzenci na doživotí nemají co ztratit, a právě proto jsou nebezpeční. Všichni, dozorci i trestanci, jsou zapleteni do každodenního černého obchodu. Je to míchanice, ve které je těžko se vyznat. Ženy dozorců si hledají mladé trestance jako pomocníky v domácnosti a velice často si z nich dělají milence. Říká se jim „hoši z rodiny“. Někteří jsou zahradníky, jiní kuchaři. Je to kategorie trestanců, která tvoří pouto mezi táborem a domy dozorců. „Hoši z rodiny“ to mají u ostatních trestanců celkem dobré, protože díky jim se dá obchodovat se vším možným. Nejsou však pokládáni za čisté. Nikdo ze skutečného podsvětí by se neponížil, aby dělal tyhle podřadné práce. Nešel by ani dělat poskoka, ani pracovat v menze dozorců. A naopak stojí je hodně peněz, aby si opatřili místa, kde nemají s bachaři nic společného: čističů stok, zametačů listí, pasáků buvolů, ošetřovatelů, zahradníků v trestnici, řezníků, pekařů, veslařů, listonošů, hlídačů majáku. Skutečně „těžcí“ si vybírají tato zaměstnání. Opravdový správný chlap z podsvětí nepracuje nikdy na opravách podpůrných zdí, cest, schodišť nebo v plantáži kokosových palem. To znamená, že nepracují nikdy v plném slunci nebo pod dozorem bachařů. Pracuje se od sedmi hodin ráno do dvanácti a od dvou do šesti. To je zběžný pohled na prostředí a atmosféru té směsi tak různých lidí, žijících pohromadě, vězňů i věznitelů, pravá malá vesnice, kde jeden pomlouvá druhého, všichni se navzájem soudí, každý vidí druhému pod pokličku a nikomu nic neujde.

Dega a Galgani ke mně přišli v neděli do nemocnice. Jedli jsme rybu na česnekové majonéze, rybí polévku, brambory, sýr, kávu a pili jsme bílé víno. Ukuchtili jsme to všechno v Chatalově pokojíku, Chatal, Dega, Galgani, Maturette, Grandet a já. Požádali mě, abych jim vyprávěl dopodrobna celý svůj útěk. Dega se rozhodl, že se už o útěk nepokusí. Očekává, že mu z Francie sleví z trestu pět let. Když odečte tři roky, které si odseděl ve Francii, a tři roky tady, zbudou mu už jen čtyři roky. Odhodlal se, že si je odkroutí. Galgani tvrdí, že se o něho postará jeden korsický senátor.

Potom přišla řada na mne. Ptám se jich, která místa jsou tu nejvhodnější k útěku. Nastala všeobecná vřava. Degu ani Galganiho něco takového vůbec nenapadlo, Chatalovi se zdá, že pro přípravu voru by bylo výhodné pracovat v některé zahradě. Grandet mi sdělil, že je kovářem v „údržbě“. Je to dílna, kde je, jak říká, všechno možné: malíři, truhláři, kováři, zedníci, instalatéři asi sto dvacet lidí. Slouží k údržbě budov administrace. Dega, který je vrchním písařem, mi obstará místo, jaké budu chtít. Je na mně, abych si vybral. Grandet mi nabídl polovinu svého místa vedoucího karetních her, abych z toho, co vydělám na hráčích, mohl žít a nesahal na peníze, které mám v pouzdře. Později jsem poznal, že je to velmi zajímavé, ale krajně nebezpečné.

Neděle uběhla, ani jsme nevěděli jak. „Už je pět hodin,“ říká Dega, který má krásné hodinky, „musím do tábora.“ Když Dega odcházel, dal mi pět set franků, abych si zahrál pokera, protože se na našem sále občas vydaří pěkné partie. Grandet mi dal nádherný nůž se zarážkou, jehož ocel sám kalil. Je to hrozná zbraň.

„Buď vždycky ozbrojen, ve dne v noci.“

„A co prohlídky?“

„Většinou šacujou arabští poskokové. Když o někom vědí, že je nebezpečnej, nikdy zbraň nenajdou, i když ji nahmatají.“

„Uvidíme se v táboře,“ říká mi Grandet.

Galgani mi řekl, než odešel, že už má pro mne místo ve svém koutě a že budeme spolu v jedné partě. (Členové party jedí spolu a peníze každého z nich patří všem.)

Dega nespí v táboře, má pokoj v budově Správy.

Už jsme tu třetí den, ale protože trávím noci u Clousiotovy postele, nemám dost jasnou představu o životě v tomhle nemocničním sále, kde je nás asi šedesát. Když se později Clousiotovi hodně přitížilo, dali ho do pokoje, kde je už jeden těžce nemocný. Chatal do něho nacpal spoustu morfia. Obává se, že nepřežije noc.

V sále je po obou stranách třicet postelí, uprostřed tři metry široká ulička. Skoro všechny postele jsou obsazeny. Místnost osvětlují dvě petrolejové lampy. Maturette mi říká: „Tamhle se hraje poker.“ Jdu k hráčům. Jsou čtyři.

„Můžu se přidat?“

„Můžeš, sedni si. Základní vklad je sto franků. Přisazuje se třikrát. Tady máš žetony za tři sta franků.“

Zbývající dvě stovky jsem dal Maturettovi, aby je hlídal. Pařížan jménem Dupont mi říká:

„Hrajeme podle anglických pravidel bez žolíků, znáš to?“

„Znám.“

„Tak rozdávej, máš přednost.“

Ti lidé hrají neuvěřitelně rychle. Přisazuje se od druhé karty, a když někdo zahlásí „pas“, řekne vedoucí hry: „Hra vázne,“ a přisadit se musí. Tady jsem objevil novou vrstvu trestanců hráče. Žijí ze hry, pro hru a ve hře. Kromě hry je nezajímá vůbec nic. Zapomínají na všechno: čím byli, jaký mají trest, jak by si mohli změnit život k lepšímu. Ať je jejich partner správný chlap nebo není, zajímá je jenom jedno jediné hra.

Hráli jsme celou noc. Skončili jsme, když se začala roznášet káva.

Vyhrál jsem tři sta franků. Šel jsem ke své posteli, když vtom ke mně přistoupil Paulo a požádal mě o dvě stě babek, aby mohl hrát dál belotu ve dvou. Potřebuje dvě stovky a má jenom jednu. „Tady máš tři stovky, jedeme napůl,“ říkám mu.

„Děkuju, Motýlku, ty jsi opravdu správnej chlap, hodně jsem o tobě slyšel. Budeme kamarádi.“ Podal mi ruku. Stiskl jsem mu ji a Paulo zvesela odchází.

Clousiot zemřel dnes ráno. Včera večer, jednu chvíli, kdy byl při vědomí, řekl Chatalovi, ať už mu nedává morfium.

„Chci umřít při vědomí, vsedě na posteli, aby byli kamarádi vedle mne.“

Vstupovat do izolovaných pokojů je přísně zakázáno, ale Chatal to vzal na sebe, a tak mohl náš přítel zemřít v našich rukou. Zatlačil jsem mu oči. Maturette je bolestí celý zničený.

„Tak už to má za sebou, kamarád. Zažil s náma krásný dobrodružství. Hodili ho žralokům.“

Když jsem uslyšel slova „hodili ho žralokům“, přešel mě mráz.

Skutečně, pro trestance není na Ostrovech hřbitov. Když některý umře, hodí ho do moře v šest hodin při západu slunce mezi Svatým

Josefem a Královským ostrovem v místě, kde se to hemží žraloky.

Po smrti přítele se mi stala nemocnice nesnesitelnou. Vzkázal jsem Degovi, že chci pozítří pryč. Poslal mi vzkaz: „Řekni Chatalovi, ať ti dá napsat čtrnáctidenní odpočinek v táboře, budeš tak mít čas vybrat si zaměstnání, jaký ti bude vyhovovat.“ Maturette zůstane ještě nějakou dobu v nemocnici, Chatal si ho možná vezme za pomocníka.

Hned jak jsem byl propuštěn z nemocnice, odvedli mě do budovy Správy k veliteli Barrotovi, řečenému „Suchej kokos“.

„Motýlku,“ říká mi, „než vás dám do tábora, rád bych si s vámi promluvil. Máte tady vzácného přítele, mého vrchního písaře Ludvíka Degu. Tvrdí, že si nezasloužíte kvalifikaci, kterou jste dostal z Francie. Pokládá vás za nevinně odsouzeného a podle jeho názoru je proto normální, že se vytrvale bouříte. Musím vám říct, že s ním moc nesouhlasím. Rád bych věděl, co si myslíte teď.“

„Dřív než vám odpovím, pane veliteli, mohl byste mi říct, co vlastně stojí v mých spisech?“

„Podívejte se sám.“ A podává mi žlutou kartu, kde čtu asi toto:

„Henri Charriére, zvaný Motýlek, narozen 16. listopadu 1906 v …, Ardéche, odsouzený za úmyslné zabití k nuceným pracím na doživotí porotním soudem v Seine, nebezpečný ve všech ohledech, co nejpřísnější dozor. Nezaměstnávat na preferovaných místech.“

Ústřední věznice v Caen: „Nepolepšitelný. V podezření, že podnítil a řídil vzpouru. Trvalý dozor.“

Saint-Martin-de-Ré: „Disciplinovaný, ale určitě má nebezpečný vliv na přátele, pokusí se o útěk kdekoli.“

Svatý Vavřinec nad Maroni: „Dopustil se zuřivého útoku proti třem dozorcům a jednomu klíčníkovi za účelem útěku z nemocnice. Vrácen z Kolumbie. Ve vyšetřovací vazbě se choval dobře. Odsouzen k mírnému trestu dvou let káznice.“

Káznice na Svatém Josefu: „Chování dobré až do propuštění.“

„S tímhle, milý Motýlku,“ říká velitel, když jsem mu vrátil kartu,

„si nejsem tak docela jist, že vás tu budeme mít až do penze. Chcete se mnou uzavřít smlouvu?“

„Proč ne. Záleží na tom, jakou.“

„Jste člověk, který udělá zcela určitě všechno, aby z Ostrovů utekl, přes všechny obtíže, které jsou s tím spojené. Možná, že se vám to dokonce podaří. Mně zbývá ještě pět měsíců po tu dobu budu ještě pověřen velením na Ostrovech. Víte, co takový útěk stojí velitele Ostrovů? Celý rok normálního žoldu. To znamená úplnou ztrátu koloniálních přídavků. K tomu odložení dovolené o šest měsíců a zkrácení o tři měsíce. A jestliže se podle výsledků pátrání zjistí, že velitel zanedbal povinnou péči, příjde pravděpodobně ojeden prýmek. Vidíte, že je to vážná věc. Já dělám svou práci poctivě. Měl bych samozřejmě právo dát vás zavřít do cely nebo do karceru. Ne proto, že jste podezřelý z útěku, ale z nějakých jiných důvodů, které se dají snadno vymyslet. Jenže to bych nerad dělal. Proto bych byl radši, kdybyste mi dal slovo, že se nepokusíte o útěk až do mého odjezdu z Ostrovů. Pět měsíců.“

„Veliteli, dávám vám své čestné slovo, že neuprchnu, dokud budete tady, jestliže váš pobyt nepřekročí šest měsíců.“

„Odjedu za necelých pět měsíců, je to naprosto jisté.“

„Výborně, zeptejte se Degy, řekne vám, že umím držet slovo.“

„Věřím vám.“

„Ale jako protislužbu vás žádám zase já o něco jiného.“

„O co?“

„Že během těch pěti měsíců, které zde musím strávit, budu moci mít zaměstnání, kterých později budu moci využít, a možná dokonce, že mi dáte povolení odejet na jiný ostrov.“

„Dobrá, souhlasím, ale musí to zůstat přísně mezi námi.“

„Ano, pane veliteli.“

Dal zavolat Degu, který ho přesvědčil, že nepatřím mezi lidi s dobrým chováním, ale mezi lidi z podsvětí, do budovy nebezpečných, kde jsou všichni mí přátelé. Dali mi pytel s kompletním trestaneckým vybavením a velitel tam dal navíc přidat několikery kalhoty a bílé blůzy, zabavené krejčím.

A tak jsem se vydal v doprovodu bachaře k ústřednímu táboru s dvěma páry bezvadně bílých, úplně nových kalhot, s třemi blůzami a v klobouku z rýžové slámy. Od malé budovy Správy do tábora se musí jít přes celou pláň. Jdeme kolem nemocnice dozorců podél čtyřmetrové zdi, kterou je obehnána celá trestnice. Když jsme obešli skoro celý ten obrovský obdélník, došli jsme k hlavní bráně.

„Trestnice na Ostrovech oddělení Královský ostrov.“

Obrovská dřevěná brána je dokořán. Určitě je nejméně šest metrů vysoká. Dvě strážnice, v každé čtyři dozorci. Na židli sedí šarže.

Žádné pušky, všichni tu nosí revolver: Navíc jsem si všiml pěti nebo šesti arabských klíčníků.

Když jsem přišel do vrátnice, všichni dozorci vyšli ven. Velitel,

Korsičan, říká: „Máme tu nováčka a je to třída.“ Poskokové se chystali mě prošacovat, ale velitel je zarazil: „Neotravujte ho, nač tady bude vykládat všechny svoje krámy. Motýlku, syp dovnitř.

Máš ve speciálce jistě hodně přátel, kteří tě čekají. Já se jmenuju

Sofrani. Mnoho štěstí na Ostrovech.“

„Děkuju, šéfe.“ A vzápětí vstupuji na obrovské nádvoří, kde se tyčí tři velké budovy. Jdu za dozorcem, který mě vede do jedné z nich. Nade dveřmi nápis: „Budova A speciální skupina.“ Před dokořán otevřenými dveřmi volá dozorce: „Služba!“ Objevil se starý trestanec. „Tady máš jednoho nového,“ říká dozorce a odchází.

Vešel jsem do velkého obdelníkového sálu, kde žije sto dvacet lidí. Stejně jako v prvním baráku ve Svatém Vavřinci probíhá na obou stranách po celé délce železná mříž, přerušovaná pouze v místech, kde jsou dveře: Zavírá se jenom v noci. Mezi zdí a mříží jsou napjaty hrubé plachty, kterých se používá jako postelí. Říká se jim visutá lůžka, i když to vlastně visutá lůžka nejsou. Tahle „visutá lůžka“ jsou velmi pohodlná a hygienická. Nad každým jsou dvě police, na které se ukládají věci: jedna je na prádlo, druhá pro potraviny, misku atd. Mezi lůžky je tři metry široká ulička, takzvané korzo. Lidé tu žijí v malých společenstvích, v partách. Některé se skládají jenom ze dvou mužů, ale jsou tu i party o deseti mužích.

Sotva jsme vstoupili, hrnou se ze všech stran trestanci v bílém:

„Motýlku, pojď k nám.“ „Ne, pojď k nám.“ Grandet vzal můj pytel a říká: „Jde do party se mnou.“ Jdu za ním. Zavěsili mi prostěradlo a dobře je vypjali bude to mé lůžko. „Tady máš polštář ze slepičího peří, brácho,“ říká Grandet. Setkal jsem se s hromadou přátel. Je tu hodně Korsičanů, Marseillanů a několik Pařížanů, samí přátelé z Francie nebo lidé, které jsem poznal ve věznici Santé, v Conciergerie nebo v transportu. Překvapilo mě však, že je vidím v baráku, a ptám se: „Jak to, že nejste v tuhle hodinu v práci?“

Všichni se rozřehtali. „To se ti povedlo! Kdo je v téhle budově, nepracuje jakživ víc než hodinu denně. Potom se vrací k partě.“

Přijetí je opravdu vřelé. Doufejme, že to potrvá. Ale rychle jsem si uvědomil něco, co jsem nepředvídal. Přestože jsem strávil několik dní v nemocnici, musím se znovu učit žít mezi lidmi.

Hned jsem se stal svědkem něčeho, co by mě ani ve snu nenapadlo. Do místnosti vstoupil chlapík oblečený v bílém. Nese podnos pokrytý sněhobílým ubrouskem a křičí: „Bifteky, bifteky, kdo chce bifteky?“ Postupně se dostává až k nám. Zastavil se, nadzdvihl ubrousek a pod ním se objevily bifteky, naskládané pěkně v řádce vedle sebe jako ve francouzském řeznictví. Je zřejmé, že Grandet je každodenní zákazník, protože se ho neptá, jestli si přeje biftek, nýbrž kolik mu jich má dát.

„Pět.“

„Falešnou svíčkovou, nebo plátek?“

„Svíčkovou. Kolik ti dlužím? Musíš mi to spočítat, protože teď, když je nás o jednoho víc, bude cena jiná.“

Prodavač bifteků vytáhl blok a začal počítat:

„Všechno dohromady stopětatřicet franků.“

„Tady máš a jsme si kvit.“

Když chlapík odešel, říká mi Grandet: „Když tady nemáš prachy, tak chcípneš, ale existuje systém, jak je mít vždycky: říká se mu

,koumačka`.“

V kolonii znamená „koumačka“ způsob, jak si trestanec poradí, vykoumá, aby sehnal peníze. Táborový kuchař prodává na bifteky čisté maso, určené pro trestance. Když je vyfasuje v kuchyňi, odřízne z něho asi polovinu. Podle toho, jaké maso dostane, připraví buď bifteky, maso na guláš nebo na vaření. Část se ho prodá dozorcům prostřednictvím jejich žen, část trestancům, kteří mají prostředky, aby si je koupili. Kuchař odevzdává přirozeně část takhle vydělaných peněz dozorci, který má na starosti kuchyni. První budova, ve které se objeví se svým zbožím, je vždycky speciálka, budova A tedy naše budova.

A tak tedy z „koumačky“ prosperuje kuchař, který prodává maso a tuk, pekař, který prodává speciální a bílý chleba v dlouhých vekách, určený dozorcům, řezník zjatek, který prodává maso, ošetřovatel, který prodává injekce, písař, který dostává peníze za to, že vám přidělí tu nebo onu práci, nebo prostě za to, že člověka vytáhne z nějakého komanda, zahradník, který prodává čerstvou zeleninu a ovoce, trestanec, zaměstnaný v laboratoři, který hlásí výsledky analýzy a jde tak daleko, že fabriku je falešné tuberáky, falešné malomocné, záněty sliznice atd„ specialisté na vykrádání dvorů v domech dozorců, kteří prodávají vajíčka, slepice nebo marseillské mýdlo, „hoši z rodiny“, obchodující s hospodyněmi v domech, kde pracují ti obstarávají všechny možné objednávky: máslo, kondenzované mléko, mléko v prášku, krabičky tuňáků, sardinek, sýrů a samozřejmě vína a alkohol (takže v mé partě je vždycky po ruce láhev Ricarda a anglické nebo americké cigarety), a stejně tak trestanci, kteří mají povolení rybařit a prodávají ryby a krevety.

Ale nejlepší a také nejnebezpečnější „koumačka“ je stát se šéfem hazardu. Existuje pravidlo, že v budově o sto dvaceti lidech nesmí být nikdy víc než tři nebo čtyři šéfové karetních her. Muž, který se rozhodne, že se stane šéfem, se jednou objeví v noci uprostřed hry a řekne: „Chci být šéfem.“ Dostane odpověď: „Ne.“

„Všichni říkáte ne?“

„Všichni.“

„V tom případě si vybírám toho a toho a chci na jeho místo.“

Muž, kterého takto označil, hned chápe, očjde. Vstane, jde doprostřed místnosti a oba se pustí do souboje na nože. Kdo vyhraje, ujímá se vedení hry. Šéf pobírá pět procent z každé výhry.

Hra dává příležitost k dalším malým „koumačkám“. Je zde muž, který připravuje přikrývky pěkně roztažené po zemi, muž pronajímající malé stoličky pro hráče, kteří nemohou sedět na zemi se zkříženýma nohama, je zde prodavač cigaret. Ten rozkládá po dece několik prázdných krabic od doutníků, naplněných francouzskými, anglickými a americkými cigaretami, a dokonce cigaretami ubalenými v ruce. Každá má přesně stanovenou cenu a hráč se obsluhuje sám. Do krabice položí nachlup přesně stanovenou částku. Dále je tu muž, který připravuje petrolejové lampy a dbá, aby moc nečadily. Jsou to lampy zhotovené z plechovek od mléka, jejichž horní víko je provrtané, aby mohl projít knot, který je ponořen v petroleji a musí se často vyměňovat. Pro nekuřáky jsou tu bonbóny a cukroví, vyrobené ve speciálních „koumačkách“. Každá budova má jednoho nebo dva prodavače kávy. Káva se vaří po arabském způsobu.

Prodavač ji má přikrytou dvěma jutovými pytli a udržuje ji tak horkou po celou noc. Čas od času prochází prodavač kávy místností a nabízí kávu nebo kakao. Udržuje si je horké vjakési termosce domácí výroby.

Nakonec jsou tu umělecká řemesla. Je to „koumačka“ umělců amatérů. Někteří trestanci zpracovávají krunýře z želv, které vylovili rybáři. Jeden krunýř se skládá ze třinácti plátů některé váží až dvě kila. Umělec z nich dělá náramky, náušnice, náhrdelníky, špičky na cigarety, hřebeny a držadla na kartáče. Viděl jsem dokonce skříňku ze světlé želvoviny, učiněný zázrak. Jiní vyřezávají z kokosových ořechů, z volských nebo buvolích rohů, z ebenového dřeva nebo z dřeva z Ostrovů, které má tvar hadů. Další se zabývají jemnou truhlařinou, je to přesná práce bezjediného hřebíku, všechno klížené. Nejšikovnější zpracovávají bronz. A nebudiž zapomenuto na mahře.

Někdy se stává, že se několik talentů spojí k realizaci jednoho díla. Například rybář chytí žraloka. Připraví jeho otevřenou tlamu, všechny zuby vyleští a vyrovná. Řezbář vyrobí miniaturní kotvu z tvrdého hlazeného dřeva, dost širokou uprostřed, aby se tam dalo malovat. Otevřená tlama se připevní ke kotvě, na kterou malíř namaluje ostrovy Spásy obklopené mořem. Nejčastější námět je špička Královského ostrova, průliv a ostrov svatého Josefa. Zapadající slunce vrhá všechny své paprsky na modré moře. Na moři je člun s šesti stojícími trestanci, svlečenými do půl těla, s kolmo zdviženými vesly, a v pozadí tři strážní se samopaly v ruce. Vpředu dva muži zdvihají rakev, z které sklouzává tělo trestance, zabalené do pytle od mouky. Na hladině je vidět žraloky, kteří čekají na mrtvolu s otevřenou tlamou. Dole na pravé straně obrazu je napsáno „Pohřeb na

Královském ostrově“ a datum.

Všechny tyhle rozmanité „umělecké předměty“ se prodávají v domech dozorců. Nejkrásnější kousky se často objednávají předem, nebo se dělají na zakázku. Zbytek se prodává na palubách lodí, které přijíždějí na Ostrovy. To je doména veslařů. Najdou se také žertéři, kteří vezmou starý popraskaný plechový hrnek a vyryjí na něj: „Tenhle hrneček patřil Dreyfusovi ostrov Ďábel datum.“ A totéž se děje s lžícemi nebo s miskami.

Tohle nepřetržité kšeftování přivádí na Ostrovy spoustu peněz a dozorci mají zájem na tom, aby obchod vzkvétal. Když si lidé takhle vyhrají a příjdou k penězům, dají se snáz manipulovat a lépe se přizpůsobují novému životu.

Homosexualita je zcela oficiální. Všichni, až po velitele, vědí, že ten a ten je žena toho a toho, a když se jeden posílá na jiný ostrov, zařídí se to tak, že druhý jede co nejdřív za ním, když už se dřív nepomyslelo, aby je tam poslali zároveň.

Ze všech těchto lidí se nenajdou ani tři ze sta, kteří by chtěli z Ostrovů uprchnout. Dokonce ani ti, kteří mají doživotí. Jediný způsob, o který se pokoušejí, je vynaložit všechny prostředky, aby byli z ostrova přeloženi na Velkou zemi, do Svatého Vavřince, Kourou nebo do Cayenne, což ovšem platí jen pro dočasně internované.

Pro internované na doživotí je to nemožné, kromě případů, kdy dojde k vraždě. Skutečně, když někdo spáchá vraždu, pošlou ho do

Svatého Vavřince před soud. Ovšem když se tam chce člověk dostat, musí se k činu přiznat, čímž riskuje pět let káznice za vraždu, aniž ví, jestli se mu podaří využít krátkého, nejvýš tříměsíčního pobytu v disciplinárním oddělení na Svatém Vavřinci k útěku. O zrušení internace se také lze pokusit ze zdravotních důvodů. Je-li někdo uznán za souchotináře, posílá se do tábora pro tuberkulózní, zvaného „Nový tábor“, osmdesát kilometrů od, Svatého Vavřince.

Předstírá se také onemocnění malomocenstvím nebo zánět střevní sliznice. Je relativně snadné toho dosáhnout, ale skrývá to v sobě strašlivé nebezpečí: společné ubytování s nemocnými zvoleného typu ve speciálním izolovaném pavilónu asi po dobu dvou let.

Přijít do nemocnice jako falešný malomocný a dostat lepru, mít plíce jako měchy a uhnat si souchotiny, k tomu stačí jenom krůček a mnohým se stává, že ho udělají. Pokud jde o dyzentérii, je ještě nesnadnější vyhnout se nákaze.

A tak jsem tedy ubytován v budově A se sto dvaceti kamarády.

Člověk se musí naučit žít v tomhle společenství, kde si ho ostatní rychle zařadí. Přede vším musí každý v baráku vědět, že vás nemůže bez nebezpečí přepadnout. Jakmile se člověka začnou bát, musí dojít obecné vážnosti za způsob, jak se chová k bachařům, dále nesmí přijímat určitá zaměstnání, musí odmítat některá komanda, nikdy nesmí uznávat autoritu arabských poskoků nikdy, ani za cenu incidentu s dozorcem, je nesmí poslechnout. Když člověk hrál celou noc, nejde ráno ani na apel. Služba v „baráku“ (budově se říká „barák“) křičí: „Je nemocný, leží.“ Ve zbývajících dvou barácích si dozorci někdy dojdou pro nemocného a nutí ho, aby se na apel dostavil. Nejdou však nikdy do tohoto baráku tvrdých palic. Koneckonců, oč jim jde přede vším, od nejvyššího až po nejnižšího, je klid v kolonii.

Můj přítel Grandet, s kterým jsem v partě, je pětatřicetiletý Marseillan. Je hodně vysoký a hubený jako tyčka, ale velice silný. Jsme přátelé už z Francie. Vídávali jsme se v Toulonu, stejně jako v Marseille a v Paříži. Je to slavný odborník na nedobytné pokladny. Je správný chlap, ale může být také velmi nebezpečný. Dnes jsem skoro sám v tom obrovském sále. Šéf baráku zametá a prostírá na cementovou podlahu pytlovinu. Dívám se na jednoho chlapíka, který spravuje hodinky. V levém oku má nějakou dřevěnou serepetičku.

Nad jeho lůžkem je deska a na ní jsou zavěšeny asi třicatery hodinky. Ten chlapec, který vypadá na třicet, má úplně bílé vlasy. Šel jsem k němu a dívám se, jak pracuje. Potom jsem se pokusil navázat rozhovor. Ani nezdvihl hlavu a mlčel dál. Odešel jsem trochu nakvašen a šel jsem na dvůr. Sedl jsem si k umývárně. Našel jsem tam

Titiho Belotu, který právě trénoval s novou sadou karet. Jeho šikovné prsty míchají a znovu promíchávají dvaatřicet karet s neuvěřitelnou rychlostí. Eskamotérské ruce se míhají dál, když mi říká:

„Tak co, brácho, jde to? Daří se ti na Královským dobře?“

„To jo, ale dneska se trochu otravuju. Musím už začít trochu pracovat, abych se dostal z tábora. Chtěl jsem si trochu promluvit tamhle s tím, co dělá hodináře, ale ani mi neodpověděl.“

„Jo, milej Moty, ten kluk kašle na celej svět. Ten zná jenom hodinky. Všechno ostatní je mu putna. Není taky divu, po tom, co se mu stalo, musí bejt trochu cvok. Jinej by se z toho určitě zbláznil.

Představ si, že tenhle kluk a je to kluk, protože mu ještě není třicet

byl loni odsouzenej k smrti, protože jako znásilnil ženu jednoho bachaře, což je úplná kravina. S tou ženskou už chrápal dlouho, byla to panička jednoho bretonskýho dozorce. Pracoval u nich jako

,hoch z rodiny`, a pokaždý když měl Bretonec přes den službu, hodinář mu ojížděl starou. Jenomže udělali chybu: holka ho nenechala prát a žehlit prádlo. Dělala to sama a ten paroháč, její starej, dobře věděl, že je líná jako veš. Připadlo mu to divný a nasadilo mu to brouka do hlavy. Jenomže neměl důkaz. Tak si sesumíroval, že udělá přepad, chytí je inflagranti a oba je odkrouhne. Jenomže nepočítal se svou paničkou. Jednou se dvě hodiny po nástupu služby sebral a šel domů. Řekl si jednomu dozorci, aby šel s ním, pod záminkou, že mu daruje šunku, kterou dostal z domova, odněkud ze Zlámané

Lhoty. Potichu vešel do předsíně, ale sotva otevřel dveře, začal hulákat papoušek: ,Tatínek už je doma,` jak to dělával vždycky, když se bachař vracel domů. V tu chvíli začala žena ječet: ,Znásilnění!

Pomoc!` Bachaři vlezli do pokoje právě ve chvíli, kdy ta ženská utekla trestanci z náručí. Ten kouká jako jelen, vyskočí oknem a paroháč po něm střelí. Vyfasoval kuli do ramene. Kočka si zatím poškrábala kozy a tvář a roztrhla si župan. Hodinář spadl a v okamžiku, kdy ho chtěl Bretonec dorazit, druhej bachař ho odzbrojil.

Byl to Korsičan. Hned pochopil, že mu šéf nakukal pitomost a že splést si tohle znásilnění je jako splést si prdel s koloběžkou. Ale

Korsičan to nemohl Bretonci říct a tvářil se, jako že jde o znásilnění. Hodináře odsoudili k smrti. Až potud to, milej bráško, není nic zvláštního. Zajímavý to začíná být teprve potom.

Na Královským je v oddělení pro vězně gilotina. Je ve speciální boudě, všechny součástky pěkně poskládaný vedle sebe. Na dvoře je pět dlaždic, na který se gilotina staví, zalitejch do cementu a uhlazenejch. Každej tejden postaví kat a jeho pomocníci, dva trestanci, gilotinu se sekerou a se vším, co k tomu patří, a přeseknou jeden nebo dva banánový kmeny. Mají tak jistotu, že je v pořádku a funguje.

Ten Savojan, hodinář, tedy sedí v cele odsouzenců k smrti s dalšíma čtyřma, třema Arabama a jedním Siciliánem. Všichni čekají na odpověď na svou žádost o milost, kterou jim napsali bachaři, co je hájili.

Jednou ráno postavili gilotinu a zničehonic hodinářovi otevřeli dveře. Kati se na něho vrhli, svázali mu nohy provazem, stejným provazem mu svázali zápěstí a protáhli ho zpátky ke spoutanejm nohám. Nůžkama mu odstřihli límec a tak šel malejma krůčkama v pološeru za svítání asi dvacet metrů. Musíš vědět, Motýlku, že když přicházíš ke gilotině, octneš se před kolmým prknem, na který tě přivážou řemenama, co jsou na něm připevněný. Tak ho přivázali a jdou pro desku, kterou musí prostrčit hlavu. V tu chvíli přichází velitel ,Suchej kokos`. Ten musí bejt povinně u každý popravy. Měl v ruce velkou námořnickou lucernu a v okamžiku, kdy celou scénu ozářil, si všiml, že ti blbci bachaři se spletli: chystají se useknout hlavu hodináři, kterej ten den neměl s touhle ceremonií nic společnýho.

,Zastavit! Stůjte!` křičí Barrot.

Byl tak rozčilenej, že ze sebe zřejmě už nedostal dál ani slovo.

Praštil lucernou, všecky vypráskal pryč, bachaře i katy, a hodináře sám odvázal. Nakonec se vzpamatoval a dal rozkaz:

,Odveďte ho dojeho cely, ošetřovatelé. Postarejte se o něho, zůstaňte u něho a dejte mu rum. A vy, kreténi, jděte rychle pro Rencasseua, ten má dneska popravu!`

Hodinář měl druhej den ráno vlasy úplně bílý, jak jsi dnes viděl.

Jeho advokát, bachař z Calvi, napsal novou žádost o milost ministru spravedlnosti a příhodu v ní popsal. Hodinář dostal milost a byl odsouzenej na doživotí. Od tý doby pořád jenom spravuje hodinky bachařům. Je to jeho vášeň. Dlouho je kontroluje, a proto je má pověšený na pozorovací desce. Teď už jistě chápeš, že má právo bejt kapku seklej. No řekni?“

„To jistě, Titi, po takovým šoku má fakt právo bejt trochu bubák. Upřímně ho lituju.“

Den za dnem se dovídám trochu víc o tomhle životě. V baráku

A se opravdu soustřeďují nebezpeční chlapi, stejně kvůli minulosti jako pro způsob, jak se chovají v každodenním životě. Já stále ještě nepracuji. Čekám na místo čističe stok. Je to práce, která trvá tři čtvrtě hodiny, a když s ní budu hotov, nechají mě pohybovat se volně po ostrově s právem chodit chytat ryby.

Dnes ráno u apelu určili na práci do kokosovníkových plantáží

Jeana Castelliho. Vystoupil z řady a ptá se: „Cože? Mě chce někdo poslat pracovat?“

„Ano, vás,“ říká bachař komanda. „Tady máte, vemte si tu motyku.“

Castelli se na něho podíval ledovým pohledem:

„Poslechni, Auvergnane, nezdá se ti, že by člověk musel pocházet tam od vás, kde dávají lišky dobrou noc, aby uměl zacházet s tím podivným inštrumentem? Já jsem Korsičan z Marseille. Na

Korsice se pracovní nářadí zahazuje co nejdál od těla a v Marseille se ani neví, že něco takovýho existuje. Dej si tu motyku za klobouk a mě nech na pokoji.“

Mladý bachař, který, jak jsem se později dověděl, ještě dobře nevěděl, jak to tady chodí, zdvihl na Castelliho motyku násadou vzhůru. Všech sto dvacet chlapů zařvalo jako jeden muž: „Ty mrcho, ani se ho nedotkneš, nebo je po tobě!“Ě

„Rozchod!“ křikl Grandet. Všichni se sebrali a odešli do baráku, aniž věnovali nejmenší pozornost útočným postojům bachařů.

Barák B nastoupil do práce. Barák C také. Asi tucet bachařů se stáhlo a zavřelo zamřížované dveře, což se stává jen velmi zřídka.

Za hodinu nato stálo po obou stranách dveří čtyřicet bachařů, každý se samopalem v ruce. Zástupce velitele, velitel stráží, vrchní dozorce, dozorci byli tam všichni kromě velitele, který odjel v šest hodin ráno na inspekci ostrova Ďábel, ještě předtím, než se historie semlela.

Zástupce velitele říká:

„Dacelli, vyvolávejte je po jednom.“

„Grandet?“

„Zde.“

„Vystupte.“

Grandet se postavil doprostřed mezi čtyřicet bachařů. Dacelli mu řekl: „Běžte do práce.“

„Nemůžu.“

„Odmítáte?“

„Ne, neodmítám, jsem nemocen.“

„Odkdy? Při prvním apelu jste se nehlásil na marodku.“

„Ráno jsem nebyl nemocen, teď jsem.“

Prvních šedesát, kteří byli vyvoláni, odpověděli jeden po druhém totéž. Jenom jeden zašel ještě dál a vypověděl poslušnost. Měl bezpochyby v úmyslu dát se odvézt do Svatého Vavřince a dostat se před válečný soud. Když mu řekli: „Odmítáte?“ odpověděl:

„Ano, odmítám, odmítám, odmítám!“

„Proč třikrát?“

„Protože mě serete. Odmítám kategoricky pracovat pro takový hajzly, jako jste vy.“

Napětí dostoupilo vrcholu. Bachaři, zvlášť mladí, už nemohli snést, že je trestanci takhle ponižují. Čekali na první výhružné gesto, které by jim umožnilo zahájit akci s puškami, které měli ostatně už namířené do země.

„Všichni, kdo byli vyvoláni, svléknout do naha! A marš do cel!“

Jak svršky padaly na zem, každou chvíli bylo slyšet zvuk nože, který zazvonil o dláždění. V tu chvíli přišel lékař.

„Všichni stát! Tady máme lékaře. Doktore, mohl byste ty lidi prohlédnout? Kdo nebude uznán, půjde do díry. Ostatní zůstanou v baráku.“

„To je tu šedesát nemocných?“

„Ano, doktore, kromě tady toho, co odmítl pracovat.“

„Tak první,“ říká doktor. „Grandete, co je vám?“

„Bolení břicha z bachařů, doktore. Jak jsme tady, doktore, jsme všichni odsouzeni k vysokejm trestům a většina na doživotí. Na Ostrovech nemáme naději na útěk, takže se tenhle život dá snášet, jenom když se předpisy vykládají pružně a s určitým pochopením.“

Dnes ráno si jeden dozorce dovolil přede všemi zdvihnout násadu motyky na kamaráda, kterýho si všichni vážíme. Neudělal to v sebeobraně, protože ten muž nikoho neohrožoval. Řekl jenom, že nehodlá pracovat s motykou. A to je pravá příčina naší hromadné epidemie. Posuďte to sám.“

Doktor sklonil hlavu, hezkou chvíli přemýšlel a potom řekl:

„Ošetřovateli, pište: Následkem hromadné otravy z jídla sanitní dozorce ten a ten dá všem trestancům, kteří se dnes ráno hlásili na marodku, projímadlo, dvacet gramů síranu sodného. Pokud jde o trestance X, dejte ho na pozorování do nemocnice, abychom zjistili, jestli odmítl pracovat ve stavu příčetnosti.“

Otočil se a odešel.

„Všichni dovnitř!“ vykřikl zástupce velitele. „Seberte si svršky a nezapomeňte na nože!“ Ten den zůstali všichni v baráku. Nikdo nesměl ven, dokonce ani nosič chleba. Kolem poledne se místo polévky dostavil sanitní dozorce v doprovodu dvou ošetřovatelů-trestanců s dřevěným škopkem, plným projímadla, síranu sodného. Jenom tři muži byli donuceni projímadlo spolknout. Čtvrtý spadl na škopek a simuloval dokonalý záchvat padoucnice. Rozmetal projímadlo, škopek a naběračku na všechny strany. A tak skončil celý incident tím, že vedoucí baráku dostal za úkol utřít všechnu tekutinu rozlitou po zemi.

Odpoledne jsem strávil rozhovorem s Jeanem Castellim. Přišel s námi pojíst. Je v partě s jedním Touloňanem, Ludvíkem Gravonem, odsouzeným za krádež kožešin. Když jsem s ním začal mluvit o útěku, zasvítilo mu v očích. Řekl mi:

„Loni se mi málem podařilo utýct, ale vybouchlo to. Já to tušil, že ty nejsi asi chlap, kterej by to tady vydržel v klidu. Jenomže mluvit na Ostrovech o útěku, to je, jako když člověk mluví hebrejsky.

Ale zároveň jsem si všiml, žes ještě nepochopil, co jsou to trestanci z Ostrovů. Osmdesát procent ze všech, jak je tady vidíš, jsou relativně šťastni. Ať tu provedeš, co chceš, nikdo tě nikdy nepráskne.

Když někoho zabijou, nikdy není svědek. Když se stane krádež, jakbysmet. Ať udělá kdo chce co chce, všichni ho chráněj, dělají mu zeď. Trestanci z Ostrovů se bojí jenom jediný věci útěku, kterej se podaří. Protože v tu chvíli je jejich relativní klid vzhůru nohama: věčný šťáry, konec hry v karty, žádná hudba, při šťárách se všechny nástroje zničí, žádný šachy a dáma, žádný knížky, zkrátka šmytec.

A stejně žádná domácká výroba. Všechno, úplně všechno se zakáže. Bez přestání se šacuje. Cukr, olej, bifteky, máslo, všechno zmizí.

Pokaždý když se někomu podařilo utéct z Ostrovů, chytili ho na

Velký zemi v okolí Kourou. Ale pokud jde o Ostrovy, útěk se podařil. Chlapi dokázali z Ostrovů zdrhnout. Následovaly sankce proti bachařům, kteří se potom mstili na všech ostatních.“

Poslouchám a natahuju uši. Nemohu se vzpamatovat. Nikdy jsem se na ten problém nedíval z tohoto aspektu.

„Z toho plyne,“ říká Castelli, „že ten den, co si vezmeš do hlavy, že budeš připravovat útěk, začni pomaloučku polehoučku. Než začneš jednat s někým, kdo není tvůj důvěrnej přítel, desetkrát si to rozmysli.“

Jean Castelli, profesionální kasař, má mimořádnou vůli a inteligenci. Nenávidí násilí. Přezdívá se mu „Klasik“. Umývá se například jenom marseillským mýdlem, a když se umyji toaletním mýdlem, říká: „Člověče, smrdíš jako teplouš! Umejváš se mejdlem pro slečinky!“ Je mu bohužel dvaapadesát let, ale je radost vidět, jakou má železnou energii.

Říká mi: „Motýlku, ty jsi vlastně jako můj syn. Život na Ostrovech tě nezajímá. Jíš dobře, protože to jinak nejde, když chce člověk bejt ve formě, ale na Ostrovech se nezabydlíš. Gratuluju ti k tomu.

Ze všech trestanců je nás sotva půl tuctu, co takhle uvažujou. Zvláště těch, co myslej na útěk. Pravda, je tady spousta lidí, kteří platí obrovské sumy, aby se dostali z internace na Ostrovech do Velký země a odtamtud utekli, ale tady na útěk nikdo nevěří.“

Starý Castelli mi dává rady. Učit se anglicky, a kdykoli je k tomu příležitost, mluvit španělsky se španěly. Půjčil mi učebnici Španělsky ve čtyřiadvaceti lekcích a francouzsko-anglický slovník. Velmi se spřátelil s jedním Marseillanem, Gardésem, machrem na útěky.

Utekl už dvakrát. Poprvé z portugalské trestnice, podruhé z Velké země. Má svůj názor na útěk z Ostrovů, stejně jako Jean Castelli.

Touloňan Gravon vidí věci zase po svém. Všechny tyto názory se rozcházejí. Od toho dne jsem se rozhodl, že budu jednat podle své vlastní hlavy a o útěku už nebudu mluvit.

Je to těžké, ale je to tak. Jediné, na čem se všichni tři shodnou, je názor, že karty mají cenu jenom kvůli tomu, že se na tom dají vydělat peníze, ale že je to nebezpečné. Člověk se u toho může každou chvíli dostat do situace, že se musí bít na nože s prvním zabijákem, který se nachomejtne. Všichni tři jsou muži činu a na svůj věk jsou opravdu skvělí: Ludvíku Gravonovi je pětačtyřicet let a Gardésovi kolem padesáti.

Včera večer jsem měl příležitost dát celému sálu na vědomí, jak vidím věci a jak jednám. Jeden chlap z Nîmes vyzval na nože malého Toulousana. Malý Toulousan má přezdívku Sardinka a obrovi z Nîmes se říká Beran. Beran svlečený do půl těla stojí uprostřed chodbičky, v ruce má nůž: „Buď mi zaplatíš pětadvacet franků za party pokeru, nebo nehraješ.“ Sardinka odpovídá: „Za poker se nikdy nikomu nic neplatilo. Proč se vytahuješ na mne a nezaútočíš na šéfy marseillský hry?“

„Po tom tobě nic není. Buď zaplatíš, nebo nehraješ, nebo se půjdeš bít.“

„Ne, bít se nebudu.“

„To ses podělal?“

„Jo. Protože riskuju, že dostanu ránu, nožem nebo mě oddělá zabiják, jako seš ty, kterej se jakživ nepokusil o útěk. Já chci odtud vzít roha a nejsem tady proto, abych zabíjel, nebo se nechal zabít.“

Všichni napjatě čekáme, co se stane. Grandet mi říká: „To je pravda, ten malej je príma kluk a chystá se utýct. Škoda, že se nedá nic říct.“ Otevřel jsem nůž a schoval jsem ho pod stehno. Sedím na Grandetově lůžku.

„Tak co, ty posero, zaplatíš, nebo přestaneš hrát? Odpověz.“

A udělal krok k Sardinkovi. V tu chvíli jsem vykřikl:

„Zavři kušnu, Berane, a nechej ho na pokoji!“

„Zbláznil ses, Motýlku?“ Říká mi Grandet.

Nehnul jsem se z místa. Sedím stále s otevřeným nožem pod levou nohou, ruku mám na rukojeti a říkám:

„Ne, nezbláznil jsem se a poslouchejte všichni, co vám teď řeknu. Berane, než se s tebou začnu bít, což taky udělám, když na tom budeš trvat i po tom, až řeknu svý, musím říct tobě i všem ostatním tohle: od tý doby, co jsem přišel tady do toho baráku, kde je nás přes sto, samejch chlapů z podsvětí, jsem si s hanbou všiml, že nejhezčí, nejzáslužnější a jediná správná věc, útěk, se tady nerespektuje. Já tvrdím, že člověk, kterej už toho má plný zuby a je ochoten riskovat život při útěku, má být přede vším ve všeobecný úctě. Má někdo něco proti tomu? (Ticho.) Ve vašich zákonech chybí ten hlavní: povinnost každýho nejenom si vážit lidí, kteří připravujou útěk, ale taky jim pomáhat a podporovat je. Nikdo nemusí utíkat a já uznávám, že vy jste se skoro všichni rozhodli zůstat nadosmrti tady. Ale když už nemáte odvahu pokusit se začít novej život, mějte aspoň úctu, kterou si zasluhujou ti, co útěk připravujou. A kdo na tenhle lidskej zákon zapomene, ať počítá s tím, že to pro něho bude mít těžký následky. A teď, Berane, jestli se chceš pořád ještě bít, jdeme na to!“ A skočil jsem do středu místnosti, nůž v ruce.

Beran odhodil svůj nůž a řekl mi: „Máš pravdu, Motýlku, takže se s tebou nebudu bít na nože, ale holejma rukama, abys viděl, že nemám v kalhotech.“

Dal jsem svůj nůž Grandetovi. Asi dvacet minut jsme se bili jako psi. Nakonec jsem mu dal šťastnou náhodou ránu hlavou a jen tak tak jsem vyhrál. Když jsme si potom na záchodě oba smývali krev z tváří, řekl mi Beran: „To je pravda, člověk tady na Ostrovech otupí. Už jsem tady patnáct let a neutratil jsem ani tisíc franků, abych se pokusil dostat z internace. Je to hanba.“

Když jsem se vrátil do party, Grandet a Galgani se na mne obořili. „Jsi blázen, že takhle všechny urážíš a provokuješ? Nevím, jakým zázrakem se stalo, že nikdo nevyskočil do chodbičky a nevyzval tě na nože.“

„Kdepak, kamarádi, na tom není nic divnýho. Každej pořádnej chlap z našeho prostředí reaguje na člověka, kterej má pravdu tak, že mu dá za pravdu.“

„No dobrá,“ říká Galgani, „ale radím ti, moc si s touhle sopkou nezahrávej.“ Celý večer ke mně chodili chlapi, aby si se mnou promluvili. Přiblíží se pokaždé jakoby náhodou, začnou řeč o čemkoli, a potom než odejdou: „Já s tím souhlasím, cos říkal, Moty. Tou příhodou jsem si udělal mezi chlapy dobrou pozici.

Od té chvíle mě všichni kamarádi pokládají za svého, ale zároveň za člověka, který se nepodrobuje obecně přijatým názorům, aniž je rozebere a prodiskutuje. Všímám si, že když šéfuju hru sám, je méně hádek, a když něco nařídím, všichni hned poslechnou.

Šéf hry pobírá, jak už jsem řekl, pět procent z každé výhry. Sedí na lavici a zády se opírá o zeď, aby byl chráněn před vrahem, který se může vždycky vyskytnout. Deka na kolenou zakrývá otevřený nůž. Kolem něho je v kruhu třicet, čtyřicet a někdy i padesát hráčů ze všech krajů Francie a hodně cizinců včetně Arabů. Hra je velice jednoduchá. Jeden je bankéř a druhý kupér. Pokaždé když bankéř prohraje, odevzdá karty sousedovi. Hra je se s dvaapadesáti kartami. Kupér rozdává a jednu kartu si schová. Bankéř vytáhne další kartu a na dece ji obrátí. Tím je hra otevřena. Sází se buď na kupéra, nebo na bankéře. Když jsou sázky složeny na malou hromádku, začínají se snímat karty jedna po druhé. Karta, která má stejnou hodnotu jako kupérova, prohrává. Kupér například schová dámu a bankéř obrátí pětku. Když sejme dámu před pětkou, prohrává.

Když sejme dámu před pětkou, prohrává kupér. Jestli naopak sejme pětku, prohrává bankéř. Vedoucí hry si musí pamatovat výši každého vkladu a kdo je kupér a kdo bankéř, aby věděl, komu vyplatit peníze. Není to snadné. Musí chránit slabé před silnými, kteří se vždycky snaží zneužít svého vlivu. Když něco rozhodne ve sporném případě, musí se rozhodnutí příjmout bez reptání.

Dnes v noci byl zavražděn Ital jménem Carlino. Žil s jedním mladým chlapcem, který mu dělal ženu. Pracovali oba v zahradě. Věděl zřejmě, že jeho život je v nebezpečí, protože když spal, mladý ho hlídal, a naopak. Pod visuté lůžko z plachty nastavěli prázdné plechovky, aby se k ním nikdo nemohl přiblížit, aniž by způsobil hluk. Přesto ho zavraždili ranou zdola. Po jeho výkřiku nastal okamžitě hrozný kravál, způsobený prázdnými plechovkami, které vrah zporážel.

Grandet právě řídil partii „marseillaisy“. Dokola stálo asi třicet hráčů. Já jsem si s někým povídal vstoje kousek od nich. Když se ozval výkřik a hluk plechovek, hráči hru přerušili. Každý vstal a ptal se, co se stalo. Carlinův mladý přítel nic neviděl a Carlino už nedýchal. Vedoucí baráku se ptá, jestli má zavolat dozorce. Ne.

Stačí, když se jim to oznámí zítra při apelu. Když už je mrtvý, nedá se pro něho nic udělat. Grandet se ujal slova:

„Nikdo nic neslyšel. Ty taky ne, malej,“ říká Carlinovu příteli.

„Zítra ráno při budíčku si všimneš, že je mrtvej.“

A šmytec, jedeme, hraje se dál. A hráči začínají znovu volat, jako by se nic nestalo: „Kupér, ne, bankéř!“ atd.

Čekám netrpělivě, co se stane, až strážní objeví vraždu. V půl šesté první zazvonění. V šest hodin druhé a káva. V půl sedmé třetí zazvonění a jde se na apel jako každý den. Ale dnes je to jiné. Při druhém zazvonění řekl vedoucí baráku bachaři, který doprovází nosiče kávy:

„Šéfe, jeden muž byl zavražděn.“

„Kdo?“

„Carlino.“

„V pořádku.“

Deset minut nato přišlo šest bachařů:

„Kde je ten mrtvý?“

„Tamhle.“ Uviděli dýku zabodnutou v Carlinových zádech přes plachtu. Vytáhli ji.

„Nosiči, odneste ho.“

Dva muži odnášejí mrtvého na nosítkách. Rozednívá se. Třetí zazvonění. Vrchní dozorce drží stále v ruce nůž, zalitý krví, a nařizuje:

„Všichni ven, nastoupit na apel. Dnes se neuznává žádný nemocný.“ Všichni vyšli ven. Při ranním apelu jsou vždycky přítomni všichni velitelé a velitelé stráží. Začíná vyvolávání. Když došla řada na Carlina, odpovídá vedoucí baráku: „Dnes v noci zemřel, odnesen do márnice.“

„V pořádku,“ říká bachař, který vede apel. Když všichni odpověděli „Zde,“ zdvihl velitel tábora nůž do vzduchu a ptá se:

„Zná někdo tenhle nůž?“ Nikdo neodpovídá. „Viděl někdo vraha?“ Absolutní ticho. „Takže nikdo nic neví jako obyčejně. Jeden za druhým teď projdete předemnou s předpaženýma rukama a potom ať jde každý po své práci. Je to pořád totéž, pane veliteli, nedá se zjistit, kdo to udělal.“

„Případ je uzavřen,“ říká velitel. „Nůž zabavte a dejte na něj cedulku, že ho bylo použito k zavraždění Carlina.“

To je všechno. Vracím se do baráku a jdu se natáhnout a prospat, protože jsem celou noc oka nezamhouřil. Než jsem usnul, říkal jsem si, že trestanec je vlastně nula. I když ho někdo zbaběle zavraždí, nedají si práci, aby zjistili, kdo to byl. Pro Správu neznamená jeden trestanec vůbec nic. Je pro ně míň než pes.

Rozhodl jsem se, že začnu pracovat jako čistič stok v pondělí.

V půl páté vyjdu ještě s jedním mužem a vyprázdníme kýbly z budovy A, tedy naše. Podle předpisu se s nimi musí až dolů k moři a teprve tam se mají vyprazdňovat. Jenže my si platíme kočího buvolů, který nás čeká na jednom místě nahoře na pláni, odkud běží až dolů k moři vycementovaný kanál. Tam vyklopíme rychle, ani ne za dvacet minut, všechny kýbly, a aby to všechno odplavalo dolů, vylejeme do kanálu tři tisíce litrů mořské vody, přivezené v obrovském sudu. Za přivezení vody se platí kočímu dvacet franků denně. Je to sympatický černoch z Martinique. Napomáháme spláchnutí fekálií velice tvrdým koštětem. Jsem první den v práci a nošení kýblů na dřevěných tyčích mi unavilo zápěstí.

Ale určitě si rychle zvyknu.

Můj nový parťák je velice úslužný, přesto mi však Galgani říká, že je to krajně nebezpečný chlapík. Spáchal prý na Ostrovech už sedm vražd. Jeho koumačka je prodávání fekálií. Každý zahradník totiž potřebuje hnůj. Vykope jámu, dá do ní suché listí a trávu a můj Martiničan mu přiveze tajně jeden nebo dva kýbly výkalů do určené zahrady. Nemůže to samozřejmě udělat sám, a jsem tudíž nucen mu pomáhat. Ale vím, že je to těžký prohřešek, protože by se tím mohla znečistit zelenina a rozšířit dyzentérie mezi dozorci i mezi vězni. Rozhodl jsem se, že jednou, až ho budu líp znát, mu v tom zabráním. Budu mu muset samozřejmě dát peníze, o které příjde, když s tím obchodem přestane. Jinak se zabývá vyřezáváním volských rohů. Pokud jde o rybolov, říká, že mi o tom nemůže říct nic bližšího, ale že mi v přístavu může pomoci Chapar, nebo někdo jiný.

A tak jsem se stal čističem stok. Když mám po práci, pořádně se vysprchuji, natáhnu si šortky a jdu každý den na ryby, volně, kam se mi zachce. Mám jedinou povinnost, být v poledne v táboře. Díky

Chaparovi mám dost prutů i háčků. Když se vracím nahoru s ružetami navlečenými na drátě, skoro pokaždé na mne volá z některého domku dozorcova žena. Všechny znají mé jméno: „Motýlku, prodejte mi dvě kila ružetek.“

„Jste nemocná?“

„Ne.“

„Máte nemocné dítě?“

„Ne.“

„Tak vám ryby neprodám.“

Nachytám pokaždé spoustu ryb, které dávám přátelům z tábora. Vyměňuji je za veky chleba, za zeleninu nebo ovoce. V mé partě se jedí ryby nejméně jednou denně. Jednou jsem šel nahoru asi s tuctem velkých langust a sedmi nebo osmi kilogramy ryb. Šel jsem právě kolem domu velitele Barrota. Dost tlustá paní mi říká:

„Měl jste dobrý lov, Motýlku, přestože je moře bouřlivé a nikdo žádnou rybu nechytí. Já už nejedla rybu nejmíň čtrnáct dní. Škoda, že je neprodáváte. Vím od muže, že je odmítáte prodávat ženám dozorců.“

„To je pravda, paní, ale pokud jde o vás, je to možná něco jiného.“

„Proč?“

„Protože jste silná a maso vám možná nedělá dobře.“

„To je pravda, doktor mi říkal, že bych měla jíst jenom zeleninu a vařené ryby. Jenomže tady to nejde.“

„Tu máte, vezměte si pár langust a ružet.“ A dal jsem jí asi tak dvě kila ryb.

Od toho dne jsem jí, pokaždé když jsem měl dobrý lov, dával ryby, aby mohla držet dietu. Věděla dobře, že na Ostrovech se všechno prodává, ale nikdy mi neřekla nic jiného než „děkuji“. Měla pravdu, protože cítila, že by se mě dotklo, kdyby mi nabídla peníze.

Zato mě ale často zvala dovnitř. Nalila mi vždycky anýzový likér pastis nebo sklenici bílého vína. Když dostala z Korsiky figatelli, vždycky mi jich trochu dala. Paní Barrotová se mě nikdy neptala na minulost. Jen jednou jí uklouzla věta, týkající se trestanecké kolonie: „To je pravda, že se z Ostrovů nedá utéct, ale je lepší být tady ve zdravém podnebí než hnít jako zvíře na Velké zemi.“

Ona mi také vysvětlila původ názvu Ostrovů: jednou, když v

Cayenne vypukla epidemie žluté zimnice, utekli se sem bílí bratři a sestry z jednoho kláštera a všichni se zachránili. Odtud název ostrovy Spásy.

Díky rybaření se dostanu všude. Je to už tři měsíce, co jsem kýblařem a znám ostrov líp než kdo jiný. Chodím si prohlížet zahrady pod záminkou, že nabízím ryby výměnou za zeleninu a ovoce. Zahradník v jedné zahradě v sousedství hřbitova dozorců se jmenuje

Matyáš Carbonieri. Je se mnou v partě. Pracuje tam sám. Řekl jsem si, že později by se dal v jeho zahradě zakopat nebo smontovat vor.

Už jenom dva měsíce a velitel odjede. Budu mít volnou ruku.

Zorganizoval jsem si život. Úředně jsem kýblař, chodím do práce, jako bych vyvážel kýble, jenže to místo mne dělá Martiničan, samozřejmě za peníze. Sblížil jsem se s dvěma bratranci, Naricem a Quenierem, odsouzenými na doživotí. Říká se jim Bratranci s kočárkem. Byli prý odsouzeni za to, že zalili do bloku cementu inkasistu, kterého zavraždili. Svědkové je viděli, jak vezou v kočárku blok cementu, který prý hodili do Marny nebo do Seiny. Při vyšetřování se zjistilo, že inkasista k nim šel inkasovat peníze za směnku a od té doby, že ho nikdo neviděl. Popírali to celý život. Dokonce v kolonii tvrdili, že jsou nevinní. Přestože se nikdy nenašlo tělo, našla se hlava, zabalená v kapesníku, a u nich se našly kapesníky stejně tkané a ze stejného vlákna, „jak tvrdili experti“. Jenže advokát i bratranci dokázali, že tisíce metrů tohoto plátna se proměnilo v kapesníky. Měl je kdekdo. Nakonec dostali oba bratranci doživotí a žena jednoho z nich a sestra druhého dvacet let káznice.

Podařilo se mi navázat s nimi spojení. Jako zedníci mají volný vstup do údržbářských dílen. Možná by mi mohli po kouscích vynést materiál na vor. Jen je pro to získat.

Včera jsem potkal doktora. Nesl jsem rybu, která vážila nejméně dvacet kilo. Má velice jemné maso a říká se jí mérou. Šli jsme spolu nahoru na pláň. V půli cesty jsme si sedli na malou zídku. Řekl mi, že z hlavy té ryby se dá uvařit báječná polévka. Dal jsem mu ji i s velkým kusem masa. To gesto ho překvapilo:

„Vidím, že dokážete zapomenout na křivdu.“

„Abyste rozuměl, doktore, nedělám to kvůli sobě. Jsem vám tím povinován, protože jste udělal všechno, co bylo ve vašich silách, pro mého přítele Clousiota.“

Chvíli jsme mluvili a potom mi řekl:

„Ty bys odtud nejradši upláchl, co? Ty nejsi trestanec, jak má být. Vypadáš na něco jiného.“

„Máte pravdu, doktore, nepatřím do kolonie, jsem tady jenom na návštěvě.“

Dal se do smíchu. A tu jsem na něho zaútočil: „Doktore, vy nevěříte, že by se člověk mohl přerodit?“

„Věřím.“

„A dovedl byste si představit, že bych mohl žít ve společnosti, nebýt pro ni nebezpečný a změnit se v poctivého občana?“

„Věřím upřímně, že ano.“

„Tak proč mi nepomůžete, aby se mi to podařilo?“

„Jak?“

„Pošlete mě z Ostrovů na pevninu jako souchotináře!“

Nato mi potvrdil to, o čem jsem už slyšel.

„Nejde to, a radím ti, abys to nikdy neudělal. Je to moc nebezpečná věc. Správa nikdy neodešle z Ostrovů člověka ze zdravotních důvodů jinak, než že ho nechá žít nejméně rok v pavilónu určeném pro příslušnou nemoc.“

„Proč?“

„Trochu se to stydím říct, ale zřejmě proto, aby dotyčný muž, v případě, že je simulant, věděl, že má všechny šance nakazit se soužitím s ostatními nemocnými, a taky se nakazí. Z toho plyne, že pro tebe nemohu nic udělat.“

Od toho dne jsme se s felčarem dost skamarádili. Trvalo to až do té doby, než jednou kvůli němu málem přišel o život můj přítel Carbonieri. Matyáš Carbonieri totiž po dohodě se mnou přijal místo kuchaře a vedoucího skladu potravin v kantýně vrchních dozorců.

Udělali jsme to proto, abychom vypátrali, jestli by nešlo ukrást ze skladiště vína, oleje a octa tři sudy, potom je nějak svázat a vyplout na nich na moře. Samozřejmě teprve až Barrot odjede. Bylo by to velice obtížné, protože bychom museli za jednu noc ukrást sudy, dopravit je k moři, aby nás nikdo neviděl a neslyšel, a přivázat je k sobě kabely. Šanci jsme mohli mít jenom za bouřlivé, větrné a deštivé noci. Ovšem kdyby byl vítr a déšť, bylo by zvlášť nesnadné vyplout s tímhle vorem na moře, které by muselo být velice rozbouřené.

Tak se stal Carbonieri kuchařem. Šéf kantýny mu dal tři králíky, aby mu je připravil na zítřek na neděli. Carbonieri poslal králíky, naštěstí stažené, jednomu svému bratrovi do přístavu a dva nám.

Potom zabil tři velké kočky a udělal z nich fantastického králíka načerno.

Naneštěstí pro něho pozvali k obědu doktora. Ten si pochutnává na králíkovi a říká: „Pane Filidori, gratuluji vám k té pochoutce, ta kočka je báječná.“

„Nedělejte si ze mne legraci, doktore, jíme tři krásné králíky.“

„Ne,“ říká doktor tvrdohlavě jako mezek, „je to kočka. Vidíte ta žebra, co právě obírám? Jsou plochá, kdežto králík má žebra kulatá. Takže omyl je vyloučen, jíme kočku.“

„Hergot, krucifix,“ zařval Korsičan. „Já mám v břiše kočku!“

Vyletěl z kuchyně, strká Matyášovi revolver pod nos a říká:

„Nic ti nepomůže, že ctíš Napoleona jako já, zastřelím tě, protože jsi mi udělal k obědu kočku.“ Měl oči šílence a Carbonieri, který nevěděl, jak se to mohl dovědět, mu říká:

„Jestli těm zvířatům, co jste mi dal, říkáte kočky, já za to nemůžu.“

„Já ti dal králíky.“

„A ty jsem taky připravil. Podívejte se, tady jsou ještě kůže a hlavy.“

Zmatený bachař vidí králičí kůže a hlavy.

„Tak doktor neví, co říká?“

„To vám řekl doktor?“ ptá se Carbonieri a oddechl si. „Dělá si z vás blázny. Řekněte mu, že s tímhle nejsou žádný žerty.“ Uklidněn a přesvědčen se Filidori vrátil do jídelny a říká doktorovi: „Jen si povídejte, co chcete, felčare. Stouplo vám do hlavy víno. Ať jsou ta vaše žebra kulatá anebo placatá, já vím, že jsem jedl králíka. Právě jsem viděl troje králičí šaty a tři hlavy.“ Matyáš z toho šťastně vyvázl. Ale pro jistotu té kuchařiny za několik dní radši nechal.

Blíží se den, kdy už budu moci začít jednat. Barrot odjíždí už za pár týdnů. Včera jsem šel na návštěvu k jeho tlusté ženě, která mimochodem silně zhubla díky dietě z ryb a čerstvé zelenině. Ta hodná paní mě pozvala dál a darovala mi láhev quinquina. V pokoji stojí lodní zavazadla, ukládá do nich věci. Chystají se k odjezdu.

Velitelka, jak ji tady všichni nazývají, mi říká:

„Motýlku, nevím, jak vám poděkovat za všechno, co jste pro mne poslední měsíce udělal. Vím, že některé dny, kdy ryby špatně braly, jste mi dal všechno, co jste chytil. Moc vám za to děkuju. Díky vám se cítím mnohem líp, zhubla jsem o čtrnáct kilo. Co pro vás mohu udělat, abych vám vyjádřila svou vděčnost?“

„Něco, co je pro vás velice obtížné, madame. Obstarat mi dobrou busolu. Malou, ale přesnou.“

„Není to moc a zároveň je, Motýlku. Sehnat ji za tři neděle bude nesnadné.“

Týden před odjezdem udělala ta ušlechtilá paní, rozhněvaná, že se jí nepodařilo opatřit dobrou busolu, radikální čin: sedla na pobřežní loď a odjela do Cayenne. Za čtyři dny se vrátila s nádhernou antimagnetickou busolou.

Velitel a velitelka Barrotovi odjeli dnes ráno. Včera předal Barrot velení jednomu dozorci, který měl stejnou hodnost jako on. Pochází z Tunisu a jmenuje se Prouillet. Dobrá zpráva: nový velitel potvrdil Degu ve funkci vrchního písaře. To je pro všechny velice důležité, zvláště pro mne. Při svém proslovu k trestancům, nastoupeným do čtverce na velkém nádvoří, zapůsobil nový velitel jako muž velice energický a zároveň inteligentní. Mimo jiné nám řekl:

„Ode dneška přejímám velení na ostrovech Spásy. Zjistil jsem, že metody mého předchůdce měly pozitivní výsledky, a nevidím důvod, proč bych měl daný stav měnit. Jestliže mě k tomu nedonutíte svým chováním, nepokládám za nutné měnit váš způsob života.“

Díval jsem se, jak velitelka a její manžel odjíždějí, s pochopitelnou radostí, i když těch pět měsíců nuceného čekání uběhlo neuvěřitelně rychle.

Falešná svoboda, které požívají skoro všichni trestanci na Ostrovech, hry, rybaření, rozhovory, nové známosti, hádky a bitky, to všechno je velice svůdné rozptýlení a člověk nemá kdy se nudit.

Přesto však jsem tomu prostředí nepropadl. Pokaždé když jsem si našel nového přítele, kladl jsem si otázku: „Mohl by to být kandidát útěku? Je schopen pomoci jinému připravovat útěk, i když nechce utéct sám?“

Žiji jen a jen pro útěk: uprchnout, uprchnout sám nebo ještě s někým, ale uprchnout stůj co stůj. Je to má fixní idea, o které s nikým nemluvím, jak mi to radil Jean Castelli, ale která mě drží a nepouští. A ten ideál také uskutečním kdyby na sůl nebylo. Musím uprchnout.

SEDMÝ SEŠIT

OSTROVY SPÁSY

VOR V HROBCE

Za pět měsíců jsem prolezl na ostrově každý kout. Momentálně jsem došel k závěru, že nejbezpečnějším místem, kde by se dal vyrobit vor, je zahrada u hřbitova, v níž pracoval můj přítel Carbonieri. Teď už tam není. Požádal jsem ho, aby šel znovu do zahrady a nikoho jiného si k sobě nebral. Přistoupil na to. Díky Degovi mu ji zase přidělili jako pracoviště.

Dnes ráno, když jsem šel kolem domu nového velitele s dlouhou řadou ružetek navlečených na drátě, slyším mladého trestance,

„hocha z rodiny“, jak říká mladé ženě: „To je on, paní velitelko, co nosil každý den ryby paní Barrotové.“ A slyším, jak mu mladá pěkná tmavovláska alžírského typu, s opálenou kůží, odpovídá: „Tak to je Motýlek?“ Potom se obrátila ke mně a říká:

„Jedla jsem u paní Barrotové výborné krevety, které jste nachytal. Pojďte dál. Vypijete skleničku vína a zajíte kozím sýrem, právě jsem je dostala z Francie.“

„Ne, děkuji, paní.“

„Proč? K paní Barrotové jste přece chodíval, tak proč ne ke mně?“

„Protože jsem měl povolení od jejího muže.“

„Motýlku, můj muž komanduje v táboře a já komanduju doma.

Žádný strach, jen pojďte dál.“ Cítím, že ta přeochotná pěkná brunetka by mi mohla být velice prospěšná, nebo nebezpečná. Vešel jsem dovnitř.

Podala mi na stole v jídelně talíř se šunkou a sýrem. Bez okolků si sedla proti mně, nabídla mi víno, potom kávu a báječný jamajský rum.

„Motýlku,“ říká mi, „paní Barrotová si udělala čas a přes všechen shon při odjezdu a našem příjezdu mi o vás vyprávěla. Vím, že byla jediná žena z Ostrovů, která od vás dostávala ryby. Doufám, že mi neodepřete stejnou přízeň.“

„Dostávala je proto, že byla nemocná. Kdežto vy, jak vidím, jste na tom se zdravím dobře.“

„Neumím lhát, Motýlku, ano, cítím se dobře, ale pocházím z přímořského přístavu a zbožňuju ryby. Jsem z Oranu. Jediné, co je mi na tom trapné, je, jak vím, že ryby neprodáváte. To je mrzuté.“

Zkrátka bylo rozhodnuto, že jí budu nosit ryby.

Když jsem jí dal dobrá tři kila ružetek a šest langust a právě jsem si zapálil cigaretu, přišel velitel.

Uviděl mě a říká: „Neřekl jsem ti, Julinko, že kromě chlapce z rodiny nesmí do domu žádný vězeň?“

Já vstávám, ale ona říká: „Zůstaňte sedět. Tohohle vězně mi doporučila paní Barrotová, než odjela. Takže mi do toho nemluv.

Nikdo jiný než on sem nevstoupí. A on mi zase bude nosit ryby, když budu potřebovat.“

„Tak dobrá,“ řekl velitel. „Jak se jmenujete?“ Chci zase vstát, abych odpověděl, když vtom mi Julinka položí ruku na rameno a nutí mě, abych zůstal sedět: „Tohle,“ říká, „je můj dům. Velitel už tady není velitelem, ale mým mužem, panem Prouilletem.“

„Děkuji, madame. Jmenuju se Motýlek.“

„Ach! Slyšel jsem o vás a o vašem útěku před více než třemi roky z nemocnice ve Svatém Vavřinci. Ostatně jeden z dozorců, kterého jste při útěku omráčil, je můj synovec a synovec tady vaší ochránkyně.“ Nato se Julinka rozesmála svěžím a mladým smíchem a řekla: „Tak to jste vy, co praštil Gastona? Ale na našich vztazích to nic nezmění.“

Velitel stále stojí a říká mi: „To je neuvěřitelné, ta spousta zabití a vražd, co se každý rok spáchají na Ostrovech. Je jich mnohem víc než na Velké zemi. Čím si to vysvětlujete, Motýlku?“

„Lidi odtud nemohou utéct, pane veliteli, a to je důvod, proč jsou každou chvíli v sobě. Žijí tu nalepeni jeden na druhého dlouhá léta a je přirozené, že z toho vznikají nenávisti i přátelství na život a na smrt. Na druhé straně se nikdy neodhalí víc než pět procent pachatelů, takže vrah má skoro jistotu, že nebude potrestán.“

„Co říkáte, je logické. Jak dlouho už rybaříte a jakou děláte práci, že máte právo chytat ryby?“

„Jsem kýblař. Má práce končí v šest hodin ráno, takže potom můžu na ryby.“

„Celý zbytek dne?“ ptá se Julinka.

„Ne, v poledne se musím vrátit do tábora a mohu z něho zase ven ve tři a musím se vrátit v osmnáct hodin. Což je samozřejmě otrava, protože hodina přílivu se mění a někdy tím příjdu o úlovek.“

„Viď, že mu dáš zvláštní povolenku, zlatíčko“ obrací se Julinka ke svému muži. „Od šesti ráno do šesti večer, takhle bude moci rybařit po chuti.“

„Dobrá, v pořádku,“ říká.

Odešel jsem od nich a gratuloval jsem si, jak jsem to zaonačil, protože ty tři hodiny v poledne jsou nad zlato. Je to doba siesty, kdy skoro všichni dozorci spí a dozor není tak přísný.

Julinka si nás, mne a moje rybaření, prakticky osedlala. Došlo to tak daleko, že začala posílat chlapce z rodiny, aby se podíval, kde zrovna lovím, a vyzvedl si ryby. Často příjde a říká mi: „Velitelka mě posílá, abych přinesl všechno, co jsi nachytal, protože má hosty a chce uvařit bouillabaissu,“ nebo něco jiného. Zkrátka rozhoduje si o mém lovu, jak chce, a dokonce mě žádá, abych ulovil tu nebo onu rybu, nebo abych se šel potápět a nachytat langusty. To mi dělá dost velkou čáru přes rozpočet, pokud jde o jídelníček naší party, ale na druhé straně mám větší protekci než kdokoli jiný. Bývá ke mně taky pozorná: „Motýlku, příliv je v jednu?“ „Ano, madame.“ „Příjďte se naobědvat k nám, aspoň se nebudete muset vracet do tábora.“ A tak obědvám u ní. Nikdy v kuchyni, vždycky v jídelně. Sedí proti mně, obsluhuje mě a nalévá mi. Není tak diskrétní jako paní Barrotová. Často se mě trochu potměšile vyptává na minulost. Vyhýbám se vždycky tématu, které ji zajímá nejvíc, mému životu na Montmartru. Vyprávím jí o svém mládí a dětství. Velitel v tu dobu spí ve svém pokoji.

Jednou dopoledne, když jsem měl hned brzy po ránu dobrý lov

chytil jsem asi šedesát langust, jsem se u ní zastavil asi v deset hodin. Zastihl jsem ji, jak sedí v bílém županu. Za ní stála nějaká mladá žena a právě jí upravovala vlasy. Pozdravil jsem a dávám jí asi tucet langust.

„Ne,“ říká, „dej mi je všechny, kolik jich je?“

„Šedesát.“

„To je báječné, nech je, prosím tě, tady. Kolik jich potřebuješ pro kamarády a pro sebe?“

„Osm.“

„Tak si vezmi těch osm a zbytek dej chlapci, ať je dá do chládku.“

Nevím, co na to říct. Jakživa mi netykala a zvlášť ne před cizí ženou, která si jistě nedá ujít příležitost, aby to povídala dál. Tonu v rozpacích a chci odejít, když vtom říká: „Nikam nechoď, sedni si a vypíj si pastis. Určitě je ti horko.“ Ta panovačná žena mě tak zmátla, že jsem se posadil. Upíjím pomalu pastis a kouřím. Dívám se na mladou ženu, která velitelku češe a občas po mně mrkne. Velitelka má v ruce zrcátko, všimla si toho a říká: „To mám krásného miláčka, viď, Simono. Řekni, že na mne všechny žárlíte. A obě se daly do smíchu. Nevím, kam se podít. A říkám pitomě: „Ještě štěstí, že váš miláček, jak říkáte, není moc nebezpečnej a že je v situaci, kdy nemůže mít žádnýho miláčka.“

„Snad nechceš tvrdit, že nejsem tvůj miláček?“ říká Alžířanka.

„Nikomu se nepodařilo zkrotit lva, jako jsi ty, a já si s tebou dělám, co chci. To přece musí mít nějaký důvod, co říkáš, Simono?“

„Nevím, proč to tak je,“ říká Simona, „ale je jisté, že jste na všechny ostatní kromě velitelky jako pes, Motýlku. Jde to tak daleko, že jste prý minulý týden nesl přes patnáct kilo ryb, jak mi vypravovala žena vrchního dozorce, a nechtěl jste jí prodat ani dvě mizerné rybičky, na které měla strašnou chuť, protože v řeznictví nebylo maso.“

„Ach, tuhle poslední historku jsem neznala, Simono!“

„A víš, co řekl nedávno paní Kargueretové?“ pokračuje Simona. „Vidí ho, jak nese langusty a velkou murénu: ,Prodejte mi tu murénu, nebo aspoň půl, víte, že my Bretonci je umíme báječně připravit!`

,Na to nemusí být člověk Bretonec, aby věděl, jaká je to vzácná ryba, madame. Spousta lidí, včetně Ardéchanů, ví už od časů starých Římanů, že je to pochoutka.` A šel dál, nic jí neprodal.“

Svíjejí se smíchy.

Vrátil jsem se do tábora vzteklý a večer jsem celou historii vyprávěl partě.

„To je vážná věc,“ říká Carbonieri, „ta panička by ti mohla zavařit. Choďtam co nejmíň, a jenom když budeš vědět, že je velitel doma.“ Všichni jsou téhož názoru. Rozhodl jsem se, že to tak udělám.

Objevil jsem jednoho truhláře z Valence. Je to skoro můj krajan.

Zabil strážného ze Správy lesního a vodního hospodářství. Je to vášnivý hráč a je věčně zadlužen. Ve dne dělá jako divý všelijaké ozdobné předměty a v noci prohraje, co za ně dostal. Často musí dodat navíc to nebo ono, aby splatil vypůjčené peníze. Lidé ho zneužívají a třeba mu zaplatí za skříňku z růžového dřeva, která má cenu tři stovky, jenom sto padesát nebo dvě stě franků. Rozhodl jsem se, že na něho zaútočím.

Jednou jsem mu řekl v umývárně: „Chci s tebou dnes v noci mluvit, čekám tě na záchodě. Dám ti znamení.“ V noci jsme se setkali o samotě, abychom si mohli v klidu promluvit. Říkám mu:

„Jestlipak víš, Boursete, že jsme krajani?“

„Ne, jak to.“

„Jsi přece z Valence?“

„Jsem.“

„Já jsem z Ardéche, to znamená, že jsme krajani.“

„No a co z toho?“

„To, že nechci, aby tě využívali, když nemáš prachy, a aby ti kdekdo platil poloviční cenu za nějakou věc, kterou jsi udělal. Přines to vždycky mně, zaplatím ti správnou cenu. To je všechno.“

„Děkuju,“ říká Bourset.

Každou chvíli zasahuji, abych mu pomohl. Má věčně nějaké spory s lidmi, kterým něco dluží. Všechno jde dobře až do chvíle, kdy si udělal dluh u Vicioliho, korsického bandity z odboje, jednoho z mých dobrých kamarádů. Dověděl jsem se od Bourseta, že mu

Vicioli vyhrožuje, jestli mu nezaplatí sedm set franků, které mu dluží. Má prý teď skoro dodělaný malý sekretář, ale nemůže říct, kdy bude hotový, protože ho dělá potají. Jinak to skutečně nejde, protože je zakázáno vyrábět větší kusy nábytku, kvůli množství dřeva, které se na ně spotřebuje. Odpověděl jsem, že si rozmyslím, co pro něho můžu udělat. A v dohodě s Viciolim jsem pak sehrál menší komedii.

Dohodli jsme se, že na Bourseta uhodí a že mu dokonce začne zle vyhrožovat. Já se pak dostavím jako zachránce. Což se také stalo.

Od téhle historie, kterou jsem tak říkajíc sám zaranžoval, na mne

Bourset nedal dopustit a má ke mně absolutní důvěru. Poprvé za svůj trestanecký život může klidně dýchat. A to je okamžik, kdy jsem se rozhodl, že budu riskovat.

Jednou večer jsem mu řekl: „Dám ti dva tisíce franků, jestli mi uděláš vor pro dva lidi, tak aby se dal složit z jednotlivejch kusů.“

„Víš co, Motýlku, pro nikoho jinýho bych to neudělal, ale pro tebe jsem ochoten riskovat dva roky káznice, kdyby mě dostali. Má to jenom jeden háček. Nemůžu z dílny vynášet větší kusy dřeva.“

„Na to někoho mám.“

„Koho?“

„Mládence s kočárkem, Narica a Queniera. Jak myslíš, že by se na to dalo jít?“

„Nejdřív se musí udělat nákres, potom udělat jednotlivý části se zářezama tak, aby všechno do sebe dokonale zapadlo. Nejhorší bude sehnat dřevo, který dobře plave, protože na Ostrovech je samý těžký dřevo, co se potápí.“

„Kdy mi dáš odpověď?“

„Do třech dnů.“

„Chceš jet semnou?“

„Ne.“

„Proč?“

„Bojím se žraloků a že bych se utopil.“

„Slibuješ, že pro mě uděláš všechno, co bude možný?“

„Přísahám ti to při životě svejch dětí. Jenomže to bude trvat dlouho.“

„Tak poslouchej : hned teď ti připravím obranu, kdyby to prasklo. Okopíruju si plán voru na list papíru ze sešitu. Pod to napíšu:

,Boursete, jestli nechceš být zavražděn, uděláš vor nakreslenej na tomhle papíře.` Později ti budu dávat písemně rozkazy, abys vyrobil každou jednotlivou část. Až ji budeš mít hotovou, uložíš ji na místě, který ti určím. Někdo ji odnese. Nechtěj vědět kdo ani kdy.“ Zdá se, že ho to uklidnilo. „Takhle tě nebudou mučit, kdyby tě chytili, ajediný riziko je, že tě zavřou na minimální dobu asi šesti měsíců.“

„A co když chytěj tebe?“

„Tak to uděláme naopak. Řeknu, že jsem ty lístky psal já. Ty si je musíš samozřejmě schovat. Tak co, slibuješ?“

„Slibuju.“

„Nemáš strach?“

„Ne, už mě třesavka přešla a jsem rád, že ti můžu pomoct.“

Ještě jsem nikomu nic neřekl, čekám nejdřív, až co mi odpoví

Bourset. Teprve po dlouhém a nekonečném týdnu se mi naskytla příležitost mluvit s ním o samotě v knihovně. Nebyla tam živá duše.

Je neděle dopoledne. Na dvoře u umýváren je hra v plném proudu.

Asi osmdesát hráčů a stejně tolik zvědavců.

Bourset ve mně okamžitě rozsvítil sluníčko.

„Nejtěžší bylo zajistit si dost lehkýho a suchýho dřeva v dostatečným množství. Vyřešil jsem to tak, že mě napadlo udělat jakejsi dřevěnej rám, do kterýho se nacpou suchý kokosový ořechy, samozřejmě musej bejt obalený vláknama. Nic není lehčího než tyhle vlákna a voda nemůže dovnitř. Až bude vor hotovej, musíš mít dost kokosovejch ořechů, aby se mohly dát dovnitř. Takže zejtra se pustím do prvního dílu. Bude mi to trvat asi tři dny. Od čtvrtka si ho může některej z bratranců při první vhodný příležitosti vyzvednout.

Nepustím se nikdy do dalšího dílu, dokud nebude předešlej pryč z dílny. Tady je plán, okopíruj si ho a napiš mi dopis, jak jsi slíbil.

Mluvil jsi už s bratrancema?“

„Ne, ještě ne, čekal jsem na tvou odpověď.“

„Tak teď ji máš udělám to.“

„Děkuju, Boursete, nevím, jak ti mám poděkovat. Tady máš pět set franků.“ Podíval se mi do očí a řekl: „Ne, ty peníze si nech. Až se dostaneš na Velkou zem, budeš je potřebovat pro další útěk. Já ode dneška nebudu hrát až do tý doby, než budeš pryč. Udělám sem tam nějakou práci a vydělám si tím na cigarety a na bifteky.“

„Proč to nechceš?“

„Protože bych to neudělal ani za deset tisíc franků. Je to moc velký riziko, i když jsme udělali všechno možný, aby to neprasklo. Taková věc se dá udělat jenom zadarmo. Tys mi pomohl, byls jedinej, kdo mi podal ruku. Jsem šťastnej, že ti můžu pomoct na svobodu, i když mám strach.“

Když jsem si kopíroval plán na list papíru ze sešitu, zastyděl jsem se před takovou najivní šlechetností. Vždyť Bourseta ani nenapadlo, že má přátelská gesta byla vypočítána, že jsem myslel na svůj prospěch. Abych se trochu pozvedl ve svých vlastních očích, musel jsem sám sobě říct, že musím uprchnout stůj co stůj, i za cenu, že se octnu někdy v obtížných a ne zrovna dvakrát krásných situacích.

V noci jsem promluvil s Naricem zvaným Bulik, který má za úkol informovat bratrance. Řekl mi bez váhání:

„Vynesu ti ty kusy z dílen, spolehni se. Ale nesmíš spěchat, protože se to dá vynést, jenom když budeme vynášet důležitej materiál pro zednický práce na ostrově. V každým případě ti slibuju, že si nedáme ujít ani jednu příležitost.“

To by tedy bylo. Zbývá mi ještě promlúvit s Matyášem Carbonierim, protože chci uprchnout s ním. Je stoprocentně pro.

„Matyáši, našel jsem člověka, kterej mi udělá vor, a dalšího, kterej mi jednotlivý díly vynese z dílen. Ty máš teď za úkol najít v zahradě místo, kde se dá vor zakopat.“

„Ne, v záhonech zeleniny je to nebezpečný, protože v noci sem někteří bachaři chodí krást zeleninu. Kdyby na to stoupli, poznali by, že je vevnitř jáma, a byli bysme v troubě. Udělám skrejvačku ve zdi. Vylomím velkej kámen a uvnitř vyhrabu malou jeskyňku. Pokaždý když příjde další díl, jenom nadzvednu kámen, a až dřevo schovám, dám ho zase na místo.“

„Mají se kusy nosit rovnou do zahrady?“

„Ne, to by bylo moc nebezpečný. Bratranci s kočárkem nemají v mý zahradě úředně co pohledávat. Nejlepší bude, aby každej díl schovali na jiným místě, ne moc daleko od zahrady.“

„Dobrá.“

Zdá se, že je všechno v suchu. Zbývají kokosové ořechy. Musím si promyslet, jak si jich nashromáždit dostatečné množství, aniž vzbudím pozornost.

A tak jsem znovu ožil. Zbývá mi už promluvit jenom s Galganim a Grandetem. Nemám právo mlčet, protože by mohli být obžalováni jako spoluspiklenci. Za normálních okolností bych se měl od nich oficiálně odstěhovat a žít sám. Když jsem jim řekl, že připravuji útěk a že musím od nich pryč, vynadali mi a kategoricky odmítli: „Odjeď co nejdřív. My z toho vždycky nějak vybruslíme.

Zatím zůstaň s náma, už jsme zažili jiný věci.“

Je to už měsíc, co je příprava útěku v plném proudu. Dostal jsem už šest dílů, z toho dva velké. Šel jsem se podivat na zeď, ve které

Matyáš vyhloubil úkryt. Není vůbec vidět, že se s kamenem hnulo

Matyáš kolem něho vždycky nalepí mech. Úkryt je dokonalý, jenže dutina se mi zdá trochu malá. Ale zatím je tam místa dost.

Příprava útěku mi skvěle pozvedla morálku. Jím jako nikdy předtím a rybaření mě udržuje v dokonalé fyzické formě. Navíc každé ráno ve skalách cvičím. Hlavně si procvičuji nohy, protože ruce jsou v permanenci při rybaření. Vymyslel jsem si způsob, jak trénovat nohy. Když chytám ryby, zacházím teď do moře dál než dřív a vlny mi narážejí na stehna. Musím jim čelit a udržovat rovnováhu tím, že napínám svaly. Výsledek je skvělý.

Velitelka Julinka je na mne pořád milá, ale všimla si, že k ní chodím, jen když má doma manžela. Řekla mi to upřimně, a aby mě uklidnila, vysvětlila mi, že tenkrát jenom žertovala. Přesto si ta mladá paní, která jí dělá kadeřnici, na mne každou chvíli počíhá, když se vracím z rybolovu, a pokaždé prohodí pár milých slov o mém zdraví a o mé dobré náladě. Takže všechno se obrací k lepšímu.

Bourset využívá každé příležitosti, aby zhotovil další díl. Od chvíle, kdy jsme začali, uběhly už, dva a půl měsíce.

Jak jsem předpokládal, úkryt je už plný. Chybějí už jenom dva nejdelší kusy jeden dvoumetrový a jeden metr padesát. Ty se do úkrytu nevejdou.

Když jsem si prohlížel hřbitov, všiml jsem si čerstvého hrobu. Je to hrob ženy jednoho z dozorců, která zemřela minulý týden. Leží na něm škaredá kytice zvadlých květin. Hlídač hřbitova je starý poloslepý trestanec, kterému se říká Táta. Celý den sedí ve stínu kokosové palmy v protějším koutě hřbitova a nemůže odtud vidět ani hrob, ani člověka, který by se k němu přiblížil. Rozhodl jsem se tedy, že vor smontuji v tomhle hrobě a do jeho dutiny, kterou udělal truhlář, nastrkám co nejvíc kokosových ořechů. Vejde se jich tam asi třicet až čtyřiatřicet, mnohem méně, než jsme původně předpokládali. Poschovával jsem jich po různých místech asi padesát. Jenom na Julinčině dvoře je jich asi tucet. Chlapec z rodiny si myslí, že jsem je tam dal proto, abych z nich někdy udělal olej.

Když jsem se dověděl, že muž nebožky odjel na Velkou zemi, rozhodl jsem se, že vyházím z hrobu část hlíny až po rakev.

Matyáš Carbonieri sedí na zdi a hlídá. Na hlavě má bílý kapesník s uzlíkem na každém rohu a vedle sebe červený kapesník, také se čtyřmi uzly. Když nehrozí žádné nebezpečí, má na hlavě bílý kapesník. Jakmile se někdo objeví, ať je to kdokoliv, nasadí si červený.

Ta velice riskantní práce mi trvala jenom jedno odpoledne a jednu noc. Nemusel jsem vyházet hlínu až k rakvi, protože jsem musel díru rozšířit, aby měla šířku voru, metr dvacet plus trochu vůle z každé strany. Ty hodiny mi připadaly nekonečné a červená čepička se objevila několikrát. Konečně jsem dnes ráno se vším hotov.

Díra je pokryta spletenými listy z kokosovníku, které tvoří jakousi dost odolnou podlahu. Naně jsem naházel hlínu. Není skoro nic vidět. Nervy mám napjaté k prasknutí.

Příprava útěku trvá už tři měsíce. Vytáhli jsme všechny díly z úkrytu, jsou přivázány a očíslovány. Leží na rakvi té dobré ženy, pečlivě schovány pod hlínou, naházenou na kokosové rohože. Do otvoru ve zdi jsme dali tři pytle mouky a dvoumetrový provaz na plachtu, láhev plnou sirek a škrtátek a asi tucet plechovek mléka.

To je všechno.

Bourset je čím dál vzrušenější. Člověk by řekl, že se chystá utéct on, a ne já. Naric lituje, že se k nám hned na začátku nepřidal. Byli bychom navrhli vor pro tři místo pro dva.

Je právě období dešťů. Prší každý den, což mi umožňuje návštěvy v hrobě, kde jsem už smontoval skoro celý vor. Zbývají už jenom dva krajní díly rámu. Postupně jsem snesl kokosové ořechy k přítelově zahradě. Dají se vynášet snadno a bez nebezpečí z otevřeného buvolího chléva. Přátelé se mě nikdy neptají, jak jsem daleko. Čas od času mi prostě řeknou: „Tak co, jde to?“ „Všechno v pořádku.“ „Trvá to trochu dlouho, nemyslíš?“ „Rychlejc to nejde, velký riziko.“ Víc nic. Když jsem odnášel kokosové ořechy od Julinky, uviděla mě a příšerně mě vylekala.

„Poslechni, Motýlku, chceš z nich udělat olej, viď? Proč ne tady ve dvoře? Tady máš tesák na otvírání a mohla bych ti půjčit velký hrnec na dužinu.“

„Radši to udělám v táboře.“

„To je divné, v táboře to přece máš nepohodlné.“ Pak se chvíli zamyslela a řekla:

„Víš, co ti řeknu? Nevěřím, že z nich chceš udělat olej!“ Zůstal jsem stát jako přimrazen. Julinka pokračuje: „Přede vším, proč bys ho vůbec dělal, když máš ode mne olivového oleje, kolik chceš. Ty ořechy máš na něco jiného, viď?“ Na čele mi vyvstaly velké kapky potu, čekám od samého začátku, kdy vysloví slovo útěk. Nemohu popadnout dech. Říkám jí:

„Madame, to je tajemství, ale vidím, že jste celá nesvá a tak vám to vrtá hlavou, že mi nakonec zkazíte překvapení, které jsem vám chtěl udělat. Řeknu vám jenom, že tyhle velké ořechy jsem vybral pro vás. Až z nich vyloupu dužinu, udělám pro vás ze skořápek něco velice pěkného a dám vám to jako dárek. Tak, a teď to víte.“ Vyhrál jsem, protože mi odpověděla:

„Motýlku, nedělej si se mnou starosti. Hlavně ti zakazuji, abys utrácel peníze a dával mi nějaké zvláštní dary. Upřímně ti děkuji, ale nedělej to, prosím tě o to.“

„Dobrá, uvidíme.“ Uf! V tu ránu jsem ji požádal, aby mi nalila pastis, což jsem ještě nikdy neudělal. Naštěstí si nevšimla, jak jsem rozrušen. Dobrý Bůh je se mnou.

Celé dny prší, zvlášť odpoledne a v noci. Obávám se, že až voda prosákne hlínou, odkryje kokosové rohože. Matyáš neustále přihazuje hlínu, kterou voda odnáší. Vespod musí být plno vody. S Matyášovou pomocí jsme rohože nadzvedli: voda už sahá skoro k rakvi. Situace je kritická. Nedaleko je hrobka dvou dětí, které umřely už hodně dávno. Jednoho dne jsem nadzdvihl mramorovou desku, vlezl jsem dovnitř a pomocí tyče s krátkým kovovým násadcem jsem začal probourávat cement na straně obrácené k hrobu s vorem. Jakmile jsem ho prolomil a zajel tyčí do země, vytryskl silný pramen vody. Vytékala z hrobú a naplňovala hrobku. Vylezl jsem, když mi začala sahat po kolena. Přiklopili jsme mramorovou desku a zatmelili jsme ji bílým tmelem, který mi opatřil Naric. Tím se nám podařilo odvést polovinu vody z naší skrýše v hrobě. Večer mi Carbonieri řekl:

„S tímhle útěkem budeme mít věčně mrzutosti.“

„Už jsme skoro u konce, Matyáši.“

„Doufejme.“ Jsme skutečně jako na trní.

„Ráno jsem šel do přístavu. Požádal jsem Chapara, aby mi koupil dvě kila ryb, příjdu si pro ně v poledne. Udělá to. Jdu zpátky nahoru do zahrady ke Carbonierimu. Když jsem už kousek od ní, vidím najednou tři bílé přilby. Kde se v zahradě vzali tři bachaři? Nedělají tam šťáru? To by bylo velice neobvyklé. Jakživ jsem u Carbonieriho neviděl tři dozorce současně. Čekal jsem přes hodinu a nakonec jsem to nevydržel. Rozhodl jsem se, že tam půjdu a podívám se, co se děje. A bez dlouhých okolků jsem vyrazil po cestě, která vede do zahrady. Bachaři mě uviděli. Jsem celý nesvůj. Když jsem byl asi dvacet metrů od nich, nasadil si Matyáš na hlavu bílý kapesník. Konečně jsem si oddychl a mám ještě čas, abych se uklidnil, než k ním dojdu.

„Dobrý den, páni dozorci, dobrý den, Matyáši. Jdu si pro ty papáje, co jsi mi slíbil.“

„Je mi líto, Motýlku, ale dnes ráno, když jsem si byl pro tyčky na fazole, mi je někdo ukradl. Ale za čtyři za pět dní dozrají další, už jsou nažloutlé. Tak co, páni dozorci, nechcete trochu salátu, rajčat a ředkviček pro manželky?“

„Udržuješ si zahradu v pořádku, Carbonieri, gratuluju,“ říká jeden bachař.

Vzali si rajčata, salát a ředkvičky a jdou pryč. Já jsem odešel ostentativně chvíli před nimi se dvěma hlávkami salátu..

Procházím hřbitovem. Hrob je napůl odkrytý deštěm, který odplavil hlínu. Rozeznávám rohože na deset kroků. Pánbůh musí být opravdu s námi, aby nás nikdo neodhalil. Vítr fouká každou noc jako ďábel. Prohání se po pláni a vztekle řve. Často přitom zároveň prší. Doufejme, že to ještě nějakou dobu potrvá. Je to ideální počasí pro útěk, ale mizerné, pokud jde o hrob.

Největší, dvoumetrový kus dřeva už je taky doma. Připojil se k ostatním dílům voru. Dokonce už jsem ho i přimontoval: zapadl do zářezů snadno a navlas přesně. Bourset přiběhl do tábora poklusem zeptat se, jestli jsem dostal ten poslední kus, nejdůležitější ze všech, ale ukrutně veliký. Je celý šťastný, že všechno dopadlo dobře. Vypadá to, jako by byl pochyboval, jestli poslední díl vůbec příjde. Ptám se ho:

„Máš nějaký pochybnosti, myslíš si, že se někdo něco dozvěděl?

Nesvěřil ses někomu? Odpověz!“

„Ne, ani nápad. Vůbec ne.“

„Přesto se mi zdá, že ti něco dělá starosti. Ven s tím.“

„Mám nepříjemnej pocit, protože jsem si všiml jednoho chlapa, jak se dívá s jakýmsi divným zájmem. Jmenuje se Bébert Celier.

Mám dojem, že zblejskl Narica, jak si vzal ten díl z ponku, strčil ho do sudu na vápno a potom ho odnesl. Sledoval Narica očima až ke dveřím dílny. Bratranci šli bílit vápnem jednu budovu. No, a z toho jsem dostal trochu strach.“ Ptám se Grandeta:

„Ten Bébert Celier je přece z našeho baráku, tak to nemůže bejt práskač.“ Grandet říká:

„Je to zupák, vyhozenej z vojenský pracovní organizace. Spočítej si to: cizinecká legie v Africe, žoldnéř, jeden z těch vojáků, buranů, co vymetli všechny vojenský kriminály v Maroku a Alžíru, rváč, kudlu má vždycky po ruce, teplej, blázen do chlapečků a hráč. Nikdy nebyl v civilu. Z toho plyne, že je to chlap k ničemu a že je krajně nebezpečnej. Kolonie je jeho život. Jestli máš vážný pochybnosti, musíš ho předejít. Oddělej ho dnes v noci, jestli tě chce prásknout, nebude mít čas.“

„Nemám žádnej důkaz, že by byl udavač.“

„To je pravda,“ říká Galgani, „ale nic taky nenasvědčuje, že je to správnej kluk. Víš dobře, že tihle chlapi nemají rádi útěky. Moc to narušuje jejich malej, klidnej a pěkně zorganizovanej život. Za nic na světě by nikoho nepráskli kvůli něčemu jinýmu, ale jak jde o útěk, člověk nikdy neví.“

Šel jsem se poradit s Matyášem Carbonierim. Podle jeho názoru by se měl dnes v noci zabít. Chce to udělat sám. Udělal jsem chybu, že jsem mu to rozmluvil. Je mi odporné zavraždit nebo nechat zabít někoho jenom proto, že je podezřelý. A co když si to Bourset všechno jenom namlouvá? Ze strachu člověk někdy vidí věci jinak, než jsou. Ptám se Narica:

„Bulíku, nezdálo se ti něco divnýho na Bébertu Celierovi?“

„Já si ničeho nevšim. Vynášel jsem sud na rameni, aby do něho neviděl arabskej poskok u dveří. Podle vyzkoušený taktiky jsem si měl stoupnout rovnou k poskokovi, nesundat sud z ramene a čekat, až příjde bratranec. To se dělá proto, aby si Arab dobře všiml, že nikam nespěchám, a nechtěl sud prohledat. Ale bratranec mi potom řekl, že se mu zdálo, že nás Bébert Celier pozorně sledoval.“

„A co si myslíš ty?“

„Ten kus byl tak důležitej a na první pohled bylo jasný, že je to kus voru. Bratranec byl zvlášť nervózní a taky měl strach. Asi viděl víc, než co doopravdy bylo.“

„Já si to myslím taky. Už o tom nemluvme. Než vynesete poslední díl, dobře se podívejte, kde je Bébert Celier. Dávejte na něho dobrej pozor jako na bachaře.“

Celou noc jsem strávil tím, že jsem sehrál několik ďábelských partií marseillaisy. Vyhrál jsem sedm tisíc franků. Čím roztržitěji jsem hrál, tím víc jsem vyhrával. V půl páté jsem šel ven, jako žejdu do práce. Dělal ji za mne samozřejmě můj Martiničan. Déšť přestal.

Šel jsem na hřbitov. Noc byla ještě hodně tmavá. Urovnal jsem hlínu nohama, protože jsem nemohl najít lopatu. Šlo to celkem dobře. V sedm hodin, když jsem sešel dolů nachytat ryby, bylo už nádherné slunce. Zamířil jsem k jižní špici ostrova, kde chci položit vor na vodu. Moře je vzduté a neklidné. Nevím to jistě, ale mám dojem, že nebude snadné odpoutat se od ostrova a že by nás některá vlna mohla snadno vrhnout na skálu. Začal jsem chytat a za chvíli jsem měl spoustu ružetek ze zálivu kolem skal. Trvalo to pár minut a nachytal jsem jich přes pět kilo. Očistil jsem je mořskou vodou a nechal jsem lovu. Mám velké starosti a jsem unaven po minulé noci a té bláznivé hře. Sedím ve stínu a všechno si znovu nechávám projít hlavou. Říkám si, že napětí, ve kterém žiji už přes tři měsíce, se blíží ke konci, a když myslím na Celiera, znovu docházím k závěru, že nemám právo ho zavraždit.

Šel jsem se podívat k Matyášovi. Ze zdi jeho zahrady je hrob dobře vidět. V aleji je hlína. Carbonieri ji v poledne zamete. Jdu k Julince a dávám jí polovinu úlovku. Říká:

„Motýlku, zdály se mi o tobě škaredé věci. Viděla jsem tě celého v krvi a potom v poutech. Nedělej hlouposti, hrozně by mě bolelo, kdyby se ti něco stalo. Ten sen mě tak rozrušil, že jsem se neumyla ani neučesala. Hledala jsem tě dalekohledem, kde lovíš, ale nenašla jsem tě. Kde jsi ty ryby chytil?“

„Na druhé straně ostrova. Nemohla jste mě vidět.“

„Proč chodíš na ryby tak daleko, a tam, kde na tebe nevidím dalekohledem? Co kdyby tě vzala nějaká vlna? Nikdo by tě neviděl a nemohl by ti pomoci před žraloky.“

„Ale no tak! Nepřehánějte!“

„Myslíš? Zakazuji ti, abys chodil chytat ryby na druhou stranu ostrova. A jestli mě neposlechneš, dám ti sebrat povolení k lovu.“

„Buďte rozumná. Abych vás uklidnil, řeknu pokaždé chlapci, co u vás slouží, kde chytám.“

„Tak dobře. Ale vypadáš nějak unaveně.“

„Ano, jdu si do tábora lehnout.“

„Dobrá, ale ve čtyři tě čekám na kávu. Příjdeš?“

„Ano, příjdu. Na shledanou odpoledne.“

To mi tak ještě scházelo, abych se uklidnil, ten Julinčin sen. Jako bych neměl dost skutečných problémů, ještě aby mě začaly strašit sny.

Bourset má pocit, že ho opravdu někdo pozoruje. Už je to čtrnáct dní, co čekáme poslední kus, metr padesát dlouhý. Naric a Quenier říkají, že se jim nic nezdá nenormální, ale Bourset trvá na tom, že se kus zatím nemá dělat. Kdyby neměl pět zářezů, které musí štymovat na milimetr přesně, udělal by ho Matyáš v zahradě.

Je to právě ten poslední kus, do kterého musí zapadnout všech pět zbývajících žeber voru. Naric a Quenier opravují kapli, takže mohou snadno z dílny vyvážet a vozit do ní zpátky spoustu materiálu.

Někdy dokonce používají vozíku, který tahá malý buvol. Musí se toho využít.

Popoháníme Bourseta tak dlouho, až začne kus proti své vůli dělat. Jednoho dne přišel s tím, že když odejde z dílny, někdo určitě bere kus do ruky a zase ho vrací, kde byl. Zbývá mu vyříznout už jen poslední krajní zářez. Rozhodli jsme se, že ho udělá a potom schová krajní díl pod horní desku svého ponku. Položí na něj vlas, abychom poznali, jestli s ním někdo pohnul. Udělal zářez a v šest hodin odchází poslední z dílny. Předtím se přesvědčil, že tam už není nikdo kromě bachaře. Díl je na místě i s vlasem. V poledne jsem v táboře a čekám na příchod lidí z dílny, je jich osmdesát. Naric a Quenier přišli, ale Bourset nikde. Přišel ke mně jeden Němec a podává mi dobře složený a zalepený lístek. Vidím, že ho nikdo neotevřel.

Čtu: „Vlas tam není, to znamená, že někdo s dřevem pohnul. Řekl jsem si bachaři, aby mě nechal pracovat přes polední přestávku, že chci dodělat rozdělanou skříňku z růžového dřeva. Povolil mi to.

Vezmu díl a položím ho mezi Naricovo nářadí. Dej jim vědět. Bylo by dobře, kdyby ho vynesli okamžitě po třetí hodině. Když budeme dělat rychle, můžeme na toho chlapa, co nás hlídá, vyzrát.“

Naric a Quenier jsou pro. Postaví se do první řady dílenského komanda. Dřív než všichni vejdou dovnitř, začnou se dva chlapi kousek přede dveřmi prát. Požádali jsme o tu službu dva krajany

Carbonieriho, dva Korsičany z Montmartru Massaniho a Santiniho. Neptají se proč, a tak je to lepší. Naric a Quenier toho mají využít a rychle vynést materiál, který bude zrovna po ruce, jako by spěchali do práce a jako by je ta mela nezajímala. Všichni jsme se shodli, že nám zbývá ještě tahle šance. Když se to podaří, nesmím měsíc nebo dva hnout ani prstem. Je totiž jisté, že někdo nebo víc lidí ví, že se připravuje vor. Je na nich, aby objevili, kdo ho dělá a kde ho má schovaný.

Konečně je půl třetí a chlapi se připravují. Mezi apelem a nástupem do práce je třicet minut. Všichni odešli na nástup. Bébert Celier je asi uprostřed kolony, která má dvacet řad po čtyřech mužích.

Naric a Quenier jsou v první řadě, Massani a Santini ve dvanácté,

Bébert Celier v desáté. Říkám si, že je to dobré, protože ve chvíli, kdy Naric popadne dřevo, nosítka a náš kus, ostatní ještě nebudou uvnitř. Bébert už bude skoro u vchodu do dílny nebo kousek před ním. Když začne kravál, protože na sebe budou štěkat jako psi, všichni včetně Béberta se automaticky otočí, aby viděli, co se děje.

Jsou čtyři hodiny. Všechno proběhlo, jak mělo, kus je pod hromadou materiálu v kostele. Neměli čas ho vynést z kaple, ale je tam v naprostém bezpečí.

Jdu navštívit Julinku. Není doma. Když se vracím, jdu přes náměstíčko před budovou Správy. Ve stínu vidím Massaniho a Jeana

Santiniho, jak stojí a čekají, až jim otevřou dveře do karceru. Věděli jsme to předem. Jdu kolem nich a ptám se: „Kolik?“

„Osm dní,“ odpovídá Santini.

Jeden korsický bachař říká: „Není to špatný, koukat se, jak se rvou dva krajani!“

Jdu zpátky do tábora. Je šest hodin, Bourset se vrátil a celý září:

„Připadám si, jako kdybych měl rakovinu a teď mi doktor řekl, že se zmejlil a že nemám nic.“ Carbonieri a mí přátelé triumfují a gratulují mi, jak jsem celou akci zorganizoval. Naric a Quenier jsou taky spokojeni. Všechno jde dobře. Spím celou noc, přestože za mnou večer přišli hráči pozvat mě na partičku. Předstírám, že mě hrozně bolí hlava. Ve skutečnosti se mi chce jenom strašně spát, ale jsem šťasten, že už máme skoro vyhráno. To nejtěžší máme za sebou.

Dnes ráno vstrčil Matyáš poslední kus provizorně do díry ve zdi.

Musel to udělat proto, že hřbitovní hlídač zametal aleje kousek od naší skrýše v hrobě. Nebylo by teď obezřetné, kdybychom se přiblížili. Každé ráno za svítání přiběhnu rychle na hřbitov s dřevěnou lopatou a upravuji hlínu na hrobě. Potom zametu koštětem alej a honem zase běžím zpátky do práce. Kýbl, koště a lopatu nechávám stát v koutě.

Uběhly přesně čtyři měsíce od chvíle, kdy jsme začali připravovat útěk, a devět dní od okamžiku, kdy jsme dostali poslední kus voru. Neprší už každý den a někdy nezaprší celou noc. Jsem neustále ve střehu, připraven na dvě hodiny H: nejdřív vynést z Matyášovy zahrady ten zatracený poslední kus a zasadit ho tak, aby do něho přesně zapadla všechna žebra. To se dá udělat jenom ve dne. Potom následuje útěk. Nemůže to být okamžitě, protože až vor vytáhneme, musíme nejdřív nastrkat dovnitř kokosové ořechy a potraviny.

Včera jsem informoval Jeana Castelliho, jak jsem daleko. Je šťasten, že se blížím ke konci. „Měsíc je v první čtvrti,“ říká mi.

Vím, a to znamená, že o půlnoci bude tma. Odliv začíná v deset hodin a nejvhodnější chvíle pro vyplutí bude ve dvě hodiny ráno.

Rozhodli jsme se s Carbonierim, že věci popoženeme. Zítra v devět hodin dopoledne zasazení posledního kusu a v noci útěk.

Nazítří ráno jdu podle plánu, který jsme předem promysleli, s lopatou přes zahradu a přelezu hřbitovní zeď. Zatím co odstraňuji hlínu, naházenou na kokosové rohože, Matyáš vyloupne kámen a jde ke mně s kusem. Společně zvedáme palmové rohože a odkládáme je stranou. Objevil se vor. Je na svém místě a je v dokonalém stavu.

Sice ušpiněný a polepený hlínou, ale v pořádku. Vytáhli jsme ho.

Abychom mohli zasadit poslední kus, potřebujeme mít ze strany místo. Zapustili jsme a pořádně upevnili všech pět žeber. Aby dobře dosedla, musíme do kusu tlouct kamenem. Ve chvíli, kdy jsme s tím konečně hotovi a chystáme se položit vor zpátky na místo, objeví se bachař s puškou v ruce.

„Ani hnout, nebo střelím!“

Pustili jsme vor a zdvihli jsme ruce do vzduchu. Toho bachaře znám, je to vrchní dozorce z dílen.

„Neblbněte a neklaďte odpor, jste chyceni. Uvědomte si to a zachraňte si aspoň kůži, která visí na vlásku, protože mám sto chutí vás odprásknout. A marš, jde se, držte ruce pořád nahoře. Pochodem v chod, na velitelství.“

Když jsme procházeli branou hřbitova, potkali jsme jednoho arabského poskoka. Bachař mu říká:

„Mohamede, děkuju ti za tu službu. Příjď ke mně zítra ráno, dostaneš, co jsem ti slíbil.“

„Děkuju,“ říká ten kozel. „Zaručeně příjdu, ale poslechněte, šéfe, Bébert Celier mi musí taky zaplatit, viďte?“

„S tím si to vyřiď sám,“ říká bachař.

Na to já: „Tak nás prásknul Bébert Celier?“

„Já vám to neřekl.“

„To je jedno, je dobře, když to člověk ví.“

Puška nás stále ještě drží v šachu a bachař říká:

„Mohamede, prošacuj je.“

Arab vytáhl můj nůž, zastrčený za pasem, a Matyášův taky. Říkám mu:

„Mohamede, ty jsi liška, jak jsi nás objevil?“

„Lezl jsem každej den na kokosovník, abych zjistil, kam jste vor schovali.“

„Kdo tě navedl?“

„Nejdřív Bébert Celier a potom dozorce Bruet.“

„Tak marš,“ říká bachař, „dost těch řečí. Můžete dát ruce dolů a jít rychleji.“

Těch čtyři sta metrů, které jsme museli urazit, mi připadlo jako nejdelší cesta mého života. Jsem zničen. Takový zápas, abychom se dali nakonec doběhnout jako idioti. Pane Bože, jak jsi ke mně krutý! Náš příchod na velitelství byl pěkný skandál. Jak jsme se blížili k velitelství, potkávali jsme další dozorce. Připojovali se k našemu, který na nás pořád ještě mířil puškou. Když jsme dorazili, bylo kolem nás sedm nebo osm bachařů.

Arab běžel před námi a vyrozuměl velitele, který stojí před budovou Správy. Vedle něho Dega a pět vrchních dozorců.

„Co se děje, pane Bruete?“ Říká velitel.

„Děje se to, že jsem chytil při činu tady ty dva muže, jak schovávají vor. Myslím, že už je hotový.“

„Chcete k tomu něco říct, Motýlku?“

„Ne, budu mluvit u výslechu.“

„Dejte je do karceru.“

Zavřeli mě do cely, která má okno proti vchodu do velitelství.

V cele je tma, ale slyším lidi, kteří mluví na ulici před velitelstvím.

Události jdou rychle za sebou. Ve tři hodiny nás vyvedli a dali nám pouta.

V sále zasedá improvizovaný tribunál. Velitel, jeho zástupce a vrchní dozorce. Jeden bachař dělá přísedícího. Dega sedí stranou u malého stolku, v ruce má tužku. Zřejmě má zachytit výpovědi.

„Charriére a Carbonieri, vyslechněte hlášení pana Brueta: ,Já,

August Bruet, vedoucí dozorce, šéf dílen na ostrovech Spásy, obviňuji z krádeže a odcizení státního materiálu dva trestance, Charriéra a Carbonieriho. Jako spolupachatele obviňuji truhláře Bourseta.

Domnívám se, že mohu ze spoluúčasti obvinit také Narica a Queniera. Dodávám, že jsem přistihl přímo při činu Charriéra a Carbonieriho, jak zneuctili hrob paní Privatové, který jim sloužil za úkryt pro vor.`“

„Co k tomu chcete dodat?“ říká velitel.

„Především, že s tím Carbonieri nemá nic společného. Vor je propočítán pro jednoho člověka, pro mne. Donutil jsem ho jedině, aby mi pomohl odstranit rohože z hrobu, protože jsem to nemohl udělat sám. Z toho plyne, že Carbonieri nemůže být obviněn z krádeže a odcizení státního materiálu, ani jako komplic při útěku, protože útěk se neuskutečnil. Bourset je chudák, který jednal pod hrozbou zabití. Pokud jde o Narica a Queniera, ty lidi skoro neznám.

Prohlašuji, že s tím nemají nic společného.“

„Můj informátor tvrdí něco jiného,“ říká bachař.

„Ten Bébert Celier, který vás informoval, možná využívá téhle aféry k tomu, aby se někomu pomstil tím, že na něho udělá falešné udání. Jak může někdo věřit špiclovi?“

„Zkrátka,“ říká velitel, „jste oficiálně obžalován z krádeže a odcizení státního materiálu, ze zneuctění hrobu a z pokusu o útěk. Podepište protokol.“

„Podepíšu jenom v případě, že bude připsáno mé prohlášení, pokud jde o Carbonieriho, Bourseta a bratrance Narica a Queniera.“

Podepsal jsem. Nemohu dost jasně vyjádřit, co se ve mně děje od toho ztroskotání v poslední chvíli. Jsem jako šílený v téhle cele, skoro nejím, nechodím, ale kouřím, kouřím bez přestání, jednu cigaretu za druhou. Naštěstí mě Dega dobře zásobuje tabákem. Každý den mám hodinovou procházku na slunci, na dvoře disciplinárního oddělení.

Dnes ráno si se mnou přišel promluvit velitel. Je zvláštní, že právě on, kterému by můj útěk, kdyby se podařil, nejvíce uškodil, se na mne zlobí ze všech nejméně.

Řekl mi s úsměvem, že jeho žena pokládá za normální, že člověk, který není úplně zkažený, se pokouší o útěk. Snaží se velmi obratně, abych mu potvrdil, že Carbonieri je můj spojenec. Zdá se, že jsem ho přesvědčil a vysvětlil mu, že bylo prakticky nemožné, aby Carbonieri odmítl pomoci mi těch pár vteřin vytáhnout rohože.

Bourset ukázal můj výhrůžný lístek a plán, nakreslený mou rukou. Pokud jde o něho, je velitel zcela přesvědčen, že se všechno událo, jak jsem mu vylíčil. Zeptal jsem se ho, kolik měsíců mohu dostat za krádež materiálu. Říká mi: „Nejvýš osmnáct měsíců.“

Zkrátka začínám se pomalu škrábat nahoru po svahu propasti, ve které jsem se octl. Dostal jsem lístek od ošetřovatele Chatala. Píše mi v něm, že Bébert Celier je v odděleném pokoji v nemocnici a že čeká na zrušení internace s podivnou diagnózou: vřed na játrech. Určitě je to dohoda mezi Správou a doktorem, aby unikl represáliím.

Nikdy neprohledávají mou celu ani mne. Využil jsem toho a dal jsem si poslat nůž. Řekl jsem Naricovi a Quenierovi, aby si vyžádali konfrontaci mezi dozorcem z dílen, Bébertem Celierem, truhlářem a mnou a aby velitel po této konfrontaci učinil rozhodnutí, které se mu bude zdát spravedlivé: buď vyšetřovací vazbu, nebo disciplinární trest, nebo propuštění zpátky do tábora.

Na dnešní procházce mi Naric řekl, že na to velitel přistoupil.

Konfrontace se bude konat zítra v deset hodin. Zúčastní se jí vrchní dozorce ve funkci vyšetřovatele. Celou noc se pokouším umoudřit se, protože mám v úmyslu zabít Béberta Celiera. Nedaří se mi to.

Ne, bylo by příliš nespravedlivé, aby tenhle člověk odjel za tu službu z Ostrovů a aby potom ve Velké zemi uprchl v odměnu za to, že jinému zabránil v útěku. No dobrá, ale mohl bys být odsouzen k smrti, protože by ti mohli přišít úmyslnou vraždu. Kašlu na to.

U toho rozhodnutí jsem zůstal, do té míry jsem pln zoufalství. Čtyři měsíce naděje, radosti, strachu, že budu chycen, a důmyslu, abych ve chvíli, kdy jsem už dosáhl cíle, skončil tak uboze kvůli jazyku jednoho práskače. Ať se stane, co se stane, zítra se pokusím Celiera zabít!

Jediný způsob, jak dosáhnout, abych nebyl odsouzen k smrti, je donutit ho, aby vytáhl nůž první. Z toho důvodu mu musím ostentativně ukázat, že mám otevřený nůž. Určitě pak vytáhne svůj.

Bylo by nejlepší, kdyby se to dalo udělat chvíli před konfrontací, nebo hned po ní. Nemohu ho zabít při konfrontaci, protože bych riskoval, že na mne bachař vystřelí z revolveru. Počítám s chronickou nedbalostí bachařů.

Celou noc jsem proti tomu úmyslu bojoval, ale nemohu ho v sobě přemoci. Jsou přece v životě věci, které se nedají odpustit. Vím, že člověk nemá právo nastolovat spravedlnost sám, jenže to platí pro jiné společenské třídy. Jak mám srovnat se svým svědomím, že by se neměla nemilosrdně potrestat taková stvůra! Neudělal jsem tomu kasárenskému holomkovi nic zlého, vždyť mě ani nezná. Nemůže proti mně vůbec nic mít, a přece mě odsoudil na iks let káznice. Chtěl mě pohřbít, aby sám začal nový život. Ne, ne a ne! Je vyloučeno, abych mu dovolil využít toho ohavného činu v jeho prospěch. Vyloučeno. Cítím, že jsem ztracen. Ale ať, když jsem ztracen já, ať to s ním dopadne ještě hůř. A co když tě odsoudí k smrti?

Bylo by pitomé umřít kvůli tak nízkému člověku. Nakonec jsem si slíbil jen jedno: jestli nevytáhne nůž, nezabiju ho.

Nespal jsem celou noc. Vykouřil jsem celou krabičku černých cigaret. Když přinesli v šest hodin kávu, zbyly mi jen dvě cigarety.

Jsem přetažen, že říkám nosiči kávy před bachařem, i když je to zakázáno:

„Můžeš mi dát pár cigaret a trochu tabáku, když to šéf dovolí?

Pane Antartaglio, už mi došly síly.“

„Dobrá, jestli máš, tak mu dej. Já nekouřím. Je mi tě upřímně líto, Motýlku. Jsem Korsičan, mám rád pravé muže a nenávidím levotu.“

Ve tři čtvrtě na deset jsem na dvoře a čekám, až mě zavolají do sálu. Naric, Quenier, Bourset a Carbonieri už jsou tu také. Hlídá nás bachař Antartaglia, ten, co byl ráno u kávy. Mluví s Carbonierim korsicky. Vyrozuměl jsem, že mu Carbonieri říká, jaké neštěstí ho potkalo a že ho to může stát tři roky káznice. V tu chvíli se dveře otevřely a na dvůr vešli Arab z kokosové palmy, další Arab

poskok u dveří v dílně, a Bébert Celier. Když mě uviděl, instinktivně ucouvl, ale strážný, který je doprovází, mu říká:

„Jen pojďte a postavte se tady napravo stranou. Antartaglio, nedovol jim, aby se dostali k sobě.“ A tak tedy stojíme ve vzdálenosti ani ne dva metry jeden od druhého. Antartaglia říká:

„Mluvení mezi oběma skupinami je zakázáno.“

Carbonieri mluví stále korsicky s krajanem, který hlídá obě skupiny. Bachař si uvazuje tkaničku na botě. Dávám Matyášovi znamení, aby postoupil kousek dopředu. Okamžitě pochopil, podíval se směrem k Bébertu Celierovi a plivl mu pod nohy. Když dozorce vstal, Carbonieri s ním bez přestání mluví a upoutává jeho pozornost natolik, že se mi podařilo postoupit o krok dopředu, aniž si toho všiml. Sešoupl jsem si schovaný nůž do ruky. Mohl to vidět jenom Celier. Měl svůj nůž otevřený v kapse od kalhot. Vytáhl ho a blesku rychle mi zasadil ránu, která mi rozťala sval na pravé paži.

Já jsem levák a jedinou ranou jsem mu vrazil svůj nůž až po rukojeť do prsou. Zvířecí výkřik: „A-a-a-ach!“ Sesul se jako pytel. Antartaglia má v ruce revolver a říká mi:

„Ustup, chlapče, ustup. Nedorážej ho na zemi, nebo bych na tebe musel vystřelit, a to nechci.“

Carbonieri se přiblížil k Celierovi a nohou mu strčil do hlavy.

Řekl dvě slova korsicky. Pochopil jsem, že říká: Je mrtev. Strážný opakuje:

„Dej mi ten nůž, chlapče.“

Odevzdal jsem mu ho. Zastrčil revolver do sumky, jde k železným dveřím a zaklepe. Bachař otevřel a Antartaglia mu říká:

„Pošli pro nosiče, ať odnesou mrtvého.“

„Kdo je mrtev?“

„Bébert Celier.“

„Ach, a já myslel, že Motýlek.“

Strčili nás zpátky do cely. Konfrontace byla zrušena. Carbonieri mi říká, než jsme vstoupili do chodby:

„Chudáku Motýlku, tentokrát jsi v tom až po uši.“

„To je pravda, jenomže já žiju a on zdechl.“

Bachař se vrátil sám, otevřel potichoučku dveře a říká mi ještě celý rozčílený:

„Zaťukej na dveře a řekni, že jsi zraněný. On tě přepadl první, viděl jsem to.“ A zase potichu zavřel.

Ti korsičtí bachaři jsou fantastičtí: buď jsou to úplní lotři, nebo skvělí chlapi. Zabušil jsem na dveře a křičím: „Jsem zraněn, ať mě odvezou do nemocnice a obvážou!“

Bachař se vrátil s vrchním dozorcem disciplinárního oddělení.

„Copak je? Nač tolik kraválu?“

„Jsem zraněn, šéfe.“

„Ty jsi zraněn? Mně se zdálo, že tě při útoku nezasáhl.“

„Mám rozseknutý sval na pravé paži.“

„Otevřte,“ říká druhý bachař.

Dveře se otevřely, vycházím ven. Mám ten sval opravdu pěkně rozťatý.

„Dejte mu pouta a odveďte ho do nemocnice. Za žádnou cenu ho tam nenechávejte. Až ho ošetří, přiveďte ho zpátky.“

Když jsme vyšli ven, bylo tam víc než deset bachařů a velitel.

Dozorce z dílny mi říká:

„Vrahu!“

Než jsem stačil odpovědět, říká mu velitel: „Mlčte, dozorce

Bruete. Napadl Motýlka první.“

„To se mi nezdá,“ říká Bruet.

„Já to viděl a dosvědčím to,“ říká Antartaglia. „A pamatujte si, pane Bruete, že Korsičan nelže.“

V nemocnici zavolal Chatal doktora. Ten mi sešil ránu, aniž mě uspal nebo dal lokální injekci, a potom mi nasadil sedm svorek. Nepromluvil na mne ani slovo. Držel jsem, slovem jsem si nepostěžoval. Lékař nakonec řekl:

„Neudělal jsem ti lokální anestézii, nemám na to už injekce.“

A dodal: „To se mi nelíbí, cos udělal.“

„Ale doktore! Vždyť by s tím jaterním vředem stejně dlouho nežil!“

Zůstal po té nečekané odpovědi stát, jako když ho poleje.

Výslech pokračuje. Bourset byl zproštěn viny. Uznali mu, že jednal pod pohrůžkou smrti, což neustále potvrzuji. Naric a Quenier také, pro nedostatek důkazů. Zbývám já a Carbonieri. Carbonierimu škrtli krádež a odcizení státního materiálu. Zbývá mu spřeženectví při pokusu o útěk. Nemůže dostat víc než šest měsíců. Pokud jde o mne, věci se komplikují. Přestože je tu řada svědectví v můj prospěch, vyšetřovatel mi nechce uznat řádnou sebeobranu. Dega viděl celý spis a říká mi, že přes všechnu zuřivou snahu vyšetřovatele je vyloučeno, abych byl odsouzen k smrti, protože jsem poraněn. Jediné, o co se obžaloba opírá a co by mě mohlo potopit, je tvrzení obou Arabů, že jsem vytáhl nůž první.

Výslech skončil. Čekám, až mě odvezou do Svatého Vavřince před válečný soud. Teď už jenom kouřím a skoro vůbec nechodím.

Povolili mi druhou hodinovou procházku odpoledne. Velitel ani dozorci, kromě dozorce z dílen a kromě vyšetřovatele, se ke mně nechovají nepřátelsky. Nikdo se mnou nemluví nevraživě a dovolují mi, abych dostával tabáku, kolik chci.

Mám odjet v pátek, teď je úterý. Ve středu ráno v deset hodin jsem už dvě hodiny na dvoře, když vtom mě zavolá velitel a říká:

„Pojď se mnou.“ Vyšel jsem ven a jdu s ním bez ozbrojeného doprovodu. Ptám se, kam jdeme. Jde směrem ke svému domu. Cestou mi říká:

„Moje žena tě chce vidět, než odjedeš. Nechtěl jsem ji vystrašit a přivést tě v doprovodu ozbrojené stráže. Doufám, že se budeš chovat dobře.“

„Ano, pane veliteli.“

Přišli jsme do jeho domu: „Julinko, vedu ti tvého chráněnce, jak jsem ti to slíbil. Víš, že ho musím před polednem odvést zpátky.

Můžeš si s ním povídat asi hodinu.“ Nato diskrétně odešel.

Julinka ke mně přistoupila, položila mi ruku na rameno a dívá se mi přímo do očí. Její černé oči se lesknou víc než obvykle, protože jsou plné slz, které naštěstí zadržuje.

„Ty ses zbláznil, příteli. Kdybys mi řekl, že chceš pryč, myslím, že bych ti mohla útěk usnadnit. Požádala jsem manžela, aby ti pomohl co nejvíc, ale řekl mi, že to naneštěstí nezáleží na něm. Chtěla jsem, aby tě muž přivedl především proto, abych viděla, jak jsi na tom. Blahopřeju ti k odvaze. Jsi lepší, než jsem si myslela. Pozvala jsem tě také proto, abych ti zaplatila za ryby, které jsi mi tak štědře dával tolik měsíců. Tady máš tisíc franků, víc ti dát nemůžu. Lituji, že jsem všechno nemohla zařídit líp.“

„Madame, já peníze nepotřebuju. Prosím vás, abyste pochopila, že je nemohu příjmout, podle mého názoru by to pošpinilo naše přátelství.“ A odstrčil jsem dvě pětisetfrankové bankovky, které mi tak štědře nabídla. „Nenaléhejte, prosím vás.“

„Jak chceš,“ říká. „Nedáš si kapku pastisu?“

A potom mi ta obdivuhodná žena víc než hodinu říkala jen samá milá slova. Předpokládá, že budu určitě zproštěn obvinění ze zabití toho darebáka a za to ostatní, že dostanu asi tak osmnáct měsíců až dva roky.

Když jsem odcházel, tiskla mi dlouho ruku a řekla: „Na shledanou a hodně štěstí,“ a rozeštkala se.

Velitel mě vede zpátky do cely. Cestou mu říkám:

„Veliteli, vy máte tu nejušlechtilejší ženu na světě.“

„Vím to, Motýlku. Není stvořena k tomu, aby tu žila, je to pro ni příliš kruté. Ale co dělat? Ostatně, za čtyři roky jdu do výslužby.“

„Využívám toho, že jsme sami, veliteli, abych vám poděkoval, že jste zařídil, aby se mnou zacházeli co nejlíp, přestože bych vám byl způsobil velké nepříjemnosti, kdyby se mi útěk podařil.“

„To je pravda. Byl bys mi pěkně zavařil. Ale víš, co ti přesto řeknu? Zasloužil sis, aby se ti to podařilo.“ A před vchodem do disciplinárního oddělení dodal:

„Sbohem, Motýlku, Pánbůh ti pomáhej, budeš to potřebovat.“

„Sbohem, veliteli.“

Ano, budu potřebovat, aby mi Pánbůh pomohl, protože válečný soud, jemuž předsedá velitel četnictva se čtyřmi prýmky, je neúprosný. Tři roky za krádež a odcizení materiálu ze státního majetku, zneuctění hrobu a pokus o útěk plus dalších pět let za zabití Celiera.

Úhrnem osm let káznice. Kdybych nebyl býval zraněn, určitě mě odsoudili k smrti.

Tenhle tribunál, který byl na mne tak přísný, měl mnohem větší pochopení pro jednoho Poláka jménem Dandowski, který zabil dva lidi. Dal mu jenom pět let, přestože šlo zcela nesporně o předem připravenou vraždu.

Dandowski byl pekař, který dělal jenom kvásek. Pracoval pouze od tří do čtyř hodin ráno. Pekárna byla na nábřeží přímo proti moři, takže všechny své volné hodiny trávil rybařením. Byl klidný, mluvil špatně francouzsky a s nikým se nestýkal. Tenhle chlapík, odsouzený na doživotí k nuceným pracím, věnoval všechnu svou něhu nádhernému černému kocourovi se zelenýma očima, který s ním doslova žil. Spali spolu, kocour ho doprovázel do práce jako pes a dělal mu společnost. Zkrátka mezi zvířetem a jím byla velká láska. Kocour s ním chodil na ryby, ale někdy, když bylo příliš horko a nikde stinný koutek, vracel se sám do pekárny a šel si lehnout na lůžko svého přítele. V poledne, když zazvonil zvon, šel Polákovi naproti a vyskakoval, aby chytil rybu, kterou mu držel nad hlavou a třepal jí tak dlouho, až ji kocour chytil.

Všichni pekaři bydlí dohromady v místnosti sousedící s pekárnou. Jednou pozvali dva trestanci, Corrazi a Angelo, Dandowského na králíka, kterého připravil Corrazi načerno, což dělal nejméně jednou týdně. Dandowski si sedl a dal se s nimi do jídla, k němuž přinesl láhev vína. Kocour se večer nevrátil. Polák ho marně všude hledal. Uběhl týden, kocour nikde. Dandowski, celý nešťastný, že ztratil kamaráda, chodí jako tělo bez duše. Byl opravdu nešťastný, že jediná bytost, kterou miloval a která mu lásku tak pěkně oplácela, záhadně zmizela. Žena jednoho dozorce viděla jeho nesmírnou bolest a nabídla mu kotě. Dandowski kotě zahnal a pohoršeně se zeptal ženy, jak si může myslet, že by mohl mít rád jiného kocoura než toho svého. To by přece byla hrozná urážka památky jeho drahého zmizelého, řekl jí.

Jednoho dne ztloukl Corrazi pekařského učedníka, který také rozvážel chleba. Nespal u pekařů, ale patřil mezi ně. Učeň vyhledal

Dandowského, a aby se pomstil, řekl mu:

„Ten králík, na kterýho tě pozvali Corrazi a Angelo, byl tvůj kocour.“

„Důkaz!“ řekl Polák a popadl ho za krk.

„Viděl jsem Corraziho, když zakopával kůži tvýho kocoura pod mangovníkem, kterej je kousek za barákem veslařů.“

Polák tam letěl jako šílenec přesvědčit se, jestli je to pravda, a skutečně kůži našel. Byla už napůl shnilá, hlava se rozkládala. Sebral ji, šel ji umýt do mořské vody, vyložil ji na slunce, aby uschla, potom ji zabalil do čistého plátna a pohřbil na suché místo, hodně hluboko, aby ji nesežrali mravenci. Tak mi to všechno vykládal.

Corrazi a Angelo seděli jednou večer ve světle petrolejky na uzounké lavici v pekařském baráku. Seděli vedle sebe a hráli belotu ve čtyřech. Dandowski je asi čtyřicátník, střední postavy, hranatý, má široká ramena a je velice silný. Připravil si veliký klacek z „železného dřeva“, které je ostatně stejně těžké, jako by bylo opravdu ze železa, postavil se za ně a každému dal tím klackem strašlivou ránu do hlavy. Lebky praskly jako ořechy a mozek začal vytékat na zem. Šílený vztekem nespokojil se Polák tím, že je zabil, ale vzal mozky a rozplácl je o zeď baráku. Všechno bylo potřísněno krví a mozkem.

Jestliže velitel četnictva, předseda válečného soudu, neměl pochopení pro mne, měl je naštěstí aspoň pro Dandowského do té míry, že mu za dvě úmyslné vraždy dal jenom pět let.

DRUHÁ KÁZNICE

Zpátky na Ostrovy jsem jel spoutaný s Polákem. Ve Svatém Vavřinci to opravdu netáhli na dlouhé lokte. Přišli jsme tam v pondělí, ve čtvrtek se konal válečný soud a v pátek už nás odváželi na Ostrovy.

Jelo nás tam šestnáct, z toho dvanáct do káznice. Cestou bylo moře velice bouřlivé a přes palubu se každou chvíli převalila veliká vlna. Došel jsem ve své beznaději tak daleko, že jsem si začal přát, aby se ty necky potopily. Nemluvím s nikým, jsem zahleděn do sebe, mokrý vítr mi šlehá do tváří, vůbec se před ním nechráním, naopak. Schválně jsem si nechal větrem odnést klobouk, nebudu ho celých osm let v káznici potřebovat. Vdechuji až k zalknutí vítr, který mne bičuje, a nastavuji mu tvář. Poté, co jsem zatoužil, abychom ztroskotali, jsem se zase vzpamatoval. „Béberta Celiera sežrali žraloci. Tobě je třicet let a musíš si tam odkroutit osm.“ Ale dá se vydržet osm let ve zdech té „požíračky lidí“?

Myslím si na základě vlastní zkušenosti, že je to nemožné. Víc než čtyři nebo pět let člověk nemůže vzdorovat. Kdybych nebyl zabil Celiera, dostal bych jenom tři roky, a možná dva, protože vražda mi ve všem přitížila, včetně útěku. Neměl jsem toho grázla zabíjet.

Má lidská povinnost k sobě samému není prosazovat si sám spravedlnost, je to především a nadevšechno povinnost žít, žít, abych mohl utéct. Jak jsem mohl udělat takovou chybu? A to ani nepočítám s tím, že stačilo málo, a ten lump by zabil mě. Žít, žít, žít, to mělo být a musí být mé jediné náboženství.

Mezi dozorci, kteří doprovázejí konvoj, je jeden strážný, kterého znám z káznice. Nevím, jak se jmenuje, ale mám šílenou chuť se ho na něco zeptat.

„Šéfe, rád bych se vás na něco zeptal.“ Překvapen jde ke mně a říká:

„Na co?“

„Víte o někom, kdo vydržel v káznici osm let?“

Chvíli přemýšlel a pak říká:

„Ne,ale znal jsem jich několik, co si odseděli pět let, a dokonce jednoho, dobře se na to pamatuji, co odtud vyšel v dost dobrém stavu a duševní rovnováze po šesti letech. Když ho propouštěli, byl jsem v káznici.“

„Děkuji.“

„Není zač,“ říká bachař. „Tys dostal, myslím, osm let?“

„Ano, šéfe.“

„Mohl by ses odtud dostat jenom pod podmínkou, že nebudeš nikdy potrestán.“

To je velice důležitá věta. Ano, nedostanu se zaživa ven jinak, než když nebudu potrestán. Je to pravda. Trest by se projevil v omezení části nebo celého jídla po nějakou dobu. Ale potom, když začne člověk dostávat zase normální dávky, nikdy už se nepostaví na nohy. Několik tvrdších trestů by tě oslabilo tak, že bys ztratil nakonec všechnu odolnost a zašel. Závěr: nesmím si dát posílat kokosové ořechy ani cigarety, a dokonce ani psát a dostávat psaníčka.

Po celý zbytek cesty znovu a znovu přemílám v hlavě to rozhodnutí. Nic, absolutně nic, ani zvenčí, ani zevnitř. Dostal jsem nápad: jediný způsob, jak mi někdo může pomoci, pokud jde o jídlo, aniž bych přitom riskoval, je zařídit, aby někdo zvenčí podplatil jídlonoše tak, aby pro mne vybíral v poledne větší a lepší kusy masa. Je to jednoduché, protože jeden nalévá bujón a druhý jde za ním s táckem a klade do misky kus masa. A večer musí prohrábnout kotel se zeleninou hezky u dna a dát mi jí v naběračce co nejvíc. Jsem rád, že jsem na tu myšlenku přišel, posiluje mne. Je to pravda, mohl bych jíst hodně a skoro dosyta, kdyby se podařilo to zorganizovat. A na mně by pak bylo, abych snil a odlétal ve své fantazii co nejčastěji a vybíral si přitom samé šťastné náměty, abych nezešílel.

Přijíždíme k Ostrovům. Jsou tři hodiny odpoledne. Sotva jsme přistáli, vidím žluté šaty Julinky, která stojí vedle svého muže. Velitel ke mně rychle přistoupil, dřív než jsme se stačili seřadit, a ptá se:

„Kolik?“

„Osm let.“

Vrátil se k ženě a něco jí řekl. Je určitě rozrušena, sedla si na kámen. Je úplně zničená. Manžel ji vzal pod paží, vstala, podívala se na mne těžkým pohledem svých obrovských očí a oba odcházejí. Už se neotočili.

„Motýlku,“ říká Dega, „kolik?“

„Osm let káznice.“ Neříká nic a neodvažuje se podívat se mi do očí. Jde ke mně Galgani. Dřív než začal mluvit, říkám mu:

„Nic mi neposílej, ani mi nepiš. Při tak dlouhém trestu nemůžu riskovat.“

„Rozumím.“

Potichu rychle dodávám: „Zařiď, aby mi dávali co nejlepší jídlo v poledne a večer. Jestli se ti to podaří, možná, že se jednou ještě shledáme. Sbohem.“

Jdu dobrovolně do prvního člunu, který nás má odvézt na Svatého Josefa. Všichni se na mne dívají, jako se díváme na rakev, která se spouští do jámy. Nikdo nemluví. Během krátké cesty opakuji

Chaparovi, co jsem řekl Galganimu. Odpovídá mi:

„To by se možná dalo zařídit. Drž se, Motýlku.“ Potom mi říká:

„A co Matyáš Carbonieri?“

„Odpusť, že jsem na něho zapomněl. Předseda válečnýho soudu si vyžádal v jeho případě doplňující informace, než udělá nějaký rozhodnutí. Je to dobrý, nebo špatný?“

„Myslím, že dobrý.“

Jdu v první řadě malé kolony o dvanácti mužích, která šplhá po svahu směrem ke káznici. Stoupám rychle, je zvláštní, že spěchám, abych už byl sám v cele. Zrychluji krok, až mi bachař říká:

„Ne tak rychle, Motýlku. Člověk by řekl, že spěcháte, abyste už byl zpátky v domě, odkud vás tak nedávno pustili.“ Přicházíme.

„Svléknout do naha. Představuji vám velitele káznice.“

„Lituji, že jste se vrátil, Motýlku,“ říká. A hned na to: „Káranci, kteří jste sem přišli,“ atd. Obvyklý proslov: „Budova A, cela 127. Je to nejlepší cela, Motýlku, protože budeš mít dveře do chodby, takže budeš mít víc světla a nikdy ti nebude chybět vzduch. Doufám, že se budeš chovat dobře. Osm let je dlouhá doba, ale kdo ví, když se budeš chovat výborně, dostaneš možná menší milost, rok nebo dva roky. Přeju ti to, protože jsi statečný člověk.“

A tak jsem se octl na stosedmadvacítce. Je opravdu přesně proti velké zamřížované bráně, která vede do chodby. I když je už skoro šest hodin, je ještě dost dobře vidět. Tato cela nemá také ten pach hniloby, který měla má první cela. To mi trochu dodává odvahy.

„Milej Motýlku, tak tady jsou ty čtyři zdi, které se budou osm let dívat, jak žiješ. Nepočítej čas na měsíce a hodiny, nemá to smysl.

Má-li mít počítání nějaký přijatelný význam, musíš počítat po šesti měsících. Šestnáctkrát šest měsíců a jsi zase volný. V každém případě máš výhodu. Když pojdeš tady, budeš mít jestli se to stane ve dne aspoň zadostiučinění, že jsi umřel ve světle. To je velice důležité. Určitě to není nic veselého, chcípnout ve tmě. Když onemocníš tady, aspoň doktor bude vidět na tvou hubu. Nemusíš si vyčítat, že jsi chtěl útěkem začít nový život, a namouvěru ani to, že jsi zabil Celiera. Představ si, jak bys trpěl při pomyšlení, že jemu se podařilo utéct, zatím co ty jsi tady. Čas všechno ukáže. Kdo ví, třeba bude amnestie, válka, zemětřesení, tajfun, který tu pevnost rozmetá. Proč ne? Nebo se najde nějaký čestný člověk, který se vrátí do

Francie, podaří se mu s Francouzi pohnout, a ti zase přinutí Správu trestnic, aby zrušila tuto formu popravování lidí bez gilotiny. Vím já, bude to třeba nějaký rozhněvaný lékař, který to bude všechno vypravovat nějakému novináři nebo knězi. V každém případě Celiera už dávno strávili žraloci. Já jsem tady, jsem hoden sám sebe a musím se z té hrobky dostat živý.“

Ráz, dva, tři, čtyři, pět, čelem vzad. Ráz, dva, tři, čtyři, pět a zase čelem vzad. Znovu začínám chodit, okamžitě nacházím správnou polohu hlavy, paží a přesnou délku kroku, aby kyvadlo dokonale fungovalo. Rozhodl jsem se, že budu pochodovat jen dvě hodiny dopoledne a odpoledne, pokud nebudu vědět, že mohu počítat se zvýšeným množstvím potravy. Jen nezačít v té nervozitě prvních dní zbytečně mrhat energií.

Ano, je to k zoufání, že se všecko zhroutilo v poslední chvíli.

Pravda, byla to teprve první část útěku. Zbývalo ještě přestát šťastně víc než sto padesát kilometrů plavby na tom křehkém voru.

A podle toho, kam bychom se byli dostali na Velké zemi, pokračovat dál v útěku. Kdyby se vyplutí dobře podařilo, plachta ze tří pytlů by byla hnala člun rychlostí přes deset kilometrů za hodinu. Přistáli bychom nejméně za patnáct, možná, že dokonce za dvanáct hodin. Samozřejmě kdyby přes den pršelo, protože napnout plachtu bychom se mohli odvážit jenom za deště. Jestli se nemýlím, den poté, co mě dali do díry, pršelo. Ale nejsem si tím jist. Snažím se zjistit, jakých chyb jsem se dopustil. Přišel jsem jenom na dvě. Truhlář chtěl udělat vor příliš dobře, aby byl co nejbezpečnější.

Kvůli kokosovým ořechům musel udělat rám, takže udělal vlastně dva vory, jeden uvnitř druhého. A to znamenalo příliš mnoho dílů a příliš mnoho času k jejich zhotovení při nezbytné opatrnosti.

Druhá, nejhrubší chyba: jakmile jsem začal mít o Celierovi první vážnou pochybnost, měl jsem ho ještě tu noc zabít. Kdybych to byl

95 Ě udělal, kde bych teď byl! I kdyby mě byli chytili na Velké zemi nebo zatkli při vyplutí, nebyl bych dostal víc než tři roky místo osmi, a měl bych zadostiučinění, že jsem provedl, co jsem chtěl. Kde bych byl teď, kdyby všechno klapalo? Na Ostrovech, nebo na Velké zemi? Kdo ví. Možná, že bych byl v Curašao pod ochranou biskupa

Irénée de Bruyna. A odtamtud bychom nevypluli jinak než s jistotou, že ten či onen národ nás příjme. V opačném případě by bylo pro mne snadné vrátit se na malém člunu přímo do Guajiry ke svému kmeni.

Usnul jsem velmi pozdě a spal jsem normálně. První noc nebyla nijak zvlášť deprimující. Žít, žít, žít. Kdykoli když se mne začne zmocňovat beznaděj, si musím opakovat třikrát za sebou to slovo doufání: „Dokud žiješ, máš naději!“

Uběhl týden. Od včerejška jsem si všiml změny ve velikosti porcí potravy. V poledne nádherný kus vařeného masa a večer miska čisté čočky skoro bez vody. Říkám si jako dítě: V čočce je železo, a to je dobré pro zdraví…

Potrvá-li to tak dál, budu moci chodit deset až dvanáct hodin denně a večer pak, až se pořádně unavím, pocestuju ke hvězdám.

Ne, nebudu se toulat, jsem na zemi, stojím oběma nohama na zemi a myslím na všechny trestance, které jsem poznal na Ostrovech.

Každý má svou historii, jednu, která předcházela, a jednu současnou. Myslím také na legendy, které se na Ostrovech vyprávějí. Jedna z nich, kterou, jak si slibuji, si jednoho dne ověřím, vrátím-li se zpátky na ostrov, je legenda o zvonu.

Jak už jsem říkal, trestanci se nepochovávají, ale házejí do moře mezi Svatým Josefem a Královským ostrovem, na místě zamořeném žraloky. Mrtvý je zabalen do pytlů od mouky, na nohou má provaz s velkým kamenem. Na přídi lodi je upevněna obdélníková bedna. Když člun dopluje na určené místo, šest veslařů-trestanců zdvihne vesla vodorovně do výše pažení. Jeden muž skloní bednu a druhý otevře jakési padací dveře, načež tělo sklouzne do vody. Je zcela nepochybné, že žraloci okamžitě překousnou provaz. Mrtvý nemá nikdy čas ponořit se do hloubky. Vypluje na hladinu a žraloci se začnou rvát o tu vybranou pochoutku. Ti, kdo to zažili, říkají, že vidět, jak žraloci požírají člověka, je velice sugestivní.

Když je jich hodně, daří se jim prý dokonce vyzvednout pytlovinu i s obsahem nad vodu. To pak trhají pytle a odnášejí si velké kusy mrtvoly.

Děje se to přesně, jak jsem popsal, ale je zde ještě něco, co jsem si nemohl ověřit. Vězňové říkají všichni bez výjimky, že žraloky sem přitahuje umíráček, který zvoní v kapli, když někdo umře. Když stojíte na konci mola na Královském ostrově v šest hodin večer, bývají prý dny, kdy se tam neobjeví ani jeden žralok. Sotva se v kostelíčku ozve zvonek, než bys řekl švec, začne se to místo hemžit žraloky, kteří čekají na mrtvého. Jak jinak než tím si vysvětlit, že sem připlouvají v tak přesnou hodinu? Doufejme, že neposloužím za pokrm žralokům u Královského ostrova za takových okolností. Kdyby mě roztrhali při útěku, co dělat, bylo by to alespoň ve chvíli, kdy bych zápasil o svou svobodu. Ale umřít po nemoci v cele, to ne, to bych nerad.

Díky organizaci zavedené přáteli jím dosyta a cítím se dokonale zdráv. Chodím nepřetržitě od sedmi hodin ráno do šesti večer. Takže se pak po večerní misce plné sušené zeleniny, fazolí, čočky, mletého hrachu nebo maštěné rýže jen zapráší. Splivnu ji vždycky bez nejmenších obtíží. Chození mi dělá dobře. Únava, která se po něm dostavuje, je zdravá, takže se mi daří rozdvojovat se za pochodu.

Například včera jsem strávil celý den v lukách v malém ardécheském koutě, který se jmenuje Favras. Často, když má maminka umřela, jsem tam jezdíval na pár týdnů k tetičce, sestře své matky, učitelce v tom zapadlém hnízdě. Nuže, včera jsem tam byl a do slova a do písmene v kaštanovém lese. Sbíral jsem houby a vtom jsem uslyšel svého malého kamaráda, hlídače ovcí, jak křičí na svého ovčáka a dává mu rozkazy. Pes je splňoval vždycky dokonale. Vždycky přivedl zpátky zaběhlou ovci nebo ztrestal příliš toulavou kozu. A to ještě nebylo všechno! Sen byl tak živý, že jsem pocítil chlad železitého pramene, který mi stékal do úst, a vychutnával jsem lechtání maličkých bublinek, když mi stoupaly do nosu. Takový autentický vjem okamžiků, které se odehrály před víc než patnácti lety, ta schopnost prožít je znovu s takovou intenzitou, to člověk nemůže zažít jinde než v cele, daleko od všeho hluku, v naprostém tichu.

Vidím dokonce žlutou barvu šatů tetičky Outine. Slyším šeptání větru v kaštanech, tvrdý suchý úder kaštanu, když spadne na suchou zemi, a tlumený zvuk, když ho příjme koberec z listí. Z vysokých kručinek vyšel obrovský kňour a tak strašně mě vylekal, že jsem utekl, a v tom bláznivém strachu jsem poztrácel skoro všechny nasbírané houby. Ano, strávil jsem (stále na pochodu) celý den ve

Favrasu s tetičkou a svým malým kamarádem Juliánem, pasáčkem z chudobince. Když ty vzpomínky tak ožily a když jsou tak něžné, jasné a přesné, nikdo mi nemůže zabránit, abych se jimi neopájel a abych z nich nečerpal mír, který tak potřebuji pro svou zmučenou duši.

Pro společnost jsem v jedné z mnoha cel, v „požíračce lidí“. Ve skutečnosti jsem jim ukradl celý den. Strávil jsem ho ve Favrasu, v lukách, mezi kaštany, a dokonce jsem pil minerální vodu ze studánky, která se jmenuje Rybářův pramen.

Uběhlo už šest prvních měsíců. Slíbil jsem si, že budu počítat po šesti měsících, a tak jsem tedy slib splnil. Dnes jsem jenom snížil počet čekacích jednotek ze šestnácti na patnáct… Už jenom patnáctkrát šest měsíců.

Udělejme tečku. Během těch šesti měsíců žádný osobní malér.

Stále táž strava, ale stále také velmi slušné porce, takže mé zdraví netrpí. Kolem plno sebevražd a zešílevších vězňů, které naštěstí rychle odnášejí. Slyšet, jak lidé křičí, naříkají nebo sténají celé hodiny nebo celé dny, je deprimující. Vymyslel jsem si docela dobrý trik, ale mým uším moc nesvědčí. Uřízl jsem kousek mýdla a strčil jsem si ho do obou uší, abych už neslyšel ty srdceryvné výkřiky.

Bohužel mi mýdlo nedělá v uších dobře a za den nebo za dva dni z nich začíná téct.

Poprvé za celou dobu, co jsem v kolonii, jsem se snížil k tomu, že jsem o něco požádal bachaře. Dozorce, který vydává polévku, je totiž z Montélimaru, je to můj krajan. Poznal jsem ho na Královském ostrově a požádal jsem ho, aby mi přinesl kuličku vosku a pomohl mi tak snášet nářky bláznů, než je odvedou. Přinesl mi druhý den kouli vosku velkou jako ořech. Je neuvěřitelné, jak se člověku uleví, když nemusí ty nešťastníky poslouchat.

Pokud jde o stonožky, báječně jsem se vytrénoval. Za celých šest měsíců mě kousla jen jedna. Kdykoli se probudím a některá se mi prochází po nahém těle, snesu to už docela dobře. Člověk si zvykne na všechno, je to jen otázka sebekontroly, protože lechtání, které způsobují její nožky a tykadla, je velice nepříjemné. A když ji člověk chytí špatně, kousne ho. Lépe je čekat, až sleze sama, a potom se snažit ji zašlápnout. Na mé cementové lavici jsou vždycky dva nebo tři kousíčky z denní dávky chleba. Vůně chleba ji vždycky určitě přitáhne. A v tu chvíli ji zabiju.

Musím zahánět fixní ideu, která mě pronásleduje. Proč jsem nezabil Béberta Celiera hned ten den, když jsme začali tušit, jak neblahou roli hraje? A tak sám se sebou donekonečna diskutuji. Kdy má člověk právo zabít? Nakonec docházím k závěru, že účel světí prostředky. Mým cílem byl zdařilý útěk. Měl jsem štěstí, že se mi podařilo dokončit dobrý vor a schovat ho na bezpečném místě. Odjezd byl už otázkou několika dní. Protože jsem věděl, jaké nebezpečí pro nás znamená. Celier už ve chvíli, kdy byl vyroben předposlední kus, který se jako zázrakem dostal do bezpečného úkrytu, měl jsem ho bez váhání popravit. Ale co kdybych se spletl a mé podezření by se ukázalo klamné? Zabil bych nevinného. Ta hrůza! Ale co je to za logiku, že si děláš problémy se svědomím, ty, trestanec na doživotí, a hůř, člověk, který si odpykává doživotní trest a navíc je odsouzen na osm let do káznice?

Co si vlastně myslíš, ty zmetku, s kterým společnost zachází jako s trusem? Rád bych věděl, jestli přísedící, těch dvanáct bábovek, kteří tě odsoudili, si aspoň jednou položili otázku, doopravdy a podle nejlepšího svědomí, jestli udělali dobře, když tě odsoudili k tak těžkému trestu? A jestli se prokurátor, o němž stále ještě nevím, jak mu vytrhnu jazyk, také zeptal sám sebe, jestli to ve své obžalovací řeči trochu nepřehnal? Ani mí advokáti se na mne jistě nepamatují.

Mluví asi obecně o „tom nešťastném případu Motýlek“ při přelíčení 1932: „Víte, kolegové, nebyl jsem ten den moc ve formě a navíc generální prokurátor Pradel byl zrovna v nejlepší formě. Jeho řeč měla rozhodující vliv na výsledek procesu ve prospěch obžaloby,

Takový odpůrce je opravdu třída.“

Slyším to všechno, jako bych byl vedle pana Raymonda Huberta uprostřed diskuse mezi advokáty, na nějaké party nebo ještě spíš na některé z chodeb Justičního paláce.

Jenom jediného z nich je určitě možno pokládat za slušného a poctivého úředníka předsedu Bevina. Tento nestranný člověk může zcela právem diskutovat mezi kolegy nebo na recepci o nebezpečí vyplývajícím z toho, že člověka mohou odsoudit porotci.

Určitě může říci, samozřejmě vybranými slovy, že nikdo z těch dvanácti bábovek z poroty nemá žádnou průpravu, aby na sebe mohl vzít takovou odpovědnost, že jsou příliš snadno ovlivnitelní efektním vystupováním obžaloby nebo obhajoby, podle toho, kdo získá na řečnickém kolbišti převahu. Že zprošťují obžaloby nebo odsuzují příliš rychle, aniž dobře vědí proč, podle kladné nebo záporné atmosféry, kterou se podaří vytvořit silnější z obou stran.

Předseda i má rodina, ano, jenže moje rodina mi má možná trochu za zlé trápení, které jsem jí bezpochyby způsobil. Jsem si jist, že jediný, kdo si určitě nestěžoval na kříž, který mu jeho syn vložil na bedra, je můj tatínek, můj ubohý otec. Nese ten těžký kříž, aniž svého chlapce odsuzuje. Nic mu nevyčítá, a to v situaci, kdy jako učitel má dbát zákonů a kdy dokonce lidi učí jim rozumět a přijímat je. Jsem přesvědčen, že v hloubi duše křičí: „Darebáci, zabili jste mi chlapce, a hůř, odsoudili jste ho, aby v pětadvaceti letech pomalu skomíral.“ Kdyby věděl, kde je teď jeho dítě a co s ním dělají, byl by schopen stát se anarchistou.

Dnes v noci si „požíračka lidí“ zasloužila své jméno víc než kdy jindy. Vyrozuměl jsem, že se dva vězňové oběsili a jeden se udusil tak, že si nacpal hadry do úst a do nosních dírek. Cela 127 je kousek od místa, kde se bachaři střídají ve stráži, a někdy zaslechnu útržky jejich rozhovorů. Dnes ráno nemluvili dost potichu, takže jsem slyšel, co si říkali o nočních incidentech.

Uplynulo dalších šest měsíců. Udělal jsem si tečku a do dřeva jsem vyryl krásnou čtrnáctku. Mám hřebík, kterého používám jenom každý šestý měsíc. Ano, udělal jsem si tečku, zdraví je stále dobré a mám výtečnou morálku.

Díky mému putování ke hvězdám se stává velice zřídka, že mám dlouhé krize beznaděje. Rychle je překonávám a ze všeho, co mám po ruce, si buduji skutečnou nebo pomyslnou cestu, která zahání špatné myšlenky. Celierova smrt mi pomáhá vítězit v těch vyhrocených okamžicích krizí. Říkám si: Já žiju, žiju, jsem živ a musím žít, žít, abych se dožil toho dne, kdy budu svobodný. On mi zabránil v útěku, ale je mrtev a nebude nikdy svobodný, jako budu jednoho dne já, jistě, zcela určitě. Ať je tomu jakkoliv, když budu propuštěn v osmatřiceti letech, člověk ještě není starý a příští útěk se podaří, tím jsem si jist.

Ráz, dva, tři, čtyři, pět, čelem vzad. Ráz, dva, tři, čtyři, pět, zase čelem vzad. Už několik dní mám černé nohy a z dásní mi teče krev.

Mám se přihlásit na marodku? Vtlačil jsem si palec do spodní části nohy a zůstal mi tam po něm dolík. Vypadá to, jako bych byl plný vody. Už týden nemohu chodit deset nebo dvanáct hodin denně.

Unaví mě, i když chodím jenom šest hodin nadvakrát. Když si čistím zuby, nemohu si je třít hrubým namydleným šátkem. Bolí to a dásně hodně krvácejí. Včera mi dokonce z horní čelisti vypadl sám od sebe zub, řezák.

Těchto dalších šest měsíců skončilo opravdovou revolucí. Je to s podivem, ale včera jsme všichni dostali rozkaz vystrčit hlavy a chodbou procházel doktor, který každému ohrnoval rty. A dnes ráno, přesně po osmnácti měsících, co jsem v této cele, se dveře otevřely a řekli mi:

„Pojďte ven, postavte se ke zdi a čekejte.“

Stál jsem první hned vedle vchodu. Z cel vyšlo asi šedesát mužů.

„Vlevo v bok!“ Octl jsem se poslední v řadě, která jde na druhý konec budovy a vychází do dvora.

Je devět hodin. Mladý lékař v khaki košili s krátkými rukávy sedí venku za malým dřevěným stolkem. Za ním dva sanitáři-trestanci a jeden sanitní dozorce. Neznám ani jednoho z nich, včetně doktora. Ceremonií hlídá deset bachařů s puškami v ruce.

Velitel a vrchní dozorci stojí a bezeslova se na nás dívají.

„Všichni do naha,“ křičí vrchní dozorce. „Šaty pod paži. První.

Jak se jmenuješ?“

„X…“

„Otevři ústa, ukaž nohy. Vytrhněte mu tři zuby. Nejdřív jódová tinktura, potom metylénová dezinfekce, sirup Cochlearia dvakrát denně před jídlem.“

Přišel jsem na řadu poslední.

„Jméno?“

„Charriére.“

„Koukejme se, ty jsi jediný, co má tělo k světu. Jsi tu nový?“

„Ne.“

„Jak dlouho už jsi tu?“

„Dnes osmnáct měsíců.“

„Proč nejsi hubený jako ostatní?“

„Nevím.“

„Tak já ti to řeknu. Protože žereš víc než oni, ledaže bys míň onanoval. Ukaž ústa, nohy. Dva citróny denně. Jeden ráno, jeden večer. Cucej citróny a šťávu si dávej na dásně, máš kurděje.“

Potřeli mi dásně jódem, potom mi je pomazali metylénovou dezinfekcí a dali mi citrón. Čelem vzad, jsem poslední v řadě a vracím se do své cely.

To, co se právě stalo, je skutečná revoluce: vypustit nemocné až na nádvoří, ukázat jim slunce a předvést je doktorovi! Něco takového v káznici ještě nikdo neviděl. Co se děje? Nestalo se konečně náhodou, že nějaký lékař odmítl být němým spoluviníkem toho hrozného kázeňského řádu? Ten lékař, který se později stal mým přítelem, se jmenuje Germain Guibert. Zemřel v Indočíně. Jeho žena mi to napsala do Maracaiba ve Venezuele mnoho let po tomto dni.

Každých deset dní lékařská prohlídka na slunci. Stále stejná léčba: jódová tinktura, metylénová dezinfekce, dva citróny. Můj stav se nezhoršuje, ale také se nezlepšuje. Dvakrát jsem si řekl o cochleariový sirup a dvakrát mi ho doktor nedal, což mě začíná rozčilovat, protože stále ještě nemohu chodit víc než šest hodin denně a nohy mám dole pořád ještě oteklé a černé.

Jednou, když jsem čekal, až na mne příjde řada, všiml jsem si polouschlého stromku. Stoupl jsem si pod něj, abych se chránil před sluncem. Byl to citroník bez citrónů. Utrhl jsem si list a žvýkám ho, a potom, aniž jsem tím něco zamýšlel, jsem mechanicky utrhl kousíček větve s několika listy. Když mě lékař zavolal, strčil jsem si větvičku do zadku a říkám mu:

„Doktore, nevím, jestli je to kvůli vašim citrónům, ale koukněte se, co mi tam vzadu roste.“ Otočil jsem se k němu zadkem a ukázal mu větvičku s listím.

Bachaři vyprskli smíchy, ale potom vrchní dozorce řekl:

„Motýlku, budete potrestán pro neúctu k lékaři.“

„Vůbec ne,“ říká doktor, „nesmíte toho muže potrestat, protože si nestěžuji. Copak ty už nechceš citróny? Tos tím chtěl říct?“

„Ano, doktore, mám už citrónů až po krk, neuzdravuju se. Chci zkusit cochleariový sirup.“

„Nedal jsem ti ho, protože ho mám velice málo a schovávám si ho pro těžce nemocné. Přesto ti dám lžičku denně a budeš jíst dál citróny.“

„Doktore, viděl jsem, že Indiáni jedí mořské řasy, a tytéž řasy jsem viděl na Královském ostrově. Na Svatém Josefu musí být taky.“

„To je skvělý nápad. Budu vám každý den přidělovat určité řasy, které jsem skutečně sám viděl na břehu moře. Jak je ti Indiáni jedí, vařené, nebo syrové?“

„Syrové.“

„V pořádku, děkuji, a veliteli, hlavně ať ten muž není potrestán, spoléhám na vás.“

„Ano, kapitáne.“

Stal se zázrak. Vycházíme každý týden dvě hodiny denně na slunce a čekáme, až příjdeme na řadu nebo až přejdou ostatní, vidíme tváře, můžeme si zašeptat pár slov. Komu by se bylo ve snu zdálo, že by se mohlo stát něco tak nádherného? Je to pro všechny fantastická změna. Mrtví vstávají a chodí na slunci. Konečně mohou ti zaživa pohřbení promluvit pár slov. Je to láhev kyslíku, která každému z nás vdechuje život.

Jednou ve čtvrtek v devět hodin ráno najednou cvak, cvak, nekonečná řada cvaknutí otevírá dveře cel. Každý se má postavit na práh své cely. „Káranci,“ křičí jakýsi hlas, „guvernér přijel na inspekci.“

Vysoký elegantní muž s prošedivělými vlasy prochází v doprovodu pěti důstojníků koloniální armády všichni jsou zřejmě lékaři chodbou a míjí každou celu. Slyším, jak ho informují o vysokých trestech a motivech, pro které byly uloženy. Než došel k mé cele, zdvihli nějakého člověka, který neměl sílu čekat tak dlouho vstoje. Je to jeden z lidojedů, Graville. Který si, z důstojníků řekl:

„Ale tohle je přece chodící mrtvola!“

Guvernér odpovídá:

„Všichni jsou v žalostném stavu.“

Komise došla až ke mně. Velitel řekl:

„Tenhle má nejdelší kázeňský trest.“

„Jak se jmenujete?“ Říká guvernér.

„Charriére.“

„Jaký máte trest?“

„Osm let za krádež státního materiálu atd„ zabití, celkem osm let.“

„Kolik už sis odseděl?“

„Osmnáct měsíců.“

„Chování?“

„Dobré,“ říká velitel.

„Zdraví?“

„Ujde to,“ říká lékař.

„Chcete něco říct?“

„Že režim v tomhle vězení je nelidský a nedůstojný francouzského národa.“

„Příčiny?“

„Absolutní ticho, žádné procházky, a až na pár posledních dní, žádná lékařská péče.“

„Držte se dobře a možná dostanete milost, budu-li ještě guvernérem.“

„Děkuji.“

Od toho dne máme na rozkaz guvernéra a vedoucího lékaře, kteří přišli z Martinique a Cayenne, každý den hodinu procházky s koupáním v moři v jakémsi narychlo udělaném bazénu, v němž jsou koupající chráněni před žraloky velkými balvany.

Každé ráno v devět hodin sestupujeme ve skupinách po sto mužích úplně nazí na koupání. Ženy a děti dozorců musejí zůstat doma, abychom mohli dolů nazí.

Trvá to už měsíc. Obličeje lidí se úplně změnily. Ta hodina slunce a koupání ve slané vodě, možnost každý den hodinu mluvit, to všechno radikálně změnilo stádo vězňů, nemocných na duši i na těle.

Jednou, když jsme šli z koupání nahoru do káznice, jsem byl mezi posledními, když se rozlehl křik zoufalé ženy a dvě rány z revolveru. Slyším:

„Pomóc, topí se mi holčička!“

Křik přichází od nábřeží, které tu má podobu vybetonovaného svahu klesajícího k moři a kde kotví čluny. Další výkřiky:

„Žraloci!“

A další dvě rány z revolveru. Protože se všichni otočili směrem, odkud se ozývá křik o pomoc a rány z revolveru, odstrčil jsem bez rozmýšlení bachaře a rozběhl jsem se nahý ke břehu. Když jsem tam doběhl, uviděl jsem dvě ženy, které křičely, jako by je na nože bral, tři bachaře a Araby.

„Skočte do vody,“ křičí žena. „Není daleko! Neumím plavat, jinak bych tam skočila sama. Bando zbabělá!“

„Žraloci,“ řekl jeden bachař a znovu vystřelil.

Po moři plave holčička v modrobílých šatech, slabý proud ji pomalu odnáší. Voda ji nese přímo na místo, kde se stékají proudy a které slouží za hřbitov pro trestance, ale je odtud ještě hodně daleko. Bachaři stále střílejí a určitě hodně žraloků zasáhli, protože kolem holčičky se voda jen vaří.

„Přestaňte střílet!“ volám.

A bez rozmýšlení jsem se vrhl do vody. S pomocí proudu plavu rychle k děvčátku, které se stále ještě nepotopilo, protože je nesou šaty. Kopu nohama co nejvíc, abych zahnal žraloky.

Jsem od ní už ani ne třicet nebo čtyřicet metrů, když vtom se blíží člun, který viděl scénu z dálky a vyjel z Královského ostrova. Dojel k holčičce dřív než já, vytáhl ji a schoval ji do bezpečí. Pláču vzteky, aniž přitom myslím na žraloky, když vtom mě také vytáhnou na palubu. Riskoval jsem život pro nic.

Aspoň jsem si to myslel, protože o měsíc později se doktoru Germainu Guibertovi podařilo vymoci pro mne za odměnu zrušení kázeňského trestu ze zdravotních důvodů.

OSMÝ SEŠIT

NÁVRAT NA KRÁLOVSKÝ OSTROV

BUVOLI

Je to tedy učiněný zázrak, že se vracím jako normální vězeň na Královský ostrov. Odešel jsem odtud jako odsouzenec na osm let a díky pokusu o záchranu děvčátka jsem zpátky už za devatenáct měsíců.

Shledal jsem se s přáteli. S Degou, který je stále účetním, s Galganim, poštovním úředníkem, s Carbonierim, který byl ve věci mého útěku zproštěn viny, s Grandetem, s truhlářem Boursetem a s oběma Bratranci s kočárkem, Naricem a Quenierem, se Chatalem z nemocnice a se svým druhem z prvního útěku, Maturettem, který je na Královském ostrově stále pomocným sanitářem.

Bandité z korsického odboje jsou tu všichni: Essari, Vicioli, Césari, Razori, Fosco, Maucuer a Chapar, který dal stít la Griffa kvůli aféře v marseillské burze. Všechny hvězdy kriminálních rubrik z let 1927 až 1935 jsou tady.

Marsino, vrah Dufréna, zemřel minulý měsíc na fyzickou sešlost.

Ten den měli žraloci vybranou pochoutku. Naservírovali jim jednoho z nejlepších pařížských odborníků na drahokamy.

Barrat, zvaný Herečka, milionář a tenisový šampión z Limoges, který zavraždil šoféra a svého intimního, příliš intimního mladého přítele. Barrat je šéfem laboratoře a lékárníkem v nemocnici na Královském ostrově. Na Ostrovech si člověk může obstarat tuberkulózu za právo první noci, tvrdí jeden doktor, známý šprýmař,

Zkrátka můj příchod na Královský ostrov je jako rána z děla.

Když jsem znovu vstoupil do budovy tvrdých hochů, byla sobota dopoledne. Byli tam skoro všichni. Všichni bez výjímky mě srdečně přivítali a projevují mi přátelství. Dokonce mládenec s hodinkami, který nikdy nepromluvil od onoho rána, kdy mu chtěli useknout omylem hlavu, vstal a přišel mě pozdravit.

„Tak co, kamarádi Všechno v pořádku?“

„V pořádku, Moty, vítáme tě.“

„Máš tady pořád místo,“ říká Grandet. „Co jsi odešel, zůstalo prázdný.“

„Všem vám děkuju. Je něco novýho?“

„Dobrá zpráva.“

„Jaká?“

„Dnes v noci našli v místnosti proti baráku hodnejch hochů zavražděnýho toho arabskýho kozla, co tě chodil špehovat na kokosovou palmu a práskl tě. Určitě to udělal nějakej tvůj kamarád. Nechtěl, abys ho uviděl živýho, a ušetřil ti práci.“

„To jistě, rád bych věděl, kdo to udělal, abych mu mohl poděkovat.“

„Třeba ti to někdy řekne. Našli ho dneska ráno při apelu s nožem v srdci. Nikdo nic neviděl a neslyšel.“

„Tak je to v pořádku. A co hra?“

„Ujde to, máš pořád svoje místo.“

„Dobrý. Tak už mi zase začíná doživotí. Kdybych věděl, kdy tahle historie skončí.“

„Moty, když jsme se dověděli, že ti napařili osm let, byl to pro všechny pořádnej šok. Myslím, že když ses teď vrátil, není na Ostrovech jedinej člověk, kterej by ti odmítl v čemkoli pomoc, i kdyby to bylo seberiskantnější.“

„Velitel vás volá,“ říká jeden poskok.

Šel jsem s ním. U strážnice mi několik bachařů řeklo pár přívětivých slov. Jdu za poskokem a setkávám se s velitelem Prouilletem.

„Tak co, všechno v pořádku, Motýlku?“

„Ano, pane veliteli.“

„Jsem rád, žes dostal milost, a gratuluju ti k té odvaze, když jsi zachraňoval holčičku mého kolegy.“

„Děkuju.“

„Než se vrátíš ke své práci kýblaře, přidělím ti zatím místo kočího u buvolů s právem rybolovu.“

„Jestli vás to příliš nekompromituje, budu rád.“

„Na to kašlu. Dozorce z dílen už tu není a já odjíždím za tři neděle do Francie. Zkrátka, zítra zase nastoupíš.“

„Nevím, jak vám poděkovat, veliteli.“

„Že se nepokusíš o útěk dřív než za měsíc, že ne?“ říká Prouillet se smíchem.

V baráku jsou stále titíž lidé a vedou stejný život jako předtím.

Hráči, republika pro sebe, nemyslí na nic a nežijí ničím jiným než hrou. Chlapi, kteří mají mladé milence, žijí, jedí a spí s nimi. Jsou to opravdové domácnosti, kde vášeň a láska zaplňuje dvěma mužům život ve dne v noci. Žárlivé scény, nezkrotné vášně, kdy se „žena“ a „muž“ navzájem hlídají, a při nichž dochází nutně k vraždám, jestliže jeden z nich začne mít druhého dost a přelétá k novým láskám.

Pro krásnou Charlie (Barrat) zabil jeden černoch jménem Simplon minulý týden chlapíka, který se jmenoval Sidero. Byl to už třetí muž, kterého Simplon zabil kvůli Charliemu.

Jsem v táboře teprve pár hodin a už ke mně přišli dva chlapci na návštěvu.

„Poslechni, Motýlku, chtěl bych vědět, jestli je Maturette tvůj kluk?“

„Proč?“

„Mám k tomu svý důvody.“

„Tak heleď. Maturette se mnou prodělal útěk. Urazili jsme dva tisíce pět set kilometrů a choval se jako chlap. To je všechno, co ti můžu říct.“

„Chci vědět, jestli s ním chodíš?“

„Ne, po sexuální stránce Maturetta neznám. Vážím si ho jako přítele a po ostatním mi nic není, ledaže by mu někdo ubližoval.“

„A co kdybych si ho jednoho dne vzal za ženu?“

„Když nebude nic namítat, nebudu se do toho míchat. Ale kdybys ho k tomu chtěl nutit vyhrožováním, budeš mít co dělat se mnou.“

S pasívními i s aktivními homosexuály je to stejné, protože jedni jako druzí prožívají bouřlivě své vášně a na nic jiného nemyslí.

Setkal jsem se s Italem, který měl při transportu zlatou tubu s penězi. Přišel mě přivítat. Říkám mu:

„Ty jsi ještě tady?“

„Dělal jsem, co jsem mohl. Matka mi poslala dvanáct tisíc franků, bachař si z nich nechal za zprostředkování šest. Dal jsem čtyři tisíce, abych se dostal z ostrova, podařilo se mi jít na rentgen do Cayenne, ale nedalo se nic podniknout. Potom jsem se dal obžalovat, že jsem poranil kamaráda, znáš ho, je to Razori, korsickej bandita.“

„Znám. No a?“

„Smluvili jsme se, udělal si ránu na břiše a spolu jsme šli před válečnej soud. On jako strana žalující a já jako pachatel. Ani jsme se tam neohřáli. Za čtrnáct dní bylo po všem. Odsoudili mě na šest měsíců. Odseděl jsem si je loni v káznici. Ani jsi nevěděl, že tam jsem. Motýlku, já už nemůžu, mám sto chutí se zabít.“

„Když už chceš zajít, tak to radši při útěku na moři, aspoň umřeš jako svobodnej člověk.“

„Jsem odhodlanej ke všemu, máš pravdu. Jestli budeš něco připravovat, dej mi vědět.“

„Dobrá, platí.“

A tak začal znovu život na Královském ostrově. Stal jsem se skotákem. Mám buvola, který se jmenuje Brutus. Váží dva tisíce kilo a je to vrah jiných buvolů. Zabil už dva samce. „To je jeho poslední příležitost,“ říká mi dozorce Angosti, který má na starosti tyto služby. „Jestli zabije ještě jednoho, půjde na porážku.“ Dnes ráno jsem se s Brutem seznámil. Černoch z Martinique, který ho vodí, musí zůstat týden se mnou, aby mě zaučil. Hned jsem se s Brutem spřátelil tím, že jsem mu načural na nos. Jeho velký jazyk zbožňuje všechno slané. Potom jsem mu dal několik zelených plodů manga, které jsem utrhl v nemocniční zahradě. Jedu s Brutem, zapřaženým jako vůl k velké oji vozu, hodného času zlenivělých králů tak rustikálně je udělán. Na voze je sud s třemi tisíci litry vody. Moje práce, stejně jako práce kamaráda Bruta, je sjíždět k moři, naplnit tam pokaždé sud vodou a potom vystoupit po tom hrozném svahu až nahoru na pláň. Tam vždycky vytáhnu zátku ze sudu, voda teče do žlábků a odnáší všechno, co tam ještě zbylo po ranním vyprazdňování kýblů. Začínám v šest hodin a končím kolem deváté.

Asi za čtyři dny prohlásil Martiničan, že už si s tím poradím sám.

Jen jedna věc mě při tom otravuje. Ráno v pět hodin musím plavat ve velké stojaté zátoce a hledat Bruta, který se schovává, protože nerad pracuje. Má velice citlivá chřípí, má jimi prostrčený kruh, od kterého visí asi půl metru dlouhý řetěz. Vždycky když ho najdu, snaží se zmizet. Potopí se a objeví se zase o kus dál. Někdy mi trvá víc než hodinu, než ho chytím v té stojaté a odporné vodě, plné všelijaké havěti a leknínů. Pronáším vzteklé samomluvy: „Lumpe!

Mrcho pitomá! Máš tvrdou palici jako Bretonec! Tak co, vylezeš, ty hajzle?“ Je citlivý jenom na řetěz, když ho chytím. Na nadávání kašle. Ale jak jednou z vody vyleze, hned je kamarád.

Mám dvě prázdné plechovky od oleje, plné sladké vody. Začínám práci tím, že se osprchuji a pořádně si smyji lepkavou vodu z louže. Když jsem jak se patří vymydlený a opláchnutý, zbude mi většinou ještě víc než polovina plechovky sladké vody. Tou pak umývám Bruta vlákny kokosových ořechů. Pořádně mu vydrhnu citlivé části, všechno vyčistím a opláchnu. Nato si začne Brutus třít hlavu o mé ruce a sám se postaví k oji vozíku. Nikdy ho nepíchám bodcem, jako to dělával Martiničan. Je mi za to vděčný, chodí se mnou rychleji než s ním.

Na ostrově je pěkná malá buvolí kravka, která je zamilovaná do Bruta a chodívá do práce s námi. Nezaháním ji jako předchozí skoták, naopak. Dovoluji jí, aby Bruta lízala a doprovázela nás všude, kam se hneme. Nikdy je nevyrušuju, když se olizují, a Brutus je mi za to vděčný. Pozná se to podle toho, že ty tři tisíce litrů vyveze nahoru neuvěřitelně rychle. Vypadá to, jako by chtěl dohonit, co zmeškal při námluvách, když se s Markétou navzájem olizovali kravka se totiž jmenuje Markéta.

Včera při apelu v šest hodin byl kvůli Markétě menší skandál.

Černý Martiničan zřejmě vylézal na zídku a každý den s buvolicí souložil. Jednou ho překvapil bachař a vyfasoval za to třicet dní.

Úřední zdůvodnění zní: coitus se zvířetem. No, a včera při apelu přišla Markéta do tábora, přešla před víc než šedesáti muži, a když došla k negrovi, otočila se a nastavila mu zadek. Všichni se rozřehtali a černoch se mohl hanbou propadnout.

Musím pro vodu třikrát denně. Nejvíc času mi zabere plnění sudu dvěma vědry, ale jde to dost rychle. V devět hodin končím a jdu chytat ryby.

Spolčil jsem se s Markétou, abych dostal Bruta ze stojaté zátoky. Když ji škrábu za uchem, vydává zvuk, jako když se klisna běhá. Nato vyleze Brutus vždycky sám. I když se teď nemusím umývat, drhnu Bruta líp než předtím. Je celý čistý a netáhne z něho odporný zápach hnusné vody, ve které tráví noc. Líbí se Markétě ještě víc a celý září.

Asi v polovině kopce, stoupajícího od moře vzhůru, je malý plácek, kde mám velký kámen. Brutus se tam obyčejně pět minut vydýchává. Podepřu vždycky vůz, aby si lépe odpočinul. Ale dnes ráno nás tam čekal jiný buvol, Danton, stejně velký jako

Brutus. Schoval se za malými kokosovníky, které mají jenom listy, je to školka. Danton vyrazil a na Bruta zaútočil, Brutus uhnul, útok se minul cíle a Danton narazil do vozu. Jedním rohem prorazil sud. Snažil se ze všech sil ho vytáhnout a já jsem zatím Bruta vypřáhl. Nato Brutus poodešel asi třicet metrů směrem nahoru, rozběhl se tryskem a vrhl se na Dantona. Strach nebo zoufalství způsobilo, že se Dantonovi podařilo, ještě dřív než ho můj buvol napadl, vytáhnout roh ze sudu, i když ho tam kus nechal. Jenže

Brutus nedokázal včas zabrzdit a vrazil do vozu, který se převrátil.

A tu jsem se stal svědkem prapodivné věci. Brutus a Danton se dotýkají rohy, aniž na sebe narážejí, jenom si ty své obrovské rohy o sebe navzájem třou. Vypadá to, jako když mluví, ale přitom nevydávají žádné zvuky, jenom funí. Nato Markéta vykročí a jde pomalu vzhůru po svahu. Oba samci za ní. Co chvíli se zastaví a zase si začnou třít a proplétat rohy. Když to trvá dlouho, Markéta nyvě zasténá a jde dál směrem k pláni. Oba mastodonti jsou stále vedle sebe za ní. Po třech zastávkách se stejnou ceremonií jsme dorazili na pláň. Místo, kde jsme vyšli, je před majákem a je to asi tři sta metrů dlouhá rovinka. Za ní je tábor. Napravo a nalevo budovy nemocnice, jedna pro trestance, druhá pro vojáky.

Danton a Brutus jdou za Markétou stále ve vzdálenosti dvaceti kroků. Markéta došla klidně až doprostřed pláně a zastavila se. Oba nepřátelé došli až k ní. Ona vydá co chvíli naříkavý zvuk, dlouhý a zcela zřetelně erotický. Dotýkají se znovu rohy, a tentokrát mám dojem, že si opravdu něco říkají, protože se dojejich funění začínají mísit zvuky, které zřejmě něco znamenají.

Po té konverzaci jdou pomalu jeden napravo a druhý nalevo.

Postavili se každý na protilehlý konec pláně, takže jsou teď od sebe, asi tři sta metrů. Markéta stojí stále uprostřed a čeká. Pochopil jsem, že je to řádný souboj ve vší náležité formě, na němž se obě strany dohodly, a mladá buvolí kravka, že je trofej. Slečna ostatně souhlasí, je také pyšná, že se pro ni ti dva frajeři budou bít.

Ve chvíli, kdy Markéta zabučela, vrhli se proti sobě. Uvážíme-

-li, že každý z nich musel uběhnout asi stopadesátimetrovou dráhu, je zbytečné podotýkat, že se jejich dva tisíce kilogramů ještě znásobily rychlostí běhu. Srážka těch dvou hlav je tak strašná, že oba zůstávají ležet víc než pět minut knokaut. Oběma se podlomily nohy. Brutus se vzpamatoval rychleji a cvalem běží zpátky na své místo. Bitva trvala dvě hodiny. Bachaři chtěli Bruta zabít, ale postavil jsem se proti tomu. Jednu chvíli si Danton v rozčilení zlomil roh, poškozený o sud. Začal utíkat a Brutus za ním. Zápas pak pokračoval až do příštího dne. Všude, kudy prošli, v zahradách, na hřbitově, v prádelně, všechno zpustošili.

Teprve když zápasili celou noc až do rána, podařilo se Brutovi kolem sedmé hodiny přitlačit Dantona na zeď jatek, které jsou kousek od břehu, a tam mu vrazil celý roh do břicha. Chtěl ho pořádně dorazit, a dvakrát se převalil, aby se roh v Dantonově břiše pořádně otočil. Danton sebou zmítá v krvi, s vyhřezlými střevy, je poražen a smrtelně zasažen.

Ten zápas kolosů Bruta tak vysílil, že jsem mu musel roh z rány vytáhnout, aby mohl vstát. Vrávoravě se vzdaloval cestou, která běží podél břehu. Tam se k němu přidala Markéta s vysoko zdviženou bezrohou hlavou na mohutném krku.

Jejich svatební noci jsem se nezúčastnil, protože bachař, který má na starosti buvoly, mě obvinil, že jsem Bruta vypřáhl, a tak jsem přišel o místo skotáka.

Požádal jsem velitele o rozhovor kvůli Brutovi.

„Co se to vlastně stalo, Motýlku? Brutus musí na porážku, je moc nebezpečný. Zabil už tři krásné exempláře.“

„A já vás jdu zrovna poprosit, abyste Bruta zachránil. Ten bachař z hospodářského oddělení, co má na starosti buvoly, ničemu nerozumí. Dovolte, abych vám vypravoval, proč Brutus jednal v řádné sebeobraně.“ Velitel se usmál:

„Poslouchám.“

„…takže teď chápete, veliteli, že můj buvol byl přepaden,“ uzavřel jsem, když jsem mu všechno dopodrobna vylíčil. „Dobře, že jsem Bruta vypřáhl, Danton by ho zabil zapřaženého a tedy neschopného obrany, protože byl připoután ke jhu a k vozu.“

„To je pravda,“ říká velitel.

V tu chvíli přišel bachař z hospodářského oddělení.

„Dobrý den, veliteli. Motýlku, vás právě hledám. Dnes ráno jste vyšel na ostrov, jako byste šel do práce, ale přitom jste neměl nic na práci.“

„Pane Angosti, šel jsem ven proto, abych zjistil, jestli se nedá zabránit té bitvě, ale naneštěstí už byli moc rozzuření.“

„To je možné, ale jak jsem vám říkal, dál už buvola vodit nebudete. Ostatně v neděli dopoledne Bruta porazíme, budeme mít maso pro trestnici.“

„To neuděláte.“

„Vy mi v tom nezabráníte.“

„Já ne, ale velitel. A jestli to nestačí, udělá to doktor Germain

Guibert, kterého požádám, aby zasáhl a Bruta zachránil.“

„Do čeho se to mícháte?“

„Do věcí, na kterých mi záleží. Toho buvola vodím já a je to můj kamarád.“

„Kamarád? Buvol? Vy si ze mne děláte blázny!“

„Poslechněte, pane Angosti, nechal byste mě chvíli mluvit?“

„Tak ho nechte, ať si toho svého buvola obhájí.“

„Dobrá, mluvte.“

„Myslíte si, pane Angosti, že zvířata spolu mluví?“

„Proč ne, když se spolu stýkají.“

„Tak Brutus a Danton spolu bojovali po vzájemné dohodě.“

A znovu všechno vysvětluji od začátku až do konce.

„Cristacho!“ říká Korsičan, „Motýlku, vy jste divná povaha.

Dělejte si s Brutem, co chcete, ale jakmile zabije dalšího buvola, nezachrání ho nikdo, ani velitel. Budete dál kočím. Zařiďte, aby

Brutus začal pracovat.“

Dělníci z dílen opravili vůz a už za dva dny začal Brutus v doprovodu své zákonité manželky Markéty tahat zase každý den mořskou vodu. Pokaždé když jsme přišli na místo, kde obyčejně odpočíval, pořádně jsem podložil vůz kamenem a řekl: „Tak co, Brute, kde je Danton?“ A tu ten obrovský mastodont trhl vozem a radostným krokem vítěze dojel nahoru v jediném zátahu.

VZPOURA NA SVATÉM JOSEFU

Ostrovy jsou krajně nebezpečné kvůli falešné svobodě, které se tam lidé těší. Nerad vidím, jak se všichni pohodlně zabydleli a blahobytně si žijí. Jedni čekají, až jim uběhne trest, druzí nečekají na nic a válejí se ve svých neřestech.

Dnes v noci ležím na svém visutém lůžku a vzadu v baráku je v plném proudu hra tak ďábelská, že moji přátelé Carbonieri i Grandet se museli ujmout řízení hry ve dvou. Jeden by na to nestačil.

Já se snažím přivolat vzpomínky z minulosti. Ale nechtějí, zpěčují se: je to, jako by se soud nikdy nekonal. Marně se nutím vrhnout světlo na mlhavé obrazy toho fatálního dne. Nedaří se mi představit si žádnou osobu zřetelně. Jediný prokurátor ke mně přichází v celé své kruté pravdivosti. K čertu! A já už myslel, že jsem nad sebou definitivně vyhrál, když jsem byl na Trinidadu u Bowenů. Jakou ďábelskou setbu jsi to zasel, ty lumpe, že ani po šesti útěcích jsem se nedostal na svobodu? Jestlipak jsi mohl klidně spát, když ses dověděl o prvním? Moc rád bych věděl, jestli jsi měl strach, nebo jsi jenom zuřil, když ses dověděl, že tvá oběť unikla cestě zkázy už třiačtyřicet dní po tom, cos ji na ni poslal? Prorazil jsem tu klec. Jaký zlý osud mě to pronásleduje, že jsem se po jedenácti měsících zase vrátil do trestanecké kolonie? Možná, že mě Bůh potrestal za to, že jsem pohrdl primitivním, ale krásným životem, který jsem mohl žít tak dlouho, jak bych chtěl?

Lali a Zoraima, mé dvě lásky, ten kmen bez četníků a s jediným zákonem velkým vzájemným pochopením lidí, kteří si ten zákon sami ustanovili! Ano, mohu za to sám, že jsem tady. Ale musím myslet jen na jedinou věc, jak uprchnout, uprchnout, nebo zemřít.

Když ses dověděl, že mě zase chytili a poslali zpátky do trestnice, určitě se ti na tváři zase objevil úsměv vítěze jako při přelíčení a určitě sis myslel: „Takhle je to v pořádku, už je znovu na cestě zatracení, kam jsem ho poslal.“ Jestli je tomu tak, pak se mýlíš. Můj duch a má duše nebudou nikdy patřit té degradující cestě. Držíš jenom moje tělo. Tvé stráže a tvůj trestanecký systém konstatují každý den dvakrát, že jsem přítomen, a to vám stačí. V šest hodin ráno: „Motýlek?“ „Zde.“ V šest hodin večer: „Motýlek?“-

„Zde!“ Všechno jde jako na drátkách. Máme ho ve své moci už skoro šest let. Musí začít hnít, a když všechno půjde dobře, jednoho krásného dne svolá zvon žraloky, aby ho přijali se všemi poctami na své každodenní hostině, kterou jim zadarmo poskytuje tvůj systém ničení lidí postupným opotřebováváním.

Mýlíš se, počítáš špatně. Má fyzická přítomnost nemá nic společného s mou morální přítomností. Mám ti něco říct? Já do trestanecké kolonie nepatřím. V ničem jsem se nepřizpůsobil zvykům svých spoluvězňů, a dokonce ani svých nejbližších přátel. Jsem trvalý kandidát útěku. Rozmlouvám tak právě se svým prokurátorem, když vtom se k mému lůžku blíží dva muži!

„Spíš, Motýlku?“

„Ne.“

„Chceme si s tebou promluvit.“

„Mluv. Když budete povídat potichu, nikdo vás neuslyší.“

„Tak poslouchej: Připravujeme vzpouru.“

„Jakej máte plán?“

„Zabijeme všechny Araby, všechny dozorce, všechny ženy dozorců a všechny jejich děti, který jsou taky z toho zkaženýho plemene. Já, Arnaud, a tady můj přítel Hautin zaútočíme s dalšíma čtyřma na skladiště, kde má velitelství uložený zbraně. Já tam pracuju, udržuju zbraně v rychtyku. Je tam třiadvacet samopalů a přes osmdesát pušek a opakovacích lebelek. Akce začne…“

„Počkej, dál už nemluv. S tím nechci mít nic společnýho. Děkuju ti za důvěru, ale nesouhlasím.“

„Mysleli jsme si, že neodmítneš a vzpouru povedeš. Nech si vyložit všechny podrobnosti a uvidíš, že to nemůže prasknout. Připravujeme to už pět měsíců. Máme už padesát mužů, kteří jdou s námi.“

„Neříkej mi žádný jméno. Odmítám být šéfem vzpoury a vůbec se toho zúčastnit.“

„Proč? Když jsme ti projevili důvěru a všechno jsme ti řekli, dlužíš nám vysvětlení.“

„Neprosil jsem se tě, abys mi vykládal svý plány. A pak, dělám v životě vždycky jenom to, co chci, a ne to, co chce někdo jinej.

Navíc nejsem masovej vrah. Dokážu zabít někoho, kdo mi udělal něco velice zlýho, ale ne ženy a děti, který mi nic neudělaly. Nejhorší je, že vy si to ani neuvědomujete. Musím vám říct, že i kdyby se vám vzpoura podařila, stejně to prohrajete.“

„Proč?“

„Protože to hlavní, o co vám jde, útěk, je nemožný. Dejme tomu, že se vzpoury zúčastní sto lidí. Jak chtějí odtud pryč? Na Ostrovech jsou jenom dva čluny. Na oba dohromady se vejde maximálně čtyřicet mužů. Co uděláte s těma šedesáti ostatníma.“

„My budeme mezi těma čtyřiceti, co odjedou na člunech.“

„To si myslíš ty, jenže ostatní nejsou o nic pitomější než vy, budou ozbrojeni stejně jako vy, a jestli má každej z nich aspoň trochu mozku v hlavě, začnete se v okamžiku, kdy část lidí zjistí, že nemůže odjet, střílet mezi sebou, abyste si vyfechtovali místo na člunu. Ale nejdůležitější je, že ty dva čluny žádná země nepříjme, protože do všech zemí, do kterejch byste chtěli jet, příjdou telegramy dřív, než tam dojedete. A tím spíš, když budete mít za sebou takovou legii mrtvejch. Všude vás zatknou a vydají Francii. Víte, že jsem se vrátil z Kolumbie, a vím, co říkám. Dávám vám čestný slovo, že po takovýhle vzpouře vás vydá každá země.“

„Dobrá, takže odmítáš?“

„Jo.“

„Je to tvý poslední slovo?“

„To je mý neodvolatelný rozhodnutí.“

„Takže nám nezbejvá než jít po svejch.“

„Okamžik. Prosím vás, abyste o tom plánu nemluvili s žádným z mejch přátel.“

„Proč?“

„Protože vím předem, že odmítnou, takže je to zbytečný.“

„Výborně.“

„Myslíte, že se toho plánu nemůžete vzdát?“

„Upřímně řečeno, Motýlku, nemůžeme.“

„Nechápu, oč vám vlastně jde, protože vám zcela vážně vysvětluju, že i když se vám vzpoura podaří, nedostanete se na svobodu.“

„Chceme se hlavně pomstít. A teď, když jsi nám vysvětlil, že je nemožný dostat se do nějaký země, půjdeme do divočiny a uděláme si bandu v pralese.“

„Máte mý slovo, že o tom neřeknu ani nejlepšímu příteli.“

„To je nám jasný.“

„Dobrá. Poslední věc. Dejte mi vědět tejden předem. Odjedu na

Svatýho Josefa, a až vzpoura vypukne, nebudu na Královským.“

„Dáme ti včas vědět, abys moh na jinej ostrov.“

„Nemůžu udělat nic, abych vás od toho úmyslu odvrátil? Nechcete podniknout něco jinýho se mnou? Například ukrást čtyři flinty a některou noc přepadnout stráž, která hlídá čluny, nikoho při tom nezabít, sebrat člun a společně odjet?“

„Ne, trpěli jsme už moc dlouho. Pro nás je hlavní pomsta, i kdybysme na to měli sami zařvat.“

„A co děti a ženy?“

„Je to všechno z jednoho semene, z jedný krve, a ať chcípnou všichni.“

„Tak už o tom nemluvme.“

„Nepopřeješ nám hodně štěstí?“

„Ne, říkám vám, vzdejte se toho, dá se udělat něco lepšího než tohle svinstvo.“

„Ty neuznáváš, že člověk má právo se pomstít?“

„Má, ale ne na nevinnejch.“

„Dobrou noc.“

„Dobrou noc. Nic jsme ti neřekli, platí, Moty?“

„Platí!“

Hautin a Arnaud odešli. Tohle je mi pěkná polízanice. Ti dva chlapi jsou blázni a navíc by bylo do věci zapleteno padesát nebo šedesát dalších, a až by přišla hodina H, víc než sto! Úplné šílenství…

Nikdo z mých přátel se o tom ani slovem nezmínil, to znamená, že tihle dva těžcí mluvili zřejmě jenom s paďoury. Je vyloučeno, aby se v tomhle vezli lidé z podsvětí. Což je o to horší, protože vrahové z paďourského prostředí jsou skuteční vrahové, na rozdíl od lidí z podsvětí, kteří nevraždí, ale zabíjejí, a to je rozdíl.

Opatřil jsem si během tohoto týdne velmi diskrétně informace o Hautinovi a Arnaudovi. Arnaud byl odsouzen, zdá se, že nespravedlivě, na doživotí za jakousi prkotinu, která mu nemohla vynést víc než deset let. Porotci ho odsoudili tak přísně proto, že rok předtím dostal jeho bratr gilotinu za zabití policajta. Prokurátor mluvil při procesu víc o jeho bratrovi než o něm, aby vytvořil při přelíčení nepřátelskou atmosféru, a tak se stalo, že Arnauda odsoudili k tomu hroznému trestu. Prý ho také ve vězení příšerně mučili, pořád ještě kvůli tomu, co udělal jeho bratr.

Hautin nikdy nepoznal svobodu. Je ve vězení od devíti let. V devatenácti, než byl propuštěn z polepšovny, zabil nějakého chlapa.

Bylo to den před propuštěním chtěl jít k námořnictvu, aby ho z polepšovny propustili. Je asi trochu praštěný, protože měl prý v úmyslu dostat se do Venezuely, pracovat ve zlatých dolech a ustřelit si nohu dynamitem, aby dostal velké odškodné. Má ji stejně neohebnou, protože si do ní píchl jakousi injekci s bůhví jakým svinstvem. Udělal to dobrovolně ve věznici v Saint-Martin-de-Ré.

Je to jako na divadle. Dnes ráno při apelu vyvolali Arnauda,

Hautina a bratra Matyáše Carbonieriho, mého přítele. Jmenuje se

Jean, je pekař, a to znamená, že pracuje v přístavu kousek od člunů.

Poslali je na ostrov svatého Josefa bez vysvětlení a bez zřejmého důvodu. Pokouším se zjistit, oč jde: Nikdo nemá o věci nejmenší páru. A přece byl Arnaud už čtyři roky ve skladišti zbraní a Jean Carbonieri už pět let pekařem. Nemůže to být jen tak náhoda. Určitě to někdo píchl, ale jak a co všechno prozradil?

Rozhodl jsem se, že promluvím se svými třemi důvěrnými přáteli. S Matyášem Carbonierim, Grandetem a Galganim. Ani jeden neví. To znamená, že Arnaud a Hautin šli jenom na ty těžké, kteří nejsou z podsvětí.

„Tak proč mluvili se mnou?“

„Protože každej ví, že chceš za každou cenu utýct.“

„Za tuhle ovšem ne.“

„Těm něco takovýho nedojde.“

„A co tvůj brácha Jean?“

„Bůhví jak ho napadla ta blbost, dát se s nima do party.“

„Možná, že ten, co to práskl, ho do toho schválně namočil a že s tím nemá nic společnýho.“

Události se hrnou jedna přes druhou. Dnes v noci byl zavražděn

Girasolo v okamžiku, kdy vstupoval na záchod. Našli krev na košili skotáka z Martinique. Už za čtrnáct dní, po příliš rychlém vyšetřovacím řízení a po výpovědi jiného černocha z izolace, byl bývalý skoták mimořádným soudem odsouzen k smrti.

Jeden starý mazák jménem Garvel neboli Savojan ke mně přišel na dvoře v umývárnách.

„Moty, je to otrava, protože toho Girasola jsem zabil já. Rád bych toho černýho zachránil, ale mám vítr, že mi useknou hlavu.

A za tu cenu mluvit nebudu. Ale kdyby se to dalo nějak zafírovat, abych dostal jenom tři nebo pět let, tak bych se přiznal.“

„Na kolik let jsi byl odsouzenej?“

„Na dvacet.“

„Kolik už sis odseděl?“

„Dvanáct.“

„Musíš něco vymyslet, aby ti dali doživotí, to bys pak nešel do káznice.“

„Jak to udělat?“

„Nechám si to projít hlavou a řeknu ti to dnes v noci.“

Přišel večer. Říkám Garvelovi: „Nemůžeš se nechat udat a přiznat se.“

„Proč?“

„Riskuješ, že tě odsoudí k smrti. Jedinej způsob, jak se vyhnout káznici, je vyfasovat doživotí. Udej se sám. Jako důvod uvedeš, že ti svědomí nedovoluje, aby byl kvůli tobě popraven nevinnej člověk. Vyber si za obhájce nějakýho korsickýho bachaře. Poradím se s některým a pak ti řeknu jeho jméno. Musíme dělat, aby mu neusekli hlavu moc rychle. Počkej dva nebo tři dny.“

Promluvil jsem s dozorcem Collonou. Přišel na fantastickej nápad: mám ho odvést k veliteli a říct, že mě Garvel požádal, abych ho hájil a šel s ním, až se půjde přiznat. Já, že jsem mu zaručil, že je vyloučeno, aby ho po tom ušlechtilém gestu odsoudili k smrti. Nicméně, že jeho případ je velice těžký a že musí počítat s tím, že bude odsouzen na doživotí.

Všechno dobře dopadlo. Garvel zachránil černocha, kterého propustili bez dalších následků. Falešný svědek, který ho obvinil, dostal rok vězení. Robert Garvel dostal doživotí.

Od té doby uběhly dva měsíce. Garvel mi vysvětlil věc až do konce teprve teď, když už je po všem. Girasolo věděl o všech podrobnostech komplotu a vzpoury, přidal se k ní a potom udal Arnauda,

Hautina a Jeana Carbonieriho. Naštěstí žádné další jméno nevěděl.

Udání mluvilo o tak obrovské akci, že mu bachaři neuvěřili. Nicméně poslali z opatrnosti všechny tři udané trestance na Svatého

Josefa. Nic jim neřekli, nevyslýchali je, zkrátka vůbec nic.

„A co jsi udal jako důvod, žes ho oddělal, Garvele?“

„Že mi ukradl tubu s prachama. Že jsem spal naproti němu, to byla pravda, a v noci, že jsem si vždycky schránku vytáhl a schoval ji pod deku, kterou mám místo polštáře. Jednou v noci jsem šel na záchod, a když jsem se vrátil, bylo pouzdro pryč. Jedinej, kdo v mým okolí nespal, byl Girasolo. Bachaři tomu uvěřili, vůbec mi neřekli, že práskl ty chlapy, co připravovali vzpouru.“

„Motýlku! Motýlku!“ křičí někdo na dvoře, „volají tě!“

„Zde!“

„Seberte si své věci. Jedete na Svatého Josefa.“

„Do prdele práce!“

Ve Francii právě vypukla válka. Přinesla novou disciplínu: velitel odpovědný za něčí útěk bude sesazen. Trestanci chycení při útěku odsouzeni k smrti. Napříště se bude útěk pokládat za trestný čin, motivovaný snahou přidat se ke svobodným francouzským silám, které zrazují vlast. Bude se tolerovat všechno kromě útěku.

Velitel Prouillet odjel už přede dvěma měsíci. Nového neznám.

Nedá se nic dělat. Rozloučil jsem se s přáteli. V osm hodin jsem nasedl do člunu směr Svatý Josef.

Lisettin tatínek už není v táboře na Svatém Josefu. Odjel se svou rodinou minulý týden do Cayenne. Velitel na Svatém Josefu se jmenuje Dutain a je z Le Havru. Přijal mě. Přijel jsem ostatně sám a na břehu mě předali službu konajícímu bachaři. Odevzdal mě vrchní dozorce člunu i s dokumenty, které mě doprovázejí.

„Vy jste Motýlek?“

„Ano, pane veliteli.“

Listuje v mých papírech a říká: „Člověče, vy jste divná osoba.“

„Co je na mně tak divného?“

„Na jedné straně jste tady veden jako všestranně nebezpečný člověk, je tady zvláštní poznámka červeným inkoustem ,Neustále připravuje útěk`, a vedle toho dodatek: ,Pokusil se zachránit dítě velitele Svatého Josefa uprostřed žraloků.` Já mám taky dvě dcerušky, Motýlku, chcete je vidět?“

Zavolal dvě děvčátka, jedno třileté a jedno pětileté. Jsou obě světlovlásky. Vstoupily do kanceláře v doprovodu mladého Araba, oblečeného v bílém, a snědé, velice hezké ženy.

„Miláčku, to je ten muž, který se pokusil zachránit tvou neteř Lisettu.“

„Ach, dovolte, abych vám stiskla ruku,“ říká mladá žena.

Stisk ruky je pro trestance největší čest, kterou mu někdo může prokázat. Trestancům se nikdy nepodává ruka. Jsem dojat bezprostředností jejího gesta.

„Ano, jsem Lisettina kmotra. Moc si s Grandoitovými rozumíme. Co pro něho uděláš, miláčku?“

„Půjde nejdřív do tábora. Potom mi řekneš, jakou práci bys rád dělal.“

„Děkuji, pane veliteli, děkuji, madame. Můžete mi říct, proč mě poslali na Svatého Josefa? Je to skoro trest.“

„Myslím, že žádný důvod není. Nový velitel se prostě bojí, že utečeš.“

„Ne, že by neměl pravdu.“

„Sankce proti lidem odpovědným za útěk se zvýšily. Před válkou to znamenalo možná ztrátu jednoho prýmku, teď se o prýmek příjde automaticky, nemluvě o dalších následcích. Proto tě poslal sem.

Hodí se mu líp, když utečeš ze Svatého Josefa, kde nemá žádnou zodpovědnost, než z Královského, kde ji má.“

„Jak dlouho tady máte zůstat, veliteli?“

„Osmnáct měsíců.“

„Nemohu čekat tak dlouho, ale najdu si způsob, jak se vrátit na

Královský ostrov, abyste kvůli mně neměl potíže.“

„Děkuji,“ řekla žena. „Mám radost, že jste tak šlechetný. Kdybyste cokoli potřeboval, obraťte se s důvěrou na nás. A ty, tatínku, dej příkaz strážím v táboře, aby ke mně Motýlka pustily, kdykoli si o to řekne.“

„Ano, miláčku. Mohamede, doprovodíš Motýlka hned do tábora, a ty si vyber barák, ve kterém chceš bydlet.“

„U mne je to jednoduché: budovu nebezpečných zločinců.“

„To bude snadné,“ říká velitel a směje se. Napsal něco na papír a dal ho Mohamedovi.

Odešel jsem z domu, který veliteli slouží za byt i kancelář. Je na břehu moře. Předtím tu bydlela Lisetta. V doprovodu mladého

Araba jsem přišel do tábora.

Velitel stráží je starý Korsičan, velký hrubec a známý zabiják.

Jmenuje se Filissari.

„Koukejme se, Motýlku, tak ty jdeš k nám? Víš dobře, že já umím být buď anděl, nebo ras. Nepokoušej se mi utéct, protože jestli se ti to nepodaří, zastřelím tě jako králíka. Za dva roky jdu do penze, a to není vhodná doba, abych měl nějakou těžkou nepříjemnost.“

„Víte, že jsem přítel všech Korsičanů. Neříkám vám, že neuteču, ale když uteču, budu hledět, aby to nebylo v době, kdy máte službu.“

„Tak to bude dobře, Motýlku. To pak nebudeme nepřátelé. Rozumíš, mladí, ti si z útěku nemusí tolik dělat, kdežto já, dovedeš si to představit. V mém věku a těsně před penzí. Takže si rozumíme.

Jdi do budovy, kterou ti určili.“

A tak jsem v táboře v úplně stejném baráku, jako byl na Královském ostrově. Je v něm sto dvacet trestanců. Je tam Bláznivý Petříček, Hautin, Arnaud a Jean Carbonieri. Logicky bych se měl dát do party s Jeanem, protože je to Matyášův bratr, ale Jean není formát jako jeho bratr, a potom, nesedí mi to, protože se kamarádí s Hautinem a Arnaudem. Tak jsem se mu vyhnul a nastěhoval jsem se vedle Carriera z Bordeaux, zvaného Bláznivý Petříček.

Ostrov svatého Josefa je divočejší než Královský, je trochu menší, ale vypadá větší, protože je delší. Tábor je v poloviční výšce ostrova, protože jsou na něm dvě pláně nad sebou. Na první je tábor a na druhé, úplně nahoře, obávaná káznice. V závorce budiž řečeno, že trestanci z káznice se stále ještě chodí koupat hodinu denně.

Doufejme, že to potrvá.

Každý den v poledne mi Arab, který pracuje u velitele, nosí tři misky, navlečené nad sebou na plochém kovovém nosiči s dřevěným držadlem. Nechá mi všechny tři misky a tři ze včerejška si odnese. Lisettina kmotra mi každý den posílá přesně totéž, co uvařila pro svou rodinu.

V neděli jsem ji šel navštívit, chtěl jsem jí poděkovat. Celé odpoledne jsme si povídali a hrál jsem si s děvčátky. Když jsem hladil ty světlovlasé hlavičky, říkal jsem si, jak je někdy těžké, aby se člověk vyznal v tom, co je vlastně jeho povinnost. Jaké nebezpečí hrozí téhle rodině v případě, že by ti dva šílenci neupustili od svých strašných záměrů! Kdybych teď, po tom, co je Girasolo udal i když bachaři udání nevěřili a neoddělili je od sebe, nýbrž poslali je na Svatého Josefa řekl jediné slovo, aby je dali každého jinam, potvrdil bych, že první udání bylo pravdivé a závažné. Jak by asi dozorci reagovali? Radši budu zticha.

Arnaud a Hautin se mnou v baráku skoro nepromluví. Je to tak ostatně lepší, chováme se k sobě zdvořile, ale bez důvěrností. Jean

Carbonieri na mne nemluví. Je uražen, že jsem se s ním nedal do party. V naší partě jsme čtyři: Bláznivý Petříček, Marquetti vyhrál druhou cenu ve hře na housle v Římě a tady často hraje celé hodiny, což mě rozlítostňuje, a konečně Marsori, Korsičan ze Séte.

Nikomu jsem nic neřekl. Mám dojem, že o nepodařené přípravě vzpoury na Královském ostrově tady nikdo nic neví. Myslí na vzpouru dál? Všichni tři mají velice těžkou práci. Musejí vláčet velké kameny na popruzích. Kamenů se používá k budování plovárny v moři. Velký kámen se obepne řetězy. K těm se připne další řetěz, dlouhý deset až patnáct metrů. Trestanec z pravé i levé strany si navlékne přes prsa a přes ramena popruh a háček popruhu provlékne do jednoho článku řetězu. Potom zaberou najednou jako zvířata a odvlečou kámen na místo určení. V plném slunci je to velice těžká a deprimující práce.

Od břehu se najednou ozvaly rány z několika pušek a z revolverů. Hned jsem pochopil, že ti šílenci to spustili. Co se děje? Kdo vyhrál? Sedím v baráku a nehýbám se. Všichni těžcí říkají: „To je vzpoura!“

„Vzpoura? Jaká vzpoura?“ Záleží mi na tom, abych dal ostentativně najevo, že nic nevím.

Jean Carbonieri, který ten den nešel do práce, ke mně přistoupil.

Byl bílý jako mrtvola, přestože má opálenou tvář. Říká mi velice potichu: „To je vzpoura, Moty.“ Říkám mu chladně: „Jaká vzpoura? Já o ničem nevím.“

Je slyšet další výstřely. Do místnosti vběhl Bláznivý Petříček.

„Je to vzpoura, ale myslím, že to prošvihli. Banda šílenců! Motýlku, otevři si nůž, ať jich aspoň zabijeme co nejvíc, než pochcípáme.“

„Ano,“ opakuje Carbonieri, „ať jich zabijeme co nejvíc!“

Chissilia vytáhl břitvu. Každý si vzal do ruky otevřený nůž. Říkám jim:

„Nebuďte blbí. Kolik je nás?“

„Devět.“

„Sedm ať vás okamžitě odhodí zbraň. Kdo první ohrozí bachaře, toho zabiju. Nemám chuť dát se zastřelit v tomhle baráku jako králík. Patříš mezi vzbouřence? Ty!“

„Ne.“

„A ty?“

„Taky ne.“

„A ty?“

„Nic jsem o tom nevěděl.“

„No tak. Jsme tady všichni z podsvětí a nikdo nevěděl nic o vzpouře paďourů. Rozuměli jste?“

„Rozuměli.“

„Kdo se podělá, ať vezme na vědomí: když se přizná, že něco věděl, okamžitě ho odděláme. Takže kdo je tak velkej blbec, že by chtěl mluvit, nic mu to nepomůže. Hoďte zbraně do kýblů, za chvilku jsou tady.“

„A co když vyhráli vzbouřenci?“

„Jestli jsou to těžcí, ať se pokusí zpečetit vítězství útěkem. Já za tu cenu nikam utíkat nebudu. Co vy?“

„My taky ne,“ říká všech osm ostatních včetně Jeana Carbonieriho.

Neřekl jsem ani slovo o tom, co jsem si domyslel, že totiž v okamžiku, kdy se přestalo střílet, povstalci prohráli. A skutečně, předpokládaný masakr se už nedal zastavit.

Bachaři se vyrojili jako diví a začali mlátit pažbami, klacky a kopat nohama lidi, kteří tahali kameny. Zahnali je do vedlejší budovy, kde jsou teď nacpáni jako sardinky. Všechno, kytary, mandolíny, šachy a dáma, lampy, stoličky, láhve s olejem, cukr, káva, bílé šaty

po všem zuřivě dupou, ničí to a vyhazují ven. Mstí se na všem, co se vymyká předpisům.

Rozlehly se dva výstřely, určitě to byl revolver.

V táboře je osm budov. Řádí všude stejně, každou chvíli je slyšet rány pažbami. Z jednoho baráku vyběhl nahý muž. Utíká k disciplinárním celám, doslova zasypáván ranami bachařů, kteří mají za úkol odvést ho do izolace.

Prošli už všechno proti nám, napravo i vedle nás. V tuto chvíli jsou v sedmém baráku. Zbývá už jenom náš. Sedíme všichni na svých místech, žádný z lidí z našeho baráku, kteří byli v práci, se nevrátil. Nikdo se ani nehne, jsme jako přibití. Nikdo nemluví. Mám v ústech sucho a myslím si: „Jenom aby nějaký syčák nevyužil téhle historie a beztrestně mě neodpráskl.“

„Už jsou tady,“ říká Carbonieri bez sebe strachem.

Vrazili dovnitř. Je jich víc než dvacet, všichni mají pušky a revolvery připraveny ke střelbě.

„Cože?“ řve Filissari, „vy ještě nejste svlečení do naha? Na co čekáte, vy bando zdechlin, všechny vás postřílíme. Všichni svléknout, nemáme chuť vás svlékat, až budete mrtví.“

„Pane Filissari…“

„Drž hubu, Motýlku! Tady nic nevyžebráš. Co jste si spískali, je moc velká lumpárna a v tomhle baráku nebezpečných trestanců patříte určitě všichni k povstalcům.“

Má oči vyvalené a nalité krví, kouká mu z nich zcela nepochybně vražda.

„A jsme v tom až po krk,“ říká Bláznivý Petříček.

Rozhodl jsem se, že vsadím všechno na jednu kartu.

„Překvapuje mě, že takový napoleonista jako vy chce doslova zavraždit nevinné lidi. Chcete střílet? My to nechceme, o tom nemůže být ani řeči. Tak střílejte, ale ksakru dělejte rychle! Já si myslel, že jsi člověk, starej Filissari, že jsi doopravdy napoleonista, ale spletl jsem se. Tím hůř. Hele, ani tě nechci vidět, až budeš střílet, otáčím se k tobě zády. Otočte se k nim všichni zády, aby pak nemohli říct, že jsme je chtěli napadnout.“

A všichni jako jeden muž se k nim otočili zády. Na bachaře zapůsobilo chování jako studená sprcha, tím spíše, že (to jsme se dověděli později) Filissari skolil dva nešťastníky v jiných barácích.

„Chceš ještě něco říct, Motýlku?“

Stojím stále ještě otočen zády a odpovídám: „Já na žádnou vzpouru nevěřím. K čemu by byla vzpoura! Aby se zabili dozorci?

Já už jednou utek, vrátil jsem se z velké dálky, až z Kolumbie. Rád bych věděl, která země by poskytla útulek uprchlým vrahům? Jak se ta země jmenuje? Nebuďte pitomí, žádný člověk hodný toho jména nemůže do tohohle jít.“

„Ty možná ne, ale co Carbonieri? Ten se v tom veze, na to dám krk, protože dnes ráno Arnaud a Hautin koukali jako blázni, když se dal zapsat na marodku a nešel do práce.“

„To je čistě váš dojem, ujišťuji vás.“ A otočil jsem se k němu:

„Hned to pochopíte. Carbonieri je můj přítel, ví do všech podrobností všechno o mém útěku a nemůže si dělat iluze. Dovede si představit, jak by asi dopadl útěk po vzpouře.“

V tu chvíli přišel velitel. Zůstal venku. Filissari vyšel ven a velitel řekl:

„Carbonieri.“

„Zde.“

„Odveďte ho do izolace, ale netlučte ho. Dozorce ten a ten ho doprovodí. Všichni jděte ven, ať tu zůstanou jen vrchní dozorci.

Přiveďte všechny trestance rozptýlené po ostrově. Nikoho nezabíjejte, všechny bez výjímky přiveďte do tábora.“

Velitel, druhý velitel a Filissari, který se vrací se čtyřmi bachaři, se vrátili do sálu.

„Motýlku, stalo se něco velice zlého,“ říká velitel. „Jako velitel trestnice jsem nucen vzít na sebe velkou odpovědnost. Než podniknu nějaké kroky, chci mít rychle několik informací. Vím, že v tak důležité chvíli bys odmítl mluvit se mnou v soukromí, proto jsem přišel sem. Byl zavražděn dozorce Duclos. Vzbouřenci se chtěli zmocnit zbraní uložených v mém domě, a to znamená, že to byla vzpoura. Mám jenom pár minut, důvěřuju ti, co si o tom myslíš?“

„Kdyby to byla vzpoura, jak to, že my bychom o ní nic nevěděli?

Proč by nám nikdo nic neřekl? Kolik lidí by v tom muselo být namočeno? To jsou tři otázky, které vám kladu, pane veliteli. Odpovím na ně, ale nejdřív mi řekněte, kolik lidí, kteří, jak předpokládám, zabili bachaře a vzali si jeho zbraň, chtělo něco podniknout.“

„Tři.“

„Kteří?“

„Hautin, Arnaud a Marceau.“

„Už chápu. Říkejte si, co chcete, žádná vzpoura to nebyla.“

„Lžeš, Motýlku,“ říká Filissari. „Ta vzpoura se měla provést na

Královském ostrově, udal to Girasolo, ale my tomu nevěřili. Dnes vidíme, že všechno, co říkal, byla pravda. Takže si z nás děláš blázny, Motýlku.“

„V tom případě, jestliže máte pravdu vy, jsem já udavač a Bláznivý Petříček taky, i Carbonieri a Galgani a všichni korsičtí bandité z Královského a všichni chlapi z podsvětí. Přeze všechno, co se stalo, tomu nevěřím. Kdyby to byla vzpoura, vedli bychom ji my, a ne někdo jiný.“

„Co mi to tu povídáte? Nikdo s tím nemá nic společného? Vyloučeno!“

„Tak mi řekněte, kdo z ostatních něco podnikl? Ještě někdo další kromě těch tří? Hnul tady někdo prstem, aby se postavil před barák na stráž, když jsou vevnitř čtyři ozbrojení dozorci plus velitel, pan

Filissari, a všichni ozbrojeni? Kolikpak je na Svatém Josefu člunů?

Jedna jediná bárka. Copak to stačí pro šest set lidí? Nejsme přece pitomci. A pak zabíjet, aby člověk mohl utéct! I když předpokládáme, že by jich dvacet uteklo, znamená to, že by museli být nutně kdekoliv zatčeni. Veliteli, nevím ještě, kolik lidí zabili vaši muži a vy sám, ale jsem si skoro jist, že to byli samí nevinní. A teď co to má znamenat, že nám tu chtějí rozmlátit těch pár věcí, které máme?

Zdá se, že váš hněv je oprávněný, ale nezapomínejte, že od toho dne, kdy tu zakážete, aby si těžcí trestanci alespoň minimálně zpříjemnili život, od toho dne můžete počítat skutečně se vzpourou.

Bude to vzpoura, která bude kolektivní sebevraždou. Když chcípnout, tak chcípnout. Chcípli bychom všichni společně. Bachaři i trestanci. Pane Dutaine, mluvil jsem k vám upřímně a otevřeně.

Myslím, že si to zasloužíte už proto, že jste se přišel informovat, než podniknete nějaké kroky. Nechte nás na pokoji.

„A co ti, co v tom mají prsty?“ říká znovu Filissari.

„Ty si musíte najít sami. My nic nevíme a nemůžeme vám v tom nijak pomoci. Opakuju, že tahle historie je šílený podnik paďourů, my s tím nemáme nic společného.“

„Pane Filissari, až se všichni vrátí z práce do baráku nebezpečných, dejte zavřít dveře, dokud nedostanete jiný rozkaz. Dva dozorci u dveří, s nikým nenakládejte surově a neničte, co jim patří.

My odcházíme.“ A odešel s ostatními bachaři.

Uf! To jsme se dostali do pěkné kaše. Když Filissari zavíral dveře, štěkl na mne:

„Měl jsi štěstí, že jsem napoleonista!“

Netrvalo ani hodinu a skoro všichni z našeho baráku se vrátili.

Chybí jich ještě osmnáct: bachaři si uvědomili, že je ve své horlivosti zavřeli do jiných budov. Když konečně přišli, dověděli jsme se, co se vlastně semlelo. Jeden stephanský zloděj mi vypráví polohlasem: „Představ si, Motýlku, že jsme táhli asi tunovej balvan asi tak čtyři sta metrů daleko. Cesta, kde se vláčejí kameny, není dost zřetelná, a tak jsme se dostali ke studni asi tak čtyři sta metrů od domu, co bydlí velitel. U tý studně se vždycky dělala zastávka. Je ve stínu kokosovníků, asi v půli cesty. Zastavili jsme se tam jako obyčejně.

Nabrali jsme kýbl studený vody ze studně a pili jsme, ostatní si namáčeli kapesníky, aby si je dali na hlavu. Přestávka trvá vždycky asi deset minut. Bachař si taky sedl na okraj studny. Sundal si přilbu a právě si utíral čelo a hlavu velkým kapesníkem. Najednou se k němu zezadu přiblížil Arnaud s motykou. Nezdvihl ji, takže nikdo nemohl bachaře upozornit výkřikem. Zdvihnout motyku a uhodit ostrim bachaře doprostřed lebky netrvalo ani vteřinu. Hlava byla vejpůl a bachař spadl, ani nepíp. Hned jak se svalil, Hautin, kterej přirozeně číhal z druhý strany, mu sebral pušku a Marceau mu odepjal pás s bouchačkou. Vzal ji do ruky, otočil se k celýmu komandu a říká: ,Tohle je vzpoura. Kdo jde s náma, ať se k nám přidá.`

Ani jeden z poskoků se nepohnul, ani nezakřičel a nikdo z celý čety neprojevil úmysl se k nim přidat. Arnaud se na nás na všechny podíval,“ pokračuje muž ze Stephanu, „a říká: ,Vy bando zbabělců, my vám ukážeme, co je to bejt chlap!` Arnaud vzal Hautinovi pušku z rukou a oba se rozběhli k velitelovu domu. Marceau zůstal na místě a postavil se stranou. V ruce má velkou bouchačku a řve:

,Nehejbat se, nemluvit a nekřičet. Jste poserové a lehněte si hubou k zemi!` Z místa, kde jsem ležel, jsem viděl všechno, co se stalo.

Když Arnaud šel nahoru po schodech do velitelova domu, Arab, co u velitele pracuje, otvíral právě dveře. Měl u sebe obě holčičky.

Jednu vedl za ruku, druhou měl v náručí. Oba byli překvapeni a Arab s děvčátkem v ruce dal Arnaudovi kopanec. Ten chtěl Araba zabít, jenže ten popadl holčičku a napřáhl ji proti němu. Nikdo nevykřikl. Ani poskok, ani nikdo jinej. Arnaud namířil na Araba puškou několikrát z různých stran. Pokaždý se holčička octla před hlavní. Hautin přiběhl z druhý strany a chytil Araba za kalhoty. Ten spadl a v tu chvíli hodil holčičku proti pušce, kterou držel Arnaud v ruce. Arnaud neudržel na schodech rovnováhu, a tak spadli všichni tři, jeden přes druhýho, on, děvčátko i Arab, kterýmu Hautin podtrhl nohu. Nejdřív začaly křičet děti, potom Arab a nakonec začali nadávat Hautin a Arnaud. Arab popadl pušku, ke které se dostal rychleji než oni, ale drží ji jenom v levý ruce, za hlaveň. Hautin mu znovu chytil nohu. Arnaud ho popadl za pravou ruku a Arab udělal kotrmelec. Když vstal, byl asi deset metrů od pušky.

Ve chvíli, kdy se pro ni všichni tři rozběhli, padla první rána, kterou vystřelil bachař z komanda shrabujícího suchý listí. Velitel se objevil v okně a začal střílet jednu ránu za druhou, ale z obavy, aby nezasáhl svýho Araba, střílel na místo, kde ležela puška. Hautin a Arnaud se rozběhli k táboru cestou, co běží podél břehu, pronásledováni ranami z pušek. Hautin se svou ztuhlou nohou nemohl utíkat tak rychle a dostal ji dřív, než doběhl k moři. Arnaud vlezl do vody v místě mezi tím bazénem, co se staví, a plovárnou dozorců.

Tam je vždycky plno žraloků. Arnaudovi hvízdali kulky kolem hlavy, protože veliteli a bachaři od suchýho listí přišel na pomoc další bachař. Schoval se za velkej kámen.

,Vzdej se,` křičí bachaři, ,zachráníš si život.`

,Nikdy,` odpovídá Arnaud, ,to se dám radši sežrat od žraloků, aspoň se nebudu muset dívat na vaše odporný huby.`

A vykročil do moře přímo proti žralokům. Zřejmě dostal kulku, protože se na okamžik zastavil. Přesto stříleli bachaři dál. Arnaud pokračoval dál v chůzi, neplaval. Ještě neměl horní polovinu těla ve vodě, když na něho žraloci zaútočili. Bylo zřetelně vidět, jak uhodil pěstí žraloka, kterej vyskočil z vody a vrhl se na něho. Potom byl doslova rozčtvrcenej, protože žraloci ho trhali ze všech stran, ani mu nejdřív neurvali ruce a nohy. Netrvalo ani pět minut a Arnaud zmizel.

Bachaři vystříleli nejmíň sto ran na tu hromadu těl, kterou tvořili

Arnaud a žraloci. Zastřelili jenom jednoho žraloka, kterej potom připlaval k pláži břichem vzhůru, protože se tam seběhli bachaři ze všech stran. Marceau si myslel, že si zachrání život tím, že hodí revolver do studny, ale Arabové vstali a ranami holí, pěstí a kopanci ho přistrkali k bachařům a řekli jim, že patří ke vzbouřencům. Přestože byl samá krev a ruce držel vzhůru, bachaři ho zabili ranami z revolveru a pušek. Jeden ho dorazil tím, že mu rozmlátil hlavu pažbou pušky, kterou držel za hlaveň a mával s ní jako s kyjem.

Do Hautina vystřílel každej bachař celej zásobník. Bylo jich třicet a každej měl šest ran, takže do něho nasázeli, do živýho i do mrtvýho, asi sto padesát ran. Trestanci, který zabil Filissari, byli chlapi, co o nich Arabové prohlásili, že nejdřív udělali pár kroků, jako by chtěli jít s Arnaudem, a potom dostali strach. Byla to čirá lež, protože jestli tam byli spoluspiklenci, stejně se nikdo nepohnul.“

Trvá to už dva dny, co jsme všichni zavření, každá kategorie vjiné místnosti. Nikdo nechodí do práce. U dveří se každé dvě hodiny střídají stráže. Mezi budovami jsou další stráže. Je zakázáno mluvit zjedné budovy do druhé a vyklánět se z oken. Do dvora je vidět jenom z chodbičky, kterou tvoří dvě řady lůžek, skrze zamřížované dveře, když si člověk stoupne hodně dozadu. Z Královského ostrova přišli bachaři jako posila. Ani jeden trestanec není venku. Ani

Arabové-klíčníci. Všichni jsou zavření. Občas je vidět nahého člověka, který jde v doprovodu bachaře k disciplinárním celám, ale už u toho není křik ani rány. Bachaři se postranními okny často dívají dovnitř. Přede dveřmi stojí dvě stráže, jedna po levé a druhá po pravé straně. Střídají se často, po dvou hodinách, ale nikdy si nesednou a ani si nepřehazují zbraně přes rameno: drží pušku v levé ruce, připravenou ke střelbě.

Rozhodli jsme se, že budeme hrát poker v malých skupinách po pěti. Nehrajeme marseillaisu ani žádné velké společné hry, protože je u toho mnoho hluku. Marquetti, který hrál na housle Beethovenovu sonátu, musel přestat.

„Nech toho hraní, my bachaři máme smutek.“

Ne jenom v baráku, ale v celém táboře je neobvyklé napětí. Žádná káva, žádná polévka. Jeden bochníček chleba ráno, hovězí konzerva v poledne, hovězí konzerva večer, jedna plechovka pro čtyři muže. Protože nám nic nezničili, máme kávu i potraviny: máslo, olej, mouku atd. Ostatní baráky nemají už nic. Když ze záchodu začal stoupat kouř z ohně, na kterém si někdo vařil kávu, nařídil jeden bachař, aby se oheň uhasil. Kávu si chtěl uvařit starý Marseillan, starý mazák jménem Niston. Vařil ji na prodej. Měl tu odvahu, že bachaři odpověděl:

„Jestli chceš oheň uhasit, tak si ho příjď uhasit sám.“

Nato vystřelil bachař několik ran do okna. Káva i oheň byly v okamžiku rozmetány.

Niston dostal kulku do nohy. Všichni jsou v příliš předrážděném stavu. Okamžitě jsme si pomysleli, že nás chtějí všechny postřílet, a padli jsme břichem k zemi.

Velitelem stráží je v tuto hodinu ještě Filissari. Přiběhl jako blázen, v doprovodu čtyř bachařů. Bachař, který střílel, vysvětluje, co se stalo, je to rodák z Auvergne. Filissari mu začal nadávat korsicky a bachař, který ničemu nerozuměl, nedokázal odpovědět nic jiného než:

„Já vám nerozumím.“

Všichni jsme si vylezli na visutá lůžka. Nistonovi krvácí noha.

„Neříkejte, že jsem zraněnej, byli by schopni mě venku odprásknout.“ Filissari přistoupil k mříži. Marquetti s ním mluví korsicky.

„Můžete si uvařit kávu, to, co se stalo, se už nebude opakovat.“

A odešel.

Niston měl štěstí, že kulka nezůstala uvnitř: vnikla mu do těla na spodní straně svalu a vyšla ven v polovině nohy. Ovázali mu ji obinadlem, krev přestala téct a dali mu octový obvaz.

„Motýlku, pojďte ven.“ Je osm hodin večer a tedy tma.

Bachaře, který mě volá, neznám, je to asi nějaký Bretonec.

„Proč bych měl v tuhle hodinu chodit ven? Nemám tam co dělat.“

„Chce s vámi mluvit velitel.“

„Tak mu řekněte, ať příjde sem. Já nikam nejdu.“

„Odmítáte?“

„Ano, odmítám.“

Kamarádi se ke mně seběhli. Udělali kolem mne kruh. Bachař mluví za zavřenými dveřmi. Marquetti jde ke dveřím a říká:

„Nepustíme Motýlka ven, dokud nepříjde velitel.“

„Ale vždyť si pro něho velitel poslal.“

„Řekněte mu, ať příjde sám.“

Za hodinu se u dveří objevili dva mladí bachaři. Doprovází je

Arab, který pracuje u velitele. Ten, co ho zachránil a zabránil vzpouře.

„Motýlku, to jsem já, Mohamed. Jdu pro tebe, velitel tě chce vidět, nemůže sem přijít.“

Marquetti mi říká:

„Motýlku, ten Arab má pušku.“

Nato jsem vystoupil z kruhu přátel. Skutečně, Mohamed má pod paží pušku. Co člověk v kolonii všechno neuvidí. Trestanec úředně ozbrojený puškou.

„Pojď,“ říká mi Arab. „Mám tě doprovodit a případně bránit.“

Já tomu však nevěřím.

„Tak pojď s námi.“

Vyšel jsem ven, Mohamed se postavil vedle mne a oba bachaři za mne. Jdu na velitelství. Když jsem míjel strážnici u vchodu do tábora, řekl mi Filissari:

„Motýlku, doufám, že mi nemáš co vyčítat.“

„Já osobně ne, ani nikdo z baráku nebezpečných. Jestli někdo jiný, to nevím.“

Sestoupili jsme k velitelství. Dům i břeh jsou osvětleny karbidovými lampami, které se snaží ozářit všechno kolem, ale moc se jim to nedaří. Cestou mi Mohamed dal krabičku gauloisek.

Když jsem vstoupil do místnosti, silně osvětlené dvěma karbidovými lampami, uviděl jsem, že tam sedí velitel z Královského ostrova, zástupce velitele, velitel ze Svatého Josefa, velitel káznice a zástupce velitele ze Svatého Josefa.

Venku jsem si všiml čtyř Arabů, které hlídali bachaři. Poznal jsem mezi nimi dva z pracovní čety, kde se všechno semlelo.

„Motýlek je tady,“ říká Arab.

„Dobrý večer, Motýlku,“ říká velitel ze Svatého Josefa.

„Dobrý večer.“

„Sedni si tamhle na tu židli.“

Otočil jsem se ke všem tváří. Dveře z pokoje jsou otevřeny do kuchyně, odkud mi přátelsky kyne Lisettina kmotra.

„Motýlku,“ říká velitel z Královského ostrova, „velitel Dutain vás pokládá za muže hodného důvěry, kterou jste si získal pokusem o záchranu neteře jeho ženy. Já vás znám jenom z úředních zpráv, které vás prezentují jako člověka nebezpečného ve všech směrech.

Zapomenu na ty úřední zprávy a budu věřit kolegovi Dutainovi.

Podívejte se. Teď sem určitě přijede vyšetřovací komise a všichni trestanci všech kategorií budou muset vypovídat, co vědí. Je jisté, že vy a několik dalších máte vliv na všechny vězně a že se zachovají do slova a do písmene podle toho, co jim řeknete. Chtěli jsme znát vaše mínění o vzpouře a také, jestli máte jakous takous představu, jak by mohli vypovídat především lidé z vašeho baráku a potom ostatní.“

„Já nemám, co bych řekl, ani nebudu ovlivňovat to, co řeknou ostatní. Jestli příjde komise a skutečně zahájí vyšetřování v této atmosféře, budete všichni sesazeni.“

„Co to tady říkáš, Motýlku? Já a mí kolegové ze Svatého Josefa jsme přece potlačili vzpouru.“

„Vy byste se možná mohli zachránit, ale velitelé z Královského ostrova ne.“

„Vysvětlete, jak to myslíte!“ Oba velitelé z Královského ostrova vstali a hned si zase sedli.

„Jestli budete dál oficiálně mluvit o vzpouře, jste všichni ztraceni. Jestli příjmete mé podmínky, zachráním všechny kromě Filissariho.“

„Jaké podmínky?“

„Za prvé, aby se život okamžitě vrátil do normálních kolejí od zítřka od rána. Co se má vypovídat před komisí, na to můžeme mít vliv, jen když budeme moci mluvit mezi sebou. Je to pravda?“

„Ano,“ říká Dutain, „ale jak to má zachránit nás?“

„Vy z Královského ostrova jste veliteli ne jenom na Královském, ale na všech třech ostrovech.“

„Správně.“

„No, a vy jste dostali udání od Girasola, který píchl, že se připravuje vzpoura pod vedením Hautina a Arnauda.“

„Taky Carbonieriho,“ dodal jeden bachař.

„Ne, to není pravda. Carbonieri byl Girasolův osobní nepřítel už z Marseille a Girasolo ho do toho zapletl schválně. Vy jste tedy na žádnou vzpouru nevěřili. Proč? Řekl vám, že cílem vzpoury bylo pozabíjet ženy, děti, Araby a bachaře, a to se vám zdálo nepravděpodobné. Ostatně na Královském by byly pro osm set lidí jenom dva čluny a na Svatém Josefu jeden na šest set lidí. Žádný rozumný člověk by se nikdy do ničeho takového nepustil.“

„Jak to všechno víš?“

„To je moje věc, ale jestli budete dál mluvit o vzpouře, i kdybyste mě dali odstranit, stejně to všechno bude řečeno a prokázáno. Takže odpovědnost máte vy z Královského ostrova, protože jste poslali ty dva na Svatého Josefa, ale neoddělili jste je od sebe.

Logický závěr, k němuž musí vyšetřování dojít a na základě kterého nemůžete uniknout těžkým sankcím, je, že jste jednoho měli poslat na Ďábla a druhého na Svatého Josefa, i když uznávám, že bylo těžké uvěřit téhle šílené historii. Jestli budete dál mluvit o vzpouře, znovu to zdůrazňuji, potopíte sami sebe. Jestliže však příjmete mé podmínky, za prvé, jak už jsem vám řekl, aby od zítřka začal normální život, za druhé, aby všichni, koho jste zavřeli do cel jako podezřelé ze spoluúčasti na komplotu, byli okamžitě propuštěni a aby nebyli vyslýcháni jako spoluspiklenci při vzpouře, protože žádná vzpoura neexistuje, za třetí, aby Filissari byl okamžitě poslán na Královský ostrov především kvůli své osobní bezpečnosti, protože jestliže neexistovala žádná vzpoura, jak zdůvodníte vraždu tří mužů? a potom proto, že tenhle dozorce je nízký vrah, a když začal řádit ve chvíli, kdy aféra propukla, měl šílený strach a chtěl všechny pozabíjet včetně nás v našem baráku. Jestliže příjmete tyto podmínky, zařídím zase já, že všichni prohlásí, že Arnaud, Hautin a Marceau to udělali proto, aby způsobili před smrtí co nejvíce zla.

To, co udělali, se nedalo předvídat. Neměli spojence ani důvěrníky.

Podle toho, co všichni říkají, se rozhodli spáchat sebevraždu tak, že zabijí co nejvíc lidí, než budou sami zabiti. Jestli chcete, půjdu teď do kuchyně, vy se zatím můžete poradit a dát mi odpověď.“

Odešel jsem do kuchyně a zavřel jsem za sebou dveře. Paní Dutainová mi stiskla ruku a dala mi kávu s koňakem. Arab Mohamed řekl:

„Za mne ses nepřimluvil?“

„To je velitelova věc. Od chvíle, co ti dal do ruky zbraň, je zřejmý, že ti chce dát milost.“

Lisettina kmotra mi říká potichu: „Ti si to slízli, páni z Královského.“

„Bodejť, to by bylo pro ně moc snadné, prohlásit, že na Svatém

Josefu vypukla vzpoura a že to tam měli vědět všichni kromě vašeho muže.“

„Motýlku, všechno jsem slyšela a hned jsem pochopila, že mluvíte v náš prospěch.“

„To je pravda, paní Dutainová.“

Dveře se otevřely.

„Motýlku, pojď dál,“ řekl jeden bachař.

„Posaďte se, Motýlku,“ řekl velitel z Královského ostrova. „Po diskusi jsme došli k jednomyslnému závěru, že máte určitě pravdu.

Žádná vzpoura nebyla. Ti tři trestanci se rozhodli spáchat sebevraždu a předtím zabít co nejvíc lidí, takže zítra začne normální život.

Pan Filissari bude přeložen ještě dnes v noci na Královský ostrov.

Jeho případ se týká nás a tady nepotřebuji vaši spolupráci. Počítáme, že dodržíte slovo.“

„Spolehněte se. Na shledanou.“

„Mohamede a dva pánové dozorci, odveďte Motýlka do jeho baráku. Ať sem příjde Filissari, pojede s námi na Královský ostrov.“

Po cestě říkám Mohamedovi, že bych si přál, aby byl propuštěn.

Děkuje mi.

„Tak co ti bachaři chtěli?“

V absolutním tichu vyprávím nahlas přesně slovo od slova, co se stalo.

„Jestli někdo nesouhlasí, nebo jestli někdo chce kritizovat tento způsob vyřešení aféry, na kterým jsem se s bachaři shodl jménem všech ostatních, ať to řekne.“

Všichni jsou se mnou jednohlasně zajedno.

„Podle tebe uvěřili, že v tom nikdo jinej nejede?“

„Ne, ale jestli nechtějí, aby se v tom vezli sami, musí tomu uvěřit. A jestli my nechceme mít opletačky, musíme tomu taky uvěřit.“

Dnes ráno v sedm hodin propustili všechny z cel disciplinárního oddělení. Bylo v nich přes sto dvacet lidí. Nikdo nešel do práce, ale všechny baráky jsou otevřené a dvůr je plný trestanců, kteří svobodně mluví, kouří a podle chuti se buď opalují, nebo stojí ve stínu.

Niston šel do nemocnice. Carbonieri mi říká, že na dveřích přinejmenším osmdesáti ze sta cel už visely cedulky: „Podezřelý ze spoluúčasti na vzpouře.“

Teď, když už jsme všichni pohromadě, dovídáme se pravdu. Filissari zabil jenom jednoho člověka, ty druhé dva zabili dva mladí bachaři, kterým chlapi vyhrožovali. Seběhli se, a protože si mysleli, že se začne zabíjet, vyrazili s noži, aby aspoň jednoho zabili, než zemřou sami. Tak se tedy stalo, že se skutečná vzpoura, která naštěstí ztroskotala na samém začátku, změnila v originální sebevraždu tří trestanců. Tuto tezi přijali oficiálně všichni Správa i vězňové. Nakonec z toho zůstala legenda nebo pravdivá historie, nebo vlastně asi něco mezi tím.

Pohřeb tří mužů zabitých v táboře a s nimi Hautina a Marceaua se prý odehrál takto: protože ve člunu je jenom jedna bedna, sloužící za rakev, z které se mrtvoly šoupají do moře, položili je bachaři všechny na dno člunu a všechny najednou hodili žralokům. Počítalo se s tím, že ti poslední budou mít dost času, aby se s kameny na nohou potopili, zatím co jejich kamarády budou požírat žraloci. Vypravovali mi však, že žádná mrtvola nestačila zmizet v moři a že všech pět mrtvých tančilo s příchodem noci balet v bílém rubáši.

Vypadali prý jako loutky, kterými hýbaly žraločí čumáky a ocasy při téhle hostině, hodné samotného Nabuchodonosora. Bachaři i veslaři prý před tou hrůzou prchli.

Přijela komise a setrvala asi pět dní na Svatém Josefu a dva dny na Královském ostrově. Nebyl jsem vyslýchán zvlášť, podrobili mě běžnému výslechu jako všechny ostatní. Od velitele Dutaina jsem se dozvěděl, že všechno dopadlo výborně. Filissari byl poslán na dovolenou až do té doby, než nastoupí penzi, takže už se nevrátí.

Mohamedovi prominuli celý trest. Velitel Dutain dostal prýmek navíc.

Vždycky se vyskytnou nespokojenci: jeden chlapík z Bordeaux se mě včera zeptal:

„A co z toho máme my, že jsme to bachařům takhle zařídili?“

Podíval jsem se na něho: „Maličkost. Padesát nebo šedesát chlapů nedostalo pět let káznice za spoluúčast na vzpouře. Myslíš si, že to není nic?“

Tahle bouře se naštěstí uklidnila. Jakési tajné spojenectví mezi dozorci a trestanci úplně vyvedlo z konceptu slavnou vyšetřovací komisi, která možná sama nechtěla nic jiného, než aby všechno dobře dopadlo.

Já osobně jsem nic nezískal ani neztratil. Snad jsou mi kamarádi vděčni, že se nezavedla přísnější disciplína. Naopak, stalo se dokonce to, že zrušili vláčení kamenů. Tahle hrozná práce byla úplně zlikvidována. Tahají je teď buvoli a trestanci je jen ukládají na místo. Carbonieri se vrátil do pekárny. Já se snažím dostat se zpátky na Královský ostrov. Zde totiž není dílna a je proto vyloučeno postavit vor.

Příchod Pétaina do vlády zkomplikoval vztahy mezi vězni a dozorci. Všichni ze Správy prohlašují hodně nahlas, že jsou „pétainovci“, a jeden bachař z Normandie mi dokonce prohlásil:

„Víte, co vám řeknu, Motýlku, já nebyl jakživ republikán.“

Na Ostrovech nemá nikdo rádio, takže nemáme žádné zprávy.

Navíc se říká, že na Martinique a na Guadeloupu zásobujeme německé ponorky. Člověk neví, co si má o tom myslet. Každou chvilku propukají hádky.

„Víš, co ti řeknu, Moty? Teď by se měla udělat vzpoura a dát

Ostrovy de Gaullovým Francouzům.“

„Ty myslíš, že dlouhej Karlíček potřebuje trestaneckou kolonii? K čemu by mu byla?“

„K čemu! Dostal by dva až tři tisíce lidí!“

„Malomocný, cvoky, tuberáky a chlapy s úplavicí? Nedělej si srandu! Není přece tak pitomej, aby si pověsil na krk trestance.“

„A co ty dva tisíce zdravejch?“

„To je něco jinýho, když je pustěj na svobodu, neznamená to, že jim hned dají flintu do ruky. Ty si myslíš, že válka je jeden útok? Ten trvá deset minut. Válka trvá léta. Když chce někdo bejt dobrej voják, musí být vlastenec. Ať už se vám to líbí nebo ne, já tady nevidím jedinýho chlapa, co by byl ochotnej dát život za Francii.“

„A proč by ho taky někdo dával, po tom všem, co nám udělali?“

„Tak vidíte, že mám pravdu. Naštěstí to bidlo Karlíček má na válčení jiný lidi, než jste vy. Ale stejně, když si člověk uvědomí, že ti syčáci Němci jsou u nás. A že jsou Francouzi, kteří s nima spolupracujou. Všichni bachaři tady bez výjímky prohlašují, že jsou s Pétainem.“

Hrabě de Bérac říká: „Možná, že bychom se takhle mohli vykoupit.“ A tu se stalo něco zvláštního. Nikdy předtím nikdo nemluvil o možnosti se vykoupit a teď najednou všem chlapům z podsvětí i paďourům, všem těm chudákům trestancům svitlo světýlko naděje.

„Co říkáš, Motýlku, neuděláme tu vzpouru a nedáme se k dispozici de Gaullovi?“

„Je mi velice líto, ale já se nepotřebuju v ničích očích vykupovat.

Kašlu na francouzskou justici a na její ,rehabilitace`. Pokřtím se na

,rehabilitovanýho` sám, má povinnost je uprchnout a stát se normálním člověkem, kterej žije ve společnosti a není pro ni nebezpečnej. Myslím si, že pořádnej chlap nemůže udělat nic jinýho a nijak jinak. Nemůžu využít jakýkoliv akce, abych se odtud dostal. Dát

Ostrovy dlouhýmu Karlíčkovi, na tom já nemám zájem, a vsadím se, že on taky ne. A na druhý straně, když něco takovýho podniknete, víš, co řeknou ti pánové nahoře? Že jste se zmocnili Ostrovů, abyste se dostali na svobodu, a že to nebylo žádný gesto pro svobodnou Francii. A pak, víte, kdo má vlastně pravdu? De Gaulle, nebo

Pétain? Já o tom nevím absolutně nic. Já jenom trpím jako nešťastnej pitomec, že mi obsadili Francii, myslím na svou rodinu, na rodiče, na sestry, na neteře.“

„To jsme takový měkkotiny, že si děláme tolik starostí kvůli společnosti, která s náma neměla nejmenší slitování?“

„Vždyť je to koneckonců normální, protože všichni policajti a francouzskej justiční aparát, všichni ti četníci a bachaři, to přece není Francie. To je zvláštní vrstva lidí, úplně pokřivenejch charakterů. Kolik z těch lidí je dnes ochotnejch dělat Němcům pucfleky.

Vsaď se, že francouzská policie zatejká Francouze a vydává je německejm úřadům. Nechme toho. Já říkám a opakuju, že se žádný vzpoury nezúčastním, ať má jakejkoliv motiv. Jedině abych utekl, ale co by to bylo za útěk?“

Mezi jednotlivými tábory probíhají těžké diskuse. Jedni jsou pro de Gaulla, druzí pro Pétaina. Ale v podstatě nikdo nic neví, protože, jak jsem už říkal, ani dozorci, ani trestanci nemají jediný rozhlasový přijímač. Zprávy přicházejí z lodí, které se zastavují na ostrově a přivážejí nám trochu mouky, sušené zeleniny a rýže. Vidíme válku z příliš velké dálky, než abychom ji mohli chápat.

Do Svatého Vavřince nad Maroni prý přijel člověk verbovat pro svobodnou Francii. V trestanecké kolonii nikdo neví nic, ví se jenom to, že Němci jsou v celé Francii.

Legrační příhoda: Na Královský ostrov přijel kněz a po mši měl kázání. Říkal:

„Kdyby byly Ostrovy napadeny, dostanete zbraně, abyste mohli pomáhat dozorcům bránit francouzské území.“ Je to autentický výrok. Ten flanďák je rozkošný. Skutečně o nás musí mít ubohé mínění. Žádat trestance, aby hájili své cely! Má poklona, v kolonii je možné všechno!

Pro nás se válka projevuje tím, že jsme dostali dvakrát tolik bachařů než předtím, a to od těch nejmenších šarží až po velitele a vrchní dozorce. Navíc spoustu inspektorů, z nichž někteří mají velice zřetelný německý nebo alsaský přízvuk. Velice málo chleba.

Dostáváme jen čtyři sta gramů. Velice málo masa.

Zkrátka jediná věc, kterou nám přidali, je zvýšená sazba za prošvihnutý útěk: odsouzení k smrti a poprava. Protože k obžalovacímu spisu za útěk se dodává: „Pokusil se zběhnout k nepřátelům

Francie.“

Jsem už asi čtyři měsíce na Královském ostrově. Velice jsem se spřátelil s doktorem Germainem Guibertem. Jeho manželka, výjimečná žena, mě požádala, jestli bych jí nezaložil zelinářskou zahradu, aby její rodina snáz přežila ten jalový režim. Udělal jsem jí zahradu, kde pěstuji salát, ředkvičky, zelené fazole, rajčata a baklažány. Je celá šťastná a chová se ke mně jako k dobrému příteli.

Doktor nikdy nepodal ruku dozorci, ať měl jakoukoli hodnost, ale velice často ji podává mně nebo jiným trestancům, s kterými se seznámil a kterých si váží.

Později, když už jsem byl definitivně na svobodě, jsem znovu navázal styky s doktorem Germainem Guibertem prostřednictvím doktora Rosenberga. Poslal mi svou fotografii i fotografii své ženy na Canebiére v Marseille. Vracel se z Maroka a blahopřál mi s radostí, že jsem svobodný a šťastný. Zemřel v Indočíně, když se pokoušel zachránit raněného, který se opozdil. Byl to výjimečný člověk a jeho žena ho byla hodna. Když jsem přijel v roce 1967 do

Francie, měl jsem chuť ji navštívit. Ale upustil jsem od toho, protože mi přestala psát poté, co jsem ji požádal o prohlášení v můj prospěch, které mi skutečně poslala. Od té doby jsem však od ní nedostal už žádnou zprávu. Neznám příčinu toho mlčení, ale ve své duši chovám k oběma největší vděčnost za to, jak se ke mně chovali u svého rodinného krbu na Královském ostrově.

DEVÁTÝ SEŠIT

SVATÝ JOSEF

SMRT CARBONIERIHO

Včera dostal můj přítel Matyáš Carbonieri ránu nožem přímo do srdce. Ta vražda rozpoutala sérii dalších vražd. Byl v umývárně, nahý, a tu ránu dostal, právě když se umýval a měl obličej plný mýdla. Když se člověk sprchuje, otevře si obyčejně nůž a položí si ho na šaty, aby si ho stačil vzít, kdyby se náhle přiblížil někdo, o kom se dá předpokládat, že je to nepřítel. Neudělal to, a to ho stálo život. Chlap, který mi zabil kamaráda, je Armén, celý život byl pasákem.

S velitelovým dovolením jsem s pomocí ještě jednoho trestance snesl svého přítele až ke břehu. Je těžký, a když jsme šli dolů po svahu, museli jsme si třikrát odpočinout. Dal jsem mu k nohám přivázat veliký kámen a místo provazu drát. Žraloci nebudou moci překousnout drát a tělo se potopí, než je stačí roztrhat.

Zvon zvoní a my scházíme ke břehu. Je šest hodin večer. Slunce zapadá za obzor. Nastoupili jsme do člunu. Matyáš spí svůj věčný spánek v té proslulé bedně, která slouží všem stejně. Víko je zavřené. Pro něho už všechno skončilo.

„Kupředu! Zaber,“ říká bachař u kormidla. Ani ne za deset minut jsme dojeli k průplavu, jímž proudí moře mezi Královským ostrovem a Svatým Josefem. Vtom se mi náhle sevřelo hrdlo.

Z vody se vynořily desítky žraločích ploutví, které rychle kroužily na malém prostoru asi čtyři sta metrů kolem nás. Tady jsou ti požírači trestanců, všichni se dostavili na schůzku přesně včas.

Dej Bůh, aby neměli čas chytit mého přítele. Vesla se zvedla na rozloučenou. Nadzvedli jsme bednu. Matyášovo tělo, zabalené v pytlech od mouky a tažené vahou kamene, se rychle dotklo moře.

Hrůza! Sotva se ponořil do vody a já už myslel, že zmizel, objevil se znovu nad hladinou. Vyzdvihlo ho do vzduchu nějakých sedm, deset nebo dvacet žraloků, bůhví kolik jich bylo. Než stačil člun poodjet zpátky, byly pytle od mouky strženy a tu se stala nevysvětlitelná věc. Matyáš se na dvě nebo tři vteřiny objevil nad vodou vstoje. Má už ukousnuté pravé předloktí. Půl těla má nad vodou, přibližuje se přímo ke člunu a teprve potom se kolem něho voda začne vařit ještě víc a zmizí navždycky. Žraloci podpluli člun a začali narážet do dna. Jeden muž ztratil rovnováhu a málem spadl do vody.

Všichni včetně bachařů jsou zdrceni. Poprvé jsem dostal chuť zemřít. Stačilo málo, a byl bych skočil mezi žraloky a navždycky zmizel z tohoto pekla.

Stoupám pomalu vzhůru od břehu do tábora. Nikdo mě nedoprovází. Dal jsem si nosítka na ramena a došel jsem k plošince, kde můj buvol Brutus napadl Dantona. Zastavil jsem se a sedl jsem si.

Je teprve sedm hodin večer, ale už je tma. Na východě je nebe ještě trochu ozářeno několika jazyky slunce, které už zmizelo za obzorem. Všechno ostatní je černé, jen tu a tam probodne tmu hledáček z majáku na ostrově. Je mi těžko.

Máš, cos chtěl! Tak sis přál vidět nějaký pohřeb, až to byl pohřeb tvého přítele. Teď jsi to viděl, a jak! Zvon i všechno ostatní. Jsi spokojený? Tvá chorobná zvědavost byla ukojena.

Zbývá oddělat toho chlapa, co ti zabil kamaráda. Kdy? Dnes v noci. Proč dnes v noci? To je moc brzy, chlap bude číhat jako rys.

Je jich v partě deset. Nebudu přece pitomý a nebudu nic takového dělat překotně. S kolika lidmi mohu počítat? Se čtyřmi, plus já, to je pět. V pořádku. Musíme ho zlikvidovat. A jestli to bude možné, pojedu potom na Ďábla. Tam nebudu dělat žádný vor, žádné přípravy, nic. Dva pytle s kokosovými ořechy a hup do moře. Vzdálenost k pevnině je relativně krátká, čtyřicet kilometrů přímou čarou.

Když vezmu v úvahu vlny, vítr, přílivy a odlivy, bude z toho sto dvacet kilometrů. Půjde jen o to, abych vydržel. Jsem silný, a když si sednu na pytel obkročmo jako na koně, musím to dokázat za dva dny.

Vzal jsem nosítka a šel nahoru do tábora. Když jsem došel ke dveřím, stráž mě začala šacovat, což je neobvyklé. Nikdy se to neděje. Bachař mi sebral nůž.

„To chcete, aby mě odkrouhli? Proč mě odzbrojujete? Víte, že mě tím posíláte na smrt? Jestli mě někdo zabije, bude to vaše vina.“

Nikdo neodpovídá, ani bachaři, ani arabští poskokové. Otevřeli dveře a vstoupil jsem do místnosti.

„Není tady vůbec vidět, proč svítí ze třech lamp jenom jedna?“

„Moty, pojďsem.“ Grandet mě zatáhl za rukáv. V místnosti není skoro žádný hluk, hned se pozná, že se stane, nebo stalo něco zlého.

„Nemám kudlu. Prošacovali mě a sebrali mi ji.“

„Dnes v noci ji nebudeš potřebovat.“

„Proč?“

„Armén a jeho kamarád jsou na záchodě.“

„Co tam dělají?“

„Jsou mrtví.“

„Kdo je oddělal?“

„Já.“

„To šlo rychle. A co ostatní?“

„Zůstali z party čtyři. Paulo mi dal čestný slovo, že nic nepodniknou a že počkají na tebe, jestli budeš souhlasit, aby to tím skončilo.“

„Dej mi nějakej nůž.“

„Tady máš můj. Zůstanu tady v koutě, běž si s nima promluvit.“

Blížím se k jejich partě. Oči už přivykly šeru. Konečně rozeznávám skupinu lidí. Všichni čtyři stojí před lůžky, těsně vedle sebe.

„Paulo, chceš se mnou mluvit?“

„Chci.“

„Sám, a nebo před kamarádama? Co mi chceš?“

Nechávám obezřetně mezi nimi a mnou vzdálenost metr padesát. Nůž mám otevřený v levém rukávě a rukojeť svírám dlaní.

„Chtěl jsem ti říct, že tvůj přítel byl, myslím, už dost pomstěnej.

Ty jsi ztratil svýho nejlepšího přítele a my jsme ztratili dva. Podle mýho názoru by to tím mohlo skončit. Co na to říkáš?“

„Paulo, beru tvou nabídku na vědomí. Jestli souhlasíte, mohly by se zatím obě party zavázat, že do tejdna nic nepodniknou. Potom se uvidí, co dál. Souhlasíš?“

„Souhlasím.“

Vrátil jsem se zpátky.

„Tak co říkali?“

„Že podle jejich názoru byl Matyáš smrtí Arména a Sans-Souciho dostatečně pomstěnej.“

„Ne,“ říká Galgani. Grandet neříká nic. Jean Castelli a Ludvík

Gravon jsou pro, aby se udělalo příměří. „A co ty, Moty?“

„Především, kdo zabil Matyáše? Armén. Dobrá. Navrhl jsem jim dohodu. Dal jsem slovo a oni dali svoje slovo, že tejden nikdo z nás nic nepodnikne.“

„Ty nechceš pomstít Matyáše?“ říká Galgani.

„Člověče, Matyáš už je pomstěnej, už jsou kvůli němu dva mrtví.

Proč zabíjet další?“

„Otázka je, jestli o tom věděli. To musíme zjistit.“

„Dobrou noc, odpusťte. Jestli to dokážu, rád bych usnul.“

Potřebuji teď být sám. Natáhl jsem se na lůžko. Najednou cítím, jak po mně klouzá něčí ruka a vytahuje mi zpolehounka nůž. Nějaký hlas šeptá ve tmě: „Jestli můžeš, Moty, klidně spi, ale my budeme v každým případě střídavě držet stráž.“

Smrt mého přítele, tak brutální, odporná a bez vážného důvodu.

Armén ho zabil, protože v noci, když se hrály karty, ho donutil, aby za jednu hru zaplatil sto sedmdesát franků. A ten darebák se cítil ponížen, protože byl přinucen položit se před třiceti nebo čtyřiceti hráči. Matyáš a Grandet ho stiskli každý zjedné strany a nezbývalo mu než poslechnout.

Zabil zbaběle člověka, který byl prototypem čistého dobrodruha a výborného kamaráda mezi lidmi svého druhu. Strašně mě to zasáhlo a mým jediným zadostiučiněním je, že vrahové přežili svůj zločin jen o několik hodin. Než se otočili, bylo po nich.

Grandet jim oběma prosekl krk jako tygr, s rychlostí hodnou mistra v šermu, dřív než se vůbec stačili postavit do střehu. Představuji si, že místo, kde padli, musí být zaplavené krví. Myslím si pitomě: „Mám chuť se zeptat, kdo je odtáhl na záchod.“ Ale nechce se mi mluvit. Mám zavřená víčka, vidím, jak zapadá to tragicky rudé a fialové slunce a svými posledními paprsky ozařuje dantovskou scénu: žraloci se rvou o mého přítele… A potom to vztyčené tělo s amputovaným předloktím, jak se blíží ke člunu!… Tak je to tedy přece pravda, že zvon svolává žraloky a že ty mrchy vědí, že dostanou něco na zub, když zvon zvoní. Vidím ještě ty desítky ploutví s truchlivými stříbrnými odlesky, jak krouží jako ponorky kolem dokola. Bylo jich opravdu víc než sto. Pro mého kamaráda už je tedy konec. Cesta zatracení dokonala své dílo.

Chcípnout na ránu nožem kvůli nějaké pitomosti ve čtyřiceti letech! Chudák Matyáš. Ne, už to nevydržím, ne, ne a ne. Ať si mě žraloci klidně pozřou, ale ve chvíli, až budu riskovat, abych dosáhl svobody, bez kamene, bez pytlů od mouky, bez provazu. Bez diváků, ať už trestanců nebo bachařů, a beze zvonu. Když už mám být sežrán, tak ať mě zhltnou živého, ve chvíli, kdy budu bojovat proti živlům, abych se dostal na Velkou zemi.

S tímhle je konec, definitivní konec. Už žádný dobře připravený útěk ostrov Ďábel, dva pytle kokosových ořechů a na všechno se vykašlat, s pomocí boží všechno půjde.

Koneckonců to bude jenom otázka fyzické zdatnosti. Osmačtyřicet nebo šedesát hodin. Jen jestli tak dlouhá doba, kdy budu ponořen v mořské vodě, a k tomu námaha stehenních svalů, které budou svírat pytle s kokosovými ořechy, najednou nezpůsobí, že mě do nohou chytí křeč. Když budu mít štěstí a podaří se mi dostat se na

Ďábla, musím udělat pár pokusů. Nejdřív se musím dostat z Královského ostrova a odjet na Ďábla. Potom uvidím.

„Spíš, Moty?“

„Ne.“

„Chceš trochu kávy?“

„Když myslíš.“ Posadil jsem se na lůžko a vzal jsem si hrnek teplé kávy, kterou mi podává Grandet zároveň se zapálenou gauloiskou.

„Kolik je hodin?“

„Jedna hodina ráno. Vzal jsem si stráž do půlnoci, ale viděl jsem, že se pořád ještě vrtíš, a myslel jsem, že nespíš.“

„Máš pravdu, nespím. Matyášova smrt mě pořádně rozrušila, ale ten pohřeb, ten mi ještě dodal. Bylo to děsný, víš?“

„Nic mi neříkej, Moty, dovedu si to představit. Neměl jsi tam vůbec chodit.“

„Myslel jsem si, že ty řeči o zvonu jsou pitomost, a pak bych taky v životě nebyl řekl, že když se balvan přiváže drátem, že by se žralokům mohlo podařit chňapnout ho v letu. Chudák Matyáš, celej život budu vidět tu hroznou scénu. A co ty, jak to, žes toho Arména a Sans-Souciho zlikvidoval tak rychle?“

„Když jsem se dověděl, že nám zabili kamaráda, byl jsem na konci ostrova a právě jsem zasazoval najatkách železný dveře. Bylo poledne. Místo do tábora jsem šel do dílen, jako, že tam jdu spravit zámek. Podařilo se mi nasadit na kovovou, metr dlouhou trubku dýku, nabroušenou z obou stran. Rukojeť dýky byla dutá, trubka taky.

Vrátil jsem se do tábora v pět hodin s trubkou v ruce. Bachař se mě zeptal, co to je. Odpověděl jsem mu, že se mi v posteli zlomila dřevěná tyč a že si tam dnes v noci dám tuhle trubku. Když jsem vstoupil do sálu, bylo ještě světlo, ale nechal jsem trubku v umývárně.

Před apelem jsem ji zase vzal. Začínalo se stmívat. Kamarádi mě obstoupili a já jsem rychle nasadil dýku na trubku. Armén a Sans-

-Souci stáli na svejch místech před lůžkama, Paulo byl trochu vzadu. Víš, Jean Castelli a Ludvík Gravon jsou sice príma chlapi, ale jsou staří a nejsou dost pohybliví, aby se mohli bít v takovýhle předem připravený rvačce.

Chtěl jsem to udělat, než příjdeš, abys do toho nebyl zamíchanej.

Kdyby to prasklo, riskoval bys, s tím, co máš na kontě, to nejhorší.

Jean byl na konci místnosti a zhasl jednu lampu. Gravon udělal na druhým konci to samý. Místnost byla skoro beze světla, jenom uprostřed svítila petrolejka. Měl jsem velkou baterku, kterou mi dal

Dega. Jean vykročil první, já za ním. Když jsme došli k nim, zdvihl lampu a pustil jim světlo do očí. Armén byl oslněn a zdvihl levou ruku k očím, takže jsem měl čas propíchnout mu krk svým oštěpem.

Okamžitě nato jsme oslnili Sans-Souciho. Vytáhl nůž a napřáhl ho do prázdna. Dal jsem mu oštěpem takovou ránu, že jsem mu prosekl celej krk. Paulo se vrhl břichem na zem a odkutálel se pod postele. Jean zhasl baterku, takže jsem už dál nepronásledoval Paula pod lůžkem, a to mu zachránilo život.“

„A kdo je zatáhl na záchod?“

„Nevím. Myslím, že to udělala jejich parta sama, aby jim mohli vytáhnout pouzdra z břicha.“

„Ale to tam musí být škaredá kaluž krve?“

„To si dovedeš představit. Byli doslova podřezaní a vytekla z nich všechna šťáva. Ten nápad s baterkou jsem dostal, když jsem si připravoval oštěp. Jeden bachař v dílně si vyměňoval články ve svý baterce. Napadlo mě, že bych mohl použít baterky, a okamžitě jsem šel za Degou, aby mi nějakou opatřil. Můžou klidně udělat prohlídku. Baterku vynesl a vrátil Degovi jeden arabskej poskok a dýku taky. Takže z týhle strany to vybouchnout nemůže. Nemám si co vyčítat. Zabili našeho kamaráda, když měl oči plný mejdla, a já jsem je zabil, když měli oči plný světla. Jsme si kvit. Co ty na to, Moty?“

„Dobře jsi udělal a nevím, jak ti poděkovat, žes Matyáše pomstil tak rychle, a navíc, že tě napadlo mě do té historie nezamíchat.“

„O tom už nemluvme. Udělal jsem svou povinnost. Ty už sis toho odskákal tolik a tak stojíš o to, dostat se na svobodu, že jsem to musel udělat.“

„Děkuju, Grandete. Ano, chci pryč, víc než kdy předtím. Takže mi teď taky pomoz, aby ta historie dál nepokračovala. Když mám být docela upřímnej, velice by mě překvapilo, kdyby byl Armén informoval svou partu, než Matyáše přepadl. Paulo by na tak zbabělou vraždu nepřistoupil. Věděl, co by muselo následovat.“

„Já si to myslím taky. Jenom Galgani říká, že za to můžou všichni.“

„Uvidíme, co se stane v šest hodin ráno. Nepůjdu do práce. Hodím se marod, abych viděl, co se bude dít.“

Je pět hodin ráno. Vedoucí baráku k nám přistoupil: „Hoši, myslíte, že mám zavolat velitele stráží? Právě jsem na záchodě objevil dvě mrtvolky.“ Tenhle starý sedmdesátiletý mazák chce navěšet na nos dokonce nám, že od půl sedmé večer, kdy byli ti dva odkrouhnuti, vůbec nic nevěděl. Místnost je jistě plná krve, protože chlapi museli určitě šlapat do kaluže krve, která je přesně uprostřed uličky.

Grandet odpověděl stejně falešně:

„Cože, že jsou na záchodě dva v limbu? Od kolika hodin?“

„Vím já!“ říká starý. „Já spím od šesti hodin. Teprve teď, když jsem šel na záchod, jsem sklouzl a natloukl jsem si hubu na kluzký kaluži. Když jsem zapálil zapalovač, uviděl jsem ty chlapy na záchodě.“

„Tak ho zavolej, uvidíme.“

„Dozorce! Dozorce!“

„Proč tak křičíš, starej otrapo? Snad ti v baráku nehoří?“

„Ne, šéfe, na hajzlu jsou dva zabití.“

„A co mám dělat? Mám je snad vzkřísit? Je pět hodin patnáct, v šest se uvidí. Nepouštěj nikoho na záchod.“

„To není možný. V tuhle hodinu před budíčkem choděj všichni na hajzl.“

„To je pravda. Počkej, jdu to ohlásit veliteli.“

Přišli tři bachaři, velitel stráží a dva další. Mysleli jsme, že vejdou dovnitř, ale ne, zůstali u zamřížovaných dveří.

„Říkáš, že jsou na záchodě dva mrtví?“

„Ano, šéfe.“

„Od kolika hodin?“

„Nevím, právě jsem je našel, když jsem šel na záchod.“

„Kdo je to?“

„ Nevím.“

„Tak víš co, ty starej cvoku, já ti to řeknu. Jeden je Armén. Běž se podívat.“

„Opravdu, je to Armén a Sans-Souci.“

„Dobrá, počkáme do apelu.“ A odešli.

Je šest hodin, zvoní se poprvé. Otevřely se dveře. Roznašeči kávy jdou od místa k místu, za nimi roznašeči chleba.

V půl sedmé druhé zvonění. Rozednilo se a chodbička je plná otisků nohou, které dnes v noci šlapaly do krve. Přišli oba velitelé.

Už se úplně rozednilo. Doprovází je osm dozorců a lékař.

„Všichni do naha a každý do pozoru před svou postel. Ale tady je to jako na porážce, všude samá krev.“

Druhý velitel vstoupil na záchod první. Když odtamtud vyšel, byl bledý jako stěna: „Jsou doslova podřezáni. Samozřejmě, že nikdo nic neviděl a neslyšel.“

Absolutní ticho.

„Co ty, dědo, ty máš noční službu. Ti chlapi jsou studení. Doktore, jak dlouho už jsou asi mrtví?“

„Asi osm až deset hodin,“ říká doktor.

„A tos je objevil teprve v pět hodin ráno? Nic jsi neviděl, ani neslyšel?“

„Ne, jsem nahluchlej, skoro nic nevidím a navíc mám sedm křížků. Z toho čtyři v kolonii. Takže, víte, já hodně spím. V šest hodin už spím a probudil jsem se, teprve když se mi chtělo v pět ráno na záchod. A je to štěstí, protože obyčejně se probouzím, až když zvoní.“

„Máš pravdu, je to štěstí,“ říká velitel ironicky. „Dokonce pro nás, protože takhle aspoň všichni klidně spali, dozorci i vězňové.

Nosiči, naložte ty dva a odneste je do amfiteátru. Doktore, ohledejte mrtvoly, a vy teď půjdete svlečení do naha jeden po druhém na dvůr.“

Každý z nás prochází před veliteli a lékařem. Každého si velice podrobně prohlížejí, všechny části těla. Nikdo nemá žádné zranění, někteří mají krvavé odřeniny. Vysvětlují, že uklouzli, když šli na záchod. Grandeta, Galganiho a mne prohlédli ještě důkladněji než ostatní.

„Motýlku, kde je vaše místo?“ Zpřevraceli všechny moje krámy.

„A kdepak máš nůž?“

„Sebral mi ho v šest večer u dveří dozorce.“

„To je pravda,“ říká bachař. „Dělal kravál a říkal, že se nedá zavraždit.“

„Grandete, tenhle nůž je váš?“

„Bodejť, je přece na mým místě, tak musí bejt můj.“

Prohlíží dopodrobna nůž, čistý jako čerstvě vyražený peníz, bez jediné skvrny.

Lékař se vrátil ze záchodu a říká: „Ti chlapi byli podříznuti dýkou s dvojitou čepelí. Byli zabiti vstoje. Vůbec tomu nerozumím.

Chlap v kolonii se nenechá podřezat jako králík, aniž by se bránil.

Musí tady být někdo poraněný.“`

„Vidíte přece, doktore, že tady nemá nikdo ani ,estafilada

(škrábnutíčko).“

„Byli ti dva chlapi nebezpeční?“

„Krajně nebezpeční, doktore. Armén je určitě vrah Carbonieriho, který byl zabit včera ráno v devět v umývárně.“

„Vyšetřování je uzavřeno,“ řekl velitel. „Pro všechny případy si nechte Grandetův nůž. Všichni do práce, kromě nemocných. Motýlku, vy jste se dal zapsat na marodku?“

„Ano, pane veliteli.“

„Neztrácel jste čas, abyste pomstil kamaráda. Víte, já nejsem pitomý. Naneštěstí nemám důkazy a vím, že žádné nenajdeme.

Ještě jednou naposledy: Nikdo nechce nic ohlásit? Kdyby některý z vás osvětlil ten dvojnásobný zločin, dávám mu čestné slovo, že ho pustím z Ostrovů na Velkou zemi.“

Absolutní ticho.

Všichni členové Arménovy party se přihlásili jako nemocní.

Když to uviděli Grandet, Galgani, Jean Castelli a Ludvík Gravon, přihlásili se na poslední chvíli taky. Sto dvacet mužů opustilo místnost. Zůstalo nás tam pět z mé party a čtyři z Arménovy party, dále hodinář a hlídač baráku, který bez přestání hudruje, protože musí to svinstvo uklízet, a dva nebo tři další, z nichž jeden je Alsasan, dlouhán Sylvain.

Tenhle člověk žije sám, nemá přátele. Udělal něco mimořádného, za co vyfasoval dvacet let. Je to muž činu a požívá všeobecné vážnosti. Sám přepadl vagón v rychlíku Paříž Brusel, omráčil dva strážné a vyhodil na štreku poštovní balíky. Tam je sebrali podél trati jeho společníci. Byly v nich velké peníze. Když Sylvain uviděl, že si obě party, každá ve svém koutě, něco šeptají, vzal si slovo a řekl, protože nevěděl, že jsme se zavázali nic jedni proti druhým nepodniknout: „Doufám, že se tady nezačnete mlátit ve stylu třech mušketýrů.“

„Dnes ještě ne,“ říká Galgani, „to příjde později.“

„Proč později? Nikdy se nemá odkládat na zítřek, co se může

„ ,P udělat dnes,“ řekl Paulo. „Ale já nevidím důvod, proč se máme navzájem pozabíjet. Co říkáš, Motýlku?“

„Jediná otázka: Věděli jste o tom, co Armén chystá?“

„Čestné slovo, Moty, neměli jsme o tom tušení, a víš, co ti řeknu?

Kdyby Armén nebyl už po smrti, nevím, jak bych tu vraždu srovnal se svým svědomím.“

„Když je to tak, proč tu historii neuzavřít navždycky?“ říká

Grandet.

„My jsme pro a už o té smutné věci nikdy nemluvme.“

„V pořádku.“

„Jsem svědek,“ říká Sylvain. „Jsem rád, že je to ze světa.“

„Už o tom nemluvme.“

Večer v šest hodin zvoní zvon. Nemohu se ubránit, aby se mi při jeho zvucích znovu nevybavila scéna z včerejšího večera a můj přítel napůl vztyčený a blížící se ke člunu. Obraz je tak sugestivní i po čtyřiadvaceti hodinách, že si nepřeji ani jednu vteřinu, aby horda žraloků takhle doslova roztrhala Arména a Sans-Souciho.

Galgani mlčí. Ví, co se v záležitosti Carbonieriho stalo. Dívá se do neurčita a houpe nohama, které mu visí nalevo a napravo z visutého lůžka. Grandet se ještě nevrátil. Umíráček zmlkl už asi před deseti minutami, když mi říká Galgani polohlasem, aniž se na mne podíval, a stále ještě houpaje nohama: „Doufám, že ani jeden kousek z toho grázla Arména nesežral některej žralok, co splivl Matyáše. Bylo by to moc pitomý, kdyby se ti dva lidi, co k sobě měli v životě tak daleko, měli shledat ve žraločím břiše.“

Budu se po ztrátě tohoto vzácného a upřímného přítele opravdu cítit hrozně sám. Bude líp, když z Královského ostrova odjedu a začnu co nejdřív jednat. Opakuji si to každý den.

ÚTĚK BLÁZNŮ

„Když je teď válka a v případě nepodařenýho útěku jsou tresty zvýšený, byl by to průšvih, kdyby útěk nevyšel, co říkáš, Salvidio?“

Diskutujeme v umývárně s Italem z mého transportu, co u něho našli zlaté pouzdro. Právě jsme si přečetli vyhlášku, která oznamuje nové předpisy v případě útěku. Říkám mu:

„Já se od útěku nedám odradit, i když člověk riskuje, že ho odsouděj k smrti. A co ty?“

„Motýlku, já už dál nemůžu a chci utéct, ať se děje, co se děje.

Požádal jsem si o místo sanitáře v blázinci. Vím, že jsou tam ve skladišti dva dvěstěpětadvacetilitrový sudy, a ty by úplně stačily na vor. Jeden je plnej olivovýho oleje a v druhým je ocet. Kdyby se k sobě dobře přivázaly, tak aby se v žádným případě neodtrhly, myslím, že by se na nich dalo docela dobře doplout k Velký zemi.

U zdí blázince není zvenčí žádná stráž, vevnitř je jenom jeden bachař-saniťák. Ten má k ruce pár trestanců a celou dobu pozoruje a hlídá pacienty. Proč bys tam nahoru nešel se mnou?“

„Jako sanitář?“

„To nejde, Motýlku. Víš dobře, že ti v blázinci nikdy zaměstnání nedají. Je moc daleko od tábora, je málo hlídanej, zkrátka je tam všecko, kvůli čemu tě tam nepošlou. Ale mohl by ses tam dostat jako blázen.“

„To je velice těžká věc, Salvidio. Jak tě doktor jednou prohlásí za cvoka, dává ti tím vlastně právo dělat beztrestně cokoliv. Protože jsi zkrátka prohlášenej za nesvéprávnýho. Dovedeš si představit odpovědnost, kterou na sebe bere doktor, kterej ti tu diagnózu dal? To pak můžeš zabít trestance, bachařovu ženu, děcko, můžeš utýct, udělat jakejkoli zločin a justice je na tebe krátká. Nejvejš tě můžou nahýho strčit do cely ve svěrací kazajce. Ale jak dlouho to může trvat? Jednoho krásnýho dne musej to zacházení zmírnit.

Takže ať uděláš jak chceš těžkej přečin, včetně útěku, nijak na tebe nemůžou.“

„Motýlku, já ti věřím a rád bych utekl s tebou. Udělej všechno, co je v lidskejch silách, aby ses tam za mnou dostal jako blázen. Já ti jako saniťák pomůžu, abys to tam vydržel co nejlíp, a ulehčím ti nejtěžší chvíle. Uznávám, že musí bejt hrozný dostat se mezi tyhle nebezpečný bytosti, když člověku nic není.“

„Jdi do blázince, Romeo. Já si tu otázku důkladně prostuduju a zvlášť dobře se budu informovat, jaký jsou první příznaky šílenství, aby se mi podařilo přesvědčit doktora. Není to špatnej nápad, dostat se tam na doktorovo prohlášení, že jsem nesvéprávnej:“

Začal jsem problém důkladně studovat. V trestanecké knihovně o něm není žádná kniha. Kdykoli se mi naskytne příležitost, diskutuji s lidmi, kteří byli kratší nebo delší dobu nemocni. Pomalu se mi daří udělat si dost přesnou představu:

1. Blázni mají hrozné bolesti v malém mozku.

2. Často mívají hučení v uších.

3. Protože jsou velice nervózní, nemohou dlouho ležet v téže pozici. Každou chvíli mají nervový záchvat, který je vzbudí a způsobuje, že v bolestech nadskakují na posteli a tělo mají k prasknutí napjaté.

Jde tedy o to, aby na mně objevili tyhle příznaky, aniž bych je sám pojmenoval. Mé šílenství musí být dost nebezpečné, aby se doktor musel rozhodnout dát mě do blázince, ale ne zas příliš násilnické, aby se mnou dozorci nezačali nakládat příliš krutě. Aby mi nenavlékli svěrací kazajku, netloukli mě, nezmenšili mi příděl potravin, aby mi nedávali injekce brómu, studené a horké koupele atd.

Jestli budu hrát komedii dobře, musím doktora oblafnout.

Jedna věc mluví v můj prospěch: proč, z jakého důvodu bych simuloval? Na tu otázku nebude doktor moci najít žádné logické vysvětlení, takže je pravděpodobné, že by se mi to mohlo podařit.

Nevidím jiné řešení. Odmítli poslat mě na Ďábla. Od zavraždění přítele Matyáše už tábor nesnáším. K čertu všechno váhání! Je rozhodnuto. V pondělí půjdu k doktorovi. Ne, nesmím se přihlásit na marodku sám! Bude lepší, když mě přihlásí někdo jiný a udělá to v dobré víře. Musím udělat v baráku nějaké dvě nebo tři nenormální vylomeniny. Vedoucí baráku o tom řekne bachaři a ten mě přihlásí na vizitu sám. Už tři dny nespím, neumývám se a neholím se. Každou noc několikrát onanuji a velice málo jím.

Včera jsem se zeptal souseda, proč mi odnesl fotografii, která nikdy neexistovala. Přísahal při všech svatých, že na mé věci nesáhl. Je celý znepokojený a přestěhoval se na jiné místo. Často se stává, že polévka stojí v kotli několik minut předtím, než se začne vydávat. Přistoupil jsem ke kotli a předevšemi jsem do kotle načůral.

Všechny to spíš zmrazilo, ale zřejmě jsem se tvářil tak, že to na všechny zapůsobilo, nikdo ani necekl a jenom Grandet mi řekl:

„Motýlku, proč to děláš?“

„Protože ji zapomněli osolit.“ A aniž jsem si dál všímal ostatních, šel jsem si pro misku a nastavil jsem ji vedoucímu baráku, aby mi nalil mou porci.

V naprostém tichu se na mě všichni dívali, jak jím svou polévku.

Ty dvě příhody stačily, abych se ráno octl před doktorem, aniž jsem si o to řekl.

„Tak co, doktore, jak se daří, dobře, nebo špatně?“ Opakuji otázku. Doktor na mne kouká jako vyjevený. Dívám se na něho vědomě co nejupřímnějším pohledem.

„Ujde to,“ říká doktor, „a co ty, jsi nemocný?“

„Ne.“

„Tak proč jsi sem přišel?“

„Jen tak, řekli mi, že vy stůněte. Jsem rád, že to není pravda. Na shledanou.“

„Počkej chvilku, Motýlku. Sedni si tamhle proti mně. Podívej se na mne.“ A doktor mi prohlíží oči lampičkou, která vrhá teničký pramínek světla.

„Viď, že jsi neviděl, co jsi chtěl najít? Nemáš dost silné světlo, ale myslím, že jsi pochopil, oč jde? Řekni viděls je?“

„Co?“

„Nedělej ze sebe pitomce, jsi doktor, nebo veterinář? Nechceš mi tvrdit, žes je nestačil uvidět, než se schovaly. Buď mi to nechceš říct, nebo mě máš za šaška.“

Oči se mi lesknou únavou. Nejsem oholen ani umyt, a to mi jde na ruku. Bachaři poslouchají, stojí jako solné sloupy, ale já nedělám jediné násilné gesto, které by mohlo ospravedlnit jejich násilný zásah. Doktor se tváří smířlivě a přijímá mou hru, aby mě nerozčílil.

Vstal a položil mi ruku na rameno. Já stále sedím.

„Ano, nechtěl jsem ti to říkat, Motýlku, ale stačil jsem je zahlédnout.“

„Lžeš, felčare, s úplnou koloniální chladnokrevností. Vůbec nic jsi neviděl. Myslel jsem si, že hledáš ty tři černý tečky, co mám v levým oku. Vidím je, jenom když se dívám do prázdna, nebo když čtu. Ovšem když si vezmu zrcadlo, vidím úplně zřetelně oko, ale po třech tečkách ani památky. Jen vezmu zrcadlo, hned se schovají.“

„Nechte ho tady,“ říká lékař. „Odveďte ho hned, ať už se nevrací do tábora. Motýlku, říkáš, že nejsi nemocen? Možná, že je to pravda, ale mně se zdáš moc unavený, takže tě na pár dnů položím do nemocnice, trochu si odpočineš. Co říkáš?“

„To mi nevadí. Ve špitále nebo v táboře, pořád jsou to Ostrovy.“

První krok mám za sebou. Za půl hoďiny už jsem v nemocnici v dobře osvětlené cele, na pěkné čisté posteli s bílým povlečením.

Na dveřích mám cedulku „Na pozorování“. Pomaloučku a pod vlivem silné autosugesce se měním v blázna. Je to nebezpečná hra: vypracoval jsem si tik, kroutím ústa a koušu se do spodního rtu. Nastudoval jsem ho v kousku ukrytého zrcátka a vypracoval jsem si ho tak dokonale, že se každou chvilku přistihnu, jak ho dělám nevědomky. S tímhle ohníčkem by sis neměl moc dlouho zahrávat, Moty. Nebo tě to za chvíli opravdu vyvede z rovnováhy. To je nebezpečné a mohlo by to zanechat následky. Nicméně, chci-li dosáhnout svého, musím hrát do všech důsledků. Dostat se do blázince, být prohlášen za nesvéprávného a potom s kamarádem utéct. Útěk.

To magické slovo mě celého proměňuje, už se vidím, jak sedím s kamarádem, italským sanitářem, na dvou sudech, poháněných k Velké zemi.

Doktor chodí na vizitu každý den. Pokaždé mě dlouho prohlíží, mluvíme spolu zdvořile a přívětivě. Je z toho celý nesvůj, ale ještě není přesvědčen. Musím mu tedy předvést, že trpím křečovitým trháním šíje, neboli první příznak.

„Jak se daří, Motýlku? Spal jsi dobře?“

„Ano, doktore. Děkuju, ujde to. Děkuju za Paris Match, co jste mi půjčil. Horší je to se spaním. Za mou celou je totiž určitě pumpa, asi tam něco zalévají. Jenomže ten kravál, co dělá držadlo pumpy celou noc, to mi jde až tadyhle vzadu za týl a mám pocit, jako by se mi tam vevnitř dělala ozvěna toho pumpování. A tak to trvá celou noc, nedá se to vydržet. Takže bych vám byl vděčný, kdybyste mě mohl položit do jiné cely.“

Doktor se otočil k sanitnímu dozorci a rychle zašeptal: „Je tam nějaká pumpa?“

Bachař zakroutil hlavou.

„Pane dozorce, položte ho do jiné cely! Kam chceš jít?“

„Co nejdál od té zatracené pumpy, na konec chodby. Děkuju, doktore.“

Dveře se zavřely a jsem v cele sám. Vtom mě nastražil skoro neslyšitelný zvuk. Někdo se na mne dívá klíčovou dírkou. Určitě je to doktor, protože jsem neslyšel kroky, když odcházeli. A tak rychle natáhnu pěst ke zdi, která zakrývá pomyslnou pumpu, a nepříliš hlasitě volám: „Tak už dost, tak už dost, ty mrcho! Kdy už toho zalívání necháš, ty pitomče zahradnická!“ Nato jsem si lehl na postel a hlavu jsem si přikryl polštářem.

Neslyšel jsem, že by bylo mosazné šoupátko zakrylo klíčovou dírku, ale rozeznal jsem vzdalující se kroky. Chlapík, co číhal u klíčové dírky, byl určitě doktor.

Odpoledne mě dali do jiné cely. Ráno jsem zřejmě dělal dobrý dojem, protože mě těch několik metrů na konec chodby doprovázeli dva bachaři a dva saniťáci-trestanci. Nikdo mě neoslovil, takže já neoslovil také nikoho. Jen jsem šel beze slova za nimi. Druhý den další symptom: hučení v uších.

„Tak co, jak se daří, Motýlku? Už jsi dočetl ten časopis, co jsem ti poslal?“

„Ne, nečetl jsem ho, celý den a část noci jsem se pokoušel zamáčknout moskyta nebo komára, co si udělal hnízdo v mým uchu.

Pořád jsem si tam strkal kus vaty, ale nic jsem nepořídil. Bzučí bez přestání, bz-bz-bz… Navíc mě to nepříjemně lechtá a nebere to konce. Člověka to nakonec rozčilí, doktore! Co si o tom myslíš?

Možná, že když se mi nepodařilo je udusit, mohl bych se pokusit je utopit. Co říkáš?“

Stále pocukávám ústy a vidím, že si doktor tiku všiml. Vzal mě za ruku a dívá se mi přímo do očí. Cítím, jak je rozrušen a jak je mu to líto.

„Ano, příteli Motýlku, utopíme je. Chatale, vypláchněte mu uši.“

Tyhle scény se s různými obměnami opakují každé ráno, ale doktor nevypadá na to, že by mě chtěl poslat do blázince.

Jednou, když mi Chatal píchal brómovou injekci, řekl:

„Zatím jde všechno dobře. Doktor už je na spadnutí, ale může to trvat ještě hodně dlouho, než tě pošle do blázince. Ukaž mu, že můžeš bejt taky nebezpečnej a že se musí rychle rozhodnout.“

„Tak co, jak je, Motýlku?“ Doktor v doprovodu sanitních dozorců a Chatala otevřel dveře mé cely a přívětivě mě pozdravil.

„Hele, nezahrávej si, felčare!“ Tvářím se útočně. „Víš přece dobře, že jsem na tom špatně. A moc rád bych věděl, kdo se spolčil s tím chlapem, co mě mučí.“

„Kdopak tě mučí? Kdy a jak?“

„Především bych rád věděl, doktore, jestli znáš práce doktora

Arsonvala?“

„Ano, doufám…“

„Víš, že vynalezl oscilátor na různý vlnový délky. Tím se ionizuje vzduch kolem nemocnýho, kterej má vředy na dvanácterníku. Tím oscilátorem se na něho vysílá elektrickej proud. Tak si představ, že jeden můj nepřítel čmajznul ten aparát v nemocnici v Cayenne. Pokaždý když pěkně klidně spím, stiskne knoflík a já dostanu ránu rovnou do břicha a do stehen. Najednou se natáhnu jako struna a nadskočím víc než deset centimetrů nad postel. Jak chceš, abych tohle vydržel a spal? Dnes v noci jsem to měl vjednom kuse. Jen zavřu oči, prásk a cítím ránu. Celý tělo se mi natáhlo, jako když se pustí stlačená pružina. Já už to dál nevydržím, doktore! Upozorni všechny, že prvního, o kom zjistím, že je s tím chlapem v partě, okamžitě oddělám. Nemám zbraň, to je pravda, ale mám dost síly a uškrtím ho, ať je to kdo chce. Zapište si to za uši! A dej mi už pokoj s tím tvým pokryteckým ,dobrý jitro` a ,jakpak se daří, Motýlku?`

Opakuju ti, doktore, nezahrávej si!“

Zabralo to. Chatal mi řekl, že doktor upozornil bachaře, aby dávali dobrý pozor, když budou otvírat dveře mé cely, aby u toho byli vždycky dva nebo tři a aby se mnou vždycky mluvili vlídně. Má stihomam, říká doktor, musíme ho co nejrychleji poslat do blázince.

„Kdybyste mi dal jednoho dozorce, mohl bych se toho ujmout sám a odvézt ho tam,“ navrhl Chatal, aby mi nenasadili svěrací kazajku.

„Motýlku, najedl ses dobře?“ „Jo, Chatale, bylo to dobrý.“-

„Šel bys se mnou a s panem Jeannusem?“ „Kam se jde?“-

„Půjdeme až nahoru do ústavu, poneseme tam léky. Aspoň se projdeš.“

„Pojďme.“ A všichni tři jsme vyšli ze špitálu a zamířili k blázinci.

Chatal celou cestu mluvil a jednu chvíli, když už jsme skoro docházeli, řekl: „Tobě se už nechce být v táboře, viď, Motýlku?“

„Jo, už toho mám po krk, zvlášť když tam už není můj přítel Carbonieri.“

„Proč bys nezůstal pár dní v blázinci? Takhle tě ten chlap s přístrojem možná nenajde a nebude tě bombardovat elektřinou.“

„Kamaráde, to je nápad, ale myslíš, že mě tam příjmou, když mám hlavu v pořádku?“

„To nech na mně, přimluvím se za tebe,“ říká bachař celý šťastný, že jsem tak říkajíc padl do Chatalovy léčky.

Zkrátka, jsem v blázinci asi se stovkou bláznů. Není to žádný med žít mezi cvoky! Když saniťáci čistí cely, chodíme se nadýchat na dvůr vzduchu ve skupinách po třiceti až čtyřiceti mužích. Všichni jsou ve dne v noci úplně nazí. Ještě štěstí, že je teplo. Mně nechali ponožky.

Dostal jsem právě od sanitáře zapálenou cigaretu. Sedím na slunci a myslím na to, že jsem tu už pět dní a ještě se mi nepodařilo navázat spojení se Salvidiou.

Blíží se ke mně jeden blázen. Znám jeho historii, jmenuje se Fouchet. Jeho matka prodala dům a poslala mu patnáct tisíc franků prostřednictvím bachaře, aby mohl utéct. Bachař si měl nechat pět tisíc a jemu měl dát deset. Bachař mu ovšem ukradl všechno a odjel do Cayenne. Když se Fouchet jinou cestou dověděl, že mu matka poslala prachy a že se vydala ze všech peněz úplně zbytečně, popadl ho záchvat šílenství. Ještě týž den napadl několik dozorců.

Zkrotili ho, takže neměl čas někomu něco udělat. Od té doby je už třetí nebo čtvrtý rok v blázinci.

„Kdo jsi?“ Dívám se na toho chudáka člověka. Je mladý, je mu asi třicet let. Stojí předemnou a ptá se: „Kdo jsem? Mužskej jako ty.

Ani víc, ani míň.“ „Co odpovídáš tak blbě? Vidím, že jsi mužskej, protože máš ocas a kulky. Kdybys byl ženská, měl bys díru.

Ptám se tě, kdo jsi, to znamená, jak se jmenuješ?“ „Motýlek.“ -

„Motýlek? Ty jsi Motýlek? Chudáku,“ říká. „Motýl lítá a má křídla a kdepak je máš ty?“ „Já je ztratil.“ „Musíš je najít, aspoň budeš moct utýct, bachaři nemají křídla, takže je převezeš. Dej mi tu cigaretu.“ Než jsem měl čas mu ji podat, vytrhl mi ji z prstů. Potom si sedl proti mně a začal s rozkoší kouřit. „A kdo jsi ty?“ ptám se ho.

„Já jsem oškubaná slepice. Pokaždý když mi mají dát něco, co mi patří, tak mě vypečou.“ „Proč?“ „Zkrátka je to tak. Takže zabíjím co nejvíc bachařů. Dnes v noci jsem oběsil dva. Ale nikomu to neříkej.“ „Proč jsi je oběsil?“ „Ukradli dům mý mámy. Představ si, že mi máma poslala dům, jim se zalíbil, nechali si ho a bydlej v něm. Neudělal jsem dobře, že jsem je oběsil?“ „Máš pravdu, takhle aspoň nebudou moct bydlet v domě tvý mámy.“ „Tamhle ten velkej bachař, tamhle ten za mřížema, vidíš? Ten tam taky bydlí.

Ale toho taky oddělám, spolehni se.“ Nato vstal a odešel.

Uf! Není to žádná legrace, muset bydlet mezi blázny, a je to nebezpečné. V noci to křičí ze všech stran, a když je úplněk, jsou blázni vzrušenější víc než jindy. Jak je možné, že měsíc má na blázny takový vliv? Nemohu to vysvětlit, ale mnohokrát jsem to konstatoval.

Bachaři podávají Správě hlášení o bláznech, kteří jsou na pozorování. Mně pořád kladou nástrahy. Například schválně zapomenou pustit mě na dvůr. Čekají, jestli se o to budu hlásit sám. Nebo mi nedají jídlo. Mám také hůl s vlascem a dělám pohyby jako rybář.

Velitel stráží mi říká: „Tak co, berou, Motýlku?“ „Jak by mohly?

Představ si, že jak začnu chytat, hned přijede taková malá rybka, co mě všude pronásleduje, a když chce nějaká velká zabrat, malá na ni hned volá: ,Nebuď pitomá, nekousej do toho, to chytá Motýlek.`

Proto jak živ nic nechytím. Přesto chytám dál. Třeba se někdy stane, že jí to ta velká neuvěří.“

Slyším jednoho bachaře, jak říká saniťákovi: „S tím to jde z kopce!“

Když jím u společného stolu vjídelně, nikdy se mi nepodaří sníst misku čočky. Je tam jeden obr, měří nejméně metr devadesát, paže, nohy a tělo má chlupaté jako opice. Vybral si mě za oběť. Především si pokaždé sedne vedle mne. Čočka se podává horká, takže než se začne jíst, musí se chvíli počkat, než vychladne. Naberu si pokaždé trochu dřevěnou lžičkou, foukám, a podaří se mi tak sníst několik lžic. Ivanhoe myslí si totiž, že je Ivanhoe vezme svoje jídlo, ruce složí do tvaru nálevky, naleje si čočku do úst a na pět hltů ji spolkne.

Potom si úplně samozřejmě vezme moje jídlo a udělá totéž. Když to spolyká, položí mou misku přede mne, až zadrnčí, dívá se na mne svýma obrovskýma, krví podlitýma očima a tváří se, jako by chtěl říct: „Vidíš, jak se jí čočka?“ Začínám mít toho chlapa dost, a protože jsem ještě nebyl prohlášen za blázna, rozhodl jsem se, že udělám efektní skandál. Zase je den, kdy je v poledne čočka. Ivanhoe mě nespouští z očí. Sedl si vedle mne. Obličej mu září a už předem vychutnává radost, jak zblajzne svou i mou čočku. Postavil jsem před sebe těžký kameninový džbán plný vody. Sotva obr zdvihl do vzduchu můj talíř a začíná si nalévat čočku do krku, vstal jsem a vší silou jsem mu rozbil džbán s vodou o hlavu. Obr padl jako podťatý se zvířecím výkřikem. V tom okamžiku se všichni blázni začali vrhat jeden na druhého, ozbrojeni nádobím. Rozpoutala se z toho hrozná vřava. A blázni všeho druhu doprovázejí tu kolektivní rvačku řvaním.

Octl jsem se ve své cele, kam mě zatáhli čtyři sanitáři rychle a bez dlouhých cirátů. Křičím jako šílenec, že mi Ivanhoe ukradl náprsní tašku s legitimací. Tentokrát se to podařilo! Doktor se rozhodl prohlásit mě za nepříčetného. Všichni bachaři uznávají, že jsem mírný blázen, ale, že mám velice nebezpečné okamžiky. Ivanhoe má na hlavě krásný obvaz. Zdá se, že jsem mu na ní udělal víc než osmicentimetrovou ránu. Naštěstí nemá vycházky ve stejnou dobu jako já.

Podařilo se mi promluvit se Salvidiou. Má už rezervní klíč od skladiště se sudy. Shání teď dost dlouhý drát, aby je mohl svázat.

Řekl jsem mu, že se obávám, aby dráty nepraskly, až budou sudy na sebe ve vodě narážet. Že by bylo lepší sehnat provazy, protože jsou pružnější než dráty. Dál musí vyrobit tři klíče. Jeden od mé cely, jeden od chodby, která vede k mé cele, a jeden od hlavního vchodu do blázince. Obchůzky stráží nejsou časté. Střídají se po čtyřech hodinách a hlídá jen jediný bachař. Od devíti do jedné hodiny ráno a od jedné do pěti. Dva ze strážných prospí vždycky celou stráž a vůbec nechodí na obchůzku. Spoléhají se na sanitáře-trestance, který hlídá s nimi. Takže všechno jde dobře, je to jen otázka trpělivosti. Musíme vydržet nejvýš měsíc.

Když jsem přišel na dvůr, dal mi velitel stráží zapálený doutník.

Byl mizerný, ale mně se přesto zdál báječný. Dívám se na to stádo nahých mužů, kteří zpívají, pláčou, dělají nekontrolované pohyby, mluví sami se sebou. Všichni jsou ještě mokří po sprše, pod kterou musí každý, než vyjde na dvůr. Jejich ubohá těla, zmučená ranami, které dostali nebo si je způsobili sami, nesou na sobě stopy provazů nebo příliš silně utažené svěrací kazajky. Krásná podívaná na konec cesty zatracení. Kolik těchhle cvoků uznali psychiatři ve Francii za svéprávné?

Titin říká se mu Titin je z mého transportu 1933. Zabil nějakého chlapíka v Marseille, potom si vzal fiakr, naložil svou oběť a dal se odvézt do nemocnice. Když přijel, řekl: „Ošetřete ho, mám dojem, že je nemocnej.“ Byl okamžitě zatčen a porotci měli tu drzost, že mu neuznali ani sebemenší stupeň nepříčetnosti. A přece ten člověk musel být blázen už dřív, než něco takového provedl.

Přece i největší pitomec by si musel spočítat, kdyby byl normální, že ho čapnou. Titin je tady, sedí vedle mne. Má chronickou úplavici. Je to úplná chodící mrtvola. Dívá se na mne svýma ocelově šedýma očima beze stopy inteligence. Říká mi: „Krajane, já mám v břichu malý opice. Některý jsou zlý a koušou mě do střev. Když mají vztek, teče ze mne krev. Jiný jsou chlupatý, ty mají ruce jako peří. Ty mě hladí a koukají, aby mě ty zlý nekousaly. A když mě ty hodný opice chrání, tak mi žádná krev neteče.“

„Vzpomínáš si na Marseille, Titine?“

„Bodejť bych se nepamatoval na Marseille. Dokonce moc dobře.

Náměstí Burzy, chlapi připravený k přepadu, stříkačky v ruce.“

„Vzpomínáš si ještě na jména? Hladovej Anděl, Gravat? Clément?“

„Ne, to ne, jenom na jednoho lumpa fiakristu, co mě zavezl do špitálu s nemocným kamarádem a řekl, že za tu nemoc můžu já.“

„A na kamarády?“

„To nevím.“

Chudák Titin. Dal jsem mu zbytek svého doutníku, vstal jsem a odcházím. Cítím obrovskou lítost k tomu ubohému stvoření, které zajde jako pes. Ano, bydlet s blázny je velice nebezpečné, ale co se dá dělat? V každém případě je to, myslím, jediný způsob, jak připravit útěk bez rizika, že budu odsouzen.

Salvidia je skoro hotov. Má už dva klíče a zbývá udělat jen klíč od mé cely. Obstaral si taky velmi dobrý provaz a navíc další provaz z pruhů natrhaných z prostěradla. Říká, že ho spletl z pěti pramenů. Po téhle stránce všechno klape.

Spěchám, abychom to už spustili, protože je opravdu těžké vydržet hrát tuhle komedii. Mám-li zůstat v této části blázince, kde je má cela, musím čas od času předstírat záchvat.

Jeden jsem sehrál tak dobře, že mě sanitní dozorci strčili do vany s velice horkou vodou a dvěma injekcemi brómu. Vana je pokryta velmi silným plátnem, takže odtud nemohu ven. Čouhá mi jen hlava dírou v plátně. Byl jsem s touhle zvláštní svěrací kazajkou v lázni už přes dvě hodiny, když vtom vešel Ivanhoe. To zvíře se na mne podívalo tak, že jsem se zděsil. Šílím strachem, že mě uškrtí. Nemohu se ani bránit, ruce mám pod plachtou.

Přiblížil se ke mně, jeho veliké oči se na mne dívají, zdá se, že pátrá, kde viděl tu hlavu, která vyčuhuje z vany jako z pranýře. Jeho dech a hnilobný pach mi zaplavuje obličej. Mám chuť křičet o pomoc, ale bojím se, že bych ho křikem ještě víc rozzuřil. Zavřel jsem oči a čekám. Jsem přesvědčen, že mě svýma obrovskýma rukama uškrtí. Na těch několik okamžiků hrůzy hned tak nezapomenu. Konečně odemne odešel, chvíli chodil po koupelně a nakonec přistoupil ke kohoutkům, jimiž se pouští voda. Zavřel studenou a naplno otevřel vařící vodu. Řvu jako šílenec, protože se málem začínám vařit. Ivanhoe odešel. V celé koupelně je pára. Dusím se, když ji vdechuji, a vyvíjím marně nadlidské úsilí, jak zmoci tu nešťastnou plachtu. Konečně mi přišli na pomoc. Bachaři uviděli páru, která vycházela oknem. Když mě z té vařící vody vytáhli, měl jsem strašlivé popáleniny a trpěl jsem jako zvíře. Zvláště na stehnech a těch částech těla, kde mi sešla kůže. Namazali mě kyselinou pikrovou a položili do malého nemocničního pokoje. Mám tak vážné popáleniny, že zavolali doktora. Několik morfiových injekcí mi pomohlo přečkat prvních čtyřiadvacet hodin. Když se mě doktor zeptal, co se stalo, řekl jsem, že ve vaně vybuchla sopka. Nikdo nechápe, co se stalo. Sanitní dozorce obviňuje muže, kteří připravovali lázeň, že špatně zregulovali přítok vody.

Salvidia mě právě namazal pikrovou mastí a odešel. Je připraven a říká, že je to štěstí, že jsem v nemocnici, protože kdyby se útěk nepodařil, do této části blázince je možno se vrátit nepozorovaně. Musí rychle udělat klíč od nemocnice. Právě udělal otisk do kousku mýdla. Zítra budeme mít klíč. Je na mně, kdy řeknu, že už se cítím dost zdráv. Využijeme pak první stráže bachařů, kteří nechodí na obchůzku.Ě

Bude to dnes v noci při hlídce od jedné do páté hodiny ráno. Salvidia nemá službu. Aby získal čas, vypustí sud s octem kolem jedenácté večer. Druhý sud s olejem budeme koulet plný, protože moře je velice bouřlivé a olej nám možná pomůže uklidnit vlny, až budeme klást sudy na vodu.

Mám kalhoty po kolena z pytlů od mouky a vlněnou blůzu. Za pasem mám dobrý nůž. Mám také nepromokavý sáček, který si zavěsím na krk. Jsou v něm cigarety a zapalovač s troudem. Salvidia si připravil velký chlebník s maniokovou moukou, kterou promísil s olejem a cukrem. Říká, že jsou toho asi tři kila. Je pozdě. Sedím na posteli a čekám na kamaráda. Srdce mi silně buší. Za několik okamžiků začne útěk. Ať mi přeje štěstí a Bůh, abych se konečně dostal vítězně z té cesty zatracení.

Zvláštní věc, na minulost jsem si vzpomněl jen letmo, myšlenky mi zaběhly k otci a rodině. Ani jeden obraz ze soudní síně, ani jedna představa porotců nebo prokurátora.

Ve chvíli, kdy se dveře otevřely, jsem znovu zcela bezděčně uviděl Matyáše, jak ho, vztyčeného, doslova nesou žraloci.

„Moty, do toho!“ Jdu za ním. Rychle zavřel dveře a schoval klíč v koutě chodby. „Honem, dělej!“ Došli jsme ke skladišti, dveře jsou otevřené. Vytáhnout prázdný sud je hračka. Salvidia si obtočil tělo provazy, já dráty. Vzal jsem chlebník s moukou a začínám v té inkoustové tmě koulet svůj sud k moři. Salvidia jde za mnou se sudem oleje. Je naštěstí velice silný a dost snadno se mu daří dostatečně brzdit na té srázné cestě.

„Pomalu, pomalu, dej pozor, ať se nekoulí moc rychle.“ Čekám pro případ, že by se mu sud vysmekl, aby se zarazil o můj. Sestupuji pozpátku, napřed já a sud za mnou. Bez obtíží jsme se dostali dolů na cestu. Na jednom malém místě se dá dobře proniknout k moři, ale dál už jsou skály a přes ty se jde nesnadno.

„Vypusť olej, s plným sudem se nikdy přes ty skály nedostaneme.“

Vítr silně fouká a vlny se zuřivě tříští o skály. Hotovo, sud je prázdný. „Dej tam zátku a pořádně ji zatluč. Počkej, dej na ni ještě tuhle zinkovou záklopku.“ Dírky jsou hotové. „Pořádně zaraž špičky.“ V hukotu větru a vln nemůže nikdo rány slyšet.

Sudy jsou pevně přivázány k sobě a je těžké je nadzvednout nad skály. Každý je na dvě stě padesát litrů. Jsou velikánské a nesnadno se s nimi manipuluje. Místo, které kamarád vybral a kde máme položit sudy na vodu, věci neusnadňuje. „Strč do nich, ksakru! Trochu je nadlehči! Pozor na tuhle vlnu!“ Nadzvedla nás oba dva, včetně sudu, a mrštila námi tvrdě o skálu. „Pozor, mohly by se rozbít! A nám by mohla rupnout noha nebo pracka!“

„Uklidni se, Salvidio. Buď si stoupni blíž k moři, nebo pojď sem dozadu. Tak stojíš dobře. Až zakřičím, popotáhni je najednou k sobě. Já je zároveň popotlačím a určitě se odpoutáme od skal. Ale nejdřív musíme vydržet a zůstat na místě, i když nás zaleje vlna.“

Doufám, že kamarád slyší rozkazy, které křičím do toho pekelného hluku, způsobeného větrem a vlnami: veliká vlna úplně zalila blok, který tvoříme my dva a sudy. V tu chvíli jsem zuřivě ze všech sil strčil do voru. On zřejmě zatáhl také, protože najednou jsme odpoutáni a uchvátila nás vlna. On je na sudech dřív než já a ve chvíli, kdy se tam drápu také, nás zespodu zachvátila obrovská vlna a jako pírko nás mrštila proti skále, která vybíhá dál do moře než ostatní.

Rána byla tak strašlivá, že se sudy rozpadly a jednotlivé kusy se rozletěly na všechny strany. Když se vlna odlila, odnesla mě do vzdálenosti víc než dvacet metrů od skály. Plavu a nechávám se zvednout další vlnou, která se žene přímo proti břehu. Přistál jsem doslova vsedě mezi dvěma skalními výčnělky. Měl jsem ještě čas se zachytit, než mě odnese další vlna. Mám samé pohmožděniny a nakonec se mi podařilo vyškrábat se na břeh. Když jsem na suchu, zjišťuji, že mě moře odneslo víc než sto metrů od místa, kde jsme do něho vešli.

Nedbám na opatrnost a křičím: „Salvidio! Romeo! Kde jsi?“

Žádná odpověď. Zničen jsem si lehl na cestu, stáhl jsem si kalhoty a vlněnou blůzu. Jsem úplně nahý, nemám na sobě nic než ponožky.

Hergot, kde jsi, Salvidio! A křičím znovu, co mám síly: „Kde jsi?“

Odpovídá mi jenom moře, vítr a vlny. Zůstal jsem tam sám, nevím, jak dlouho, ochablý, úplně zničený fyzicky i morálně. Potom jsem se rozplakal vzteky a odhodil sáček, který mám na krku. Je v něm tabák a zapalovač, bratrská pozornost přítele, protože sám nekouří.

Stojím tváří obrácen k větru a k těm obludným vlnám, které všechno smetly, zaťal jsem pěst a nadávám Pánubohu: „Ty syčáku, ty prase, ty hnusáku, ty buzerante, že se nestydíš, takhle mě pronásledovat! Ty, že jsi dobrej Bůh? Hajzl jsi! Sadista, proklatec!

To jsi! Jsi perverzní a špinavá mrcha? V životě už nevyslovím tvý jméno! Nezasloužíš si to.“

Vítr trochu polevil. Ten klid mi dělá dobře a navrací mě ke skutečnosti.

Půjdu nahoru k blázinci, a jestli se mi to podaří, vlezu zpátky do nemocnice. Když budu mít trochu štěstí, může se to podařit.

Jdu nahoru po svahu a mám jedinou myšlenku: dostat se dovnitř a zalézt si zase do postele. Já nic, já muzikant. Bez obtíží jsem se dostal ke vchodu do nemocnice. Přelezl jsem vnější zeď, protože nevím, kam dal Salvidia klíč od hlavní brány.

Najít klíč od nemocnice mi nedalo moc práce. Vešel jsem a zavřel jsem za sebou dveře na dva západy. Přistoupil jsem k oknu a zahodil jsem klíč hodně daleko spadl na druhé straně za zdí.

A šel jsem si lehnout. Jediné, co by mě mohlo prozradit, jsou mokré ponožky. Vstal jsem a šel jsem je vyždímat na záchod. Přetáhl jsem si prostěradlo přes obličej a pomalu se zahřívám. Vítr a mořská voda mě úplně zmrazily. Že by se můj kamarád opravdu utopil? Třeba ho to odneslo o hodně dál než mě a podařilo se mu zachytit se na kraji ostrova. Nevrátil jsem se moc brzy? Měl jsem ještě chvíli čekat.

Vyčítám si, že jsem příliš brzy připustil, že se kamarád ztratil.

V zásuvce malého nočního stolku jsou dvě tabletky pro spaní.

Spolkl jsem je bez vody. Mám dost slin, aby sklouzly dolů krkem.

Spal jsem, když vtom mnou někdo zatřásl. Uviděl jsem před sebou sanitního bachaře. Místnost je plná slunce a okno otevřené.

Zvenčí se dívají tři nemocní.

„No tak, Motýlku! Spíš jako zabitý. Je deset hodin. Vůbec jsi nepil kávu. Máš ji studenou. Podívej, vypij si ji!“

Ještě v polospánku si uvědomuji, že pokud jde o mne, nic se nezdá být nenormální.

„Proč jste mě vzbudili?“

„Protože se ti spáleniny zahojily a potřebujeme tvou postel. Vrátíš se do své cely.“

„Dobrá, šéfe.“ Jdu za ním. Když jdeme kolem dvora, pustil mě na vzduch. Využívám toho a suším si na slunci ponožky.

Už je to tři dny, co náš útěk shořel. Nedonesla se mi o něm žádná zpráva. Chodím z cely na dvůr a ze dvora do cely. Salvidia už se neobjevil. Chudák, už je tedy mrtev, určitě se roztříštil o skály. Já jsem tomu jen taktak unikl a zachránil jsem se určitě proto, že jsem byl vzadu místo vpředu. Ale ostatně, kdo ví. Musím se dostat z blázince. Bude obtížnější přesvědčit je o tom, že jsem se uzdravil, a nebo, že jsem přinejmenším schopen vrátit se do tábora, než bylo dostat se do blázince. Teď musím přesvědčit doktora, že se můj stav zlepšil.

„Pane Rouviote (to je vrchní sanitář), je mi v noci zima. Slibuji vám, že si nezašpiním šaty. Dal byste mi, prosím vás, kalhoty a košili?“ Bachař kouká jako blázen. Dívá se na mne překvapeně a potom říká: „Pojď si sednout sem ke mně, Motýlku, a řekni mi, co se děje?“

„Šéfe, jsem překvapen, že jsem tady. Tohle je blázinec, a to znamená, že jsem mezi blázny? Snad mi nešplouchá na maják? Proč jsem tady? Buďte tak hodný a řekněte mi to!“

„Motýlku, starej, byl jsi nemocen, a jak vidím, začíná to s tebou být lepší. Chceš pracovat?“

„Chci.“

„Co chceš dělat?“

„To je jedno.“

A tak už jsem oblečen a pomáhám uklízet cely. Večer mi nechávají dveře otevřené až do devíti, a teprve když noční bachař nastupuje službu, mě zavírají. Včera večer mě poprvé oslovil sanitář-trestanec, chlapík z Auvergne. Byli jsme sami ve strážnici.

Bachař ještě nepřišel. Vůbec ho neznám, ale on mě zná a říká:

„Teď už té komedie můžeš nechat, kamaráde.“

„Co tím chceš říct?“

„Hele, copak myslíš, že jsem pitomec a nevěděl jsem, že hraješ habaďůru? Jsem tady ve cvokárně už sedm let sanitářem a od prvního tejdne mi bylo jasné, že to na ně válíš.“

„No a co?“

„No co. Je mi upřímně líto, že váš útěk se Salvidiou shořel. Jeho to stálo život. Upřímně toho lituju, protože to byl dobrej kamarád, i když mi to předem neřekl. Ale nemám mu to za zlý. Kdybys něco potřeboval, řekni, rád ti pomůžu.“

Dívá se na mne tak upřímně, že nepochybuji o jeho ryzosti. Neslyšel jsem, že by o něm někdo říkal něco dobrého, ale taky o něm nikdo nemluvil špatně, musí to tedy být správný mládenec.

Chudák Salvidia! To musela být petarda, když se dověděli, že utekl. Našli kusy sudu, které moře vyhodilo na břeh. Jsou si jisti, že ho sežrali žraloci. Doktor udělal ďábelskou rotyku-kvůli vypuštěnému oleji. Říká, že teď ve válce hned tak nový nedostanou.

„Co mi radíš?“

„Zařadím tě do čety, která chodí každej den fasovat potraviny pro nemocnici. Budeš mít hezkou procházku. Začni se chovat normálně. Z deseti rozhovorů ať má osm hlavu a patu. Protože se zase nesmíš uzdravit tak rychle.“

„Děkuju, jak se jmenuješ?“

„Dupont.“

„Děkuju, kamaráde, nezapomenu na tvý rady.“

Už je to asi měsíc, co jsem prošvihl tenhle útěk. Po šesti dnech našli tělo mého kamaráda, plulo na vodě. Jakousi nevysvětlitelnou náhodou ho žraloci nesežrali. Ale jiné ryby prý mu vytrhaly všechny vnitřnosti a ožraly mu kus nohy, vypravuje mi Dupont. Hlavu prý měl rozbitou. Stupeň rozkladu byl tak vysoký, že se nedělala pitva.

Zeptal jsem se Duponta, jestli má možnost odeslat mi nějaký dopis poštou. Bylo třeba ho odevzdat Galganimu. Až bude pečetit poštovní pytel, šoupne ho dovnitř.

Napsal jsem matce Romea Salvidii do Itálie:

Pani, váš chlapec zemřel bez pout na nohou. Zemřel na moři, statečně, daleko od stráží a vězení. Zemřel svobodný, ve chvíli, kdy hrdinsky bojoval, abysi vydobyl svobodu. Slíbili jsme si vzájemně, že napíšeme svým rodinám, kdyby se někomu z nás stalo neštěstí.

Plním tu bolestnou povinnost a synovsky vám líbám ruce.

Přítel vašeho chlapce

Motýlek

Když jsem splnil povinnost, rozhodl jsem se, že na tu hrůzu už nebudu myslet. Takový je život. Zbývá dostat se z blázince a stůj co stůj se dát poslat na Ďábla a pokusit se o další útěk.

Bachař mě jmenoval zahradníkem ve své zahradě. Už dva měsíce se mi daří dobře a ten lump bachař si mě tak cení, že mě nechce pustit. Auvergnan mi řekl, že mě doktor chtěl při poslední vizitě pustit „na zkoušku“ z blázince a bachař se postavil proti, že prý neměl nikdy tak ošetřovanou zahradu.

Tak jsem dnes ráno vytrhal všechny jahody a vyházel jsem je na smetí. A na každém místě, kde byl trs jahod, jsem postavil malý křížek. Kolik trsů jahod, tolik křížků. Dovedete si představit ten skandál, nemá cenu to popisovat. Tlustý těžký bachař z toho málem pukl vzteky, tak hrozně zuřil. Chtěl něco říct, slintal a lapal po vzduchu, ale nepodařilo se mu dostat ze sebe ani zvuk. Potom si sedl na stoličku a nakonec se doopravdy rozplakal. Bylo to trochu silné, ale co jsem měl dělat?

Doktor to nebral tragicky. Tvrdí, že tenhle nemocný musí „na zkoušku“ do tábora, aby se přizpůsobil normálnímu životu. Byl sám v zahradě, když ho ta podivná myšlenka napadla.

„Poslechni, Motýlku, pročpak jsi vytrhal ty jahody a dal místo nich křížky?“

„Nedovedu to vysvětlit, doktore, a omlouvám se za to dozorci.

Měl ty jahody tak rád, že je mi ho opravdu líto. Budu prosit Boha, aby mu dal jiné.“

A tak jsem zpátky v táboře. Shledal jsem se s přáteli. Místo po

Carbonierim je prázdné. Dal jsem si své lůžko vedle toho prázdného prostoru, jako by tu Matyáš ještě byl.

Doktor mi dal vyšít na blůzu „Speciální léčba“. Nikdo jiný než on mi nesmí nic nařizovat. Uložil mi, abych od osmi do desíti dopoledne shraboval listí před nemocnicí. Pil jsem kávu a vykouřil jsem s doktorem několik cigaret v křesle před jeho domem. Jeho žena sedí s námi, oba se mě snaží přimět, abych vyprávěl o své minulosti.

„A co bylo dál, Motýlku? Co se stalo, když jste odešel od Indiánů, lovců perel?“ Trávím každé odpoledne s těmi báječnými lidmi.

„Choďte ke mně každý den na návštěvu,“ říká lékařova žena.

„Především vás chci vidět a pak chci poslouchat příběhy o tom, co se vám přihodilo.“

Každý den trávím několik hodin s doktorem a jeho ženou a někdy jenom s ní. Chtějí po mně, abych jim vyprávěl svůj minulý život, protože jsou přesvědčeni, že to přispívá k mému definitivnímu uzdravení. Rozhodl jsem se požádat doktora, aby mě poslal na

Ďábla.

Je to hotová věc. Mám odjet zítra. Lékař i jeho žena vědí, proč tam odjíždím. Byli ke mně tak hodní, že jsem je nechtěl klamat.

„Doktore, už mám kolonie po krk. Dej mě poslat na Ďábla. Buď uprchnu, nebo zdechnu, ale tohle ať skončí.“

„Chápu tě, Motýlku, tenhle represívní systém se mi hnusí, tahle

Správa je shnilá. Tak tedy sbohem a mnoho štěstí!“

DESÁTÝ SEŠIT

ĎÁBEL

DREYFUSOVA LAVICE

Je to nejmenší ze tří ostrovů Spásy. Je také nejsevernější a vítr a vlny na něj nejvíc narážejí. Podél celého břehu se táhne úzká plošina, potom ostrov prudce stoupá k další plošině nahoře, kde je strážnice dozorců a jediná místnost pro trestance, kterých je tu asi deset. Na Ďábla se oficiálně nemají posílat obyčejní trestanci, nýbrž jen političtí vězňové a deportovaní.

Ti žijí každý ve svém malém domku s plechovou střechou. Každé pondělí dostávají syrové potraviny na celý týden a každý den jeden bochníček chleba. Jako sanitáře tam mají doktora Légera, který otrávil v Lyonu nebo někde v okolí celou svou rodinu. Političtí se nestýkají s normálními trestanci a někdy píší do Cayenne a protestují proti tomu či onomu trestanci. V tom případě musí trestanec zpátky na Královský ostrov.

Královský ostrov spojuje s Ďáblem kovové lano, protože velice často je moře bouřlivé a lano umožňuje, aby člun z Královského ostrova mohl přijet a přistát u jakéhosi cementového mola.

Velitel táborové stráže (jsou tři) se jmenuje Santori. Je to špinavý čahoun, často se neholí celý týden.

„Motýlku, doufám, že se budete na Ďáblu chovat dobře. Když nebudete dělat psí kusy, nechám vás na pokoji. Běžte do tábora, uvidím vás nahoře.“ V baráku bylo šest trestanců: dva Číňané, dva černoši, jeden chlapík z Bordeaux a jeden z Lille. Jeden z Číňanů mě dobře zná, byl se mnou ve vyšetřovací vazbě pro vraždu. Je to

Indočíňan, jeden z těch, co přežili vzpouru trestanců v Poulo Condor v Indočíně.

Je to profesionální pirát. Přepadal malé obydlené čluny zvané sampany a několikrát vyvraždil celou posádku i s rodinou. Je krajně nebezpečný, ale přitom dokáže žít v kolektivu způsobem, který mu získává důvěru a sympatie.

„Jak se máš, Motýlku?“

„A ty, Changu?“

„Dobře. Tady dobrý. Ty jíst se mnou. Ty spát tady vedle mne. Já vařit dvakrát denně. Ty chytat ryby. Tady hodně ryby.“ Přišel Santori:

„Tak už jste se nastěhoval? Zítra ráno půjdete s Changem krmit prasata. On přinese kokosové ořechy a vy je budete sekerou rozsekávat na dvě půlky. Mléčné ořechy odkládejte stranou, ty dostávají prasátka, co ještě nemají zuby. Odpoledne ve čtyři stejná práce.

Kromě těchto dvou hodin, jedné ráno a jedné odpoledne, si můžete na ostrově dělat, co chcete. Každý rybář musí posílat denně kilo ryb nebo raků mému kuchaři. Všichni jsou tak spokojeni. Vyhovuje vám to?“

„Ano, pane Santori.“

„Vím, že jsi pořád jednou nohou na útěku, ale protože odtud je nemožné utéct, nedĚlám si z toho hlavu. V noci se trestanci zavírají, ale vím, že někteří stejně chodí ven. Dej si pozor na politické. Všichni mají tesáky. Když se přiblížíš k jejich domu, myslí si, že jim jdeš ukrást slepici nebo vejce, takže by tě některý mohl zabít nebo zranit, protože oni tě vidí a ty je ne.“

Dal jsem nažrat asi dvěma stům prasat a potom jsem s Changem celý den chodil po ostrově. Chang ho zná dokonale. Narazili jsme po cestě na starce s dlouhým bílým plnovousem. Obcházel ostrov kolem dokola po břehu. Je to novinář z Nové Kaledonie, který psal za války ve čtrnáctém roce proti Francii ve prospěch Němců. Viděl jsem také toho mizeru, co dal zastřelit Edith Cavellovou, belgickou ošetřovatelku, která zachraňovala anglické letce v roce 1917. Je to odpudivý chlap, tlustý a mastný. Měl v ruce hůl a tloukl obrovskou murénu přes půldruhého metru dlouhou a tlustou jako moje stehno.

Sanitář žije také v jednom z těch malých domků, v nichž mají bydlet jen političtí.

Tenhle doktor Léger je velký, špinavý a ramenatý chlap. Čistý má jenom obličej, lemovaný šedivějícími vlasy, velice dlouhými vzadu za krkem a na spáncích. Ruce má strupaté od špatně zajizvených zranění, která si asi způsobuje, když se v moři zachycuje drsných skalních výběžků.

„Když budeš něco potřebovat, příjď, dám ti to. Nechoď, když nejsi nemocný. Nemám rád návštěvy a ještě víc nesnáším, když se mnou někdo mluví. Prodávám vajíčka a někdy kuře nebo slepici.

Jestli tajně zapíchneš podsvinče, přines mi zadní kýtu a já ti dám kuře a šest vajec. Když už jsi tady, odnes si tuhle láhev. Je v ní sto dvacet prášků chininu. Určitě jsi sem přišel, abys utekl, a kdyby se ti to nějakým zázrakem podařilo, budeš je potřebovat v džungli.“

Dopoledne i odpoledne chytám ve skalách astronomické množství ružetek. Posílám každý den tři až čtyři kila do bachařské kantýny. Santori září, ještě nikdo mu nikdy nedával tolik různých druhů ryb a langust. Často, když se potápím, ulovím za odlivu až tři sta langust.

Doktor Germain Guibert přišel včera na Ďábel. Protože moře bylo klidné, přijel s velitelem Královského ostrova a s paní Guibertovou. Ta obdivuhodná paní je první žena, která vstoupila na ostrov

Ďábel. Podle velitelových slov ještě nikdy žádný civilista nevstoupil na ostrov. Mohl jsem s ní mluvit celou hodinu. Šla se mnou až k lavici, kde sedával Dreyfus a díval se do dálky směrem k Francii, která ho vyhostila.

„Kdyby nám tak ten ohlazený kámen mohl vyprávět, co si myslíval Dreyfus…,“ říká a hladí kámen. „Motýlku, je to určitě naposledy, co se vidíme, protože mi říkáte, že se zakrátko pokusíte o útěk. Budu se modlit k Bohu, aby vám dopomohl k vítězství.

A prosím vás, abyste než vyrazíte, přišel sem a strávil na téhle lavici, kterou jsem hladila, pár minut, dotkl se jí a rozloučil se se mnou.“

Velitel mi dal povolení, abych doktorovi po lanu posílal, kdykoliv budu chtít, langusty a ryby. Santori souhlasí.

„Sbohem, doktore, sbohem, madame.“ Zdravím je co nejpřirozeněji ve chvíli, kdy člun odráží od mola. Široce otevřené oči paní

Guibertové se na mne dívají, jako kdyby mi chtěly říct: „Vzpomínej na nás vždycky, protože my na tebe také nikdy nezapomeneme.“

Dreyfusova lavice je na samém vršku severního výběžku ostrova. Tyčí se nad mořem ve výšce víc než čtyřicet metrů.

Nebyl jsem dnes na rybách. Mám v umělé sádce přes sto kilo ružetek a v železném sudu přivázaném na řetěze víc než pět set langust. To znamená, že nemusím na ryby. Mám jich dost pro doktora, pro Santoriho, pro Číňana i pro sebe.

Je rok 1941, jsem ve vězení už jedenáct let. Je mi pětatřicet let.

Nejkrásnější léta svého života jsem strávil v cele nebo v kobce. Měl jsem za tu dobu jen sedm měsíců úplné svobody u svého indiánského kmene. Děti, které jsem měl mít se svými dvěma indiánskými ženami, jsou už osmileté. Ta hrůza! Jak to uteklo! Když se obracím zpátky, promýšlím si znovu ty dlouhé hodiny a minuty. Bylo tak těžké je snášet. Každá z nich je vryta do té křížové cesty.

Pětatřicet let! Kde je Montmartre, Bílé náměstí, Pigalle, bál v Malé zahradě, bulvár Clichy? Kdepak je asi Nénette s tváří Madony, pravá kamej, jejíž černé oči se ke mně s takovým zoufalstvím upínaly v soudní síni, když vykřikla: „Nic si z toho nedělej, můj drahej, já si tam pro tebe příjdu!“ Kdepak je Raymond Hubert, s tím svým „budeme zproštěni viny“? A kdepak je asi těch dvanáct bábovek z poroty? A poldové? A prokurátor? Co dělá tatínek a rodiny, které si založily mé sestry pod německým jhem?

Tolik útěků! Kolikpak jich bylo?

První, když jsem omráčil bachaře a utekl z nemocnice.

Druhý v Kolumbii, v Rio Hacha. Ten byl nejkrásnější. Podařil se mi úplně. Proč jsem opustil svůj kmen? Tělem mi proběhlo slastné zachvění. Připadá mi, že v sobě ještě cítím rozkoš aktů lásky s oběma indiánskými sestrami.

Potom třetí, čtvrtý, pátý a šestý v Baranquille. Té smůly při všech těch útěcích! Třeba útěk při mši, který tak žalostně ztroskotal. Nebo dynamit, který selhal, a další útěk, při němž se Clousiot chytil za kalhoty! Anebo ten opožděný účinek uspávacího prostředku.

Sedmý na Královském ostrově, kde mě udal ten lotr Bébert Celier. Nebýt jeho, byl by se ten útěk určitě podařil. Kdyby byl držel hubu, byl bych se svým ubohým přítelem Carbonierim na svobodě.

Osmý, poslední, z blázince. Chyba, hrubá chyba z mé strany. Neměl jsem Itala nechat vybrat místo pro vyplutí. O dvě stě metrů níž směrem k jatkám bychom mohli hodit vor do vody daleko snadněji.

Tahle lavice, na které nevinně odsouzený Dreyfus našel odvahu žít přesto dál, mi musí být k něčemu dobrá. Nesmím připustit, že jsem poražen. Musím se pokusit o další útěk.

Ano. Tenhle vyleštěný hladký kámen nad propastí ve skalách, kde vlny zuřivě a bez ustání bijí o břeh, mi musí být posilou a příkladem. Dreyfus se nikdy nedal srazit na kolena a neustále až do konce bojoval o svou rehabilitaci. Pravda, měl Emila Zolu s jeho slavným „Žaluji“, který se ho ujal a bránil ho. Ale ať je tomu jakkoli, kdyby to nebyl zocelený muž, byl by se jistě tváři v tvář takové nespravedlnosti vrhl tady z té lavice do propasti. Ale vydržel. Musím to dokázat jako on a musím potlačit myšlenku, že podniknu nový útěk s heslem „Zvítězit, nebo zemřít!“ Musím škrtnout slovo zemřít a myslet jen na to, že zvítězím a budu svobodný.

Za dlouhých hodin, které trávím na Dreyfusově lavičce, je můj rozum stále na toulkách, sní o minulosti a maluje si růžovou budoucnost. Oči mám často oslněné přemírou světla, platinovými odrazy z hřebenů vln. Za tu dobu, co se dívám na to moře, a vlastně je ani nevidím, znám už všechny možné a myslitelné vrtochy vln, hnaných větrem. Moře útočí neúprosně a neúnavně na skály, které vybíhají nejdál od ostrova. Prohmatává a ohlodává je, tváří se, jako by říkalo Ďáblu: „Jdi pryč, musíš zmizet, překážíš mi, když se vrhám proti Velké zemi, přehrazuješ mi cestu, a proto ti každý den a bez ustání uhryzávám kousek těla.“ Když je bouře, moře se jí oddává s největší radostí, a když se odlévá, nejen se snaží utrhnout a shrábnout všechno, co se mu podařilo zničit, ale snaží se znovu a znovu poslat vodu do všech koutů a zákoutí, aby pomaličku zdola podemlela ty obrovité skály, které jako by mu říkaly: „Tady neprojdeš.“

A tehdy jsem objevil něco nesmírně důležitého. Přesně pod

Dreyfusovou lavicí přicházejí vlny k ohromnému skalnímu sedlu, útočí, tříští se a mohutným proudem se vracejí zpátky. Ale všechny ty tuny vody se nemohou roztříštit, protože je svírají ty dvě skály v podobě pět až šest metrů široké podkovy. Za nimi je útes, takže voda nemůže nikam jinam a musí se vrátit do moře.

To je velice důležité, protože kdybych se přesně ve chvíli, kdy se vlna tříští a žene do propasti, vrhl dolů ze skály s pytlem naplněným kokosovými ořechy a ponořil se přímo do ní, odnesla by mě zcela nepochybně s sebou, až by se vracela do moře.

Vím, kde sehnat hodně jutových pytlů. V prasečinci je jich dost a dost, sbírají se do nich kokosové ořechy.

Nejdřív musím udělat pokus. Nejlépe za úplňku, kdy je příliv a odliv mohutnější a vlny mají tedy také větší sílu. Počkám až do úplňku. Schoval jsem dobře sešitý a chlupatými kokosovými ořechy naplněný pytel v jakési jeskyni, do níž se lze dostat, jedině když se člověk potopí. Objevil jsem ji při chytání langust. Zavěšují se u stropu jeskyňky, ve které je vzduch jenom za odlivu. Do druhého pytle, přivázaného k pytli s ořechy, jsem dal kámen, který váží něco mezi třiceti až čtyřiceti kilogramy. Protože chci vyrazit se dvěma pytli místo jednoho a protože vážím sedmdesát kilo, jsou proporce zachovány.

Pokus mě velice vzrušuje. Tato strana ostrova je tabu. Nikoho by v životě nenapadlo, že by si někdo mohl najít k útěku místo, na něž vlny nejvíc dorážejí, a které je tudíž nejnebezpečnější. A přesto je to jediné místo, kde v případě, že by se mi podařilo odrazit od břehu, by mě proud vynesl na širé moře a nenarazil bych tedy na

Královský ostrov.

Musím tedy vyplout odtud a odnikud odjinud.

Pytle s ořechy a s kamenem jsou těžké a není snadné je unést. Nedokázal jsem je vytáhnout nahoru na skálu, která je kluzká a pořád mokrá od vln. Chang, s nímž jsem o věci promluvil, mi příjde pomoci. Vzal všechno rybářské náčiní pro hluboký rybolov, abychom mohli říct, kdyby nás někdo překvapil, že jsme šli klást udice na žraloky.

„Do toho, Changu, ještě kousek a je to.“

Úplněk ozařuje scénu, že je světlo jako ve dne. Řev vln mě ohlušuje. Chang se mě ptá: „Ty připravenej, Motýlku? Shoďto do týhle vlny.“ Vlna vysoká asi pět metrů se vzepjala a vrhla se jako šílená na skálu. Roztříštila se pod námi, ale úder byl tak mohutný, že její hřeben dosáhl až nahoru na vrcholek skály a úplně nás zalil. Nicméně jsme hodili pytel přesně v té vteřině, když se vytvořil opačný proud a než se začal stahovat zpátky. Pytel, uchvácený jako tříska, vyplul do moře.

„Prima, Changu, je to dobrý.“

„Počkej, nejdřív vidět, jestli pytel nevrátit.“

Neuteklo ani pět minut, když vtom s hrůzou vidím, jak se pytel vrací na hřebenu obrovské, víc než sedmimetrové nebo osmimetrové vlny. Vyzdvihla ho i s ořechy a kamenem jako nic. Nese ho na svém vrcholku kousíček pod zpěněným vrškem a s obrovskou silou jím mrštila tam, odkud vyplul, trochu víc nalevo. Pytel se roztříštil o skálu. Otevřel se, ořechy se rozletěly na všechny strany a kámen padl na dno propasti.

Jdeme s Changem, zmáčení až na kůži, protože nás vlna celé zalila a doslova smetla, naštěstí směrem dovnitř ostrova, celí podrápaní a zmučení, co nejrychleji pryč od tohohle prokletého místa a na moře se ani nepodíváme.

„Nic dobrý, Motýlku. Nic dobrý útěk z Ďábla. Lepší Královskej. Z jižní strany odjet líp než odsud.“

„To je pravda, ale na Královským ostrově by se na útěk přišlo v nejlepším případě za dvě hodiny. Pytel s ořechama pohánějí jenom vlny. A tři čluny z ostrova by mě mohly vzít do kleští. Kdežto tady není především žádnej člun. Za druhý bych si byl naprosto jistej, že mám před sebou celou noc, než si někdo útěku všimne.

A konečně by si mohli myslet, že jsem se utopil při chytání ryb. Na

Ďáblu není telefon. Kdybych vyplul za bouřlivýho počasí, žádnej člun se nemůže na Ďábla dostat. Takže musím utéct odtud. Ale jak?“

V poledne je slunce těžké jako olovo. Je to tropické slunce a mám dojem, že mi z něho vře mozek v lebce. Je to slunce sežehující každou rostlinku, která vzklíčila, ale ještě nestačila vyrůst a není dost silná, aby mu mohla odolat. Slunce, jež za pár hodin vypaří každou kaluž mořské vody, která není dost hluboká, a zanechává na dně bílou slupku soli. Slunce, které způsobuje, že vzduch tančí. Ano, vzduch se hýbá, doslova se mi pohybuje před očima a odraz jeho světla v moři mi spaluje zornice. Přesto sedím znovu na Dreyfusově lavici a nic z toho mi nemůže zabránit, abych nestudoval moře. A právě v tu chvíli jsem si uvědomil, jaký jsem pitomec. Obrovská vlna z hloubky, dvakrát větší než všechny ostatní, která mrštila můj pytel na skálu a doslova ho roztříštila na prášek, přichází vždycky znovu jako sedmá po šesti obyčejných vlnách.

Od poledne až do západu slunce jsem pozoroval, jestli je v tom nějaký řád, není-li to jen rozmar, a to znamená nepravidelnost v pravidelnosti a tvaru té obrovské vlny.

Ne, ani jednou nepřišla tahle hlubinná vlna dřív nebo později.

Šest asi šestimetrových vln a potom hlubinná vlna, která se začíná tvořit asi tři sta metrů od břehu. Když běží, je vztyčená jako „I“.

Čím víc se blíží, tím víc jí přibývá na objemu i na výšce. Na rozdíl od šesti předcházejících nemá na hřebenu skoro žádnou pěnu. Má jen malý hřebínek. Vydává zvláštní hluk jako hřmění, které doznívá v dálce. Když narazí na útes, je množství vody, kterou přinesla, větší než množství, které přinášejí ostatní vlny. Zdusí se, otočí se několikrát v prohlubni a za nějakých deset až patnáct vteřin se ten zpětný proud v podobě jakéhosi víru dostane k východu a vyplouvá ven, přičemž vytrhuje a valí s sebou veliké kameny, které padají s takovým hřmotem, že to vypadá, jako by někdo náhle vyklopil stovky vozíků s kameny.

Vložil jsem asi deset kokosových ořechů do pytle, přimontoval jsem k němu asi dvacetikilový kámen, a sotva se hlubinná vlna roztříštila, hodil jsem ho do ní.

Nestačím ho sledovat očima, protože v propasti je příliš mnoho bílé pěny, ale zahlédl jsem ho na vteřinku, když se voda, jako by ji něco vysávalo, řítila do moře. Pytel se nevrátil. Šest dalších vln nemělo dost síly, aby ho znovu přirazily ke břehu, a když se znovu utvořila sedmá, asi ve vzdálenosti tří set metrů, pytel už zřejmě byl za místem, kde vznikala, protože jsem ho už neviděl.

Pln nové odvahy a naděje jdu k táboru. Už to mám, našel jsem dokonalý způsob, jak dostat pytel na vodu. Budu-li postupovat takhle, nemůže se nic stát. Udělám nicméně ještě jeden vážnější pokus, při němž musí být všechno přesně tak, jak to bude, až skočím já: dva pytle s kokosovými ořechy, dobře přivázané jeden k druhému, a nadto sedmdesát kilo tolik musí vážit dva nebo tři kameny. Vypravuju všechno Changovi. Můj kamarád Číňánek z Poulo Condor poslouchá a natahuje uši.

„To je dobrý, Motýlek. Myslím, žes na to přišel. Já ti pomáhat pro opravdový pokus. Čekat příliv osm metrů. Brzy novej měsíc.“

Počkali jsme s Changem na příliv za novoluní, který přinášel víc než osmimetrové vlny, a hodili jsme do slavné hlubinné vlny dva pytle s kokosovými ořechy, zatížené třemi kameny v celkové váze asi osmdesát kilo.

„Jak ty říkat malá holčička, co ty zachraňovat na Svatý Josef?“

„Lisetta.“

„My říkat vlně, která tě jednou odnese, Lisetta. Dobrý?“

„Dobrý.“

Lisetta se blíží a duní přitom jako rychlík, který vjíždí do nádraží.

Utvořila se ve vzdálenosti víc než dvě stě padesát metrů, je vztyčená jako útes a každou vteřinu roste. Dělá to opravdu mohutný dojem.

Roztříštila se s takovou silou, že nás s Changem doslova smetla ze skály a zatížené pytle spadly do propasti samy. My jsme si okamžitě, v desetině vteřiny, uvědomili, že bychom se na skále neudrželi. Vrhli jsme se zpátky, což nás sice nezachránilo před pořádnou sprchou, ale aspoň jsme nespadli do propasti. Tenhle pokus děláme v deset hodin dopoledne. Neriskujeme nic, protože všichni tři bachaři jsou na druhém konci ostrova, kde dělají generální inventuru. Pytel odplul, je ho teď zřetelně vidět daleko od břehu. Odneslo ho to dál, než je místo, kde se začíná sbírat nová vlna? To nemůžeme zatím zjistit. Šest následujících vln, které přišly po Lisettě, ho nestrhlo s sebou. Začíná se vytvářet další Lisetta a vyráží k ostrovu. Ani ona s sebou nepřináší pytle. Znamená to, že už byly mimo její dosah.

Rychle jsme vystoupili k Dreyfusově lavici, abychom se podívali ještě jednou, jestli pytle nezahlédneme, a máme radost, když jsme je uviděli ještě čtyřikrát ve velké dálce na hřebenech vln, které nesměřují k Ďáblovi, ale odplouvají na západ. Pokus dopadl zcela nepopiratelně dobře. Pustím se do velkého dobrodružství na Lisettiných zádech.

„Vidíš, tamhle. Jedna, dvě, tři, čtyři, pět, šest, a teď jde Lisetta.“

Moře je na výběžku u Dreyfusovy lavice vždycky zlé, ale dnes má zvlášť špatnou náladu. Lisetta se blíží se svým charakteristickým hukotem. Připadá mi ještě obrovitější než jindy a nese s sebou, zvlášť v dolní části, ještě víc vody. Ta obludná hmota právě udeřila do dvou skal rychleji a bezprostředněji než kdy jindy. A když se roztříštila a vřítila do prostoru mezi dvěma obrovskými skalami, dalo to ránu snad ještě hromovější než předtím.

„Tak do tohohle chceš skočit? Kamaráde, to sis našel pravý místo. S tímhle nechci mít nic společnýho. Já chci utéct, to je pravda, ale nechci spáchat sebevraždu.“

Lisetta, kterou jsem takhle představil Sylvainovi, na něho udělala velký dojem. Je na ostrově už tři dny a navrhl jsem mu samozřejmě, že bychom mohli utéct spolu, každý na jiném voru. Kdyby na to přistoupil, měl bych na Velké zemi kamaráda a líp by se nám pokračovalo v útěku. Být v džungli sám není žádná legrace.

„Neříkej nic dopředu. Přiznávám, když to někdo vidí poprvé, nechce s tím mít nic společnýho. Ale přesto je to jediná vlna, která tě dokáže odnést dost daleko, aby všechny ostatní po ní neměly dost síly vrátit tě zpátky ke skalám.“

„Uklidni se, podívej, my všechno zkoušet,“ řekl Chang. „Úplně jistě ty nikdy vrátit na Ďábel ani se dostat na Královskej.“

Trvalo týden, než jsem Sylvaina přesvědčil. Je to chlap samý sval, má metr devadesát dlouhé atletické tělo.

„Dobrá, dejme tomu, že nás to odnese dost daleko. Jak dlouho myslíš, že to bude trvat, než se takhle popoháněni vlnami dostaneme na Velkou zemi?“

„Po pravdě řečeno, Sylvaine, nevím. Může to trvat delší i kratší dobu, to bude záležet na počasí. S větrem nemůžeme počítat, protože budeme moc připlácnuti k moři. Ale jestli bude bouřlivý počasí, vlny budou silnější a dostrkají nás rychleji k džungli. Myslím, že bude stačit osm nebo deset odlivů a přílivů a jsme u břehu. Když se k tomu připočítají všelijaký nepředvídanosti, může to trvat nějakejch osmačtyřicet až šedesát hodin.“

„Jak to počítáš?“

„Od Ostrovů přímou čarou ke břehu to není víc než čtyřicet kilometrů. Nás bude moře odnášet od přímýho směru po přeponě pravoúhlýho trojúhelníka. Podívej se, kterým směrem běží vlny.

Budeme muset ujet nejvýš asi tak sto dvacet až sto padesát kilometrů. Čím blíž budeme ke břehu, tím víc nás budou vlny stáčet k němu a vyhodí nás tam. Na první pohled je přece vidět, že nějaká troska v týhle vzdálenosti od ostrova pluje určitě rychlostí pět kilometrů za hodinu.“

Dívá se na mne a poslouchá můj výklad velmi pozorně. Ten velký chlapec je velice inteligentní.

„To není blbý, co říkáš. Je mi jasný, že kdyby nebylo odlivů, kvůli kterejm budeme ztrácet čas, protože nás budou zatahovat na širý moře, byli bysme u břehu dřív než za třicet hodin. Myslím, že máš pravdu právě kvůli těm odlivům. Mohli bysme se dostat ke břehu asi tak za osmačtyřicet a šedesát hodin.“

„Jsi už přesvědčenej? Jdeš do toho se mnou?“

„Skoro. Předpokládejme teď, že jsme na Velký zemi v džungli.

Co uděláme?“

„Musíme se dostat do blízkosti Kourou. Tam je dost velká rybářská vesnice. Žijí v ní hledači surové gumy a zlatokopové. Ale k vesnici se musí opatrně, protože je tam taky trestaneckej lesní tábor.

Určitě tam budou taky označený místa, kudy se dá proniknout do džungle směrem na Cayenne a k čínskýmu táboru, ten se jmenuje

Inini. Stačí, když namíříme bouchačku na nějakýho trestance nebo civilistu a přinutíme ho, aby nás odvedl do Inini. Když se bude chovat dobře, dáme mu pět set franků a ať plave. Když to bude těžkej, přinutíme ho, aby šel s náma.“

„A co budeme dělat v Inini, když je to speciální tábor pro Indočíňany?“

„Tam je Changův bratr.“

„Jo, tam můj bratr. On utíkat s vámi, on najít jistě člun a potrava. Až vy potkat Cuic-cuic, vy mít všechno pro útěk. Číňan nikdy práskač. Taky když potkat nějakýho Anamitu v džungle, vy s ním mluvit a vzkázat Cuic-cuic.“

„Proč se tvýmu bráchovi říká Cuic-cuic?“ ptá se Sylvain.

„Nevím, to Francouzi ho pokřtít Cuic-cuic.“ A dodává: „Pozor, když vy skoro přijít Velká země, vy narazit na bahno. Nikdy chodit po bahno, bahno nic dobrý. Stáhnout vás dolů. Vy čekat, až vás další příliv hodit dál do prales, tam se chytit za liány a větve. Jinak s váma amen.“

„To je pravda, Sylvaine, na bahno nesmíme nikdy vkročit. Musíme čekat, až se budeme moct zachytit větví nebo lián.“

„Dobrý, Motýlku, už jsem se rozhodl.“

Oba vory jsme udělali až na pár maličkostí stejné, protože vážíme skoro stejně. Určitě se nevzdálíme jeden od druhého příliš daleko.

Ale člověk nikdy neví. V případě, že bychom se ztratili, jak se zase najdeme? „Odtud není Kourou vidět, ale všiml sis, když jsi byl na

Královským, že na pravý straně Kourou, ve vzdálenosti asi dvacet kilometrů, jsou bílý skály, který je dobře rozeznat, když na ně svítí slunce?“

„Všiml.“

„Jsou to jediný skály na celým pobřeží. Napravo i nalevo se donekonečna táhne bahno. Ty skály jsou bílý od ptačího trusu. Jsou tam tisíce ptáků, a protože tam nikdy žádnej člověk nevkročí, bude to dobrý útočiště, kde si dáme sraz, než vyrazíme do džungle. Budeme jíst vajíčka a kokosový ořechy, který si s sebou vezmeme. Nesmíme dělat oheň. Kdo tam příjde první, bude čekat na druhýho.“

„Kolik dní?“

„Pět. Je vyloučeno, aby ten druhej do pěti dní nepřišel.“

Vory jsou hotovy. Sešili jsme pytle nadvojito, aby víc vydržely.

Vyžádal jsem si od Sylvaina deset dní, abych mohl co nejvíc hodin trénovat jízdu na pytli. On dělá totéž. Pokaždé si uvědomíme, že když se pytle začínají obracet, vyžaduje to spoustu nepředvídané námahy, abychom je udrželi ve správné poloze. Kdykoliv to půjde, musíme se na ně položit. Musíme dávat pozor, abychom neusnuli, protože to by člověk mohl spadnout do vody, ztratit pytel a už ho nedohonit. Chang mi udělal malý nepromokavý pytlík, který si pověsím na krk. Budu v něm mít cigarety a zapalovač. Každý si s sebou nastrouháme deset kokosových ořechů. Dužina nám pomůže snášet hlad a zároveň ukojí žízeň. Santori prý má měchýře na víno, kterých nepoužívá. Chang k bachaři často chodí a pokusí se je štípnout.

Útěk je stanoven na neděli v deset večer. Předpokládáme, že bude-li úplněk, může příliv dosahovat osmimetrové výšky. To znamená, že Lisetta bude v plné síle. Chang nakrmí v neděli ráno prasata sám. Já budu spát celý den v sobotu a celý den v neděli. Odstartujeme v deset hodin večer, ale odliv začne už ve dvě.

Moje pytle se od sebe nemohou odvázat, to je vyloučené. Jsou svázány spletenými konopnými provazy, měděným drátem a sešity dohromady tlustou nití na plachty. Našli jsme pytle větší, než jsou normální, a otevřené konce jsme do sebe všili. Takže kokosové ořechy nebudou moci vypadnout.

Sylvain v jednom kuse cvičí a já si nechávám masírovat stehna malými vlnami, které na ně dorážejí celé hodiny. Ty opakované nárazy vody na stehna a smršťování svalů, k němuž jsem nucen, abych vlnám vzdoroval, způsobují, že mám nohy a stehna jako ze železa.

V jedné zrušené studni na ostrově je asi třímetrový řetěz. Propletl jsem ho mezi provazy, kterými jsou svázány pytle. Mám svorník, který se provléká články řetězu. Kdyby mi začaly docházet síly, připoutal bych se k pytlům řetězem. Možná, že bych takhle taky mohl spát, aniž bych riskoval, že spadnu do vody a ztratím vor. Kdyby se pytle převrhly, voda by mě probudila a zase bych se rychle dostal do původní polohy.

„Tak, Motýlku, už jenom tři dny.“ Sedíme na Dreyfusově lavici a díváme se na Lisettu.

„Ano, Sylvaine, už jenom tři dny. Já věřím, že se to podaří. A co ty?“

„Určitě, Motýlku. V úterý v noci nebo ve středu ráno budeme v džungli. A potom si zas zadudáme my!“

Chang nám každému nastrouhá deset kokosových ořechů. Kromě nožů si každý s sebou bereme dva tesáky, ukradené ve skladišti nástrojů.

Tábor Inini je východně od Kourou. Stačí, když budeme pochodovat dopoledne proti slunci, a budeme mít jistotu, že udržujeme správný směr.

„V pondělí ráno se Santori zblázní,“ říká Chang. „Ale já nic říct, že ty a Motýlek zmizeli dřív než pondělí tři hodiny odpoledne, když má bachař polední přestávku.“

„A proč bys k němu radši nepřiběhl a neřekl, že nás odnesla vlna, když jsme chytali ryby?“

„Ne, já žádná komplikace. Já říct: ,Šéfe, Motýlek a Stephen nic přijít dnes do práce. Já sám dát nažrat prasata.` Nic víc a nic míň.“

ÚTĚK Z ĎÁBLA

Neděle, sedm hodin večer. Právě jsem se probudil. Spal jsem schválně od soboty ráno. Měsíc vychází teprve v devět hodin. Venku je tedy úplná tma. Na nebi je málo hvězd. Nad hlavami nám rychle plují velké mraky plné deště. Právě jsme vyšli z baráku. Protože chodíme často tajně na ryby v noci nebo jen tak se projít na ostrov, všichni ostatní to pokládají za samozřejmé.

Vstupuje malý chlapec se svým milencem, nadělaným Arabem.

Určitě se chystají spolu spát v některém koutě. Když je vidím, jak nadzdvihují prkno, aby se dostali dovnitř, uvědomuji si, že pro toho kozla je možnost spát se svým přítelem dvakrát nebo třikrát za den vrcholem blaha. To, že může ukájet své erotické potřeby do sytosti, mu změnilo trestaneckou kolonii v ráj. A pokud jde o hošíčka, je to stejné. Může mu být takových třiadvacet až pětadvacet let. Nemá už tak docela tělo eféba. Přestože se snaží být celý den ve stínu, aby si zachoval svou mléčně bílou pleť, marná sláva, přecejen už přestává být Adónisem. Ale tady, v trestanecké kolonii, má milenců tolik, že se mu o tom na svobodě nikdy ani nesnilo. Kromě svého hlavního milence, arabského kozla, přijímá zákazníky, pětadvacet franků za číslo, přesně jako děvka na bulváru Rochechouart na Montmartru. Kromě rozkoše, kterou mu poskytují tihle zákazníci, má navíc dost peněz, aby mohl žít pohodlně se svým „mužem“. Oba dva i chlapečkovi zákazníci se s rozkoší vyžívají ve svých neřestech. Od prvního dne, kdy vstoupili na území kolonie, nemá jejich mozek jiný ideál než pohlaví.

Prokurátor, který je odsoudil, se přepočítal, když si myslel, že je potrestá tím, že je pošle na cestu zatracení. Právě v tom zatracení potkali štěstí.

Sotva malý teploušek za sebou zastrčil desku, jsme sami, Chang,

Sylvain a já.

„Jdeme.“ Rychle jsme došli na severní cíp ostrova.

Vytáhli jsme oba vory z jeskyně, a jsme tudíž všichni tři zmáčení. Vítr vane a vydává svůj charakteristický řev rozpoutaného větru na širém moři. Sylvain a Chang mi pomáhají dotáhnout můj vor nahoru na skálu. V posledním okamžiku jsem se rozhodl, že si přivážu levé zápěstí provazem, který je na pytli. Dostal jsem náhle strach, že pytel ztratím a že mě voda odnese bez něho. Sylvain vylezl na protější skálu, Chang mu při tom pomáhá. Měsíc už je hodně vysoko, je dobře vidět.

Omotal jsem si kolem hlavy šátek. Musíme čekat, než se převalí šest vln. Víc než třicet minut.

Chang se vrátil ke mně. Chytil mě kolem krku a políbil mě. Lehl si na skálu, zapřel se do prohlubiny v kameni opře se mi o nohy, aby mi pomohl snést náraz Lisetty.

„Už zbývá jenom jedna,“ křičí Sylvain, „další je naše!“ Stojí před svým vorem, aby ho kryl tělem a chránil před nárazem vody, která se přes něj přehrne. Já stojím v téže pozici a navíc se opírám o Changovy ruce. Je tak rozčílen, že mi zarývá nehty do lýtek.

Lisetta, která si jde pro nás, se už blíží. Je vztyčená jako špice kostelní věže. Narazila se svým obvyklým ohlušujícím řevem na obě naše skály a vrhla se zpátky k útesu.

Skočil jsem do ní a Sylvain hned po mně, o zlomek vteřiny později. Lisetta táhla oba vory, jako přilepené jeden k druhému, se závratnou rychlostí na širé moře. Ani ne za pět minut jsme už dál než tři sta metrů od břehu. Sylvain ještě nevylezl na svůj vor. Já na něm byl už druhou minutu po vyplutí. Chang stojí na Dreyfusově lavici, kam se asi rychle vyškrábal, v ruce má bílý hadr a posílá nám své poslední pozdravy. Teď už je to dobrých pět minut, co jsme se dostali za nebezpečné místo, kde vznikají vlny, které jdou přímo na

Ďábel. Ty, které nás teď odnášejí, jsou mnohem delší, skoro bez pěny a tak pravidelné, že jsme s nimi jako jedno tělo. Nesou nás po diagonále. Vor se neotřásá a nezdá se, že by se chtěl převrhnout.

Stoupáme a klesáme po těch hlubokých a vysokých vlnách, které nás laskavě odnášejí směrem k otevřenému moři, protože je odliv.

Na vrcholku jedné vyšší vlny se mi konečně podařilo, když jsem otočil hlavu, ještě jednou zahlédnout Changův bílý šátek. Sylvain není daleko odemne, nějakých padesát metrů blíž k otevřenému moři. Zvedl několikrát ruku a mává na znamení radosti a triumfu.

Noc nebyla nijak těžká. Pocítili jsme velice silně změnu mořských proudů. Odliv, který nás vynesl, nás táhl na širé moře, příliv nás teď pohání k Velké zemi.

Slunce se zdvíhá nad obzor, to znamená, že je šest hodin. Jsme příliš nízko na vodě, takže nemůžeme vidět břeh, ale uvědomuji si, že jsme hodně daleko od Ostrovů, protože je lze sotva rozeznat

(přestože je slunce na vrcholcích ozařuje) a nedá se už poznat, že jsou tři. Vidím jen jednolitou hmotu. Z toho usuzuji, že jsou vzdáleny nejméně třicet kilometrů.

Usmívám se, mám pocit triumfu a zdaru.

Co kdybych si na vor sedl? Popoháněl by mě i vítr, opíral by se mi do zad.

Tak, už sedím. Uvolňuji řetěz a obtáčím si ho kolem pasu. Svorník je dobře namazán a matka se dá snadno přitáhnout. Zdvíhám ruce nahoru, aby mi je vítr osušil. Zapaluji si cigaretu. Už kouřím.

Vdechuji dlouze a hluboce první kouř a pomalu ho vyfukuji. Už nemám strach. Bylo by samozřejmě zbytečné popisovat vám, jak mě rozbolelo břicho, předtím než akce začala a v prvních vteřinách, když jsem se octl ve vodě. Ne, nemám už opravdu strach když jsem dokouřil cigaretu, rozhodl jsem se, že sním pár soust kokosové dužiny. Splivl jsem jí velkou hrst a potom jsem si zapálil druhou cigaretu. Sylvain je dost daleko odemne. Čas od času, když se octneme oba na hřebenu vlny, se na okamžik zahlédneme. Slunce mi ďábelsky buší do lebky, mám pocit, že se mi začíná vařit mozek. Namočil jsem si šátek a ovinul si ho kolem hlavy. Svlékl jsem si vlněnou blůzu. Dusím se v ní, přestože fouká vítr.

„Krucifix!“ Vor se převrhl a já se málem utopil. Lokl jsem si dvakrát pořádně mořské vody. Přestože jsem se snažil, nedařilo se mi dlouho otočit pytle a vylézt nahoru. To všechno ten řetěz. Nemohu se kvůli němu dost volně pohybovat. Konečně se mi to podařilo, když jsem si řetěz sešoupl úplně najednu stranu, přeplaval jsem na druhou stranu pytlů a zhluboka jsem si vydechl. Zkouším to úplně se zbavit řetězu, ale prsty se marně snaží povolit matku. Zuřím a mám zřejmě celé tělo tak křečovitě napjaté, že nemám dost síly, abych ji uvolnil.

Uf! Konečně! Byla to škaredá chvilka. Když se mi zdálo, že se nevyprostím z řetězu, začal jsem doslova šílet.

Nesnažím se vor obrátit. Jsem vyčerpán a nemám dost sil. Vyškrábal jsem se nahoru. Co na tom, že jsem na spodku, který se změnil na hořejšek? Už nikdy se nepřivážu řetězem, ani ničím jiným.

Teď jsem pochopil, jakou pitomost jsem provedl už při startu tím, že jsem se připoutal k voru zápěstím. To by mi mělo jako zkušenost stačit.

Slunce mi nemilosrdně spaluje paže a nohy. Obličej mám jeden oheň. Když si ho namočím, je to, myslím, ještě horší, protože voda se okamžitě vypaří a pálí to ještě víc.

Vítr hodně zeslábl. Pluje se sice pohodlněji, protože vlny jsou nižší, ale zato postupuji kupředu pomaleji. Zřejmě je tedy lepší, když je velký vítr a neklidné moře, nežli klid.

Mám v pravé noze tak silné křeče, že křičím, jako by mě mohl někdo slyšet. Prstem si dělám křížky na noze stažené křečí vzpomněl jsem si, jak mi říkávala babička, že se tím křeče zažehnávají. Ale lék té hodné ženy žalostně zklamal. Slunce teď na západě o kus kleslo. Jsou asi čtyři hodiny odpoledne. Je to už čtvrtý pohyb moře od chvíle, kdy jsem vyplul. Tenhle příliv mě, zdá se, popohání ke břehu silněji než předchozí.

Vidím teď nepřetržitě Sylvaina a on mě vidí také velmi zřetelně. Ztrácím ho z očí jen velmi zřídka, protože vlny nejsou moc hluboké. Sundal si košili a je do půl těla nahý. Dává mi znamení. Je o víc než tři sta metrů přede mnou, ale dál směrem k otevřenému moři.

Vypadá to, jako by vesloval rukama, soudě podle lehké pěny, která se kolem něho dělá. Zdá se, že přibrzďuje vor, abych se k němu víc přiblížil. Lehl jsem si na pytle, ponořil jsem paže do vody a vesluji. Když on bude brzdit a já veslovat, třeba se nám podaří zkrátit vzdálenost, která je mezi námi.

Při tomhle útěku jsem si našel dobrého společníka, je stoprocentně na výši.

Právě jsem přestal veslovat. Cítím únavu. Musím šetřit silami.

Něco sním a pokusím se vor otočit. Vak sjídlem je dole stejně jako kožená láhev se sladkou vodou. Mám žízeň a hlad. Rty už mám rozpukané a pálí mě. Nejlepší způsob, jak pytel obrátit, je pověsit se na něj čelem k vlně a potom vyrazit nohama ve chvíli, kdy ho vlna vynáší nahoru.

Po pěti pokusech se mi poštěstilo vor naráz obrátit. Jsem vysílen vynaloženou námahou a jen obtížně jsem se vydrápal nahoru na pytle.

Slunce je na obzoru a zakrátko zmizí. To znamená, že je asi něco před šestou hodinou. Doufejme, že noc nebude příliš neklidná, pochopil jsem totiž, že nejvíc sil ztrácím, když mě na dlouhou dobu zaplavují vlny.

Snědl jsem dvě hrsti kokosové dužiny a zapil pořádným douškem ze Santoriho čutory. Jsem nasycen, ruce jsem si vysušil ve větru, vytáhl jsem cigaretu a s rozkoší kouřím. Než se úplně zešeřilo, zamával Sylvain šátkem. Já jsem mu zamával také, popřáli jsme si tak dobrou noc. Je odemne stále stejně daleko. Sedím s nataženýma nohama. Právě jsem si co nejvíc vyždímal vlněnou blůzu a natáhl jsem si ji. Tyhle blůzy drží teplo, i když jsou mokré, takže když zmizelo slunce, okamžitě jsem pocítil teplo.

Vítr se ochladil. Už jenom mračna na západě se koupají v růžovém světle na obzoru. Všechno ostatní je teď už v polotmě, která minutu za minutou houstne. Na východě, odkud přichází vítr, nejsou žádná mračna. Pro tuto chvíli tedy žádné nebezpečí, že začne pršet.

Nemyslím absolutně na nic, leda snad na to, abych se dobře držel, abych se zbytečně nenamočil. Kladu si otázku, jestli by bylo moudré přivázat se k pytlům, až mě začne zmáhat únava, nebo jestli je to po předchozí zkušenosti příliš nebezpečné. Potom jsem si všiml, že řetěz je moc krátký a brání mi v pohybech. Jeden konec je totiž zbytečně ztracen, je vpleten mezi provazy a dráty na pytli.

Ale dá se snadno vyvléknout. Budu tedy mít větší volnost pohybu. Upravil jsem řetěz a znovu jsem si ho přivázal k pasu. Pořádně promazaný svorník funguje dobře. Nesmím ho příliš utáhnout jako poprvé. Takhle se cítím klidnější, protože mám šílený strach, že usnu a ztratím pytel.

Ano, vítr fouká silněji a vlny rostou s větrem. Houpačka funguje dokonale, rozdíl mezi nejvyšším a nejnižším bodem je čím dál větší.

Je úplná tma. Na nebi jsou milióny hvězd a Jižní kříž září víc než všechny ostatní.

Nevidím kamaráda. Noc, která právě začíná, je velmi důležitá, protože budeme-li mít štěstí a vítr bude foukat celou noc se stejnou silou, urazíme do zítřka do rána pěkný kus cesty.

Čím víc přibývá noci, tím je vítr silnější. Měsíc vystupuje pomalu z moře. Je brunátný, a když se konečně svobodně vyhoupne nad obzor, je ohromný a plný. Rozeznávám zřetelně tmavé skvrny, které způsobují, že vypadá jako tvář.

Je tedy už po desáté večer. Noc je čím dál jasnější. Jak se měsíc zvedá výš a výš, je „měsíčný den“ čím dál intenzívnější. Vlny jsou na povrchu postříbřené a jejich divné odlesky mě pálí v očích. Není možné nedívat se na ty stříbrné třpyty, ale přitom doopravdy zraňují a pálí oči, už rozdrážděné sluncem a slanou vodou.

Marně si říkám, že přeháním nemám dost vůle, abych si odřekl kouření, a kouřím tři cigarety za sebou.

Vor pluje zcela normálně na nepříliš zvlněném moři, bez problémů se vyhoupává nahoru a klesá dolů. Nemohu mít nohy natažené na pytli příliš dlouho, protože když sedím, za chvíli mě začínají chytat strašně bolestivé křeče.

Jsem samozřejmě stále do půl těla zmáčený. Prsa mám skoro suchá, vítr mi vysušil blůzu, takže žádná vlna mě nenamočí víc než k pasu. Oči mě pálí čím dál víc. Zavírám je. Každou chvíli usínám.

„Nesmíš spát!“ To se snadno řekne, ale už nemůžu. Do prčic. Bojuji proti těm návalům malátnosti, a pokaždé když si uvědomím skutečnost, pocítím v mozku ostrou bolest. Vytáhl jsem zapalovač. Občas přiblížím plamínek k předloktí nebo ke krku a spálím si jím kůži.

Zmocnila se mě strašlivá úzkost, kterou se snažím ze všech sil zapudit. Usnu? A kdybych spadl do vody, probudí mě zima? Dobře jsem udělal, že jsem se připoutal řetězem. Nesmím ztratit ty dva pytle, protože jsou můj život. Musel by to způsobit sám ďábel, abych sletěl do vody a neprobudil se.

Je to už několik minut, co jsem znova celý zmáčený. Jedna rebelantská vlna, která zřejmě nehodlala běžet po stejné dráze jako ostatní, na mne narazila z pravé strany. A nezmáčela mě jen ona. Otočila mě napříč a dvě další normální vlny mě doslova zalily od hlavy až k patě.

Druhá noc už hodně pokročila. Kolik může být hodin? Podle polohy měsíce, který začíná zapadat, musí být, asi tak dvě nebo tři hodiny ráno. Mám už za sebou pětkrát příliv a odliv, jsem ve vodě už třicet hodin. Že jsem mokrý až na kůži, je mi k něčemu dobré: zima mě úplně probudila. Třesu se, ale bez obtíží se mi daří udržovat oči doširoka otevřené. Nohy mám úplně ochrnuté a rozhodl jsem se, že si je podstrčím pod zadek. Uchopil jsem postupně jednu po druhé a vsunul je pod sebe, až se mi podařilo vsedě se vzpřímit. Prsty na nohou mám zmrzlé, snad se podemnou rozehřejí.

Takhle po arabském způsobu sedím hodně dlouho. Změna polohy mi dělá dobře. Snažím se zahlédnout Sylvaina, protože měsíc silně ozařuje moře. Jenže teď už hodně poklesl, a protože mi svítí přímo do očí, brání mi v rozhledu. Ne, nevidím nic. Sylvain neměl, čím by se připoutal k pytlům, kdoví jestli se na nich pořád ještě drží.

Pátrám beznadějně a zbytečně. Vítr je silný a pravidelný, žádné nečekané závany, a to je velice důležité. Zvykl jsem si už na jeho rytmus a mé tělo doslova splynulo s pytli.

Pátrám a pátrám kolem sebe a zjišťuji, že mám v hlavě jedinou fixní ideu: objevit kamaráda. Osušil jsem si prsty ve větru, strčil jsem je do úst a hvízdám, co mám síly. Poslouchám. Žádná odpověď. Umí Sylvain hvízdat na prsty? Nevím. Měl jsem se ho na to zeptat, než jsme vypluli. Mohli jsme si přece snadno vyrobit píšťalky. Vyčítám si, že jsem na to nepomyslel. Za chvíli jsem přiložil ruce k ústům a křičím „úú, úú, úú!“, ale odpovídá mi jenom hukot větru a šumění vln.

A tak už na nic nedbám, vstávám a vstoje na pytlech zdvíhám levou rukou řetěz. Udržuji se tak v rovnováze. Když stoupám nahoru, jsem úplně vztyčen, když sestupuji dolů, pokaždé se přikrčím. Napravo nic, nalevo nic, vpředu také nic. Že by byl za mnou? Neodvažuji se vstát a podívat se dozadu. Jediné, zdá se, co začínám rozlišovat nadevši pochybnost, je v tomhle měsíčném dni černá čára po mé levici. Určitě je to džungle.

Až se rozední, uvidím stromy, a to mi dělá dobře. „Až se rozední, uvidíš džungli, Moty! Dejž dobrý Bůh, abys taky uviděl svého přítele!“

Chvíli jsem si třel prsty na nohou a potom jsem nohy natáhl. Potom jsem se rozhodl, že si usuším ruce a vykouřím cigaretu. Vykouřil jsem dvě. Kolik může být hodin? Měsíc je hodně nízko. Nevzpomínám si už, kolik hodin před východem slunce zmizel měsíc minulou noc. Snažím se připomenout si to tím, že zavírám oči a vyvolávám si obrazy první noci. Je to marné. Ach, už to mám!

Najednou vidím zřetelně, jak slunce vychází na východě a jak současně vyčnívá ještě kousek měsíce nad čárou obzoru na západě.

To znamená, že musí být asi pět hodin. Měsíc si dává načas, než se vrhne do moře. Jižní kříž zmizel už dávno stejně jako Velký a Malý vůz. Jenom Polárka se třpytí víc než všechny ostatní hvězdy.

Od okamžiku, kdy zapadl Jižní kříž, je Polárka královnou nebe.

Zdá se, že větru přibývá na síle. Přinejmenším je hustší, dá-li se to tak říct, než byl minulou noc. Také vlny jsou proto mohutnější a hlubší, mají na vršcích víc bílých hřebínků než na začátku noci.

Jsem na moři už třicet hodin. Musí se uznat, že v tuhle chvíli to jde spíš dobře než špatně a že nejtěžší bude den, který právě začíná.

Včera jsem byl přímo vystaven slunci od šesti hodin ráno do šesti hodin večer a pořádně jsem se pekl. Až se dnes slunce do mne pustí, určitě to nebude žádný med. Rty mám už rozpukané, ale zatím jsem stále ještě v chládku noci. Hrozně mě pálí, stejně jako oči. Stejně tak předloktí a ruce. Kdyby to šlo, vůbec si paže neodkryji. Jenom jestli bude možné snést na sobě v tom horku blůzu. Také mě hrozně pálí mezi stehny a konečník. Tam to ovšem není od slunce, ale od slané vody a neustálého tření o pytle.

V každém případě, kamaráde, ať už jsi spálený nebo nejsi, jsi na útěku, a být tam, kde ses octl, to přece znamená, že stojí za to snášet mnoho věcí, a když na to příjde, ještě o hodně víc. Perspektiva, že dosáhnu živ Velké země, je na devadesát procent pozitivní, a to už, hergot, něco je, no ne? I kdybych dorazil doslova skalpován a napůl těle měl živé maso, nebyla by to vysoká cena za takovouhle cestu a takový výsledek. Představ si, že jsi neviděl ani jediného žraloka! Mají snad všichni dovolenou? Nemůžeš popřít, že jsi-li dítě Štěstěny, jsi opravdu prapodivné dítě Štěstěny. Uvidíš, že tentokrát to dopadne dobře. Ze všech tvých útěků, příliš dobře na minutu spočítaných, příliš dobře připravených, se nakonec podaří ten nejpitomější. Dva pytle kokosových ořechů a plav si, kam tě bude strkat vítr a moře. Na Velkou zemi. Uznej, že na to člověk nemusí mít Sorbonnu, aby věděl, že moře vyhodí každou trosku na břeh. Jestliže se vítr a vlny udrží přes den ve stejné síle jako dnes v noci, je jisté, že odpoledne se dotkneme země.

Obluda tropů se vynořila za mnou. Je zřejmě pevně rozhodnuta spálit dnes všechno pěkně na škvarek, protože vyrukovala se všemi svými ohni. Slunce zahnalo měsíčný den, než bys řekl švec. Ani nečeká, až se úplně vyhrabe z postele, a už si počíná jako vladař, jako nepopiratelný král tropů. Neuplynula ani chvilka a vítr už je skoro vlažný. Za hodinu bude horko. Po celém těle se mi rozlévá první pocit blaha. První paprsky se mě sotva dotkly a vzápětí mi proběhla celým tělem, od pasu až k hlavě, sladká vlna tepla. Sundal jsem si turban, udělaný z šátku, a vystavil jsem tváře paprskům, jako bych to udělal u ohníčku v lese. Než mě ta příšera sežehne, chce mi nejdřív dát pocítit, co je v ní života, dřív než se promění ve smrt.

Krev mi plyne v žilách, a dokonce má zmáčená stehna pociťují, jak se zrychlil její koloběh.

Vidím prales velice zřetelně, samozřejmě jen vrcholky stromů.

Připadá mi, že není daleko. Počkám, až slunce vystoupí o něco výš.

Potom si stoupnu na pytle a rozhlédnu se, jestli neuvidím Sylvaina.

Neuplynula ani hodina a slunce už je vysoko. Ano, dnes bude pěkné vedro, krucipísek. Levé oko mám napůl zavřené a slepené.

Nabírám vodu do dlaně a třu si je. Pálí to. Stáhl jsem si blůzu: zůstanu tak pár vteřin nahý, než začne slunce příliš pálit.

Zezdola mě uchvátila vlna větší než ostatní a vyzvedla mě hodně vysoko. Ve chvíli, kdy se vzdula a než začala klesat, jsem zahlédl na půl vteřinky svého kamaráda. Sedí na svém voru do půl těla nahý.

Neviděl mě. Je ode mne vzdálen necelých dvě stě metrů a o kousíček přede mnou po levé straně. Vítr je stále silný, a tak jsem se rozhodl, že si natáhnu blůzu jenom na paže a budu ji držet nahoře. Spodek blůzy chytím do zubů, abych se tak k němu o kousek přiblížil, protože je předemnou skoro v téže línii jako já. Tahle improvizovaná plachta mě určitě bude pohánět rychleji, než vlny pohánějí jeho.

Plachtím tak asi půl hodiny. Jenže mě hrozně bolí zuby a síly, které musím vynakládat, abych kladl odpor větru, se brzy vyčerpávají. Když jsem plachtění nechal, měl jsem přesto pocit, že jsem se pohyboval kupředu rychleji, než když jsem se nechal nést vlnami.

Hurá! Právě jsem uviděl „dlouhána“. Je odemne vzdálen necelých sto metrů. Ale co to dělá? Nezdá se, že by se moc staral, aby zjistil, kde jsem. Když mě vzápětí dost silně vyhodila další vlna, uviděl jsem ho znovu, jednou, dvakrát, třikrát. Rozeznal jsem zřetelně, že má pravou ruku na očích, což znamená, že se rozhlíží po moři.

Podívej se zpátky, ty troubo! Určitě se podíval, ale neviděl mě.

Vstal jsem a zahvízdal. Když jsem znovu vyjel zdola na vrcholek hory, uviděl jsem Sylvaina, jak stojí tváří ke mně. Zdvíhá blůzu do vzduchu. Pozdravili jsme se nejméně dvacetkrát, než jsme si zase sedli. Pokaždé když nás vlna vynesla nahoru, jsme na sebe zamávali

náhodou stoupá vždycky současně se mnou. Při dvou posledních vlnách natahuje ruce směrem k džungli, kterou je už teď vidět velice přesně. Zbývá už necelých deset kilometrů. Právě jsem ztratil rovnováhu a dopadl jsem na vor dozadu. Kamarád i prales jsou tak blízko najednou mě zaplavila obrovská radost. Jsem tak dojat, že pláču jako kluk. V slzách, které mi pročišťují zhnisané oči, vidím tisíc maličkých křišťálů všech barev a myslím si pitomě: Člověk by řekl, že jsou to barevná okna v kostele. Bůh je dnes s tebou, Moty. Tady uprostřed obludných živlů přírody, větru, nesmírnosti moře, hloubky vln a blízko impozantní zelené střechy pralesa se člověk cítí nekonečně malý při srovnání s tím vším, co ho obklopuje, a možná, že aniž hledal Boha, teď se s ním setkává, dotýká se ho prstem. Stejně jako jsem ho nahmatával v noci v těch tisíci hodinách, které jsem strávil v tmavých kobkách, kde jsem byl zaživa pohřben bez paprsku světla, dotýkám se ho dnes v tom slunci, které se zdvíhá, aby pozřelo všechno, co není dost silné a nemůže mu klást odpor. Skutečně se dotýkám Boha, cítím ho kolem sebe a v sobě.

Dokonce mi šeptá do ucha: „Trpíš a budeš trpět ještě víc, ale tentokrát jsem se rozhodl, že budu s tebou. Budeš na svobodě a zvítězíš, slibuji ti to.“

Nikdy jsem nechodil na náboženství a neznám z křesťanské věrouky ani slovo. Jsem tak nevzdělaný, že ani nevím, kdo je Ježíšův otec, jestli jeho matka byla skutečně Panenka Marie a jestli byl jeho otec tesař nebo velbloudář. Přesto však celá ta hrubá nevzdělanost člověku nebrání, aby se setkal s Bohem, jestliže ho opravdu hledá.

A tak se potom stane, že ho opravdu rozpozná ve větru, v moři, ve slunci, v pralese, ve hvězdách, všude až po ryby, které určitě rozesel v takové hojnosti, aby se člověk mohl uživit.

Slunce rychle vystoupilo vzhůru. Bude asi kolem desáté hodiny.

Jsem úplně suchý od pasu až k hlavě. Namočil jsem si šátek a obtočil jsem si ho zase jako turban kolem hlavy. Navlékl jsem si blůzu, protože mě ramena, záda a paže příšerně pálí. Dokonce nohy, které přece každou chvíli zaleje voda, jsou červené jako raci.

Protože břeh už je blíž, přitažlivost je větší a vlny k němu míří skoro kolmo. Rozpoznávám jednotlivosti džungle, z čehož se dá předpokládat, že jen za dnešní ráno, za pouhé čtyři nebo pět hodin, jsme se přiblížili o velikánský kus. Díky prvnímu útěku dokážu rozpoznávat vzdálenosti. Když člověk vidí podrobnosti věcí, není dál než pět kilometrů. A já už vidím rozdily v tloušťce kmenů, a dokonce z vrcholku jedné vyšší vlny rozeznávám velice zřetelně poraženého velikána, vyvrácený strom, ležící napříč a koupající korunu v moři.

A hele, delfíni a ptáci! Jenom aby se delfíni nezačali bavit tím, že by mi strkali do voru. Slyšel jsem jednou, že mívají ve zvyku přistrkovat ke břehu trosky nebo lidi a že je při tom někdy utopí nárazy čumáků, přestože mají nejlepší úmysl jim pomoci. Ale ne, krouží dokola, jsou dokonce tři nebo čtyři. Přišli si mě očichat, podívat se, co to je, ale zase odplouvají, aniž vůbec zavadili o můj vor. Uf!

V poledne mi slunce stojí nad hlavou. Je to lotr, určitě má v úmyslu mě uškvařit na škvarek. Z očí mi neustále teče hnis a ze rtů a z nosu mi slezla kůže. Vlny jsou kratší a vztekle se vrhají s ohlušujícím řevem proti břehu.

Vidím teď Sylvaina skoro nepřetržitě. Určitě mi téměř nemizí z dohledu, protože vlny nejsou dost hluboké. Co chvíli se ke mně otočí a zdvihne paži. Je stále do půl těla nahý. Na hlavě má šátek.

Teď už to nejsou ani vlny, jsou to spíš válečky, které nás koulí ke břehu. Je tam jakési bradlo, na které narážejí s příšerným hlukem a potom, když se dostanou na ně, celé se zpění a vyrazí do útoku proti džungli.

Už jsme necelý kilometr od břehu. Rozeznávám teď bílé a růžové ptáky s aristokratickými chocholkami, kteří se procházejí bahnem a zobou v něm. Jsou jich tisíce. Skoro žádný nevzlétne víc než dva metry nad zem. Vzlétají takhle krátce proto, aby je nepostříkala vlna. Všude je plno pěny a moře je blátivě žluté, odporné.

Jsme už tak blízko, že rozeznávám na kmenech stromů špinavou čáru, kterou tam zanechává voda, když dosáhne maximální výšky.

Hluk valivých vln nestačí přebít ostré skřeky těch tisíců brodivých ptáků všech barev. Hej-rup! Hej-rup! Už zbývají dva nebo tři metry. Plác! Dotkl jsem se země a trčím v bahně. Voda už mě neunese. Podle slunce jsou dvě hodiny odpoledne. Od chvíle, kdy jsem vyplul, uplynulo čtyřicet hodin. Bylo to předevčírem v deset hodin večer, dvě hodiny poté, co začal odliv. Je to už sedmý pohyb moře, takže je normální, že jsem tady: je právě odliv. Příliv začne kolem třetí hodiny. V noci budu v džungli. Musím si nechat řetěz, aby mě vlny nestrhly z pytlů, protože nejnebezpečnější je chvíle, kdy na mne začnou najíždět válcovité vlny, ale nebudou mě stačit odnést, protože pod sebou nebudou mít hloubku. Pytle se nezvednou dřív než po dvou nebo třech hodinách přílivu.

Sylvain je vpředu po mé pravici, ve vzdálenosti něco víc než sto metrů. Dívá se na mne a šermuje rukama. Myslím si, že chce něco zakřičet, ale zřejmě nemůže dostat z hrdla ani zvuk, protože bych ho musel slyšet. Válečky vln zmizely. Jsme teď v bahně a nedoléhá k nám už žádný jiný zvuk než křik ptáků. Já jsem od džungle asi tak pět set metrů a Sylvain je odemne vzdálen sto až sto padesát metrů směrem kupředu. Ale co to ten pitomec pitomá dělá? Vstal a slezl z voru. Luplo mu v bedně nebo co? Nesmí jít po bahně, nebo se začne každým krokem čím dál víc bořit a možná, že se nedostane zpátky k voru. Chci zahvízdat, ale nemohu. Zbývá mi ještě trocha vody.

Vyprázdnil jsem čutoru a pokouším se vykřiknout, abych ho zastavil. Nevydal jsem ze sebe ani hlásek. Z bahna stoupají bublinky plynu. To znamená, že je to jenom lehký škraloup, vespod je bahno, a když se někdo dá nachytat, je jisté, že je s ním amen.

Sylvain se ke mně otáčí, dívá se na mne a dává mi jakási znamení, kterým nerozumím. Já dělám veliká gesta, kterými mu říkám:

Ne, ne, nehýbej se od voru, takhle se do pralesa nikdy nedostaneš!

Protože je za pytli, nemohu zjistit, jestli je od voru jen kousek, nebo daleko. Nejdřív jsem si myslel, že je velice blízko, a kdyby začal zapadat, že by se mohl pytlů zachytit.

Náhle jsem pochopil, že se vzdálil dost daleko a propadl se do bahna. Nemůže se už dostat ven a vrátit k voru. Ozval se výkřik, který dolehl až ke mně. Rychle jsem se položil břichem na své pytle, zabořil jsem ruce do bahna a ze všech sil se odrážím. Pytle pomaličku popojíždějí a podařilo se mi posunout se asi o něco víc než dvacet metrů. Potom, když jsem se takhle pootočil nalevo, vidím pytle mi už nepřekážejí v rozhledu, že můj kámarád, můj bráška, je po pás v bahně. Je víc než deset metrů od svého voru. Děs mi vrátil hlas a křičím: „Sylvaine! Sylvaine! Nehýbej se, lehni si do bahna, jestli můžeš, uvolni si nohy!“ Vítr odnesl má slova a zřejmě je uslyšel. Pokýval hlavou shora dolů na znamení, že pochopil. Lehl jsem si znovu na břicho a hrabu do bahna, aby můj pytel klouzal dál. Zuřivý vztek mi vlévá nadlidské síly a daří se mi postoupit k němu o dalších třicet metrů.

Trvalo mi to určitě hodinu, jsem už hodně blízko něho, možná nějakých padesát nebo šedesát metrů. Vidím ho velice nezřetelně.

Sedím, ruce, paže a obličej mám plné bahna. Pokouším se osušit, si levé oko. Vniklo mi do něho slané bláto. Pálí to a vůbec nevidím. Pokouším se osušit si i pravé oko. Aby bylo neštěstí dovršeno, začalo slzet i ono. Konečně zase vidím. Teď už neleží, stojí, z bažiny mu vyčnívá jen horní polovina těla.

Právě přišla první válcovitá vlna. Doslova mě hodila o kus dopředu, ale nestrhla mě a rozprostřela se do šiřky o kus dál, překrývajíc bahno pěnou. Došla i k Sylvainovi, který má horní polovinu těla stále venku. Rychle jsem si pomyslel: „Čím víc vln bude přicházet, tím bude bahno měkčí. Musím se k němu dostat stůj co stůj.“

Zmocnila se mě energie zvířete, které ztrácí doupě s mláďaty.

Hrabu a hrabu jako matka, která chce vyrvat mládě hrozícímu nebezpečí, abych se k němu po tom bahně přiblížil. Dívá se na mne beze slova, bez jediného gesta. Oči má doširoka otevřené, vpíjejí se do mých očí a doslova je pohlcují. Já ho nespouštím z očí a mám jedinou starost, abych neztratil jeho pohled. Vůbec mě nezajímá, do čeho nořím ruce. Zase jsem se kousek posunul, ale dvě další vlny, které se přezemne přelily, rozmočily bahno tak, že je teď daleko řidší. Postupuji teď mnohem pomaleji než před hodinou. Právě se přehrnula další vlna, která mě skoro úplně zadusila a skoro odlepila pytle od země. Posadil jsem se, abych lépe viděl. Sylvainovi sahá bahno až k podpaží. Jsem od něho necelých čtyřicet metrů. Upřeně na mne hledí. Vidím, že už ví, že zemře, ten chudák chlapec, zapadlý v bahně, tři sta metrů od zaslíbené země. Znovu jsem si lehl a zase rvu bahno, které je teď skoro tekuté. Naše oči jsou úplně ponořeny jedny do druhých.

Dává mi znamení, aby mi řekl ne, abych se už nenamáhal. Já však pokračuji dál. Jsem od něho už necelých třicet metrů, když vtom se přihnala veliká vlna, která mě úplně zavalila a téměř mě strhla z pytlů, které se odlepily a popojely o pět nebo šest metrů.

Když vlna přešla, rozhlédl jsem se. Sylvain zmizel. Bahno pokryté lehkou vlnou zpěněné vody je úplně hladké. Neobjevila se ani ruka mého nebohého přítele, aby mi dala poslední sbohem.

Má reakce je příšerně bestiální, nechutná. Pud sebezáchovy je silnější než jakýkoli cit: „Ty žiješ. Jsi sám, a protože budeš v džungli bez přítele, nebude útěk žádný med.“

Vlna, která se roztříštila o má záda, protože sedím, mě vzpamatovala. Náraz byl tak silný, že jsem se složil a ztratil jsem na několik minut dech. Vor popojel ještě několik metrů dál a teprve ve chvíli, když jsem viděl, jak vlna hyne v blízkosti stromů, jsem oplakal Sylvaina: „Byli jsme už tak blízko, kdyby ses nehýbal z místa! Tři sta metrů od stromů! Proč? Řekni mi, prosím tě, proč jsi tu oslovinu udělal? Jak jsi mohl předpokládat, že ta suchá vrstva je dost silná a že po ní dojdeš ke břehu pěšky? Co to bylo? Slunce? Odražené paprsky? Vím já? Už jsi neměl dost sil, abys tomu peklu vzdoroval? Řekni mi, proč muž jako ty se nedokázal péct ještě těch pár hodin navíc?“

Válečky vln se valí bez ustání jeden za druhým s hromovým rachotem. Jdou teď rychleji za sebou a jsou čím dál větší. Pokaždé mě úplně překryjí a poposunou několik metrů kupředu. Stále se přitom ještě dotýkám bahna. Kolem páté hodiny se válečky najednou změnily ve vlny, vor se odlepil a pluje. Vlny, které teď mají pod sebou dostatečnou vrstvu vody, nedělají skoro žádný hluk. Hřmění přestalo. Sylvainův pytel už voda zahnala do džungle.

Dostal jsem se celkem hladce do vzdálenosti asi dvaceti metrů od pralesa. Když se vlna stáhla, jsem znovu na bahně a pevně rozhodnut nehnout se z pytle, dokud se nezachytím nějaké větve nebo liány. Zbývá asi dvacet metrů. Trvalo ještě přes hodinu, než voda stoupla natolik, aby mě znovu zvedla a zanesla do pralesa. Vlna, která mě tam s řevem zahnala, mě doslova vymrštila pod stromy.

Odšrouboval jsem svorník a sundal jsem si řetěz. Neodhodil jsem ho, možná, že ho ještě budu potřebovat.

V DŽUNGLI

Rychle, dřív než slunce zapadne, vnikám do džungle. Půl plavu a půl jdu, protože i tam je bahno, které může člověka pohltit. Voda proniká hodně daleko do pralesa. Už se setmělo a pořád ještě nejsem na suché zemi. Do nosu mi stoupá zápach hniloby a je tu tolik plynu, že mě pálí oči. Nohy mám plné travin a listí. Stále s sebou ještě táhnu svůj pytel. Pokaždé než udělám krok, šmátrám nejdřív nohou pod vodou, hledám pevné místo, a teprve když cítím, že noha nezapadá, pokročím dál.

První noc jsem strávil na tlustém vyvráceném stromě. Běhá po mně spousta všelijaké havěti. Tělo mě pálí a svědí. Natáhl jsem si právě blůzu. Předtím jsem pytel dobře uvázal nahoru na kmen stromu a na obou koncích upevnil. V pytli je můj život, protože až otevřu kokosové ořechy, budu mít co jíst, abych vydržel až do konce.

Tesák mám připoután k pravému zápěstí. Vysílen jsem ulehl na strom, do vidlice, kterou tvoří dvě větve, takže tím vznikl jakýsi výklenek. Usnul jsem, než jsem měl čas na cokoli pomyslet. Přece jenom. Snad jsem dvakrát nebo třikrát zamumlal: „Chudák Sylvain!“ A potom jsem se svalil jako špalek.

Probudil mě křik ptáků. Slunce proniká hodně hluboko do džungle. Paprsky přicházejí vodorovně, a to znamená, že je asi sedm nebo osm hodin ráno. Všude kolem mne je plno vody, je tedy příliv. Asi končí desátý pohyb moře.

Už je to šedesát hodin, co jsem uprchl z Ďábla. Nemám ponětí, jestli jsem daleko od moře. V každém případě počkám, až se voda stáhne. Potom půjdu ke břehu, abych se osušil a pobyl trochu na sluníčku. Nemám už sladkou vodu, zbývají mi tři hrsti kokosové dužiny. Jím ji s ohromnou chutí a trochu si jí potírám rány.

V dužině je olej, zmírňující bolest, kterou mi způsobují spáleniny.

Potom jsem vykouřil dvě cigarety. Myslím na Sylvaina, tentokrát už bez sobectví. Neměl jsem především uprchnout sám, bez přítele?

Chtěl jsem si přece původně se vším poradit sám. Nakonec to tak dopadlo, jenže teď mám srdce plné smutku a zavírám oči, jako bych tím mohl zapudit představu kamaráda zapadajícího do bahna. Pro něho už to skončilo.

Zastrčil jsem pytel pořádně do rozsochy a začal jsem z něho vytahovat kokosové ořechy. Podařilo se mi dva oloupat roztloukl jsem tvrdé skořápky o kmen, na kterém jsem seděl. Člověk je musí naťuknout na špičce a skořápka se pěkně rozloupne. Jde to tak líp než tesákem. Snědl jsem celý jeden čerstvý ořech a vypil tu trochu příliš sladkého mléka, které obsahoval. Moře rychle ustoupilo, takže teď mohu jít snadno blátem až k pláži.

Slunce září a moře je dnes mimořádně krásné. Dívám se dlouho na to místo, kde podle mého odhadu zmizel Sylvain. Šaty mi rychle uschly stejně jako tělo, které jsem si omyl slanou vodou z kaluže.

Vykouřil jsem cigaretu. Ještě poslední pohled ke hrobu mého přítele a vracím se do džungle. Jde se mi celkem bez obtíží. Pytel mám přes rameno a pomalu se nořím pod pokrývku lesa. Za necelé dvě hodiny jsem konečně našel suché místo, které už voda nikdy nezalévá. Žádná stopa u paty stromů nenasvědčuje, že by příliv dosahoval až sem. Rozbiju tady tábor a budu čtyřiadvacet hodin dokonale odpočívat. Všechny kokosové ořechy, jeden po druhém, otevřu, vyloupám jádra a dám je do pytle, abych je mohl jíst, kdykoli se mi zachce. Mohl bych rozdělat oheň, ale myslím, že by to bylo neopatrné.

Po celý zbytek dne ani v noci se nestalo nic zvláštního. Halas ptáků mě probudil při východu slunce. Dokončil jsem loupání ořechů a vyrazil jsem směrem k východu s maličkým uzlíčkem přes rameno.

Kolem třetí hodiny odpoledne jsem narazil na stezku. Je to cestička, po které chodí buď hledači „balaty“ (přírodní guma), nebo lidé, kteří zásobují dřevem a potravinami zlatokopy. Je úzká, ale čistá, neleží přes ni žádné větve, což znamená, že se po ní hodně chodí. Co chvíli se objeví pár stop oslích nebo mulích kopyt bez podkov. V děrách zaschlého bláta jsem zpozoroval stopy mužských nohou, palec je zřetelně vtištěný do jílu. Jdu až do noci. Žvýkám kokosové ořechy zahání to hlad i žízeň. Několikrát jsem si potřel nos, rty a tváře rozžvýkanou dužinou, plnou oleje, smíšenou se slinami.

Oči se mi ještě každou chvíli slepují a jsou plné hnisu. Jak jen to půjde, omyji si je sladkou vodou. Mám ve svém pytlíku, kde jsou uloženy kokosové ořechy, nepromokavou krabici s kusem marseillského mýdla a holicím strojkem Gilette, dvanácti čepelkami a štětkou. Podařilo se mi to všechno uchovat netknuté.

Jdu s tesákem v ruce, ale nemusím ho používat, protože na cestě nejsou žádné překážky. Dokonce jsem si všiml, že po stranách je čerstvě useknuto několik větví. Po téhle stezce chodí hodně lidí, musím jít velice opatrně.

Je to jiná džungle, než jakou jsem poznal při svém prvním útěku ve Svatém Vavřinci nad Maroni. Tahle má dvě patra a není tak hustá jako na Maroni. První poschodí vegetace dosahuje výšky asi pěti až šesti metrů a nad ní se klene husté stromoví do výšky víc než dvaceti metrů. Světlo je jenom po pravé straně cestičky. Po levé straně je skoro úplná tma.

Postupuji rychle, chvílemi jdu po mýtinách, které vznikly záměrně založeným požárem, anebo ohněm od blesku. Uviděl jsem sluneční paprsky. Úhel, pod kterým dopadají, mi ukazuje, že za chvíli bude čas jít spát. Obracím se k slunci zády a jdu na východ, to jest směrem k vesnici černochů z Kourou, nebo ke stejnojmennému trestaneckému táboru.

V noci nesmím jít dál. Setmí se naráz. Vešel jsem do džungle, abych si našel vhodné místečko pro odpočinek.

O něco víc než třicet metrů od stezky, dobře ukryt pod hromadou hladkých listů rostliny podobné banánovníku, jsem si lehl na hromadu týchž listů, které jsem si nasekal tesákem. Budu spát úplně na suchu a mám štěstí, že neprší. Vykouřil jsem dvě cigarety.

Dnes večer nejsem příliš unaven. Pokud jde o hlad, udržuje mě ve formě dužina kokosových ořechů. Pouze žízeň mi vysušuje ústa a tvoří se mi jenom málo slin.

Druhá část útěku začala a tohle už je třetí noc, kterou jsem strávil bez nehody na Velké zemi.

Ach! Kdyby byl se mnou Sylvain! Ale není tady, co můžeš dělat?

Nikdy v životě, když jsi chtěl něco podniknout, jsi nepotřeboval nikoho, kdo by ti poradil nebo tě podpořil. Jsi kapitán, nebo jsi ucho? Nebuď osel, Motýlku. Není to sice normální, že jsi ztratil kamaráda, ale když už jsi v pralese sám, nesmí tě to deprimovat. Všichni ti lidé z Královského, ze Svatého Josefa a z Ďábla jsou už daleko, je to už šest dní, co jsi je opustil. V Kourou jistě dostali zprávu o útěku. Nejdřív bachaři z lesního tábora a potom černoši z vesnice. Určitě tam bude taky četnická stanice. Je to od tebe dost opatrné, že jdeš směrem k vesnici? Vůbec se tu v okolí nevyznám. Jediné, co o Kourou vím, je, že tábor je vklíněn mezi vesnici a řeku.

Na Královském ostrově jsem si předsevzal, že namířím na prvního chlapa, kterého potkám, a přinutím ho, aby mě zavedl do okolí tábora Inini, kde jsou Číňané a mezi nimi Cuic-cuic, Changův bratr. Nač ten plán měnit? Jestli na Ďáblu usoudili, že jsem se utopil, nebude z toho žádný kravál. Jestli ovšem zjistili, že jsem uprchl, je tohle Kourou nebezpečné. Je to lesní tábor, a to znamená, že je tu plno arabských kozlů a z nich jistě několik lovců lidí. Dej si pozor, Motýlku, na poslední halali to je vždycky konec štvané zvěře! Nesmíš udělat žádnou chybu. Nedej se chytit do kleští. Musíš uvidět lidi ať potkáš kohokoli, dřív než si všimnou oni tebe.

Závěr: Nesmíš jít po stezce, ale džunglí, podél cesty. Celý dnešek jsi se dopouštěl bláznivé chyby, když jsi klusal po téhle stezce a v ruce jsi neměl jinou zbraň než svou mačetu. To není nevědomost, ale šílenství. A tak tedy zítra půjdu džunglí.

Procitl jsem časně, zároveň s džunglí, probuzen křikem zvířat a ptáků, kteří zdraví svítání. Začíná mi další den. Zhltl jsem hrst dobře rozžvýkané kokosové dužiny. Trochu jsem si jí natřel na obličej a vyrazil jsem.

Jdu hodně blízko stezky, ale kryt pralesem. Postupuji dost nesnadno. Liány a větve nejsou sice příliš husté, musím je však neustále odstraňovat, chci-li se dostat dál. Ale rozhodně jsem udělal dobře, že jsem sešel ze stezky, protože náhle slyším, jak někdo píská.

Otvírá se mi přímý výhled asi na padesát metrů stezky. Nevidím muže, který si hvízdá. A tady je, už přichází. Je to černoch, má barvu černochů z Timbuktu. Na rameni nese břemeno a v pravé ruce má pušku. Má khaki košili a šortky, holá stehna a bosé nohy.

Hlavu má skloněnou, nezvedá oči od země. Záda má zhrbena pod tíhou velkého břemene. Čekám, až příjde ke mně, v ruce mám otevřený nůž. V okamžiku, kdy míjí strom, jsem se na něho vrhl: Pravou rukou jsem zachytil v letu paži, která drží pušku, zkroutil jsem mu ji a puška vypadla. „Nezabíjej mě! Proboha, smilování!“

Stále ještě stojí, na levé straně krku má špičku mého nože. Sehnul jsem se a sebral pušku. Je to stará bouchačka s jedinou hlavní, ale určitě je nacpána prachem a olovem až po krk. Pustil jsem chlapíka, ustoupil jsem o dva metry a nařizuji:

„Shoď to břemeno na zem. Nepokoušej se utéct, nebo je okamžitě po tobě.“

Chudák zděšený černoch provedl všechno, jak jsem nařídil. Potom se na mne podíval:

„Jste uprchlík?“

„Jsem.“

„Co chcete? Vezměte si všechno, co mám. Ale prosím vás, nezabíjejte mě, mám pět dětí. Proboha vás prosím, nechte mě naživu.“

„Mlč, jak se jmenuješ?“

„Jean.“

„Kam jdeš?“

„Nesu potraviny a léky svejm dvěma bratrům, řežou v džungli dřevo.“

„Odkud jdeš?“

„Z Kourou.“

„Jsi z tý vesnice?“

„Narodil jsem se tam.“

„Znáš Inini?“

„Ano, někdy obchoduju s Číňany z trestaneckýho tábora.“

„Vidíš tohle?“

„Co je to?“

„Je to pětisetfranková bankovka. Máš na vybranou: buď uděláš, co ti řeknu, a dostaneš odemne těch pět set franků a vrátím ti pušku. A nebo to odmítneš, nebo se pokusíš mě oklamat, v tom případě tě zabiju. Vyber si.“

„Co mám udělat? Udělám všechno, co budete chtít, a ani za to nic nechci.“

„Musíš mě zavést bez rizika do okolí tábora Inini. Jakmile se setkám s jedním Číňanem, kterýho hledám, můžeš odejít. Souhlasíš?“

„Souhlasím.“

„Nepokoušej se mě oklamat, nebo jsi mrtvej muž.“

„Ne, přísahám, že vám poctivě pomůžu.“

Má kondenzované mléko. Vytáhl šest plechovek a dal mi je, k tomu kilový bochník chleba a uzenou slaninu.

„Schovej si pytel do džungle, vezmeš si ho později. Podívej se, dělám tady na strom značku mačetou.“

Vypil jsem jednu plechovku mléka. Dal mi také dlouhé, úplně nové kalhoty, pracovní modráky. Natáhl jsem si je, ale pušku jsem přitom nepustil z ruky.

„Tak jdeme, Jeane. Dávej dobrej pozor, aby nás nikdo nezpozoroval, protože jestli nás někdo překvapí, bude to tvoje chyba a tím hůř pro tebe.“ Jean umí chodit v džungli lépe než já a mám co dělat, abych mu stačil, tak šikovně se vyhýbá větvím a liánám. Ten zatracený chlap jde tím houštím úplně bez námahy.

„Víte, že v Kourou dostali zprávu, že z Ostrovů uprchli dva trestanci? Budu s váma hrát taky poctivou hru: až půjdeme kolem trestaneckýho tábora v Kourou, bude to velice nebezpečný.“

„Vypadá to, že jsi hodnej a upřímnej, Jeane. Doufám, že se nemýlím. Co bys mi radil, jak se dostanu co nejlíp až k Inini? Uvědom si, že na mé bezpečnosti závisí tvůj život, protože jestli mě překvapí bachaři nebo lovci lidí, budu tě muset zabít.“

„Jak vám mám říkat?“

„Motýlek.“

„Dobrá, pane Motýlku. Jestli chceme minout Kourou v dostatečné vzdálenosti, musíme úplně do džungle. Zaručuju vám, že vás dovedu do Inini pralesem.“

„Důvěřuju ti. Jdi po cestě, o které si myslíš, že je nejjistější.“

Uvnitř pralesa jdeme pomaleji, ale od chvíle, kdy jsme se vzdálili od stezky, cítím, že se černoch uvolnil. Už se tolik nepotí a nemá už tak křečovitě stažený obličej. Zřejmě se uklidnil.

„Zdá se mi, Jeane, že už nemáš tak velký strach!“

„Ano, pane Motýlku. Když jsme byli blízko stezky, bylo to pro vás velice nebezpečné, a tedy i pro mne.“

Postupujeme rychle. Černoch je inteligentní, nikdy se odemne nevzdálí víc než tři nebo čtyři metry.

„Zastav se, udělám si cigaretu.“

„Tady máte balíček gauloisek.“

„Děkuju, Jeane, jsi dobrej chlap.“

„To je pravda. Jsem totiž katolík a trpím, když vidím, jak bílí dozorci zacházejí s trestancema.“

„Viděl jsi jich hodně? A kde?“

„V lesním táboře v Kourou. Člověku je to líto, když vidím, jak trestanci pomaličku umírají, jak je požírá práce v lese, horečka a úplavice. Na Ostrovech se vám daří líp. Poprvé za celou dobu vidím trestance, jako jste vy, kterej je úplně zdravej.“

„Máš pravdu, na Ostrovech se žije líp.“

Sedli jsme si na chvíli na tlustou větev stromu. Nabídl jsem mu jednu z jeho plechovek mléka. Odmítl, raději žvýká kokosové ořechy.

„Máš mladou ženu?“

„Ano, je jí dvaatřicet let. Mně je čtyřicet. Máme pět dětí, tři děvčátka a dva chlapce.“

„Vyděláváš hodně?“

„Kácím růžový dřevo, člověk si při tom slušně vydělá. Žena pere a žehlí prádlo dozorcům. Trochu mi pomáhá. Jsme velice chudí, ale najíme se všichni dosyta a všechny děti chodí do školy. Mají vždycky boty.“

Chudák černoch, kterému se zdá, že je všechno v pořádku, když jeho děti mají boty. Je skoro stejně vysoký jako já, jeho černošská tvář v sobě nemá nic nesympatického. Naopak, jeho oči říkají jasně, že je to černoch s názory a city, které mu dělají čest, pracovitý, zdravý, dobrý otec rodiny, dobrý otec a křesťan.

„A co vy, Motýlku?“

„Já se snažím začít novej život, Jeane. Byl jsem zaživa pohřben deset let a znovu a znovu se pokouším uprchnout, aby se mi jednoho dne podařilo být totéž co ty. Svobodnej člověk se ženou a dětma a ani v myšlenkách nikomu neubližovat. Sám jsi říkal, že ta trestanecká kolonie je shnilá, a kdo si sám sebe váží, musí z toho bahna utéct.“

„Pomůžu vám poctivě, aby se vám to podařilo. Jdeme.“

Jean mě vede s báječným orientačním citem, bezjediného zaváhání do okolí čínského tábora, kam docházíme dvě hodiny po setmění. Z dálky slyšíme rány, ale nevidíme světlo. Jean mi vysvětluje, že máme-li se dostat skutečně až do blízkosti tábora, musíme se vyhnout jedné nebo dvěma strážnicím. Rozhodli jsme se, že se zastavíme a přenocujeme.

Jsem smrtelně unaven, ale mám strach usnout. Co když se v tom černochovi mýlím? Co když je to komediant, vezme mi ve spánku pušku a zabije mě? Bylo by to pro něho dvojnásobně výhodné: zbavil by se nebezpečí, které pro něho znamenám, a získal by prémii za to, že zabil uprchlíka.

Ano, je velice inteligentní. Neřekl už ani slovo, dál už nečekal a uložil se ke spánku. Mám stále ještě řetěz a svorník. Mám chuť černocha svázat, ale potom mě napadlo, že by mohl svorník uvolnit stejně dobře jako já. Kdyby to dělal opatrně a já spal jako dudek, vůbec nic bych nepocítil. A tak se raději pokusím nespat. Mám celý balíček gauloisek. Udělám všechno, abych neusnul. Nemohu se spolehnout na toho člověka, který především patří mezi počestné lidi a zařazuje si mne mezi zločince.

Noc je úplně černá. Leží dva metry odemne a vidím z něho jenom světlá chodidla bosých nohou. Prales má v noci své charakteristické hluky: bez ustání vydává skřeky opice s tlustým voletem. Je to chraplavý a mohutný řev, který je slyšet na vzdálenost několika kilometrů. Je velice důležitý, protože když je pravidelný, znamená to, že opičí stádo může klidně žrát a spát. Neoznačuje žádné zděšení ani nebezpečí, a to znamená, že nablízku nejsou dravci ani lidé.

Jsem napjat jako struna, ale daří se mi odolávat spánku bez přílišné námahy. Pomáhám si přitom tím, že jsem si několikrát spálil ruku cigaretou, a hlavně mi pomáhá mračno moskytů, kteří jsou pevně rozhodnuti vycucat ze mne všechnu krev. Mohl bych se proti komárům ochránit, kdybych se potřel slinami smíšenými s tabákem. Nikotinová šťáva by mě ochránila před moskyty, jenže cítím, že bez nich bych usnul. Nezbývá než si přát, aby tihle moskyti nebyli nositeli malárie nebo žluté zimnice.

A tak tedy jsem unikl, možná dočasně, cestě zatracení. Když jsem na ni vstoupil, bylo mi pětadvacet let. Bylo to v roce 1931. Teď je rok 1941. Takže už je to deset let. V roce 1932 se stalo, že mne

Pradel, prokurátor bez duše, svrhl svou nelítostnou a nelidskou řečí, mladého a silného, do téhle studny, kterou je trestanecká správa.

Je to jáma plná lepkavé tekutiny, která mě má pomalu rozpustit a způsobit, abych zmizel. Teď se ale podařila první část útěku. Vyškrábal jsem se na roubení. Musím uplatnit všechnu svoji energii a inteligenci, abych zdolal i druhou část.

Noc ubíhá pomalu, ale přece jen utíká, a mně se podařilo neusnout. Dokonce jsem ani na chvíli nepustil pušku. Za pomoci spálením a kousání moskytů se udržuji v tak dokonale bdělém stavu, že mi zbraň ani jednou nevypadla z rukou. Mohu být spokojenneriskoval jsem svou svobodu kapitulací před únavou. Duch byl silnější než hmota, a když jsem zaslechl první výkřiky ptáků, ohlašujících blížící se svítání, blahopřál jsem si. Těch prvních pár „ranních ptáčat“, která se probudila dřív než ostatní, to je preludium, po němž se už brzo rozední.

Černoch se několikrát protáhl, posadil se a teď si tře nohy.

„Dobré jitro. Vy jste nespal?“

„Ne.“

„To je ale hloupost, protože vás ujišťuju, že mě se nemáte co bát.

Rozhodl jsem se, že vám pomůžu, aby se vám plán podařil.“

„Děkuji, Jeane. Bude to trvat ještě dlouho, než se v džungli rozední?“

„Ještě víc než hodinu. To jenom zvířata cítí mnohem dřív než všichni ostatní, že začne svítat. Za hodinu od této chvíle už bude skoro úplné světlo. Půjčte mi nůž, Motýlku.“

Ani na okamžik jsem neváhal a podal jsem mu ho. Udělal dva nebo tři kroky a uřízl větev jakési olejnaté rostliny. Dal mi veliký kus a sám si nechal zbytek.

„Vevnitř je voda, napijte se a omejte si obličej.“

A tak jsem se z toho zvláštního umyvadla napil a umyl jsem se.

Už se rozednilo. Jean mi vrátil nůž. Zapálil jsem si a Jean kouří taky. Vzhůru na cestu. Asi někdy uprostřed dne, když už jsme měli za sebou několik velikých louží bláta, které překročit bylo nesnadné, jsme došli do blízkosti tábora Inini. Celou cestu jsme nepotkali živou duši ani zlou, ani dobrou.

Narazili jsme na přístup vedoucí přímo do tábora. Podél té široké zorané plochy se táhnou úzké koleje. „To je dráha,“ říká mi. „Jezdí tudy jenom vozejky, který tlačej Číňani. Dělají kravál, je ho slyšet hodně zdaleka.“ Za chvíli jeden vozík kolem nás projel. Je na něm lavice a na ní dva bachaři. Vzadu dva Číňané, brzdí dvěma dlouhými dřevěnými tyčemi. Zpod kol srší jiskry. Jean mi vysvětluje, že ta bidla mají špice z ocele a že se jich používá buď k tlačení, nebo k brzdění.

Na cestě je čilý ruch. Chodí po ní Číňané, kteří nesou na zádech smotky lián, jiní divoké vepře a další balíky kokosových listů. Zdá se, že všichni míří do tábora. Jean mi vysvětluje, že se do džungle chodí z mnoha důvodů: lovit zvěř, hledat liány vhodné na nábytek, kokosové listy na rohože, které chrání zeleninu v zahradách před slunečním žárem, chytat motýly, mouchy, hady atd. Někteří Číňané mají povolení chodit do džungle na několik dalších hodin, když splnili úkol, který jim uložila Správa. Všichni se musí vrátit do tábora před pátou hodinou odpoledne.

„Jeane, na, tady máš. Tohle je těch pět set franků a tvá puška

(předtím jsem z ní vytáhl patrony). Já mám nůž a tesák. Můžeš jít.

Děkuju. Ať ti Pánbůh odplatí líp než já za to, že jsi pomohl nešťastníkovi, co se pokouší začít novej život. Choval ses ke mně poctivě, děkuju ti ještě jednou. Doufám, že až budeš tuhle historku vyprávět svejm dětem, že jim řekneš: ,Ten trestanec byl zřejmě dobrej mládenec, nevyčítám si, že jsem mu pomohl.`“

„Pane Motýlku, je už pozdě, a než se setmí, neušel bych daleko.

Nechte si tu pušku, zůstanu s váma až do zejtřka do rána. Kdybyste chtěl, zastavil bych vám sám Číňana, kterýho si vyberete, aby dal zprávu Cuic-cuicovi. Nebude se tak bát, jako kdyby viděl bělocha na útěku. Vylezu na cestu, můžu? I kdyby se náhodou objevil bachař, vůbec by se nedivil, že mě tady vidí. Řekl bych mu, že jsem právě značkoval růžový dřevo pro dřevařskej podnik, Symphorien` z Cayenne. Důvěřujte mi.“

„Tak si vezmi pušku, protože každýmu by se muselo zdát divný, že vidí v džungli neozbrojenýho člověka.“

„To je pravda.“

Jean se postavil na cestu. Až se objeví Číňan, který se mi bude líbit, mám potichu zahvízdat.

„Doblýtlo, pán,“ říká hatmatilkou malý starý Číňan, který nese na zádech kmen banánovníku, určitě je to nějaké palmové zelí, které báječně chutná. Zapískal jsem, protože ten děda, který pozdravil Jeana první, se mi líbí.

„Dobrej den, Číňan. Zastav, já s tebou mluvit.“

„Co chtít?“ A zastavil se.

Mluvili spolu asi pět minut. Nerozuměl jsem, o čem. Mezitím přešli dva Číňané, kteří nesli velkou srnu, navlečenou na klacku.

Zvíře visí za nohy a drhne hlavou o zem. Přešli, aniž černocha pozdravili, ale řekli několik slov v čínské hatmatilce svému krajanovi, který jim odpověděl dvěma nebo třemi slovy.

Jean zavedl starého do houští. Došli až ke mně. Když se ke mně přiblížili, podal mi ruku.

„Ty flu-flu (uprchlík)?“

„Jo.“

„Odkud?“

„Z Ďábla.“

„To doblý,“ směje se a dívá se na mne zpříma svýma vrásčitýma očima. „To doblý. Jak se jmenuješ?“

„Motýlek.“

„Já tě neznat.“

„Já přítel Chang, Chang Vauquien, bratr Cuic-cuic.“

„Aha! To doblý.“ Znovu mi podal ruku. „Ty co chtěl?“

„Ty dát zprávu Cuic-cuic, že já ho čekat tady.“

„To nic možný.“

„Proč?“

„Cuic-cuic uklást šedesát kachen velitel tábora. Velitel chtít zabít Cuic-cuic. Cuic-cuic flu-flu.“

„Jak je to dávno?“

„Dva měsíc.“

„Vyjel na moře?“

„Já nevím. Já jít tábol, mluvit dlouhý Číňan, ktelý doblý přítel

Cuic-cuic. On lozhodnout. Ty odtud nehnout. Já vlátit dnes v noci.“

„V kolik hodin?“

„Já nevím. Ale já vlátit a přinést ti jídlo a cigalety, ty tady nezapalovat oheň. Já pískat ,Madelon`. Když ty slyšet, ty vyjít na cestu.

Lozuměl?“

„Rozuměl.“ A Číňan odešel. „Co si o něm myslíš, Jeane?“

„Nic není ztraceno, protože když budete chtít, vrátíme se zpátky do Kourou. Obstarám vám tam pirogu, potraviny a plachtu a vyplujete na moře.“

„Jeane, jedu moc daleko. Sám bych to nedokázal. Děkuji ti za nabídku. Přinejhorším ji příjmu.“

Číňan nám dal velký kus palmového zelí, které teď jíme. Je chladivé a má báječnou chuť, která připomíná zřetelně chuť lískových oříšků. Jean bude hlídat, důvěřuji mu. Potřel jsem si obličej a ruce tabákem, protože moskyti už zase začínají útočit.

„Motýlku, někdo píská ,Madelon`.“ Je to Jean, který mě právě probudil.

„Kolik je hodin?“

„Není pozdě, asi tak devět.“

Vyšli jsme na cestu. Noc je tmavá. Muž, který píská, se blíží. Odpovídám. Je čím dál blíž, teď už jsme úplně blízko u sebe. Cítím ho, ale nevidím ho. Pískáme každý chvilku tak dlouho, až se nám podaří se setkat. Jsou tři. Každý se dotkl mé ruky. Brzy vyjde měsíc.

„Posaďme se u cesty,“ řekl jeden z nich dokonalou francouzštinou. „Ve tmě nás nikdo nemůže vidět.“ Jean přišel za námi.

„Nejdřív se najez, mluvit budeš potom,“ říká mluvčí skupiny, zřejmě intelektuál. Jíme s Jeanem horkou zeleninovou polévku.

To nás zahřálo a rozhodli jsme se, že si zbytek jídla necháme na později. Napili jsme se sladkého horkého čaje s mátovou příchutí, chutná báječně.

„Ty jsi důvěrný přítel Changa?“

„Ano, řekl mi, abych šel vyhledat Cuic-cuica a utekl s ním. Já jsem už jednou utekl hodně daleko, až do Kolumbie. Jsem dobrej námořník, a proto chtěl Chang, abych s sebou vzal jeho bratra, důvěřuje mi.“

„Výborně. Jaké tetování má Chang?“

„Draka na prsou a tři tečky na levý ruce. Řekl mi, že ty tři tečky znamenají, že byl jedním z vůdců povstání v Poulo Condor. Jeho nejlepší přítel je další vůdce povstání a jmenuje se Van Hue. Má useknutou ruku.“

„To jsem já,“ řekl intelektuál. „A ty jsi skutečně Changův přítel, a tedy i náš přítel. Poslouchej dobře. Cuic-cuic nemohl vyplout na moře, protože neumí řídit loď. Je teď proto sám, je v pralese asi deset kilometrů odtud. Vyrábí tam dřevěné uhlí. Kamarádi je prodávají a utržené peníze mu dávají. Až bude mít dost našetřeno, koupí si bárku a bude hledat někoho, s kým by mohl uprchnout přes moře.

Tam, kde je, vůbec nic neriskuje. Je to jakýsi ostrůvek, kam za ním nikdo nemůže, protože je obklopen pohyblivým bahnem. Kdyby se někdo pokusil dostat se tam a neznal by stezky, které vedou na ostrov, bahno by ho pohltilo. Příjdu pro tebe za svítání a odvedu tě k Cuic-cuicovi. Pojďte s námi.“

Vykročili jsme po okraji cesty, protože měsíc už vyšel. Je tak jasno, že lze člověka rozeznat na vzdálenost padesáti metrů. Když jsme došli k dřevěnému mostu, řekl mi:

„Slez pod most. Budeš tam spát, příjdu pro tebe zítra ráno.“

Stiskli jsme si ruku a všichni tři odešli. Jdou prostředkem cesty, neskrývají se. V případě, že by je někdo nachytal, řekli by, že byli kontrolovat pasti, položené přes den v džungli. Jean mi říká:

„Motýlku, ty tady nespat. Ty spát v prales, já spát tady. Až příjde, zavolám tě.“

„Správně.“ Zašel jsem do džungle, vykouřil jsem několik cigaret a usnul jsem celý šťastný. Břicho mám plné dobré polévky.

Van Hue se dostavil na schůzku před rozbřeskem. Abychom získali čas, půjdeme po cestě, dokud se nerozední. Kráčíme rychle víc než čtyřicet minut. Náhle se rozednilo a je slyšet z dálky hluk vozíku, který se blíží po kolejích. Zašli jsme pod klenutí lesa.

„Sbohem, Jeane, děkuju a hodně štěstí. Pánbůh ať ti požehná, tobě i rodině.“ Donutil jsem ho, aby přijal pět set franků. Vysvětloval mi, jak bych se dostal do jeho vesnice v případě, že by se útěk s Cuic-cuicem nepodařil. Mám ji obejít a narazím prý na stezku, kde jsem ho potkal. Musí tudy chodit dvakrát týdně. Stiskl jsem ruku tomu ušlechtilému guayanskému černochovi a vyskočil jsem na cestu.

„Jdeme,“ říká Van Hue a vchází do džungle. Bez váhání se orientuje a pokračuje dost rychle, protože prales není neproniknutelný. Neusekává tesákem větve ani liány, které jsou v cestě.

Odhrnuje je rukama.

CUIC CUIC

Ani ne za tři hodiny jsme došli k veliké bahnité tůni. Na povrchu jsou přilepeny kvetoucí lekníny a velké zelené listy. Jdeme podél břehu.

„Dej pozor, ať nesklouzneš, nebo zmizíš a nepomůže ti odtud ani svěcená,“ varuje mě Van Hue, když uviděl, jak jsem jednu chvíli zavrávoral.

„Jdi napřed, půjdu za tebou a budu dávat lepší pozor.“

Před námi ve vzdálenosti přibližně padesáti metrů je maličký ostrůvek. Z jeho středu stoupá kouř. Budou to asi milíře. Zpozoroval jsem v bahně kajmana nad hladinu se vynořily jen oči. Čímpak se ten krokodýl může v tomhle bahně živit?

Když jsme ušli víc než kilometr po břehu toho bahnitého rybníka, Van Hue se zastavil a začal z plna hrdla čínsky zpívat. Ke kraji ostrova přišel nějaký muž. Je malý a má na sobě jenom spodky. Oba

Číňánci si něco povídají. Trvá to dlouho, už začínám být netrpělivý. Konečně domluvili.

„Pojď tudy,“ říká Van Hue.

Jdu za ním, vracíme se zpátky, odkud jsme vyšli.

„Všechno v pořádku, je to přítel Cuic-cuica. Cuic-cuic šel na lov, za chvíli tu bude, musíme na něho tady počkat.“

Sedli jsme si. Ani ne za hodinu Cuic-cuic přišel. Je to malý, úplně vysušený chlapík, žlutý Anamita, zuby má velice lesklé, skoro třpytivě černé. Oči inteligentní a upřímné.

„Ty jsi přítel mýho bratra Changa?“

„Jsem.“

„To je v pořádku. Van Hue, můžeš jít. Tady máš, vezmi si tu koroptev.“

„Ne, děkuju,“ říká Van Hue. Stiskl mi ruku a odchází.

Cuic-cuic mě vede za malým prasetem, které jde před námi.

Cuic mu jde v patách.

„Motýlku, musíš dávat dobrej pozor. Nejmenší falešnej krok, chyba a zapadneš do bahna. V případě nehody nemůže jeden druhýmu pomáhat, protože by nezmizel jeden, ale oba. Cesta, po které se dá přejít, není nikdy stejná, protože bahno se pohybuje, ale čuník najde vždycky průchod. Jen jednou jsem musel čekat dva dny, než jsem se dostal na ostrov.“

A opravdu černé prase začalo větřit a rychle vyrazilo do bahna.

Číňan k němu promlouvá svým jazykem. Jsem z toho zvířátka, které poslouchá jako pes, celý vyjevený. Cuic-cuic dává pozor na cestu a já kulím oči, jsem z toho jelen. Prase přešlo na druhou stranu, aniž zapadlo celou cestu víc než několik centimetrů. Můj nový přítel jde za ním a říká:

„Musíš klást nohy do mejch stop. A musíme jít rychle, protože stopy po praseti okamžitě mizí.“ Přešli jsme bez obtíží. Za celou cestu mi bahno nedosáhlo výš než k lýtkům, a to ještě až ke konci.

Prase udělalo dvě velké okliky, takže jsme byli nuceni jít po té pevné kůře víc než dvě stě kroků. Leje ze mne pot. Říct, že jsem měl strach, je málo, protože jsem byl úplně vyděšený.

Na začátku cesty jsem se ptal sám sebe,jestli můj osud tomu chce, abych umřel jako Sylvain. Znovu jsem ho před sebou viděl, chudáka, v posledním okamžiku jeho života. Rozeznával jsem tělo, ale zdálo se mi, že jeho obličej má moje rysy. Ta cesta mi dala! V životě na ni nezapomenu.

„Podej mi ruku.“ A Cuic-cuic, ten malý chlapík samá kost a kůže, mi pomáhá vyšplhat se na břeh.

„Kamaráde, sem nás lovci lidí hledat nepůjdou.“

„Pokud jde o to, můžeš bejt klidnej!“

Jdeme do hloubky ostrova. Hrdlo mi stáhl pach uhelného plynu. Kašlu. Je to kouř ze dvou milířů, které se spalují. Aspoň se tu nemusím obávat moskytů. Ve směru větru stojí chatrč zahalená dýmem. Je to malý domek se střechou z listí. Zdi má také z listů, spletených v pletence. Dveře a před nimi malý Indočíňan, s kterým jsem se seznámil dřív než s Cuic-cuicem.

„Doblýtlo, pán.“

„Mluv s ním francouzsky, nemluv nářečím, je to přítel mýho bratra.“

Číňánek, poloviční porce člověka, si mě prohlíží od hlavy k patám. Prohlídka ho zřejmě uspokojila. Podává mi ruku a směje se bezzubými ústy.

„Pojď dál, posaď se.“

Ta podivná kuchyně je velice čistá. Něco se vaří na ohni ve velkém hrnci. Je tu jen jedna postel, zhotovená z větví stromů, nejméně metr od země.

„Pomoz mi připravit nějakej kout, abys měl dnes v noci kde spát.“

„Ano, Cuic-cuicu.“

Mé lehátko je hotovo ani ne za půl hodiny. Oba Číňané prostřeli na stůl. Jíme výtečnou polévku a potom rýži s masem na cibuli.

Ten chlapík, přítel Cuic-cuica, je právě muž, který prodává dřevěné lesní uhlí. Nebydlí na ostrově, a tak když se setmělo, zůstali jsme s Cuic-cuicem sami.

„Je to pravda, ukradl jsem veliteli tábora všechny kachny, a proto jsem utekl.“

Sedíme proti sobě a naše obličeje chvílemi ozařuje malý oheň.

Prohlížíme si jeden druhého a při rozhovoru se každý snaží toho druhého poznat a pochopit.

Cuic-cuicova tvář není skoro vůbec žlutá. Jeho přirozená žluť je opálená a nabyla bronzového odstínu. Když mluví, jeho velice vrásčité černé lesklé oči se dívají přímo do mých očí. Kouří dlouhé doutníky, které si sám ukroutil z listu černého tabáku.

Já kouřím dál cigarety, balím si je do rýžového papíru, který mi přinesl jednoruký.

„Utekl jsem proto, že šéf, majitel těch kachen, mě chtěl před třema měsíci zabít. Celý neštěstí je v tom, že jsem v kartách prohrál ne jenom peníze utržený za kachny, ale taky peníze za uhlí z obou milířů.“

„Kde hraješ?“

„V džungli. Číňani z tábora a propuštěnci z Kaskády hrajou karty každou noc.“

„Rozhodl ses, že se pustíš na moře?“

„Nic jinýho si nepřeju, a když jsem prodával dřevěný uhlí, měl jsem v úmyslu koupit si člun. A potom sehnat někoho, kdo ho umí řídit a kdo by mohl odjet se mnou. Ale když budeme prodávat uhlí, za tři měsíce si budeme moct koupit člun a budeme moct vyplout, protože ho umíš řídit.“

„Mám peníze, Cuic-cuicu. Nemusíme čekat na peníze z prodeje uhlí.“

„Tak to by šlo. Je tady na prodej dobrej člun za tisíc pět set franků. Prodává ho jeden černoch, dřevorubec.“

„Viděls ho?“

„Viděl.“

„Ale já ho chci taky vidět.“

„Zítra půjdu k Čokoládě, říkám mu tak. Vypravuj mi o svým útěku, Motýlku. Já myslel, že z Ďábla se nedá utéct. Proč s tebou neuprchl můj bratr Chang?“

Vypravoval jsem mu o tom útěku, o vlně zvané Lisetta, o Sylvainově smrti.

„Chápu, že Chang s tebou nechtěl. Je to opravdu velice riskantní. Ty jsi muž, kterýmu štěstí přeje, protože jenom tak ses mohl dostat živej až sem. Mám z toho radost.“

Povídali jsme si Cuic-cuicem přes tři hodiny. Lehli jsme si brzy, protože chce jít hned za svítání k Čokoládě. Přiložili jsme na oheň velkou větev, aby se udržel celou noc, a šli jsme spát. Kouř mě nutí ke kašli a stahuje mi hrdlo, ale jednu výhodu to má: ani jediný moskyt.

Natažen na lehátku a přikryt dobrou dekou, pěkně v teple, zavírám oči. Nemohu usnout. Jsem příliš vzrušen. Ano, útěk pokračuje dobře. Jestli je ten člun v pořádku, vypluju dřív než za týden.

Cuic-cuic je malý, suchý, ale určitě má sílu jako málokdo, a dokáže zdolat všechny překážky. Se svými přáteli hraje určitě poctivou a slušnou hru, ale k nepřátelům je jistě velice krutý. Vyčíst něco z obličeje Asiata je nesnadné, protože nic nevyjadřuje. Ale ať je tomu jakkoli, jeho oči mluví v jeho prospěch.

Usnul jsem a zdálo se mi o moři plném slunce a o tom, jak můj člun vesele zdolává vlny cestou ke svobodě.

„Chceš kávu, nebo čaj?“

„Co piješ ty?“

„Čaj.“

„Dej mi čaj.“

Sotva začíná svítat. Oheň od včerejška stále ještě hoří, v kastrolu vře voda. Někde vesele zakokrhal kohout. Jinak kolem nás není slyšet křik ptáků, kouř z milířů je zřejmě zahání. Černé prasátko leží na Cuic-cuicově posteli. Musí to být velký lenoch, protože pořád ještě spí. Na řeřavém uhlí se pečou placky z rýžové mouky. Kamarád mi podal čaj s cukrem, potom rozpůlil jednu placku, namočil ji do margarínu a dal mi ji. Snídáme bohatě. Snědl jsem tři pěkně upečené placky.

„Já teď odejdu. Pojď se mnou. Kdyby někdo volal nebo hvízdal, neodpovídej. Nic neriskuješ, nemáš se čeho bát, nikdo sem nemůže.

Ale jestli se ukážeš na břehu, mohl by tě někdo zastřelit z pušky.“

Čuník se probudil křikem svého pána. Nažral se a napil. Potom vyrazil ven a my za ním. Jde přímo k bahništi. Sestoupil dolů daleko od místa, kudy jsme včera přišli. Ušel asi deset metrů a potom se vrátil. Cesta se mu nelíbí. Teprve po třetím pokusu se mu podařilo projít. Cuic-Cuic pak přešel na pevnou zem okamžitě a bez váhání.

Cuic-cuic se má vrátit teprve večer. Snědl jsem sám polévku, kterou postavil na oheň. Vybral jsem v kurníku osm vajec a ze tří jsem si udělal omeletu s margarínem. Vítr změnil směr a kouř z obou milířů stojících proti chatrči uhýbá stranou, takže schován před deštěm, který odpoledne padal, a natažen na dřevěné posteli, nemám tentokrát potíže s uhelným plynem.

Dopoledne jsem obešel ostrov. Skoro vjeho středu se otvírá dost velká mýtina. Poražené stromy a rozřezané dřevo nasvědčují, že odtud si Cuic-cuic dováží dřevo na milíře. Všiml jsem si také velké díry v bílém jílu, odkud určitě vykopává hlínu na zakrytí dřeva, aby se spalovalo bez plamene. Na mýtině zobou slepice. Zpod nohou mi vyskočila veliká krysa a o několik metrů dál jsem našel mrtvého hada, přes dva metry dlouhého. Zřejmě ho krysa právě zakousla.

Den na ostrově byl řadou objevů. Našel jsem například rodinu mravenečníků, matku a tři malé. Kolem nich bylo pozdvižení v obrovském mraveništi. Na mýtině skákalo asi deset velice malých opic ze stromu na strom. Když jsem přišel, spustily opice kravál, jako když je na nože bere.

Cuic-cuic se vrátil večer.

„Neviděl jsem Čokoládu ani loď. Asi šel pro potraviny do Kaskády, do malé vesnice, kde má dům. Jedl jsi dobře?“

„Jedl.“

„Chceš ještě jíst?“

„Ne.“

„Přinesl jsem ti dva balíčky šedýho vojenskýho tabáku,je to svinstvo, v krku jako rašple, ale nic jinýho nebylo.“

„Děkuju, to je jedno. Když Čokoláda odejde,jak dlouho se obyčejně zdrží ve vsi?“

„Dva nebo tři dny, ale přesto tam půjdu zítra a všechny další dny, protože nevím, kdy odešel.“

Nazítří se strhl obrovský liják. Cuic-cuicovi to nezabránilo, aby odešel úplně nahý. Šaty si nesl pod paží zabalené do voskovaného plátna. Nešel jsem s ním.

„Zbytečně bys zmokl,“ řekl mi.

Déšť ustal. Podle slunce jsem poznal, že je asi mezi desátou a jedenáctou hodinou. Jeden z milířů, ten druhý, se pod lavinou deště poroučel. Jdu k němu, abych se na tu spoušť podíval. Zátopa přece jen neuhasila dřevo docela. Z beztvaré hromady stále ještě stoupá kouř. Najednou si protírám oči, než se podívám znovu, protože to, co jsem viděl, je věru neočekávané: z milíře kouká pět bot. Okamžitě je zřejmé, že každá bota nasazená kolmo na patu má v sobě nohu, za níž následuje stehno. Z toho plyne, že v milíři se škvaří tři muži.

Bylo by zbytečné popisovat mou první reakci: když člověk něco takového objeví, pocítí v zádech lehké mrazení. Sehnul jsem se, nohou jsem trochu odhrnul už skoro spálené dřevěné uhlí a objevil jsem šestou nohu.

Cuic-cuic je zřejmě tvrdý hoch. Když oddělá pár chlapů, zpopelní je v sérii. Byl jsem tak zděšen, že jsem šel nejdřív co nejdál od milíře až na mýtinu, trochu na sluníčko. Potřebuji teplo. Ano, přestože je tak dusno, je mi zima a potřebuji paprsek dobrého tropického slunce.

Kdo tohle bude číst, pomyslí si možná, že to není logické, protože takový objev by měl spíš způsobit, že bych se začal potit. Ale kdepak. Třásl jsem se zimou, zmrazen morálně i fyzicky. Teprve mnohem později, víc než za hodinu, mi začaly z čela kapat kapky potu. Čím víc si totiž uvědomuji, že jsem mu řekl, kolik mám v pouzdře peněz, tím víc mi připadá jako zázrak, že ještě žiju. Ledaže by si mě rezervoval do třetího milíře.

Vzpomínám si, jak mi jeho bratr Chang vyprávěl, že byl odsouzen za pirátství a vraždu na palubě jedné džunky. Vždycky když přepadli nějakou loď, aby ji vyloupili, vyvraždili celou rodinu. Samozřejmě z politických důvodů. Takže tohle jsou chlapi trénovaní na sériové vraždy. A pokud jde o mne, jsem tu uvězněn. To jsem se dostal do pěkné kaše.

Ale už dost, nechme toho. Co kdybych Cuic-cuica na ostrůvku zabil a strčil ho taky do milíře, v životě se to nikdo nedoví. Jenže prase mě nebude poslouchat. Vždyť ten ochočený čuník neumí francouzsky. Takže bych se z ostrova jakživ nedostal. Co tedy namířit na Číňana bouchačku? Určitě by poslechl, ale to bych ho pak musel přinutit, aby mě převedl z ostrova na pevnou půdu, a tam ho zabít. Kdybych ho hodil do bahna, zmizel by. Jenže on má asi nějaký důvod, že ty chlapy spaluje a nehází je do bahna, což by bylo jednodušší. Na bachaře kašlu, ale kdyby jeho čínští kamarádi objevili, že jsem ho zabil, promění se v lovce lidí, a mít je v patách při jejich znalosti pralesa by nebyl žádný med.

Cuic-cuic má jenom jednu pušku s jednou hlavní, která se nabíjí shora. Má ji pořád u sebe, i když vaří polívku. Spí s ní a nosí si ji s sebou, i když jde z chatrče na záchod. Musím teď mít nůž pořád otevřený, ale musím přece taky spát? To jsem si vybral parťáka pro útěk!

Nevzal jsem celý den do úst. Ještě jsem se ani definitivně nerozhodl, co udělám, když vtom jsem zaslechl zpěv. Cuic-cuic se vracel.

Schoval jsem se za větve a dívám se, jak přichází. Na hlavě má balík

udržuje rovnováhu, aby nespadl. Ukázal jsem se, teprve když už byl skoro na břehu. Usmál se a podal mi balík zamotaný v pytli od mouky. Vyšplhal se ke mně nahoru a rychle míří k domu. Jdu za ním.

„Dobrá zpráva, Motýlku. Čokoláda se vrátil. Má tu loď ještě pořád. Říká, že unese náklad pět metráků. To, co máš v ruce, jsou pytle od mouky na plachtu a na kosatku. To je první balík. Zítra přineseme ostatní, protože půjdeš se mnou, podívat se, jestli ti člun vyhovuje.“

To všechno mi Cuic-cuic vysvětluje, aniž se otočil. Jdeme za sebou. Nejdřív prase, potom on a nakonec já. Rychle jsem si pomyslel, že zřejmě zatím nemá v plánu strčit mě do milíře, protože mě zítra musí vzít s sebou, abych se podíval na loď, a že začíná vydávat peníze na útěk. Koupil už dokonce pytle od mouky.

„Koukej, jeden milíř se sesypal. To určitě ten déšť. Byl to liják, že se tomu vůbec nedivím.“

Nešel se na milíř ani podívat, vstoupil rovnou do chýše. Nevím, co mu mám říct ani pro co se rozhodnout. Tvářit se, že jsem nic neviděl, je sotva únosné. Bylo by divné, že jsem se za celý den nepřiblížil k milíři, který je pětadvacet metrů od domku.

„Tys nechal vyhasnout oheň.“

„Ano, nedával jsem pozor.“

„Ale ty jsi nic nejedl?“

„Ne, neměl jsem hlad.“

„Jsi nemocný?“

„Ne.“

„Tak proč jsi nesnědl tu polívku?“

„Cuic-cuicu, sedni si, musím s tebou mluvit.“

„Nejdřív rozdělám oheň.“

„Ne. Chci s tebou mluvit hned, dokud je ještě světlo.“

„Co se děje?“

„Děje se to, že když se zřítil milíř, objevili se tři chlapi, který v něm spaluješ. Vysvětli mi to.“

„A, tak proto se tváříš tak divně!“ Aniž se v nejmenším vzrušil, dívá se mi přímo do tváře: „Tys je objevil a jsi z toho teď celej pryč, viď? Chápu tě, je to přirozený. Vlastně jsem měl dokonce štěstí, žes mi nevrazil dýku do zad. Tak poslouchej, Motýlku: ti tři chlapi byli lovci lidí. Je to asi tak tejden nebo deset dní, co jsem Čokoládovi prodal hodně uhlí. Ten Číňan, cos ho viděl, mi pomáhal odnést pytle z ostrova. Dělá se to velice složitě: pytle se tahají po bahně přes dvě stě metrů dlouhým provazem. Zkrátka, odtud až k malé zátoce, kde byla Čokoládova piroga, jsme nechali hezkou řádku stop. Pytle nebyly zrovna nejlepší a vypadlo z nich pár kousků uhlí. A v tu chvíli začal kolem kroužit první lovec lidí. Poznal jsem, že je někdo v džungli, podle křiku zvířat. Uviděl jsem ho dřív, než si mě všiml.

Bylo jednoduchý dostat se půlobloukem za něho a překvapit ho odzadu. Zemřel a vůbec netušil, kdo ho zabil. Všiml jsem si, že když se do bahna hodí mrtvola, že se nejdřív ponoří, ale potom za pár dní vyplave. Proto jsem ho přinesl sem a strčil jsem ho do milíře.“

„A co ti dva druzí?“

„To bylo tři dny předtím, než jsi přišel. Noc byla velice tmavá a tichá, což je v džungli vzácnost. Ti dva se motali kolem rybníka hned po setmění. Jeden dostával záchvaty kašle, když šel kouř směrem k nim. Podle toho kašle jsem poznal, že tam jsou. Ještě než se rozednilo, odvážil jsem se přejít bahno na opačné straně, než bylo místo, odkud jsem slyšel kašel. Abych to nezdržoval, řeknu ti, že jsem toho prvního uškrtil. Ani nepípl. Druhej měl loveckou pušku.

Udělal tu chybu, že si moc podrobně prohlížel houští na ostrůvku, aby viděl, co se tam děje, a nedával pozor kolem sebe. Skolil jsem ho ranou z pušky, a protože ještě nebyl mrtvej, vrazil jsem mu nůž do srdce. Tak to jsou ti tři chlapi, Motýlku, který jsi objevil v milíři.

Byli to dva Arabi a jeden Francouz. Přejít bahno s takovým chlapem na zádech není legrace. Musel jsem jít dvakrát, protože byli těžký. Nakonec se mi podařilo strčit je do milíře.“

„Stalo se to tak, jak říkáš?“

„Stalo, Motýlku, přísahám.“

„Proč jsi je nestrčil do bahna?“

„Říkám ti, že bahno mrtvoly vrací. Několikrát tam spadly velký srnky a za tejden vypluly na povrch. Je z toho strašnej smrad, dokud to nespořádají supi. Trvá to dlouho a křik a let supů může přilákat zvědavce. Přísahám ti, Motýlku, že se mě nemusíš bát. Aby ses uklidnil, můžeš si vzít pušku.“

Mám šílenou chuť vzít si zbraň, ale ovládl jsem se a řekl jsem co nejpřirozeněji:

„Ne, Cuic-cuicu. Když jsem tady, znamená to, že se cítím ve společnosti přítele a v bezpečí. Musíš ty lovce lidí zejtra spálit na popel, protože kdoví co se může stát, až odtud odejdeme. Byl bych moc nerad, kdyby mě někdo obvinil z trojnásobný vraždy, třeba v nepřítomnosti.“

„Dobrá, zejtra je spálím. Ale buď klidnej, na tenhle ostrov se nikdo nedostane. Je nemožný přejít bahno, každej by se utopil.“

„A co na gumovým člunu?“

„Na to jsem nepomyslel.“

„Kdyby sem někdo přivedl četníky a kdyby si umínili, že se dostanou až na ostrov, ujišťuju tě, že s gumovým člunem by se sem dostali. Takže musíme odtud co nejdřív.“

„To je pravda. Zejtra znovu zapálíme milíř, ostatně ještě nezhasl. Stačí, když uděláme dva větrací průchody.“

„Dobrou noc, Cuic-cuicu.“

„Dobrou noc, Motýlku. A opakuju, spi klidně, můžeš mi věřit.“

Zakryl jsem se dekou až k bradě a těším se z tepla, které mi dává.

Zapálil jsem si cigaretu. Netrvalo ani deset minut a Cuic-cuic začal chrápat. Prase po jeho boku silně funí. Oheň už nehoří, ale kmen stromu, plný řeřavého uhlí, které se vždycky rozsvítí, když do chatrče pronikne závan větru, dává pocit míru a klidu. Vychutnávám to pohodlí a usínám s tajným pomyšlením: buď se zítra probudím a pak bude mezi mnou a Cuic-cuicem všechno v pořádku, anebo je ten Číňan větší umělec než Saša Guitry a dovede dokonale skrývat své úmysly a vykládat pohádky, ale v tom případě už neuvidím slunce, protože toho o něm vím příliš mnoho, což by mu mohlo být nepříjemné.

Odborník na sériové vraždy mě probudil s hrnkem kávy v ruce, jako by se vůbec nic nebylo stalo, a přeje mi dobré jitro s nádherně srdečným úsměvem. Je už bílý den.

„Tady máš, napíj se kávy a vezmi si placku, už jsem ji namočil v margarínu.“

Když jsem se najedl a napil, šel jsem se ven umýt vodou ze sudu, který je stále plný.

„Pomůžeš mi, Motýlku?“

„Pomůžu,“ říkám a neptám se s čím.

Vytáhli jsme napůl spálené mrtvoly za nohy. Všiml jsem si, aniž jsem k tomu něco poznamenal, že ti tři mají otevřená břicha. Sympatický Číňan zřejmě hledal, jestli nemají ve střevech schránky s penězi. Byli to vůbec lovci lidí? Co když to byli lovci motýlů nebo zvířat? Zabil je proto, aby se bránil, nebo aby je okradl? Zkrátka dost, radši na to nemyslet. Strčili jsme je do díry v milíři a dobře zakryli dřevem a jílem. Udělali jsme dva větrací průduchy a milíř začal znovu plnit obě funkce: vyrábět dřevěné uhlí a zpopelňovat tři mrtvolky.

„Tak a jde se, Motýlku.“

Čuník našel cestu za chvíli. Pustili jsme se k bahnu husím pochodem. Mám zase nepřekonatelnou úzkost, že bych tam mohl spadnout. Sylvainova smrt na mne zapůsobila tak silně, že najednou ne a ne se odvážit. Konečně jsem se rozběhl za Cuic-cuicem. Na čele mi vyvstaly kapky studeného potu. Kladu chodidla přesně do jeho stop. Není žádný důvod k strachu: jestli přejde on, musím přejít taky.

Po dvou hodinách pochodu jsme došli k místu, kde Čokoláda řeže dříví. V džungli jsme nikoho nepotkali, takže jsme se vůbec nemuseli schovávat.

„Dobrýtro, pán.“

„Dobrý den, Cuic-cuicu.“

„Tak co, jak to jde?“

„Dobrý.“

„Ukaž loď tady kamarádovi.“

Člun je velice pevný, je to jakási nákladní šalupa. Je velice těžký, ale solidně stavěný. Zabodávám nůž do všech jeho částí. Nikde se nezabodl víc než půl centimetru. Podlaha je taky pevná. Dřevo, z kterého je postaven, je prvotřídní.

„Za kolik ho prodáváte?“

„Dva tisíce pět set franků.“

„Dám vám za něj dva tisíce.“

Obchod byl uzavřen.

„Člun nemá kýl. Zaplatím vám pět set franků navíc, ale musíte přidělat kýl, kormidlo a stěžeň. Kýl a kormidlo z tvrdýho dřeva.

Stěžeň tři metry vysokej z lehkýho a pružnýho dřeva. Kdy to bude hotovo?“

„Za tejden.“

„Tady jsou dvě bankovky po tisíci francích a jedna pětisetfrankovka. Rozříznu je napůl a druhou půlku vám dám, až převezmeme člun. Ty tři půlky bankovek si schovejte. Souhlasíte?“

„V pořádku.“

„Dál chci hypermangan, soudek vody, cigarety, zápalky a potraviny pro čtyři muže na jeden měsíc: mouku, olej, kávu a cukr. Ty zásoby vám zaplatím zvlášť. Všechno mi odevzdáte na řece Kourou.“

„Ale nemůžu vás doprovodit až k ústí.“

„To po vás nechci. Říkám vám jenom, abyste mi člun odevzdal na řece, a ne v týhle zátoce.“

„Tady jsou pytle od mouky, provaz, jehly a nitě na šití plachet.“

Vrátili jsme se s Cuic-cuicem do našeho úkrytu. Došli jsme bez obtíží dávno před setměním. Po celou zpáteční cestu nesl unaveného čuníka na ramenou.

Dnes jsem zase sám. Právě když jsem sešíval plachtu, uslyšel jsem nějaký křik. Kryt houštím přiblížil jsem se k bahnu a dívám se na druhý břeh. Cuic-cuic tam diskutuje s učeným Číňanem a šermuje rukama. Vyrozumívám, že Číňan chce na ostrov, a Cuic-cuic je proti tomu. Oba mají v ruce tesáky. Víc se rozčiluje jednoruký. Ještě aby mi tak Cuic-cuica zabil! Rozhodl jsem se, že se ukážu. Zahvízdal jsem. Otočili se ke mně.

„Co se děje, Cuic-cuicu?“

„Chci s tebou mluvit, Motýlku,“ křičí ten druhý. „Cuic-cuic mě nechce vzít na ostrov.“

Čínská diskuse trvala ještě deset minut a potom jdou oba dva za prasetem na ostrov. Sedíme v chatrči, každý má v ruce šálek čaje a já čekám, až se rozhodnou mluvit.

„Oč jde,“ říká Cuic-cuic. „Chce s náma za každou cenu u prchnout. Já mu vysvětluju, že na mně to vůbec nezáleží, protože všechno platíš a řídíš ty. Nechce mi věřit.“

„Motýlku,“ říká druhý Číňan, „Cuic-cuic je povinen vzít mě s sebou.“

„Proč?“

„Protože tu ruku mi přede dvěma roky usekl on. Pohádali jsme se při kartách. Chtěl, abych mu přísahal, že ho za to nezabiju. Odpřisáhl jsem mu to pod jednou podmínkou, že mě bude celej život živit, nebo aspoň tak dlouho, dokud na tom budu trvat. A teď chce odejít, a já už ho v životě neuvidím. Takže to je důvod, že tě buď nechá odjet samotného, nebo mě musí vzít s sebou.“

„Pozdrav pánbůh, co já v životě ještě neuvidím! Víš co, vezmu tě s sebou. Loď je dobrá a velká, a kdyby na to přišlo, mohlo by nás jet ještě víc. Když bude Cuic-cuic souhlasit, pojedeš s náma.“

„Děkuju,“ řekl jednoruký.

„Co říkáš, Cuic-cuicu?“

„Když nic nenamítáš, jsem pro.“

„Jedna důležitá věc. Můžeš se dostat z tábora tak, aby tě neprohlásili za zmizelýho a nezačali tě hledat jako uprchlíka? A můžeš se dostat k řece, dřív než se setmí?“

„To půjde bez obtíží. Můžu odejít hned po třetí hodině odpoledne a jsem na břehu řeky ani ne za dvě hodiny.“

„Cuic-cuicu, najdeš v noci místo, kde bude čekat, aby se zbytečně neztrácel čas?“

„Samozřejmě.“

„Příjď odedneška za tejden, řekneme ti, kdy se odjíždí.“

Jednoruký mi stiskl ruku a odešel celý šťastný. Dívám se na ně, když se loučí na druhém břehu. Než se rozešli, stiskli si ruku. Všechno v pořádku. Když přišel Cuic-cuic znovu do chatrče, navázal jsem na předchozí hovor:

„To jsi uzavřel s nepřítelem nějakou divnou smlouvu: zavázat se, že někoho budeš živit celej život, to je dost zvláštní. Proč jsi mu usekl tu ruku?“

„Hádka při hře.“

„To jsi ho měl radši zabít.“

„To ne, protože to je príma kamarád. Před válečným soudem, kde jsem se z toho zodpovídal, mě hájil do roztrhání těla. Řekl, že mě napadl a že jsem jednal v řádné sebeobraně. Na tu dohodu jsem přistoupil dobrovolně a musím ji dodržovat co nejpoctivěji. Šlo jen o to, že jsem se ti to neodvažoval říct, protože platíš celej útěk.“

„V pořádku, Cuic-cuicu, už o tom nemluvme. Až budeme, dá-li

Pánbůh, na svobodě, tam si dělej, co chceš.“

„Dodržím slovo.“

„Co chceš dělat, až budeš na svobodě?“

„Otevřu si restauraci. Jsem dobrej kuchař a on je specialista na

,Chow Mein`, to je něco jako čínský špagety.“

Ta příhoda mi dodala dobré nálady. Byla tak legrační, že jsem pak každou chvíli Cuic-cuica škádlil.

Čokoláda dodržel slovo: za pět dní bylo všechno hotovo. Šli jsme se podívat na člun v prudkém dešti. Nebylo nic, co by se dalo vytknout. Stěžeň, kormidlo i kýl byly dokonale vyrobeny z prvotřídního materiálu. V jakési zátočině řeky nás člun čekal i se soudkem vody a potravinami. Zbývá už jen dát vědět jednorukému. Čokoláda si vzal za úkol jít do tábora a promluvit s ním. Abychom se vyhnuli nebezpečí, že se příliš přiblížíme ke břehu, až pro něho pojedeme, odvede ho přímo na místo, kde je člun ukryt.

Výjezd z ústí řeky Kourou je označen dvěma pozičními majáky.

Když prší, dá se vyjet bez rizika pěkně uprostřed proudu, samozřejmě aniž se napnou plachty, aby nás nikdo nezpozoroval. Čokoláda nám dal černou barvu a štětec. Namalujeme na plachtu velké

K a č. 21. To K 21 je označení jednoho rybářského člunu, který občas vyjíždí na lov v noci. Kdyby nás někdo viděl, jak při vyplutí na širé moře napínáme plachtu, pokládal by nás za jinou loď.

Vyplutí bylo stanoveno na zítřek večer v devatenáct hodin, hodinu po setmění. Cuic-cuic tvrdí, že najde cestu a že mě dovede přesně ke skrýši. Z ostrova odejdeme v pět hodin, abychom měli na cestu celou hodinu za světla.

Návrat do chatrče byl veselý. Cuic-cuic se neotáčí, protože jdu těsně za ním, čuníka nese na rameni a bez ustání mluví:

„Konečně se dostanu z kolonie. Budu na svobodě díky tobě a svýmu bratru Changovi. Možná, že jednou, až Francouzi odejdou z Indočíny, se budu moct vrátit do svý země.“

Zkrátka, má ke mně důvěru a to, že se mi loď líbila, způsobuje, že je veselý jako pěnkava. Spím poslední noc na ostrůvku a doufám, že je to má poslední noc na území Guayany.

Jestli se mi podaří vyplout z řeky a dostat se na širé moře, mám svobodu zaručenou. Jediné nebezpečí, které hrozí, je ztroskotání, protože od chvíle, kdy vypukla válka, už žádná země nevydává uprchlíky. Takže je nám válka přece jenom k něčemu dobrá. Kdyby nás dostali, byli bychom odsouzeni k smrti, to je pravda, ale to by nás nejdřív museli zatknout. Myslím na Sylvaina: mohl tu být semnou, vedle mne, kdyby nebyl udělal tu neprozřetelnost. Usínám a v duchu sestavuji telegram: „Pane prokurátore Pradele konečně jsem definitivně opustil cestu zatracení, na kterou jste mě poslal. Trvalo to devět let.“

Slunce je dost vysoko, když mě Cuic-cuic budí. Čaj a placky.

Všude plno krabic. Všiml jsem si dvou klecí z vrbového proutí.

„Co chceš s těma klecema?“

„Dám do nich slepice, cestou je sníme.“

„Ty jsi blázen, Cuic-cuicu! Žádný slepice s sebou nevezmeme.“

„Vezmeme, chci je vzít s sebou.“

„Přeskočilo ti? Co když kvůli odlivu vyplujeme ráno a ty tvý slepice a kohouti začnou kdákat a kokrhat na celou řeku? Uvědomuješ si, jak by to bylo nebezpečný?“

„Já ty slepice tady nenechat.“

„Tak je upeč a dej je do sádla a do oleje. Nezkazí se a první tři dny je budeme jíst.“

Konečně je Cuic-cuic přesvědčen a jde shánět slepice. Jenže křik prvních čtyř, které chytil, způsobil, že všechny ostatní něco zvětřily, protože už nelapil ani jedinou, všechny se utekly schovat do džungle. Tajemství zvířat, která cítí nebezpečí, Bůh sám ví jak.

Naloženi jako muli přecházíme bažinu za prasetem. Cuic-cuic mě na kolenou prosil, abychom vzali čuníka s sebou.

„Dáváš mi slovo, že to zvíře nebude kvičet?“

„Přísahám ti, že ne. Když mu to nakážu, bude zticha. Dvakrát nebo třikrát, když nás honil tygr a obcházel kolem, aby nás zaskočil, čuník ani nepípl: A měl přitom po celým těle zježený chlupy.“

Přesvědčen Cuic-cuicovou důvěrou v milovaného čuníka, dovolil jsem mu, aby ho vzal s sebou. Když jsme došli ke skrýši, byla už tma. Čokoláda a jednoruký už byli na místě. S pomocí dvou baterek jsem všechno zkontroloval. Nechybí nic. Kruhy na plachtu připevněné na stěžni, kosatka je na místě, připravená k vytažení. Cuic-

-cuic udělal dva nebo tři manévry, jak jsem mu poručil. Rychle pochopil, co po něm chci. Zaplatil jsem černochovi, který se zachoval tak poctivě. Je tak najivní, že si přinesl lepicí pásku a poloviny bankovek. Požádal mě, abych mu je slepil. Ani na okamžik ho nenapadlo, že bych mu peníze mohl vzít. Lidé, kteří si nemyslí nic zlého o jiných, jsou sami dobří a přímí. Čokoláda byl hodný a poctivý muž. Když viděl, jak se zachází s trestanci, neměl nejmenší výčitky, že pomůže třem z nich uniknout z toho pekla.

„Sbohem, Čokoládo, hodně štěstí tobě i tvý rodině.“

„Děkuju pěkně.“

JEDENÁCTÝ SEŠIT

SBOHEM TRESTANECKÉ KOLONII

ÚTĚK S ČÍŇANY

Nasedl jsem poslední. Čokoláda do nás strčil a člun se pohnul směrem k řece. Místo pagájí máme dvě pořádná velká vesla. Jedním pádluje vpředu Cuic, druhým já. Neuběhly ani dvě hodiny a vyrazili jsme na řeku.

Už hodinu prší. Místo nepromokavého pláště jsem si přes sebe přehodil obarvený pytel od mouky. Cuic a jednoruký mají také každý jeden pytel. Tři hodiny nato, neseni odlivem, jsme propluli mezi oběma majáky. Vím, že moře už je blízko, protože majáky jsou na nejzazších výběžcích ústí. Vyjeli jsme z Kourou bez obtíží se vztyčenou plachtou i kosatkou. Vítr nás zasáhl ze strany s takovou silou, že ho musím nechat klouzat po plachtě. Vyrazili jsme tvrdě proti moři, jako šipka jsme prolítli posledními metry ústí a rychle jsme se začali vzdalovat od břehu. Maják na Královském ostrově čtyřicet kilometrů před námi nám udává směr.

Před třinácti dny jsem byl za tím majákem na ostrově Ďábel. Mí dva čínští společníci nezdraví výbuchem radosti to noční vyplutí na širé moře a rychlé odpoutání od Velké země. Tihle synové nebe nemají ve zvyku dávat najevo své city jako my.

Když jsme se octli na moři, řekl Cuic normálním hlasem: „Vyjeli jsme príma.“

Jednoruký dodal: „Jo, dostali jsme se na moře úplně hladce.“

„Cuic-cuicu, mám žízeň. Podej mi trochu tafie.“

Nejdřív nalili mně a potom si dali také každý pořádný doušek rumu.

Vyplul jsem bez kompasu, ale nevadí, naučil jsem se při prvním útěku řídit loď podle slunce, měsíce, hvězd a větru. Zamířil jsem tedy stěžeň proti Polárce a vyrazil jsem bez váhání na širé moře.

Člun se drží dobře. Najíždí na vlny měkce a skoro se nekymácí. Vítr je velice silný, takže jsme ráno už hodně daleko od břehů ostrovů

Spásy. Kdyby to nebylo tak velké riziko, přiblížil bych se k Ďáblovi, abych se na něj mohl dosyta vynadívat z moře.

Po šest dnů bylo moře rozbouřené, ale nepršelo a nestrhla se ani jedna bouřka. Velice silný vítr nás hnal dost rychle k západu. Cuic-

-cuic a Hue jsou skvělí společníci. Nikdy si nestěžují ani na bouřlivé počasí, ani na slunce, ani na noční chlad. Jediné, co mě mrzí, je, že se žádný z nich nechce ani dotknout kormidla a řídit člun pár hodin, abych se mohl vyspat. Třikrát nebo čtyřikrát za den připravují něco k jídlu. Všechny slepice a kohouty už jsme spořádali.

Včera jsem řekl Cuicovi v legraci:

„Kdypak sníme čuníka?“

Byl z toho hrozný malér.

„To zvíře je můj kamarád, a kdyby ho chtěl někdo zabít na jídlo, musel by zabít nejdřív mne.“

Kamarádi se o mne starají. Nekouří, abych já mohl kouřit, kolik chci. Stále máme teplý čaj. Nic se jim nemusí říkat, dělají všechno sami.

Už je to sedm dní, co jsme vypluli. Docházejí mi síly. Slunce tak strašně praží, že dokonce mí Číňánci jsou jako vaření raci. Jdu spát. Přivázal jsem kormidlo a nechal jsem nahoře jen kousíček plachty. Člun jede, kam ho vítr popohání. Spím asi čtyři hodiny jako dudek.

Probudil jsem se náhle při zvlášť tvrdém nárazu. Když si omývám tvář vodou, konstatuji, příjemně překvapen, že mě Cuic ve spánku oholil tak šikovně, že jsem nic necítil. Navíc mi důkladně namazal obličej olejem.

Od včerejšího večera mířím na jihojihozápad, zdá se mi totiž, že jsem se dostal příliš vysoko na sever. Tenhle člun má výhodu nejen v tom, že je stabilní, ale také v tom, že se tak snadno neodchyluje od zvoleného směru. Proto předpokládám, že jsem se dostal příliš nahoru. Počítal jsem s odchylkou, a možná, že skoro žádná nebyla.

A hele! Řiditelný balón! Vidím ho poprvé v životě. Nezdá se, že letí směrem k nám, a je příliš daleko, než abychom mohli rozpoznat, jaký má tvar.

Slunce se odráží od jeho alumíniového povrchu tak oslnivě, že na něm nelze spočinout pohledem. Teď změnil směr, vypadá to, jako by letěl k nám. Opravdu, rychle ho přibývá a za necelých dvacet minut je nad námi. Cuic a jednoruký jsou tím vzdušným strojem tak překvapeni, že v jednom kuse něco brebentí čínsky.

„Mluvte francouzsky, krucinál! Ať vám rozumím!“

„Anglická klobása,“ říká Cuic.

„Žádná klobása, je to vzducholoď.“

Je obrovská. Teď, když je nízko a krouží nad námi v malých kruzích, je ji báječně vidět. Vysunují se prapory a dávají signály. Protože jim nerozumíme, nemůžeme nic odpovědět. Vzducholoď naléhá, prolétá nad námi ještě níž, tak nízko, že rozeznáváme lidi v kabině. Potom odletěla směrem k zemi. Ani ne za hodinu přiletělo letadlo, které nad námi několikrát přelétlo.

Moře se náhle vzdulo a vítr zesílil. Obzor je však ze všech stran světlý, takže nehrozí nebezpečí, že by se rozpršelo.

„Podívej,“ říká jednoruký.

„Copak?“

„Tamhleten bod ve směru, kde má být země. Ten černej bod je nějaká loď.“

„Jak to víš?“

„Myslím si to a dokonce ti řeknu, že je to rychlá stíhací loď.“

„Proč?“

„Protože nemá kouř.“

Skutečně, dobrou hodinu nato už rozeznáváme zřetelně šedou válečnou loď, která, zdá se, směřuje k nám. Zvětšuje se, což znamená, že pluje neobyčejně rychle. Míří špičkou přímo k nám, až začínám dostávat strach, aby kolem nás neprojela moc blízko.

Mohlo by to být nebezpečné, protože jsou moc velké vlny a brázda způsobená lodí, která jde napříč proti vlnám, by nás mohla potopit.

Je to malá torpédovka. Když udělala půloblouk a ukázala se v celé délce, rozeznali jsme nápis Tarpon. Na přídi má anglickou vlajku. Dokončila teď půloblouk a blíží se k nám pomalu zádí. Opatrně se udržuje na stejné výši jako my a pluje stejně rychle. Většina posádky, oblečené do modrých anglických uniforem, je na palubě. Z můstku na nás křičí hlásnou troubou důstojník oblečený v bílém:

„Stop. You stop!“

„Sundej plachty, Cuicu!“

Za necelé dvě minuty jsou plachta, přední a zadní kosatka dole. Bez plachet teď skoro stojíme, jenom vlny nás popostrkují v příčném směru. Je to riskantní, nemohu takhle dlouho zůstat stát. Loď, která není popoháněna vlastní silou, motorem nebo větrem, přestane poslouchat kormidlo. Při silných vlnách je to velice nebezpečné. Přiložil jsem k ústům ruce jako hlásnou troubu a křičím: „Mluvíte francouzsky, captain?!“

Jiný důstojník si vzal od prvního hlásnou troubu:

„Ano, captain, já rozumím francouzsky.“

„Co nám chcete?“

„Zdvihnout váš člun na palubu.“

„Ne, je to moc nebezpečné, nechci, abyste mi mou loď rozbili.“

„Jsme válečná loď, hlídáme moře, musíte poslechnout.“

„To je mi jedno, protože my neválčíme.“

„Nejste trosečníci z torpédované lodi?“

„Ne, jsme uprchlíci z francouzské kolonie.“

„Z jaké kolonie? Co je to kolonie?“

„Trestanecká kolonie, vězení, trestnice. Anglicky convict. Hard labour.“

„Aha, už rozumím. Cayenne.“

„Ano, Cayenne.“

„Kam jedete?“

„British Honduras.“

„To není možné. Musíte odbočit směr jihojihozápad a přistát v Georgetownu. Poslechněte, je to rozkaz.“

„O.K.“ Řekl jsem Cuicovi, aby vytáhl plachty, a vyrazili jsme směrem, který nám určila torpédovka.

Za námi je slyšet motor. Je to člun, který se odpoutal od lodi a rychle nás dohání. Na přídi stojí námořník, přes prsa má pušku.

Člun přijíždí z pravé strany, míjí nás doslova o chlup. Nezastavil se ani nechce po nás, abychom zastavili. Námořník přeskočil jediným skokem na naši loďku. Člun pluje dál a vrací se k torpédovce.

„Good afternoon (dobré odpoledne),“ říká námořník.

Jde ke mně, sedne si vedle mne, potom položí ruku na kormidlo a usměrní loď víc na jih. Pustil jsem ho ke kormidlu a pozoroval jsem, jak si vede. Umí zcela nepochybně výtečně manévrovat. Přesto zůstávám na svém místě. Člověk nikdy neví.

„Cigarety?“

Vytáhl tři krabičky anglických cigaret a dal každému z nás jednu.

„Vsadím se, že mu je dali těsně před tím, než nasedl do člunu,“ říká Cuic, „protože námořník nesmí špacírovat po lodi s třema balíčkama cigaret v kapse.“

Směji se Cuicově poznámce a potom se dívám na anglického námořníka, který se vyzná v řízení člunu líp než já. Mám dost času, abych mohl přemýšlet. Tentokrát se útěk podařil už navždycky.

Jsem svobodný, svobodný člověk! K hrdlu mi stoupá horko, myslím, že se mi dokonce na očích perlí slzy. Je to pravda, jsem definitivně svobodný, protože od vypuknutí války žádná země nevydává uprchlíky.

Než válka skončí, budu mít čas a umožním lidem kterékoli země, kde se usadím, aby si mě začali vážit a aby mě poznali. Jediné, co mi vadí, je, že si možná kvůli válce nebudu moci vybrat zemi, kde bych chtěl zůstat. Ale to je jedno, ať budu žít kdekoli, získám si tam zakrátko úctu a důvěru lidí i úřadů svým způsobem života, který musí být a bude bezúhonný. A dokonce víc, příkladný.

Pocit jistoty, že jsem konečně přemohl cestu zatracení, je tak silný, že nemyslím na nic jiného. Konečně jsi vyhrál, Motýlku! Po devíti letech jsi definitivně zvítězil. Děkuju ti, dobrý Bože. Možná žes to mohl udělat už dřív, ale tvé cesty jsou nevyzpytatelné a já si na tebe nestěžuji, protože díky tvé pomoci jsem ještě mladý, zdravý a silný.

Myslím na cestu, kterou jsem prošel za těch devět let v kolonii, přičítám k těm devíti dva roky, které jsem si předtím odbyl ve vězení ve Francii, dohromady je to jedenáct let. Myslím na ně a sleduji paži námořníka, který mi říká: „Země.“

V šestnáct hodin míjíme rozžehnutý maják a vplouváme do obrovské řeky, Demerara River. Znovu se objevil člun z torpédovky.

Námořník mi vrátil kormidlo a postavil se na příď. Zachytil v letu lano ze člunu a připoutal je k přední lavici. Sám pak spustil plachty, a tak plujeme v závěsu vzhůru po té žluté řece. Torpédovka je dvě stě metrů za námi. Když jsme vypluli z velkého ohybu řeky, vynořilo se velké město: „Georgetown,“ křičí anglický námořník.

A skutečně, taženi pomaloučku člunem, vplouváme do hlavního města Anglické Guayany. Spousta nákladních člunů, motorových člunů a válečných lodí. Na břehu řeky ve věžičkách zdvižené hlavně děl. Je tu celý arzenál, stejně na lodích jako na zemi.

Je válka. Už přes dva roky trvá válka, ale já ji ještě nepocítil. Georgetown, hlavní město Anglické Guayany, důležitý přístav na Demerara River, má stoprocentně válečnou podobu. To město ve zbrani na mne působí prapodivně. Sotva jsme přirazili k vojenskému přístavišti, torpédovka, která nás sledovala, se pomalu přibližuje a přistává. Vystupujeme na nábřeží: Cuic se svým čuníkem,

Hue s malým uzlíkem v ruce a já jen tak, bez ničeho. V tomto přístavišti, rezervovaném pro námořnictvo, není jediný civilista. Jenom námořníci a vojáci. Přichází důstojník. Poznávám ho. Je to důstojník, který se mnou mluvil francouzsky z torpédovky. Podává mi vlídně ruku a říká:

„Jste všichni zdrávi?“

„Ano, kapitáne.“

„Výborně. V každém případě budete muset do nemocnice, kde dostanete několik injekcí. Vaši přátelé také.“

DVANÁCTÝ SEŠIT

GEORGETOWN

ŽIVOT V GEORGETOWNU

Odpoledne jsme dostali všelijaké injekce a potom nás dopravili na městskou policejní stanici do jakéhosi gigantického komisariátu, kam vcházejí a odkud vycházejí bez ustání stovky policistů. Superintendant policie v Georgetownu, nejvyšší úředník policie, zodpovědné za klid tohoto důležitého přístavu, nás okamžitě přijal ve své kanceláři. Kolem něho bylo plno anglických důstojníků v khaki a vypadajících dokonale v šortkách a bílých ponožkách. Plukovník nám pokynul, abychom se posadili proti němu, a řekl nám čistou francouzštinou:

„Odkud jste jeli, když jsme vás vylovili z moře?“

„Z trestanecké kolonie na Francouzské Guayaně.“

„Udejte laskavě přesná místa, odkud jste uprchli.“

„Já z ostrova Ďábel. Ostatní z polopolitického tábora Inini nedaleko Kourou, Francouzská Guayana.“

„K jakým trestům jste byli odsouzeni?“

„Doživotí.“

„Důvod?“

„Zabití.“

„A Číňané?“

„Taky zabití.“

„Výše trestu?“

„Doživotí.“

„Povolání?“

„Elektromechanik.“

„A oni?“

„Kuchaři.“

„Jste pro de Gaulla, nebo pro Pétaina?“

„O tom my nic nevíme. Jsme lidé, kteří přišli z vězení, a rádi bychom začali znovu poctivě žít na svobodě.“

„Dostanete celu, která bude otevřená po celý den, i v noci. Na svobodu vás pustíme, až si ověříme vaše údaje. Jestli jste mluvili pravdu, nemáte se čeho bát. Musíte pochopit, že jsme ve válce a že musíme být obezřetnější než v normálních dobách.“

Zkrátka týden nato nás pustili na svobodu. Využili jsme týdne na policii, abychom si opatřili slušné šaty. A tak jsme se octli já i moji dva Číňané bezvadně oblečeni v devět hodin ráno na ulici, vybaveni průkazem totožnosti s našimi fotografiemi.

Dvěstěpadesátitisícové město je skoro celé ze dřeva, v anglickém stylu: přízemí zděné, zbytek dřevo. Ulice a třídy se hemží lidmi všech ras. Jsou tu běloši, míšenci, černoši, Indové, čínští kuliové, angličtí a američtí námořníci, Seveřané. Z toho, že jsme se náhle octli v tom pestrém davu, se nám trochu zatočila hlava.

Jsme plni nekonečné radosti, tak velké, že to musí být vidět na našich obličejích dokonce i na tvářích Číňánků, protože každou chvíli se na nás někdo podívá a vlídně se na nás usměje.

„Kam jdeme?“ říká Cuic.

„Mám jakousi přibližnou adresu. Jeden černý policista mi dal adresu dvou Francouzů v Penitence Rivers.“

Informovali jsme se a zjistili jsme, že je to čtvrť, kde bydlí výhradně Indové. Přistoupil jsem k policistovi ve sněhobílé uniformě.

Ukázal jsem mu adresu. Než odpověděl, vyžádal si průkazy totožnosti. Hrdě jsem mu ho předložil. „Výborně, děkuji.“ Nato se obtěžoval, posadil nás do tramvaje a předtím řekl ještě několik slov průvodčímu. Vyjeli jsme z centra a po dvaceti minutách nás průvodčí upozornil, že máme vystoupit. Mělo by to být někde tady. Ptáme se na ulici. „Frenchmen?“ Nějaký mladý muž nám pokynul, abychom šli za ním. Dovedl nás přímo k nízkému domku. Sotva jsme se k němu přiblížili, vyšli z něho tři muži a začali na nás přátelsky mávat.

„Jak to? Ty jsi tady, Moty?“

„To není možný,“ říká nejstarší s úplně bílými vlasy. „Pojď dál.

Tady bydlím. Ti Číňané jdou s tebou?“

„Ano.“

„Vstupte a buďte vítáni.“

Tenhle starý trestanec se jmenuje Auguste Guittou, řečený Guittou, je to čistý Marseillan. Byl ve stejném transportu jako já na lodi

La Martiniére v roce 1933, tedy před devíti lety. Po nepodařeném útěku mu byl prominut hlavní trest a už jako osvobozený trestanec utekl, jak říká, před třemi roky. Ti druzí dva jsou Malý Ludvík, chlapík z Arles, a druhý se jmenuje Julot a je z Toulonu. Také oni utekli až po vypršení trestu, ale měli zůstat ve Francouzské Guayaně přesně týž počet let, na jaký byli odsouzeni, deset až patnáct let.

(Tento druhý trest se jmenuje „zdvojený“.)

Dům má čtyři místnosti: dva pokoje, kuchyň, jídelnu a dílnu. Vyrábějí střevíce z balaty, jakéhosi druhu surové gumy, která se dobývá v pralese. Mísí se s teplou vodou a dá se tak dobře opracovávat a tvarovat. Má jedinou chybu když se totiž příliš vystaví slunci, začne měknout, protože to není vulkanizovaná guma. Odpomáhá se tomu tak, že se mezi vrstvy balaty vkládají plátěné vložky.

Přijali nás skvěle. Guittou, jako všichni lidé, kteří trpěli a kteří mají proto ušlechtilejší srdce, pro nás zařídil pokoj a přijal nás bez váhání k sobě. Jediný problém je Cuicovo prase, ale Cuic tvrdí, že nikde nic neušpiní, že určitě bude chodit vykonávat svou potřebu ven.

Guittou říká: „Dobrá, uvidíme, zatím si ho tu nech.“

Připravili jsme si provizorní lůžka na zemi ze starých vojenských přikrývek.

Sedíme přede dveřmi, všech šest nás kouří nějaké cigarety a já vyprávím Guittouovi všechna dobrodružství, která jsem zažil za těch devět let. Oba jeho přátelé i on natahují uši a prožívají intenzívně všechny mé příhody, protože se vmýšlejí do situací na základě vlastní zkušenosti. Dva z nich znali Sylvaina a upřímně litují jeho děsivé smrti. Kolem nás chodí sem a tam spousta lidí všech ras. Čas od času vstoupí dovnitř někdo, kdo si koupí střevíce nebo koště, protože Guittou a jeho přátelé vyrábějí na výdělek také košťata.

Dověděl jsem se od nich, že v Georgetownu je mezi trestanci a vyhnanci asi třicet uprchlíků. Scházívají se v noci vjednom baru v centru města, kde spolu pijí rum nebo pivo. Všichni pracují, aby se uživili, vypravuje mi Julot, a většina z nich se chová dobře.

Zatímco takhle sedíme v chládku přede dveřmi domku, jde kolem Číňan. Cuic na něho zavolal. Hned nato se zvedl a beze slova s ním odešel jednoruký se k nim přidal. Nemohou jít příliš daleko, protože prasátko běží za nimi. Po dvou hodinách se Cuic vrátil s oslem, který táhl malý vozík. Pyšný jako páv zastavil osla, s kterým mluví čínsky. Osel se tváří, že tomu jazyku rozumí. Ve vozíku jsou tři rozkládací železné postele, tři matrace, tři polštáře a tři kufry. V tom, který dal mně, je plno košil, spodků, tílek, dva páry bot, vázanky atd.

„Kde jsi to sehnal, Cuicu?“

„Dali mi to moji krajané, zítra k nim půjdeme na návštěvu. Půjdeš taky?“

„Samozřejmě.“ čekali jsme, že Cuic s oslem a vozíkem odjede, ale ani nápad.

Vypřáhl osla a přivázal ho ve dvoře.

„Dali mi taky ten vozík a osla. Řekli mi, že s tím si snadno vydělám na živobytí. Zítra příjde jeden můj krajan a naučí mě to.“

„Ti Číňané to berou hopem!“

Guittou souhlasil s tím, aby vozík i osel zůstali zatím ve dvoře, takže se nám první den svobody všechno daří. Večer sedíme všichni kolem pracovního stolu, jíme dobrou zeleninovou polévku, kterou uvařil Julot, a dobré jídlo ze špaget.

„Každý bude po řadě umývat nádobí a uklízet dům,“ říká Guittou.

To společné jídlo je symbol prvního malého společenství, plného lidské vroucnosti. Vědomí, že člověku někdo pomáhá při prvních krocích do svobodného života, opravdu posiluje. Cuic, jednoruký i já jsme opravdu a úplně šťastni. Máme střechu nad hlavou, postel a štědré přátele, kteří jsou tak ušlechtilí, že nám pomáhají i při své chudobě. Co si může člověk přát víc?

„Co bys chtěl dělat dnes v noci, Motýlku?“ říká mi Guittou.

„Chceš si zajet do středu města, do toho baru, co tam chodí všichni uprchlíci?“

„Radši bych dnes večer zůstal tady. Jestli chceš, jeď tam, vůbec se kvůli mně nevyrušuj.“

„Jo, já tam musím, mám tam s jednanou schůzku.“

„Já tu zůstanu s Cuicem a jednorukým.“

Malý Ludvík a Guittou se oblékli, uvázali si kravaty a odjeli do města. Zůstal jenom Julot, chtěl dodělat několik párů bot. Já se svými kamarády jsme se prošli v přilehlých ulicích, abychom se seznámili se čtvrtí. Všechno je tu indické. Velice málo černochů, skoro žádní běloši a jen vzácně pár čínských restaurací.

Penitence Rivers je jméno čtvrti. Je to kout, v němž bydlí Indové a Javanci. Mladé ženy jsou obdivuhodně krásné a starci nosí dlouhé bílé šaty. Mnozí chodí bosi. Je to chudá čtvrť, ale všichni jsou tu čistě oblečeni. Ulice jsou špatně osvětleny, bary, ve kterých se pije a jí, jsou plné lidí, všude vyhrává indická hudba.

Zastavil mě jeden černoch lesklé pleti, oblečený v bílém a s kravatou. „Vy jste Francouz, pane?“

„Ano.“

„Těší mě, že potkávám krajana. Dal byste si se mnou skleničku?“

„Proč ne, ale mám s sebou tadyhle dva přátele.“

„To nevadí. Mluví francouzsky?“

„Ano.“

A tak sedíme za chvíli všichni čtyři u stolku na chodníku před jedním barem. Ten Martiničan mluví vybranější francouzštinou než my. Řekl nám, abychom si dávali pozor na anglické černochy, protože jsou prý všichni lháři. „To je něco jiného než my Francouzi: my umíme držet slovo, oni nikdy.“

Usmál jsem se v duchu, když jsem si uvědomil, že tenhle černý

Timbukťan říká „my Francouzi“, a potom mě to opravdu znepokojilo. Vždyť je to vlastně pravda, ten pán je Francouz a je víc Francouz než já, protože se dovolává své národnosti s vroucností a vírou. Je schopen dát se pro Francii zabít, kdežto já ne. To znamená, že je víc Francouz než já, a já jsem vlastně emigrant.

„Těší mě, že jsem se setkal s krajanem a že mohu mluvit svým jazykem, protože mluvím anglicky velice špatně.“

„Já mluvím anglicky plynně a správně. Kdybych vám mohl být něčím nápomocen, jsem vám k dispozici. Jste v Georgetownu už dlouho?“

„Ani ne týden.“

„Odkud jste přijeli?“

„Z Francouzské Guayany.“

„To není možné. Tak to musíte být buď uprchlík, nebo dozorce z trestnice, který chce přejít k de Gaullovi.“

„Ne, jsem uprchlík.“

„A vaši přátelé?“

„Také.“

„Pane Henri, nechci nic vědět o vaší minulosti. Teď nadešel okamžik, kdy můžete pomoci Francii a vykoupit se. Já jsem na straně de Gaulla a čekám na nalodění do Anglie. Příjďte za mnou zítra do Martiner Clubu, tady je adresa. Byl bych šťasten, kdybyste se k nám přidal.“

„Jak se jmenujete?“

„Homér.“

„Pane Homére, nemohu se rozhodnout hned. Musím se nejdřív dovědět něco o své rodině a také posoudit situaci, než učiním tak vážné rozhodnutí. Řečeno bez obalu, milý pane Homére, Francie mi způsobila mnoho utrpení a zacházela se mnou nelidsky.“

Martiničan celý plane a s obdivuhodnou vroucností se pokouší mě z celého srdce přesvědčit. Bylo opravdu dojemné poslouchat argumenty tohoto muže, mluvícího ve prospěch naší vražděné

Francie.

Vrátili jsme se domů pozdě. Když jsem si lehl, myslel jsem na všechno, co mi říkal ten veliký Francouz. Musím jeho návrh vážně promyslet. Vždyť koneckonců policajti, soudci, správa trestnic, to není Francie. Cítím dobře, že jsem nepřestal Francii milovat.

A když si člověk uvědomí, že jsou v celé Francii Němci! Panebože, jak asi trpí má rodina a jaká je to hanba pro všechny Francouze!

Když jsem se probudil, osel, vozík, čuník, Cuic a jednoruký byli pryč.

„Tak co, spal jsi dobře?“ ptá se mne Guittou a jeho přátelé.

„Ano, děkuju.“

„Chceš bílou kávu nebo čaj? Kávu a pár krajíčků chleba s máslem?“

„Děkuju.“ Jím a dívám se, jak pracují.

Julot připravuje gumu podle toho, kolik je jí potřeba, a přidává tvrdé kusy do teplé vody, která je změkčuje, až je z nich vláčná hmota.

Malý Ludvík připravuje kousky látky a Guittou dělá střevíc.

„Vyrobíte jich hodně?“

„Ne. Pracujeme, abysme si vydělali dvacet dolarů denně. Pět dolarů na kapesný, oblečení a hygienu.“

„Prodáte všechno?“

„Ne. Někdy musí některej z nás jít prodávat střevíce a košťata do ulic. Je to tvrdej chleba, pořád na nohou v tom slunci.“

„Když bude potřeba, půjdu rád prodávat. Nechci tady dělat příživníka. Musím taky máknout na společný živobytí.“

„To je v pořádku, Moty.“

Celý den jsem se procházel indickou čtvrtí. Uviděl jsem velký filmový plakát a popadla mě šílená touha vidět a slyšet poprvé v životě mluvený barevný film. Poprosím Guittoua, aby mě vzal dnes večer do biografu. Celý den jsem prochodil ulicemi Penitence

Rivers. Obrovsky se mi líbí, jak jsou tu lidé zdvořilí. Ten den, který jsem strávil sám v ulicích této georgetownské čtvrti, je pro mne ještě grandióznější než příjezd na Trinidad před devíti lety.

V Trinidadu jsem měl uprostřed všech těch zázračných pocitů, které ve mně vznikaly, když jsem se vmísil do davu, stále v hlavě neodbytnou otázku: jednoho dne, do dvou, nejvýš do tří týdnů, budu muset znovu vyplout na moře. Která země mě bude chtít? Najde se národ, který by mi poskytl azyl? Jaká bude budoucnost? Tady je to něco jiného. Jsem definitivně svobodný, kdybych chtěl, mohl bych jet dokonce do Anglie a vstoupit jako voják do řad svobodné francouzské armády. Co mám udělat? Jestli se rozhodnu přidat se k de Gaullovi, neřeknou lidé, že jsem to udělal proto, že jsem nevěděl, jak jinak se uživit, a nebudou mě mezi počestnými lidmi pokládat za trestance, který nenašel jiné útočiště, a proto je s nimi? Říká se, že Francie je rozdělena na dvě půle, mezi Pétaina a de Gaulla. Jak je možné, že francouzský maršál neví, kde je čest a zájem Francie? A jestli jednou vstoupím do svobodné armády, nebudu později nucen střílet na Francouze?

Zde bude velice těžké sehnat si přijatelné zaměstnání. Guittou,

Julot a Malý Ludvík nejsou zdaleka hlupáci a vydělají si pět dolarů denně. Především se musím naučit žít na svobodě. Od roku 1931a teď se píše rok 1942 jsem byl trestancem. Nemohu hned první den svobody rozřešit všechny ty neznámé. Vždyť vlastně ani neznám základní problémy, které vyvstávají před člověkem, když si chce vydobýt své místečko na slunci. Nikdy jsem nepracoval rukama. Trochu jako elektrikář. Ale každý učeň v tomto oboru o tom ví víc než já. Jediné, co mohu udělat, je slíbit si, že budu žít poctivě přinejmenším v duchu své vlastní morálky.

Když jsem se vrátil domů, bylo šestnáct hodin.

„Tak co, Moty, je to hezký vychutnávat první doušky vzduchu na svobodě, viď? Prošel ses dobře?“

„Prošel, Guittou, chodil jsem sem a tam, prolezl jsem tady ve čtvrti kde jakou uličku.“

„Viděl jsi svý Číňany?“

„Ne.“

„Jsou na dvoře. Moc šikovní mládenci, ti tví kamarádi. Vydělali už čtyřicet dolarů a nutili mě, abych si vzal dvacet. Samozřejmě jsem odmítl. Běž se na ně podívat.“

Cuic právě krájel zelí pro svého čuníka. Jednoruký umýval osla, který byl celý šťastný, zřejmě se mu to líbilo.

„Tak co, jde to, Motýlku?“

„V pořádku, a co vy?“

„My velice spokojení, vydělali jsme čtyřicet dolarů.“

„Co jste dělali?“

„Ve tři ráno jsme šli do vesnice, odvedl nás tam jeden krajan, aby nám to tam ukázal. Přinesl nám dvě stě dolarů. Koupili jsme za ně rajčata, salát, baklažány, zkrátka všechnu možnou čerstvou zeleninu. Pár slepic, vajíčka a kozí mlíko. Potom jsme šli na trh u přístavu a všechno jsme to prodali nejdřív něco maličko našim lidem a potom americkejm námořníkům. Byli s cenou tak spokojeni, že zítra nemusím vůbec chodit na trh: mám na ně počkat před přístavní bránou. Koupí všechno, co přivezu. Na, tady máš peníze. Jsi pořád ještě šéf a peníze budou u tebe.“

„Víš dobře, Cuicu, že mám peníze a že tyhlety nepotřebuju.“

„Vezmi si peníze, nebo přestaneme pracovat.“

„Tak poslouchej. Ti Francouzi tu žijou asi z pěti dolarů. My si vezmeme každej pět dolarů a pět dáme tady do domu na živobytí.

Ostatní uložíme stranou, abysme mohli tvejm krajanům vrátit ty dvě stovky, co ti půjčili.“

„Souhlasím.“

„Zítra půjdu s váma.“

„Ne, ty spát. Jestli chceš, najdeš nás v sedm hodin před velkou přístavní bránou.“

„Dobrý.“

Všichni jsou šťastni, především my, protože máme vědomí, že si dokážeme vydělat na živobytí a nemusíme být svým přátelům na obtíž. A potom Guittou a oba ostatní. Mají sice dobré srdce, ale určitě si museli klást otázku, za jak dlouho si začneme vydělávat sami.

„Motýlku, musíme tenhle husarskej kousek tvejch kamarádů oslavit, uděláme si dva litry pastisu.“

Julot odešel a vrátil se s bílým alkoholem z cukrové třtiny a s nějakým jídlem. Hodinu nato už všichni pijeme pastis jako v Marseille. Alkohol dělá své, hlasy se pozvedají a smích radosti ze života je hlučnější než obyčejně. Indičtí sousedé, kteří slyší, že se u Francouzů něco oslavuje, přicházejí bez okolků k nám tři muži a dvě dívky nečekají, až je pozveme. Přinesli s sebou rožně s kuřecím a vepřovým masem, hodně opepřeným a opaprikovaným. Obě dívky jsou mimořádně krásné. Jsou celé v bílém, mají bosé nohy a na levém kotníku stříbrné náramky. Guittou mi říká:

„Dej si bacha, tohle jsou opravdový panny, nezapomeň se a neřekni něco moc dovolenýho, protože mají pod průsvitným mušelínem nahý prsy. Pro ně je to přirozený. Já už na to nejsem, jsem moc starej, ale Julot a Malej Ludvík se začali o něco pokoušet hned na začátku, když jsme sem přišli, a dopadli špatně. Holky pak k nám dlouho nepřišly.“

Obě Indky jsou čarokrásné. Uprostřed čela mají vytetovanou tečku, což jim dodává zvláštního půvabu. Mluví s námi přívětivě a ta trocha angličtiny, kterou ovládám, mi umožňuje, abych pochopil, že nás v Georgetownu srdečně vítají.

Dnes v noci jsme šli s Guittouem do středu města. Člověk by neřekl, že je to jiná civilizace, úplně odlišná od naší. Město se hemží lidmi. Běloši, černoši, Indové, Číňané, vojáci a námořníci v uniformách a spousta civilních námořníků. Hromada barů, restaurací, kabaretů a nočních podniků ozařuje ulice ostrými světly, takže to vypadá jako za bílého dne.

Po večeru, kdy jsem byl poprvé v životě na barevném mluveném filmu a kdy jsem byl ještě celý ohromený tou novou zkušeností, jsem šel s Guittouem, který mě zatáhl do obrovského baru. Jeden kout okupovalo víc než dvacet Francouzů. Pije se coca-cola s alkoholem.

Všichni ti lidé jsou uprchlíci, těžcí zločinci. Jedni uprchli, když už byli propuštěni nebo si odseděli trest a měli zbytek života strávit na svobodě ve Francouzské Guayaně. Chcípali hlady, neměli práci, lidé se na ně dívali spatra, stejně tak jako guayanští civilisté, takže radši utekli do jiné země v domnění, že se jim tam povede líp. Ale vypravují mi, jak je to těžké.

„Já kácím dřevo v džungli za dva dolary padesát denně v podniku Johna Fernandese. Každej měsíc jdu na tejden dolů do Georgetownu. Jsem z toho zoufalej.“

„A ty?“

„Já dělám sbírky motýlů. Chodím je chytat do pralesa, a když mám hodně různejch motýlů, dám je do krabiček pod sklo a kolekci pak prodám.“

Jiní pracují jako vykládači v přístavu. Všichni mají práci, ale vydělají si jen taktak na živobytí. „Je to těžký, ale člověk je na svobodě,“ říkají. „Svoboda je nádherná.“

Dnes večer nás přišel navštívit jeden vyhnanec, Faussard. Platí všem pití. Byl na palubě jedné kanadské lodi, naložené bauxitem, která najela na torpédo v ústí řeky Demerary. Je jeden ze zachráněných a jako trosečník dostal peníze. Skoro celá posádka se utopila.

Jemu se podařilo skočit do záchranného člunu. Vypráví, že německá ponorka se vynořila nad vodu a Němci, že s nimi mluvili. Ptali se jich, kolik lodí, naložených bauxitem, se chystá vyjet z přístavu.

Odpověděli, že nevědí, a muž, který se jich ptal, se dal do smíchu: „Včera,“ říkal, „jsem byl v tom a v tom biografu v Georgetownu. Podívejte se, tady je polovina vstupenky.“ Rozepjal si sako a řekl: „Tenhle oblek je z Georgetownu.“ Nevěřící Tomáši křičeli, že je to blud, ale Faussard tvrdí, že je to čistá pravda. Muž z ponorky jim dokonce řekl, která loď pro ně přijede. A skutečně, zachránila je loď, kterou uvedl.

Každý vypráví svůj příběh. Sedím s Guittouem vedle jednoho starého Pařížana z tržnice, Guittou říká, že je to Malý Ludvík z Lombardské ulice.

„Milej Motýlku, já vynalezl trik, jak se živit a nic přitom nedělat. Pokaždý když se v nějakým časopise objevilo jméno Francouze v rubrice „zemřel pro krále nebo pro královnu“ nebo tak nějak podobně, šel jsem ke kameníkovi a dal jsem si udělat fotku náhrobního kamene. Na fotografii jsem přikreslil jméno lodi, datum, kdy byla torpédována, a jméno Francouze. Potom jsem chodil po bohatejch anglickejch vilách a říkal jsem, že by měli přispět na sochařskou výzdobu hrobu Francouze, kterej položil život za Anglii, aby po něm na hřbitově zůstala nějaká památka. Vydrželo mi to až do minulýho tejdne, kdy se nějakej pitomej Bretonec, o kterým psali, že zemřel na torpédovaný lodi, objevil živej a zdravej a navíc v báječný kondici. Navštívil několik paniček, co jsem si u nich právě řekl o pět dolarů na náhrobek pro tohohle mrtvýho, kterej teď všude začal rozhlašovat, že je živ a zdráv a že jsem žádnej náhrobek u žádnýho kameníka neobjednal. Co teď, jak si najdu nějaký jiný živobytí? Jsem už ve věku, kdy nemůžu pracovat.“

Inspirován cocou s alkoholem každý hodně nahlas vykládá nejneočekávanější příběhy, zřejmě v domnění, že kromě nás nikdo nerozumí francouzsky.

„Já dělám panenky z balaty,“ říká jiný, „a chránítka na jízdní kola. Malér je ovšem v tom, že když holčičky zapomenou panenku v zahradě na slunci, rozpustí se jim nebo zdeformuje. Dovedeš si představit ten kravál, když zapomenu, že jsem prodával v tý a v tý ulici. Je to už víc než měsíc, co se nemůžu ukázat v polovině Georgetownu. A s kolama je to to samý. Když někdo nechá kolo stát na slunci a potom na ně znovu nasedne, přilepí se mu ruce na držáky z balaty, který jsem mu prodal.“

„Já,“ říká jiný, „dělám hole z černošskejma hlavičkama, taky z balaty. Námořníkům říkám, že jsem uprchlík z Mers el-Kébiru a že je jejich svatá povinnost si ode mne hůl koupit, protože jestli jsem vůbec ještě naživu, nemůžou za to oni. Osm z deseti si hůl koupí.“

Tohle moderní divadlo zázraků mě baví a zároveň mě přesvědčuje, že opravdu není lehké vydělat si na chleba.

Někdo vzal z baru rozhlasový přijímač: posloucháme de Gaullovu výzvu. Všichni poslouchají ten francouzský hlas, který dodává z Londýna odvahy Francouzům z kolonií a ze zámoří. De Gaullova výzva je patetická, je ticho jako v hrobě, nikdo ani nešpitne.

Najednou řekne jeden z těžkých, který přebral cocy s alkoholem:

„Kamarádi, hergot, to není špatný! Ani nevím jak, ale najednou jsem se naučil anglicky já úplně rozumím, co ten Churchill říká!“

Všichni vybuchli smíchy a nikdo se nenamáhal, aby ho vyvedl z opilého omylu.

Ano, budu muset podniknout první kroky, abych si začal vydělávat na živobytí, a jak to tak kolem sebe vidím, nebude to snadné. Ale nedělám si s tím žádné velké starosti. Od roku 1930 do roku 1942 jsem úplně ztratil jakoukoli zodpovědnost a schopnost žít bez cizí pomoci. Člověk, který byl tak dlouho vězněn a nemusel se nikdy starat o jídlo, o byt a ošacení, člověk, kterého manipulovali, otáčeli sem a tam a jehož navykli na to, že sám ze své vůle nesmí udělat vůbec nic, musí automaticky vykonávat nejrůznější rozkazy a neptat se po jejich smyslu. Takový člověk, který se najednou, během několika týdnů, octl ve velkém městě a musí se znovu učit chodit po chodnících, aby do nikoho nevrazil, přecházet ulice a nenechat se přitom přejet, člověk, který pokládal za samozřejmé, že ve věznici mu dávají pít a jíst, takový člověk se musí učit žít znovu, od samého začátku. Vznikají při tom nečekané reakce. Poslouchám například uprostřed všech těch těžkých zločinců, propuštěných na svobodu, těch uprchlých vyhnanců, kteří míchají do své francouzštiny anglická nebo španělská slova, napínám uši a poslouchám všechnyjejich historky, když vtom najednou se mi chce v tom koutku anglického baru na záchod. A tu se stane, i když je to zcela neuvěřitelné, že začnu čtvrt vteřiny pátrat po dozorci, kterému si musím říct o dovolení. Byl to velice prchavý okamžik, ale bylo taky prapodivné, když jsem si uvědomil: Motýlku, teď už se nemusíš nikoho ptát, když chceš jít čurat nebo dělat cokoli jiného.

Stejně tak v biografu. Ve chvíli, kdy pro nás uvaděčka hledala místo, měl jsem ve vteřinovém záblesku chuť jí říct: „Prosím vás, nedělejte si se mnou starosti, jsem jenom mizerný vězeň, který si nezaslouží nejmenší pozornost.“ Když jsme šli po ulici, cestou z biografu do baru, několikrát jsem se otočil. Guittou, který tyhle reakce zná, mi řekl:

„Proč se pořád otáčíš a koukáš dozadu? Díváš se, jestli za námi nejde nějakej bachař? Tady už žádní bachaři nejsou, Motýlku. Ty jsi nechal v kolonii.“

V obrazném jazyce trestanců se říká, že se člověk musí vysvléknout z trestanecké kazajky. Ale je to ještě víc, protože oblečení trestance není jenom symbol, nestačí vysvléknout se jenom z trestaneckých svršků, člověk si musí vyrvat z duše a z mozku ohnivou pečeť vyvržence.

Do baru vstoupila patrola černých anglických policistů, dokonale oblečených. Jdou od jednoho stolu k druhému a vyžadují si průkazy totožnosti. Když došel velitel do našeho kouta, prohlíží si pozorně všechny tváře. Moje byla jediná, kterou neznal.

„Váš průkaz, prosím.“

Podal jsem mu ho. Rychle se na mne podíval, vrátil mi ho a dodal:

„Promiňte, neznal jsem vás. Vítám vás v Georgetownu.“ A odešel.

Pavel-Savojan k tomu dodal, když policista odešel:

„Tihle rostbífové jsou báječní. Jediní cizinci, ke kterejm mají stoprocentní důvěru, jsou uprchlí zločinci. Když dokážeš anglickejm úřadům, že jsi zdrhnul z trestnice, jsi okamžitě na svobodě.“

Přestože jsem se vrátil do domku pozdě, byl jsem už v sedm ráno u hlavní přístavní brány. Ani ne za půl hodiny přijeli Cuic a jednoruký s vozíkem plným čerstvé, ráno utrhnuté zeleniny, vajec a několika slepic. Jsou sami. Ptám se jich, kde mají krajana, který je měl naučit, jak si mají počínat. Cuic odpověděl:

„Ukázal nám to včera, to stačí. Teď už nikoho nepotřebujeme.“

„Jezdíš pro to daleko?“

„Dost. Je to víc než dvě a půl hodiny odtud. Vyjeli jsme ve tři ráno a teprve teď jsme přijeli.“

Jako by tu byl nejméně dvacet let, sehnal hned Cuic teplý čaj a placky. Sedli jsme si na chodník u vozíku, jíme, pijeme a čekáme na zákazníky.

„Myslíš, že ti Amerikáni ze včerejška příjdou?“

„Doufám, ale kdyby nepřišli, prodáme to někomu jinýmu.“

„A jak stanovíš ceny?“

„Neříkám: stojí to tolik a tolik. Říkám jim: kolik dáš?“

„Ale vždyť neumíš anglicky.“

„To je pravda, ale na co mám prsty a ruce? Jde to tak docela snadno. Ostatně, ty umíš anglicky dost, abys mohl prodávat a kupovat,“ říká mi Cuic.

„Ano, ale nejdřív bych se šel podívat, jak to děláš ty.“

Netrvalo dlouho a přijel jakýsi obrovský džíp, kterému se říká command-car. Vystoupil z něho šofér, poddůstojník a dva námořníci. Poddůstojník vylezl na vozík a prohlíží salát, baklažány atd.

Zinspicíroval každý svazeček, ohmatal každé kuře.

„Kolik za to za všechno chceš?“ A začíná diskuse.

Americký námořník mluví nosem. Nerozumím mu ani slova.

Cuic žvatlá něco čínsky a francouzsky. Když vidím, že se vůbec nemohou domluvit, zavolám si Cuica stranou.

„Kolik jsi za to všechno zaplatil?“

Hrabe se v kapsách a vytáhne sedmnáct dolarů.

„Sto třiaosmdesát dolarů,“ říká Cuic.

„Kolik ti nabízí?“

„Myslím, že dvě stě deset. To je málo.“

Jdu k důstojníkovi. Ptá se mě, jestli umím anglicky. „Trošku.“

„Mluvte pomalu,“ říkám mu.

„O.K.“

„Kolik za to chcete dát? Ne, dvě stě deset dolarů je málo. Dvě stě čtyřicet.“

Nechce je dát.

Dělá, že jde pryč, potom se vrátí, znovu odejde, nasedne do džípu, ale já cítím, že hraje komedii. Ve chvíli, kdy zase vystoupil, přišly mé dvě krásné sousedky, Indky s tvářemi napůl zahalenými. Určitě se na celou scénu dívaly, protože předstírají, že nás neznají.

Jedna vystoupila na vozík, prohlédla si zboží a říká nám:

„Kolik chcete za všechno?“

„Dvě stě čtyřicet dolarů,“ odpovídám.

Indka řekla:

„V pořádku, beru to.“

Ale vtom Američan vytáhl dvě stě čtyřicet dolarů a dal je Cuicovi. Indkám řekl, že zboží už koupil. Sousedky neodešly a dívají se, jak Američan vykládá zboží z vozíku a nakládá do džípu. V poslední chvíli vzal jeden námořník čuníka myslel si, že patří ke koupenému zboží. Cuic samozřejmě nechce, aby mu prasátko vzali. Zahájil diskusi, ve které se nám nedaří vysvětlit, že prasátko nepatří ke koupenému zboží.

Pokouším se vysvětlit to Indkám, ale je to velice nesnadné. Taky mi nerozumějí. Američtí námořníci nechtějí čuníka pustit, Cuic nechce vrátit peníze a začíná se to zvrhat ve rvačku. Jednoruký už popadl klacek z vozíku, když vtom se objevil džíp americké vojenské policie. Poddůstojník zahvízdal. Military Police se blíží. Řekl jsem

Cuicovi, aby vrátil peníze, ale nechce o tom ani slyšet. Námořníci mají prase, a taky je nechtějí vrátit. Cuic se postavil před jejich džíp a brání jim, aby odjeli. Kolem hlučné scény se shromáždila dosti početná skupina zvědavců. Americká policie dává za pravdu Američanům, ostatně ani policisté naší hatmatilce nerozumějí. Myslí si upřímně, že jsme chtěli námořníky okrást.

Nevím už, co si počít, když vtom jsem si vzpomněl, že mám číslo telefonu do Martiner Clubu a jméno Martiničana. Dal jsem číslo policejnímu důstojníkovi a řekl jsem: „Tlumočník.“ Odvedl mě k telefonu. Zavolal jsem a naštěstí jsem tam zastihl svého gaullistického přítele. Požádal jsem ho, aby vysvětlil policistovi, že prasátko nepatří do uzavřeného obchodu, že je ochočené, Cuic, že je má jako psíka a že jsme námořníkům zapomněli říct, že nepatří ke zboží. Potom jsem odevzdal sluchátko policistovi. Netrvalo ani tři minuty a všechno pochopil. Sám vzal čuníka a vrátil ho Cuicovi.

Ten ho celý šťastný vzal do náručí a honem ho strčil do vozíku.

Incident skončil dobře a Amerikáni se smáli jako děti. Všichni odešli a všechno dobře dopadlo.

Večer jsme doma poděkovali oběma Indkám, které se té historii smály na celé kolo.

Už jsme v Georgetownu tři měsíce. Dnes jsme se přestěhovali do jedné poloviny domu svých indických přátel. Máme dva světlé a prostorné pokoje, jídelnu, malou kuchyň na dřevěné uhlí a obrovský dvůr s jedním koutem překrytým plechem, který slouží za stáj.

Vozík i osel tam našli útulek. Budu spát sám ve velké posteli koupené z druhé ruky, na dobré matraci. Ve vedlejším pokoji moji čínští přátelé mají svou vlastní postel. Máme taky stůl a šest židlí plus čtyři stoličky. V kuchyni máme všechno nezbytné nádobí. Poděkovali jsme Guittouovi a jeho přátelům za pohostinství a ujali jsme se vlády ve svém domě, jak říká Cuic.

Před oknem jídelny, které vede na ulici, trůní lenoška z rákosu, dar obou Indek! Na stole v jídelně je ve skleněném hrnci několik čerstvých květin, které přinesl Cuic.

Můj první domov, prostý, ale čistý, ten světlý a hezký domek, ve kterém jsem se usídlil, první výsledek tříměsíční společné práce, ve mně vzbuzuje důvěru a víru v budoucnost.

Zítra je neděle, žádný trh, což znamená, že máme celý den volno. A tak jsme se všichni tři rozhodli, že k nám pozveme na oběd

Guittoua a jeho přátele i obě Indky a jejich bratry. Čestným hostem bude Číňan, který jim daroval osla a vozík a který nám půjčil dvě stě dolarů, abychom mohli rozjet svůj první obchod. Najde na svém talíři obálku s dvěma sty dolary a několik slov poděkování, napsaných za nás za všechny čínsky.

Po čuníkovi, kterého zbožňuje, patří veškerá Cuicova náklonnost mně. Zahrnuje mě neustále pozornostmi: jsem z nás tří nejlépe oblečen a každou chvíli mi přinese košili, vázanku nebo kalhoty. Všechno to kupuje ze svých úspor. Cuic nekouří a skoro nepije, jediná jeho neřest je hra. Sní jen o jednom: ušetřit si dost peněz, aby si mohl jít do čínského klubu zahrát.

Prodat zboží, které každé ráno kupujeme, není nijak obtížné.

Mluvím už dostatečně anglicky, abych mohl kupovat a prodávat.

Každý den vyděláme společně pětadvacet až třicet dolarů. Je to málo, ale jsme velice spokojeni, že se nám podařilo tak rychle najít způsob obživy. Nechodím s nimi pokaždé nakupovat, i když se mi obyčejně daří nakoupit zboží laciněji, zato ale teď vždycky prodávám.

Mnoho amerických a anglických námořníků, které posilají na pevninu nakupovat zboží pro loď, mě zná. Dojednáváme obchod v přátelském tónu, aniž se při tom moc rozpálíme. Chodívá k nám jeden kantýnský z americké důstojnické kantýny. Je to chlap jako hora,

Američan italského původu, který se mnou vždycky mluví italsky.

Je šťasten, když mu odpovím v jeho jazyce, a hádá se se mnou o cenu zboží jenom kvůli potěšení. Nakonec koupí vždycky za cenu, kterou jsem udal na začátku rozhovoru.

Od půl deváté do devíti ráno jsme vždycky doma. Nejdřív všichni něco málo posnídáme a jednoruký s Cuicem si potom vždy lehnou.

Já chodívám na návštěvu ke Guittouovi, nebo mé sousedky chodí ke mně. Udržovat pořádek v domácnosti není nijak složité: musí se zamést, vyprat prádlo, ustlat postele, udržovat dům v pořádku.

Obě sestry to všechno dělají výborně a skoro nic za to nechtějí platím jim dva dolary denně. Oceňuji teď v plném rozsahu, jak chutná svoboda bez úzkosti o budoucnost.

MÁ INDICKÁ RODINA

Nejužívanějším dopravním prostředkem v tomto městě je kolo.

Koupil jsem si tedy kolo, abych se mohl bez obtíží kamkoli dostat.

Město leží na rovině, stejně jako jeho okolí, takže člověk může ujet bez velké námahy velké vzdálenosti. Mám na kole dva velice silné nosníky, jeden vpředu a jeden vzadu. Mohu tedy, podobně jako mnoho domorodců, uvézt na kole snadno dvě osoby.

Nejméně dvakrát týdně se jezdím na hodinku projet se svými indickými přítelkyněmi. Obě jsou bez sebe radostí a mně pomalu dochází, že jedna z nich, mladší, se do mne začíná zamilovávat.

Včera přišel její otec, kterého jsem předtím nikdy neviděl. Nebydlí moc daleko od našeho domu, ale nikdy nás nepřišel navštívit, takže jsem znal jenom jejich bratry. Je to vysoký stařec s velice dlouhým plnovousem, bílým jako sníh. I vlasy má prokvetlé. Pokrývají jeho inteligentní a vznešené čelo. Mluví jenom indicky a jeho dcera překládá. Pozval mě k sobě na návštěvu. Na kole to není daleko, řekl mi prostřednictvím malé princezny, jak říkám jeho dceři. Slíbil jsem, že ho brzy navštívím.

Pojedl několik koláčů a napil se čaje. Potom odešel, aniž jsem si všiml, že si prohlédl dům do nejmenších podrobností. Princeznička je celá šťastná, že tatínek odešel spokojen s návštěvou i s námi.

Je mi třicet šest let a těším se výtečnému zdraví. Cítím se ještě mladý a naštěstí mě všichni za mladého pokládají: všichni mí přátelé mi říkají, že nevypadám na víc než na třicet. Té malé je devatenáct let a má zvláštní krásu své rasy, klidnou a ve způsobu myšlení plnou indického fatalismu. Byl by to pro mne dar nebes, kdybych mohl milovat tu nádhernou dívku a být jí milován.

Když si vyrazíme všichni tři na výlet, sedne si vždycky na přední nosník, protože dobře ví, že když si pohodlně sedne a pěkně se napřímí, a já se musím, když chci pořádně šlapat, trochu sklonit, že nachýlím hlavu těsně k její tváři. Pokaždé když zakloní hlavu, vidím celou krásu jejích nahých prsou pod průsvitným mušelínem, což je daleko krásnější, než kdyby byly nezakryté. Její velké černé oči metají všechny své ohně, kdykoli se takto téměř dotkneme, a její tmavočervená ústa v čajové pleti se otvírají a mají chuť dát se políbit.

Ta krásná ústa zdobí nádherné zuby. Má zvláštní způsob, jak vyslovovat určitá slova. Pokaždé při tom maličko povystrčí špičku růžového jazyka v polootevřených ústech, což by i z nejsvětějších ze všech svatých, které nám dala katolická církev, učinilo chlípníky.

Dnes večer máme jít sami dva do kina, protože její sestra má prý migrénu. Myslím, že ji předstírá, aby nás nechala o samotě. Přišla v šatech z bílého mušelínu, které jí sahají až po kotníky. Když jde, při každém kroku se jí obnažují kotníky a je vidět, že na nich má navlečeny tři stříbrné náramky. Na nohou má sandály, jejichž zlaté řemínky procházejí mezerou mezi palcem a dalším prstem. Dodává to její noze mimořádné elegance. Do pravé nosní dírky si vložila drobnou zlatou mušličku. Mušelínový závoj na hlavě je krátký a spadává lehce kousek pod ramena. Na hlavě ho drží zlatá stuha.

Od stuhy až doprostřed čela jí visí tři nitky, na kterých jsou navlečeny kameny všech možných barev. Je to krásná fantazie, která se rozhoupá, kdykoli se pohne, a obnažuje její příliš modré tetování na čele.

Všichni z indického i z našeho domu, který reprezentuje Cuic a jednoruký, přihlížejí s potěšením, jak odjíždíme a neskrýváme své štěstí. Všichni se tváří, jako by věděli, že se z biografu vrátíme jako snoubenci.

Usadila se pohodlně na polštářku, položeném na nosníku mého kola, atak jedeme spolu do středu města. Najedné volné části silnice ve špatně osvětlené ulici se ta nádherná dívka sama lehce dotkla ústy mých úst a dala mi prchavý polibek. Že se sama ujala iniciativy, bylo tak nečekané, že jsem málem spadl z kola.

Sedíme ruku v ruce v hloubi sálu. Rozmlouvám s ní prsty a ona mi odpovídá. Naše první milostné duo v tomto biografu, kde běžel film, na který jsme se vůbec nedívali, bylo úplně němé. Její prsty a dlouhé, tak krásně pěstěné a nalakované nehty, doteky jejích dlaní zpívají a říkají mi mnohem víc, než kdyby mluvila o vší lásce, kterou ke mně cítí, a touze stát se mou. Sklonila hlavu na mé rameno, což mi umožnilo pokrýt její čistou tvář polibky.

Ta plachá láska, které trvalo tak dlouho, než se rozvinula, přešla rychle v prudkou vášeň. Vysvětlil jsem jí, ještě než se stala mou, že si ji nemohu vzít, protože jsem ženatý ve Francii. Trápilo ji to sotva jediný den. Jednou v noci zůstala u mne. Říkala mi, že kvůli bratrům a některým indickým sousedům a sousedkám by byla radši, kdybych se přestěhoval k ní a k jejímu otci. Přistoupil jsem na to a přestěhoval jsem se do domu jejího otce, který bydlí sám s jednou mladou Indkou, vzdálenou příbuznou, která mu posluhuje a stará se o celou domácnost. Není to moc daleko od domu, kde bydlí Cuic, asi pět set metrů. Takže moji dva přátelé k nám chodí každý den večer a stráví s námi pokaždé dobrou hodinu. Často u nás jedí.

Prodáváme dál zeleninu v přístavu. Odjíždím z domu v půl sedmé a moje Indka mě skoro vždycky doprovází. Cuica a jednorukého čeká pokaždé velká termoska plná čaje, hrnec zavařeniny a opečený chléb ve velkém koženém pytlíku. Pijeme potom všichni dohromady čaj. Připravuje snídani vždycky sama a trvá na tom, aby se do všech podrobností dodržel rituál: abychom všichni čtyři snídali společně. Má v pytlíku všechno, co je ke snídani zapotřebí: maličký vyšívaný ubrousek s krajkami položí ho pokaždé velice obřadně na chodník, který předtím zametla malým smetáčkem na něj postaví čtyři porcelánové šálky s talířky. A tak sedíme na chodníku a velice obřadně snídáme.

Je to velká legrace, pít čaj takhle na chodníku, jako bychom byli v nějaké místnosti, ale ona to pokládá za něco úplně přirozeného a Cuic také. Ostatně ani ona, ani on si vůbec nevšímají chodců a oba shledávají, že je to úplně normální. Takže nic nenamítám.

Je tak spokojená, že nás může obsluhovat a mazat nám zavařeninu na opečené chlebíčky, že kdybych odmítl takhle jíst, určitě bych se jí dotkl.

Minulou sobotu se událo něco, co mi dalo klíč k tajemství. Žijeme spolu už dva měsíce a velice často mi dává pár kousíčků zlata.

Jsou to vždycky úlomky rozlámaných šperků: polovina zlatého prstenu, jedna náušnice, jeden článek řetězu, čtvrtina nebo polovina zlaté medaile nebo mince. Nepotřebuji to k živobytí, a přestože mi říká, abych zlato prodával, schraňuji úlomky ve škatulce. Mám jich už asi čtyři sta gramů. Kdykoli se jí zeptám, odkud to má, přitáhne mě k sobě, políbí mě, zasměje se, ale nic mi nevysvětlí.

Až se stalo, že jednou v sobotu kolem desáté hodiny ráno mě moje Indka požádala, abych odvezl na kole jejího otce, sám už nevím kam. „Tatínek ti ukáže cestu, říká. „Já zůstanu doma a budu žehlit.“ Znepokojen jsem si pomyslel, že starý chce jet někam daleko na návštěvu, ale ochotně jsem se uvolil, že ho tam odvezu.

Starý sedí na předním nosiči, neříká ani slovo, protože neumí jinak než indicky, a já jedu podle toho, jak mi udává směr rukou.

Je to daleko, šlapu už skoro hodinu. Dojeli jsme do bohaté čtvrti na břehu moře. Samé krásné vily. Na znamení svého „tchána“ jsem zastavil a dívám se, co se bude dít. Vytáhl bílý kulatý kámen zpod tuniky a poklekl na prvním schodě domu. Koulel kámen po schodech a začal zpívat. Uběhlo několik minut. Z vily vystoupila žena oblečená po indicku, přiblížila se k němu a beze slova mu něco dala do ruky.

Opakoval ten výstup od jednoho domu k druhému až do šestnácti hodin. Trvá to celé hrozně dlouho a já pořád ne a ne pochopit, oč vlastně jde. V poslední vile k němu vyšel muž, oblečený v bílém. Zdvihl ho, vložil mu ruku pod paží a odvedl ho až do domu. Zůstal tam víc než čtvrt hodiny a vrátil se, zase v doprovodu pána, který ho, předtím než se s ním rozloučil, políbil na čelo či spíš na bílé vlasy. Vracíme se domů. Já šlapu, co mám síly, abych dorazil co nejdřív, protože je už půl páté, pryč.

Než se setmělo, byli jsme naštěstí doma. Moje pěkná Indka, Indara, odvedla nejdřív otce do jeho pokoje, potom mi skočila kolem krku, celého mě zlíbala a zatáhla ke sprše, abych se vykoupal. Čeká mě čisté a čerstvé prádlo. Umyt, oholen a převlečen usedám ke stolu. Obsluhuje mě sama jako obyčejně. Rád bych se jí na všechno vyptal, ale ona krouží sem a tam, předstírá, že má pořád něco na práci, aby se co nejdéle vyhnula otázkám. Já hořím netrpělivostí.

Jenže vím, že se žádný Ind ani Číňan nesmí nutit, aby něco řekl.

Vždycky se musí respektovat určitá doba, než se člověk zeptá.

Když uplyne, začnou mluvit sami, protože sami vědí, že od nich očekáváme důvěrné sdělení. Domnívají-li se, že jste hoden důvěry, řeknou vám, co chcete vědět. A to se právě stalo.

Když jsme si lehli na lůžko a dlouho se milovali, a když byla nasycena láskou, vložila Indka ještě rozpálenou tvář do mého nahého podpaždí a začala mluvit:

„Víš, miláčku, když tatínek chodí sbírat zlato, nedělá nic špatného, naopak. Přivolává duchy, aby ochránili dům, u kterého koulí svůj kámen. Lidi mu na znamení díků dávají kousek zlata. Je to velice starý zvyk od nás z Jávy.“

To mi vyprávěla moje princeznička. Ale jednoho dne jsem si povídal na trhu s jednou Indařinou přítelkyní. Tenkrát ráno nepřišla ještě ani Indara, ani Číňané a tu mi hezká dívka z Jávy řekla něco jiného:

„Proč pracuješ, když žiješ s dcerou kouzelníka? Že se nestydí nechat tě vstávat tak časně, a dokonce když prší. Ze zlata, které vydělává její otec, bys mohl žít a o práci ani nezavadit. Nemá tě vůbec ráda, protože kdyby tě měla ráda, nikdy by tě nenechala vstávat tak časně.“

„A co její otec vlastně dělá? Vysvětli mi to, já o tom nic nevím.“

„Její otec je kouzelník z Jávy. Když si usmyslí, přivolá smrt na tebe nebo tvou rodinu. Jediný způsob, jak uniknout kouzlu, které přivolává svým magnetickým kamenem, je dát mu dost zlata, aby kámen začal koulet směrem proti smrti. To pak zahání všechna neštěstí a naopak přivolává zdraví a život pro tebe a celou tvou rodinu, která bydlí v domě.“

„Ale to se docela neshoduje s tím, co mi vyprávěla Indara.“

Slíbil jsem si, že si všechno prověřím, abych věděl, která z dívek má pravdu. O několik dní později jsem byl se svým dlouhovousým

„tchánem“ na břehu potoka, který protéká napříč čtvrtí Penitence

Rivers a ústí do Demerary. Chování indických rybářů mi všechno bohatě vysvětlilo. Každý mu daroval rybu a co nejrychleji zmizel.

Pochopil jsem. Už jsem se nepotřeboval nikoho na nic ptát.

Pokud jde o mne, můj kouzelnický tchán mi vůbec nevadí. Mluví se mnou pouze indicky a předpokládá, že trochu rozumím. Jenže mně se nikdy nepodaří pochopit, co chce říct. Má to svou dobrou stránku. Aspoň se nemůžeme dostat do sporu. Nicméně mi našel práci: tetuji čela všech třináctiletých a patnáctiletých dívek. Někdy mi odhalí jejich prsy a já jim na nich vytetovávám listy nebo barevné okvětní plátky, zelené, růžové a modré, takže se prsní bradavka stává pestíkem květiny. Nejodvážnější z nich protože je to velice bolestivá procedura si dávají vytetovat v kanárkově žluté barvě tmavý kruh kolem prsní bradavky a některé dokonce na žluto i samu prsní bradavku.

Otec vyvěsil před domem indickou tabulku, kde se zřejmě oznamuje: „Umělecké tetování Ceny mírné Pracujeme se zárukou.“ Ta práce se platí skutečně dobře, takže mám dvojí potěšení: mohu obdivovat krásné prsy Javanek a zároveň vydělávat peníze.

Cuic našel nedaleko přístavu restauraci na prodej. Přišel s tou zprávou celý pyšný a navrhl mi, abychom restauraci koupili. Cena je slušná, osm set dolarů. Kdybych prodal kouzelníkovo zlato a k tomu přidal všechno, co jsme ušetřili, mohli bychom si restauraci koupit. Šel jsem se na ni podívat. Je v malé uličce, ale velice blízko přístavu. Hemží se to tam lidmi v kteroukoli hodinu. Dost veliký sál, vymalovaný na bílo a na černo, osm stolů nalevo, osm napravo a uprostřed kulatý stůl, kde se mohou vyložit předkrmy a ovoce. Kuchyň je veliká, prostorná a dobře osvětlená. Dvě veliké plotny a dvě obrovité kuchařky.

RESTAURACE A MOTÝLI

Obchod jsme uzavřeli. Indara prodala sama všechno zlato, které jsme měli. Ostatně, tatíček byl překvapen, že jsem se nikdy nedotkl zlatých úlomků, které dával dceři pro nás oba. Řekl:

„Dával jsem vám je, abyste jich využili. Patří vám oběma a nemusíte se mě ptát, jestli s nimi můžete disponovat. Dělejte si s nimi, co chcete.“

Takže můj „kouzelnický tchán“ není tak špatný. A Indara je stvoření mimořádných kvalit jako milenka, jako žena i jako přítelkyně. Nehrozí nám nebezpečí, že bychom se někdy hádali, protože na všechno, co jí řeknu, odpoví vždycky ano. Jenom někdy se zatváří trochu kysele, když tetuji prsy jejích krajanek.

A tak jsem se stal šéfem restaurace Victory na Water Street v samém středu přístavu města Georgetownu. Cuic se má starat o kuchyň, což se mu líbí, je to jeho povolání. Jednoruký se bude starat o nákupy a o „Chow Mein“, jakýsi druh čínských špaget. Dělají se takto: výražková mouka se mísí a prohněte s množstvím vaječných žloutků. Ta hmota se pak bez vody dlouho a úporně zpracovává. Hníst tohle těsto je tak obtížné, že jednoruký je nucen zapíchnout do něho vyhlazenou kopist, opírat se o ni pravým stehnem a poskakovat kolem dokola. Kopist má provlečenou mezi nohama, drží ji svou jedinou rukou a poskakuje na jedné noze kolem stolu.

Hmotu zpracovává takovou silou, že se změní v lehké a velice chutné těsto. Nakonec se přidá trochu másla, které mu dodává vynikající chuti.

Restaurace, která zkrachovala, si teď získala rychle pověst. Indara obsluhuje za pomoci jedné mladé a velice hezké Indky jménem Daya, početné houfy zákazníků, kteří k nám chodí ochutnat čínskou kuchyni. Přicházejí všichni uprchlí trestanci. Ti, kteří mají peníze, platí, ostatní jedí zadarmo. „Dát najíst lidem, kteří mají hlad, přináší štěstí,“ říká Cuic.

Máme jedinou potíž: atraktivnost obou číšnic, z nichž jedna je

Indara. Obě vystavují své nahé prsy pod lehounkou látkou svých šatů. Navíc mají šaty po stranách rozstřižené od kotníků až po kyčle. Při určitých pohybech odhalují celou nohu a stehno velice vysoko. Američtí, angličtí, švédští, kanadští a norští námořníci chodí někdy jíst dvakrát denně, aby se mohli pokochat tou podívanou. Mí přátelé nazývají mou restauraci restaurace voyeurů. Já dělám šéfa.

Pro všechny jsem „starej“. Nemáme žádnou pokladnu, číšníci mi nosí peníze, které strkám do kapsy, a když je třeba, vracím drobné.

Restaurace se otevírá v osm hodin večer a je otevřena až do pěti nebo šesti do rána. Je zbytečné vám říkat, že kolem třetí hodiny ráno všechny děvky z celé čtvrti, které měly v noci dobrý lov, přicházejí se svými pasáky nebo zákazníky pojíst kuře na karí nebo salát z fazolových výhonků. Pije se také pivo, zvlášť anglické, a whisky, domácí rum z cukrové třtiny, který je velice dobrý, se sodou nebo coca-colou. A protože se náš podnik stal místem schůzek uprchlých

Francouzů, stal jsem se útočištěm, rádcem, soudcem a důvěrníkem celé kolonie těžkých zločinců a vyhnanců.

Někdy mi to způsobuje všelijaké komplikace. Jeden sběratel motýlů mi vysvětlil, jak v džungli chytá motýly. Vystřihne si z kartónu motýla a přilepí na něj křídla motýla, kterého chce chytit. Kartón připevní na konec metr dlouhé tyče. Chytá motýly tak, že drží tyč v pravé ruce a pohybuje jí tak, jako by ten falešný motýl chtěl vzlétnout. Chodívá vždycky do pralesa na mýtiny, kam proniká slunce.

Zná hodiny páření každého druhu. Existují druhy, které nežijí déle než osmačtyřicet hodin. A tak ve chvílích, kdy slunce zaleje mýtinu, se motýli, kteří se chtějí pojímat, vrhnou do toho světla a snaží se co nejrychleji spářit. Když uvidí návnadu, z veliké dálky se na ni vrhnou. Když je falešný motýl samec, přiletí k němu jiný samec a chce se s ním bít. Lovec ho pak rychle chytí levou rukou, ve které má malou síťku.

Krabička, do které je chytá, má štěrbinu, takže může chytat další a další motýly a nemusí se bát, že ostatní uletí.

Jestliže se jako návnady použije samičích křídel, slétají se samci, aby se s ní pářili, a výsledek je stejný.

Nejkrásnější motýli jsou noční, ale protože často narážejí na překážky, je velice nesnadné chytit motýla, který má neporušená křídla. Skoro všichni je mají všelijak potrhaná. Tito noční motýli se chytají tak, že lovec vyleze na vrcholek velkého stromu, kde napne kus bílého plátna. To pak osvětlí zezadu karbidovou lampou. Velcí noční motýli, kteří mají rozpětí křídel až dvacet centimetrů, přilétají a přilepí se na bílé plátno. Zbývá už jen je udusit, což se dělá tak, že se jim velice rychle a silně stiskne hruď, ale tak, aby se nerozdrtila. Je důležité, aby se nezmítali, protože by si pokazili křídla a měli by potom menší hodnotu.

Mívám vždycky ve vitrínách malé sbírky motýlů, much, malých hadů a netopýrů. Kupujících je víc než zboží, takže ceny jsou vysoké.

Jeden Američan mi popsal motýla s dolními křídly ocelově modrými a s horními světle modrými. Nabídl mi pět set dolarů, když mu seženu motýla tohoto druhu, který prý je hermafrodit.

Když jsem o tom mluvil s lovcem motýlů, řekl mi, že jednou takového motýla chytil. Byl prý velice pěkný a dostal za něj padesát dolarů. Teprve později mu jeden seriózní sběratel řekl, že tento druh má cenu přes dva tisíce dolarů.

„Ten Amerikán tě chce vzít na hůl, Motýlku,“ řekl mi lovec.

„Myslí si, že jsi pitomec. I kdyby ten vzácnej kousek měl cenu patnáct set dolarů, stejně by ještě nestydatě využil tvý neznalosti.“

„Máš pravdu, je to syčák. Ale co si z něho udělat legraci?“

„Jak?“

„Mohli bysme třeba na samičku například přilepit dvě křídla samečka nebo naopak. Jediná obtíž je, jak je přilepit tak, aby to nikdo nepoznal.“

Po mnoha marných pokusech se nám podařilo přilepit dokonale, takže to nikdo nemohl poznat, dvě samčí křídla na nádherný exemplář samičky: krajíčky křídel jsme vložili do maličkého zářezu a potom jsme je přilepili mlékem z gumovníku. Drží to tak dobře, že se motýl může zvednout za přilepená křídla. Vložili jsme ho pod sklo mezi motýly náhodné sbírky po dvaceti dolarech a já jsem se tvářil, jako bych si toho nebyl všiml. Vyšlo to. Sotva ho Američan zpozoroval, přišel s dvacetidolarovou bankovkou v ruce a měl tu drzost, že chtěl kolekci koupit. Řekl jsem mu, že už jsem ji slíbil jednomu

Švédovi, který po mně chtěl jednu krabici, a že tahle je pro něho.

Během dvou dní bral Američan krabici nejméně desetkrát do rukou. Nakonec to nevydržel a zavolal mě.

„Koupím toho motýla uprostřed za dvacet dolarů a všechny ostatní si můžeš nechat.“

„Co je na něm tak zvláštního?“ A začal jsem si motýla prohlížet.

Potom jsem vzkřikl: „Ale vždyť tohle je ten hermafrodit!“

„Co říkáte? Ano, máte pravdu. Předtím jsem si nebyl tak docela jist,“ řekl Američan. „Pod sklem ho nebylo dobře vidět. Dovolíte?“ Prohlížel si motýla ze všech stran a povídá: „Kolik za něj chcete?“

„Jednou jste mi říkal, že tenhle vzácnej druh stojí pět set dolarů.

Vypravoval jsem to několika lovcům motýlů a nemůžu využít nevědomosti sběratele, který chytil tenhle exemplář. Tak tedy pět set dolarů, nebo nic.“

„Beru ho, schovejte ho pro mne. Tady máte šedesát dolarů, které mám u sebe, jako zálohu. Dejte mi stvrzenku a zítra přinesu zbytek. A hlavně ho vytáhněte z té škatule.“

„Výborně, dám ho někam jinam. Tady máte stvrzenku.“

Sotva jsem ráno otevřel, už je tu Lincolnův potomek jako na koni. Prohlíží si motýla ještě jednou, tentokrát s malou lupou. Mám strašně nahnáno ve chvíli, kdy ho otáčí vzhůru nohama. Ale je spokojen a zaplatil. Vzal si motýla do krabičky, kterou si přinesl, dal si ode mne vystavit další stvrzenku a odešel.

Dva měsíce nato mě sbalili policajti. Když jsem přišel na komisařství, velitel mi vysvětlil francouzsky, že jsem byl zatčen, protože jeden Američan mě obvinil z podvodnictví:

„Je to kvůli motýlovi, kterému jste přilepil křídla,“ říká komisař.

„Díky tomu úskoku jste ho prý prodal za pět set dolarů.“

Dvě hodiny nato už je tu Cuic a Indara s advokátem, který mluví velmi dobře francouzsky. Vysvětlil jsem mu, že já se v motýlech vůbec nevyznám, že nejsem lovec ani sběratel. Prodávám sbírky motýlů, jenom abych vypomohl lovcům, kteří jsou mí zákazníci, a o těch pět set dolarů, že jsem si neřekl já, ale, že mi je nabízel

Amerikán. A ostatně kdyby ten motýl byl pravý, jak o tom byl přesvědčen, zloděj by byl on, protože v tom případě by takový motýl měl cenu asi dva tisíce dolarů.

Dva dni nato jsem stál před soudem. Advokát mě hájil a navíc mi dělal tlumočníka. Zopakoval jsem svou tezi. Můj advokát najejí obhájení přinesl katalog s cenami motýlů. Tento druh je v ceníku hodnocen přes tisíc pět set dolarů. Američan byl odsouzen k zaplacení soudních výloh, navíc musel zaplatit honorář mému advokátovi, který obnášel přes dvě stě dolarů.

Všichni těžcí a Indové se shromáždili na oslavu mého osvobození pil se pastis domácí výroby. Celá rodina Indary přišla k soudu a všichni byli ve chvíli, kdy všechno tak dobře dopadlo, velice pyšní, že mají v rodině takového supermuže. Nebyli totiž hloupí a dobře tušili, že jsem ta křídla přilepil.

Už je to tady, museli jsme restauraci prodat, jednou to muselo přijít. Indara a Daya byly příliš krásné a ten jejich malý striptýz, vždycky jen tak sotva naznačený, aniž kdy byly překročeny meze, vzrušoval ty námořníky plné krve víc, než kdyby byly úplně svlečené. Obě dívky si všimly, že čím blíž přistrkovaly své sotva pozahalené prsy pod nos, tím více dostávaly spropitného. Pokaždé se proto naklonily co nejvíc nad stůl a dlouho se jim nedařilo účet sečíst.

Dobře si propočítaly čas, po který takhle vystavovaly svou krásu.

Když měl námořník oči navrch hlavy, dívky se vzpřímily a řekly:

„A co spropitné?“ „Ach!“ A chudáci vznícení milenci, jejichž touha nebyla nikdy uhašena, klopili a nevěděli, co s očima a kam s hlavou.

Jednoho dne se stalo, co jsem předvídal. Jeden velký zrzek, chlap jako hora, samá piha, se nespokojil s tím, že se smí podívat na obnažené stehno: když se na vteřinku ukázaly kalhotky, vystřelila jeho ruka a sevřela stehno mé Javanky jako do svěráku. Měla v ruce skleněnou misku plnou vody na umývání rukou a v mžiku mu ji rozbila o hlavu. Ve chvíli, kdy dostal ránu, strhl námořník kalhotky a sesul se. Vrhl jsem se k němu, abych ho zdvihl. Jeho přátelé si pomysleli, že ho chci uhodit, a než jsem se nadál, dostal jsem strašnou ránu pěstí do oka. Možná, že ten námořnický boxer chtěl skutečně hájit svého kamaráda, ale možná, že chtěl jednu vrazit manželovi krásné

Indky, který zavinil, že se jí nemohl dostat na kůži. Kdoví? Ale ať tomu bylo jakkoli, dostal jsem do oka pořádný direkt. Námořník ovšem počítal příliš předčasně s tím, že zvítězil, protože se postavil do boxerského střehu a křičí na mne: „Boxe, boxe, man!“ Vzápětí však dostal boxer kopanec do příslušných partií, hned nato ránu hlavou do břicha značka „Podnik Motýlek“ a natáhl se jak dlouhý, tak široký.

Vznikla z toho všeobecná rvačka. Na pomoc mi přišel jednoruký z kuchyně. Rozdával rány kopistí, kterou dělal své speciální špagety. Hned nato se přihrnul Cuic s dvojzubou vidličkou a začal píchat do hromady těl. Jeden pařížský hejsek, emeritní člen kabaretu z ulice Lappe, popadl židli a začal s ní rozdávat rány jako s obuškem. Indara, která se cítila handicapována ztrátou kalhotek, se vytratila z lokálu.

Výsledek: pět Amerikánů vážně zraněných na hlavě, další mají na nejrůznějších místech těla po dvou dírách od Cuicovy vidličky.

Všude plno krve. Jeden černý policista z Brazzaville se postavil ke dveřím, aby se nikdo nemohl dostat ven. Naštěstí, protože za chvíli přijel džíp Military Police. Na nohou bílé holínky a v ruce zdvižené klacky, chtějí se američtí policisté násilím dostat dovnitř. Vidí, že všichni jejich námořníci jsou samá krev, a mají zřejmě v úmyslu je pomstít. Černý policista je odstrčil rukama, klackem zahradil dveře a říká: „Majesty Police.“

Teprve když přijeli angličtí policisté, vyvedli nás ven a nastrkali nás do zeleného antonu. Odvezli nás na komisařství. Mimo mne s mým monoklem pod okem není nikdo z nás zraněn, takže nám nikdo nechce věřit, že jsme se prali v řádné sebeobraně.

Týden nato při přelíčení přijal předseda náš výklad celé události a osvobodil nás všechny kromě Cuica, který dostal tři měsíce za rány a zranění. Bylo totiž příliš nesnadné najít vysvětlení tolika dvojitých ran, které Cuic tak štědře rozdával na všechny strany.

Protože pak v necelých dalších čtrnácti dnech vzniklo v podniku šest rvaček, pochopili jsme, že už ho dál nemůžeme držet. Námořníci se rozhodli, že celou historii nepokládají za skončenou, a protože stále přicházeli chlapi s jinými ksichty, jak má člověk poznat, jestli jsou to přátelé, nebo nepřátelé?

Zkrátka, restauraci jsme prodali, i když ne za cenu, kterou jsme zaplatili. Ostatně je to pochopitelné. Při renomé, které si restaurace v poslední době získala, se kupci nijak zvlášť nehrnuli.

„Tak co teď, jednoruký?“

„Počkáme, až Cuica pustí, a do té doby si odpočineme. Nemůžeme začít znovu s vozíkem a s oslem, protože jsme je prodali. Nejlepší bude nedělat nic a odpočinout si. Dál se uvidí.“

Cuic byl propuštěn. Říkal, že s ním zacházeli dobře. „Jediná otrava byla,“ vypráví, „že jsem byl v cele vedle dvou chlapů odsouzenejch k smrti. A Angličani mají jeden hanebnej zvyk: oznamujou člověku odsouzenýmu k smrti pětačtyřicet dní před popravou, že bude pověšen ten a ten den, v tu a tu hodinu, protože královna mu odmítla dát milost.“

„A tak se stávalo,“ vypráví Cuic, „že každé ráno ti dva odsouzenci na sebe hulákali: ,Johny, máš to dobrý, už ti zbejvá jen tolik a tolik dní!` Nato mu ten druhý začal nadávat a nadával celé dopoledne.“ Ale jinak byl Cuic velice klidný a v kriminále si ho vážili.

BAMBUSOVÁ CHÝŠE

Přišel Pascal Posco z bauxitových dolů. Je to jeden z mužů, kteří se pokusili o ozbrojený útok na marseillskou poštu. Jeho komplic byl popraven. Pascal je nejlepší z nás ze všech. Je dobrý mechanik, ale vydělává jenom čtyři dolary denně. Přesto se mu stále daří živit jednoho nebo dva trestance, kteří jsou v nesnázích.

Ten důl na alumínium je hluboko v džungli. Kolem tábora, kde bydlí dělníci a inženýři, vznikla malá vesnice. V přístavu se bez ustání nakládá ruda do spousty nákladních člunů. Dostal jsem nápad: co tak otevřít kabaret v té pustině, kde dávají lišky dobrou noc? Lidé se tam v noci zaručeně nudí.

„To je pravda,“ řekl mi Posco, „pokud jde o zábavu, stojí to tam za starou belu. Není tam vůbec nic.“

A tak se stalo, že několik dní nato jedeme, Indara, Cuic, jednoruký a já, na mizerném křápu už druhý den po řece směrem k „Mackenzie“, jak se jmenuje důlní podnik.

Tábor inženýrů, předáků i odborných dělníků je úpravný, čistý, s pěkně vybavenými domky každý má na oknech drátěné síťky, chránící před moskyty. Zato vesnice je ohavná. Ani jeden dům není z cihel, z kamene nebo z cementu. Všude samé chýše z jílu a z bambusu, střechy mají z listů divokých palem a nejmodernější chatrče mají střechy z plechu. Čtyři hrozné barové restaurace se hemží zákazníky. Námořníci se perou, kdo dřív dostane teplé pivo. Ani jediný podnik nemá ledničku.

Pascal měl pravdu. V téhle poušti se dá leccos podniknout. A koneckonců jsem na útěku, je to dobrodružství, neumím už žít normálně jako moji přátelé. Pracovat a vydělávat jen tolik, aby se člověk uživil, to mě nezajímá.

Protože ulice jsou tu, pokaždé když prší, plné bahna, vybral jsem si místo kousek od středu vesnice na malém vršku. Vím určitě, že když bude pršet, nebude zátopa ani uvnitř, ani kolem budovy, kterou chci postavit.

Za deset dní jsme s pomocí černých tesařů, kteří pracují v dolech, postavili obdélníkový sál dvacet metrů dlouhý a osm metrů široký. Třicet stolů, každý po čtyřech místech, umožní sto dvaceti lidem, aby se tam pohodlně usadili. Dále pódium, kde budou vystupovat umělci, bar v šířce sálu a tucet vysokých stoliček. Vedle kabaretu jsme postavili další domek s osmi pokoji, kde se pohodlně ubytuje šestnáct lidí.

Když jsem odjel do Georgetownu koupit materiál, židle, stoly atd„ najal jsem čtyři mladé nádherné černošky, které budou dělat servírky. Daya z naší restaurace se rozhodla, že pojede s námi. Jedna Číňanka bude ťukat na starý klavír, který jsem najal. Zbývá dát dohromady představení.

Po velké námaze a mnoha dlouhých řečech se mi podařilo přesvědčit dvě Javanky, jednu Portugalku, jednu Číňanku a dvě hnědé dívky, aby zanechaly prostituce a staly se umělkyněmi striptýzu.

Dále jsem koupil u vetešníka starou červenou oponu, která bude představení zahajovat a ukončovat.

Vyrazil jsem s celým osazenstvem na speciální cestu, kterou mi umožnil jeden čínský rybář se svou lodicí zvanou bongo. Jedna firma na likéry mi dodala na úvěr všechny možné nápoje. Má ke mně důvěru, budu platit každých třicet dní po inventuře všechno, co jsem prodal. A firma mi bude dodávat podle potřeby další nezbytné nápoje. Starý gramofón a opotřebované desky obstarají hudbu, až naše pianistka přestane trápit klavír. Nejrůznější šaty, sukně, černé a barevné punčochy, podvazky, podprsenky, všechno ještě ve velmi dobrém stavu, jsem nakoupil v co nejpestřejších barvách u jednoho Inda, který zdědil pozůstalost po jednom kočovném divadle. To všechno bude „garderoba“ mých budoucích umělkyň“.

Cuic koupil všechno ze dřeva a lůžka. Indara sklenice a všechno nezbytné do baru. Já mám na starosti nápoje a umělecké otázky.

Splašit to všechno během jednoho týdne znamenalo opravdu zabrat. Ale nakonec je všechno pohromadě, materiál a lidi zaplnili celou loď.

Dva dny nato jsme přišli do pustiny. Těch deset dívek způsobilo v Zapadákově, ztraceném uprostřed pralesa, učiněnou revoluci.

Každý z nás vzal do ruky kufr a stoupá vzhůru k „Bambusové chýši“, jak jsme pokřtili náš noční podnik. Začaly zkoušky. Nebylo snadné naučit mé „umělkyně“ se svlékat. Především proto, že mluvím velice špatně anglicky a že mému vysvětlování dobře nerozumějí. A potom proto, že se celý život svlékaly co nejrychleji, aby co nejdřív vyexpedovaly klienta. Kdežto teď to musí být úplně naopak: čím pomaleji se svlékají, tím víc je to sexy. Každá dívka musí použít jiné taktiky a způsob, který si zvolí, se také musí zharmonizovat s oblečením.

Markýza v růžovém korzetu, v krinolíně a velkých kalhotách s bílými krajkami se svléká pomalu, zakrytá paravánem, před velkým zrcadlem, v němž může publikum obdivovat kousíček po kousíčku odhalované maso.

Další je slečna „Expres“. Je to dívka s hladkým břichem, velmi světlé kávové pleti, nádherný exemplář míšenky. Určitě vznikla smíšením bělocha a už světlé černošky. Její kávově nazlátlá pleť zdůrazňuje dokonale vyvážené formy. Dlouhé černé kadeřavé vlasy jí přirozeně padají na božsky zaokrouhlená ramena. Prsy, plné, vysoké a vypjaté, přestože jsou těžké, končí nádhernými hroty o něco tmavšími, než je kůže. To je tedy dívka Expres. Všechny kusy jejího oblečení se otvírají na zip. Představuje se v kovbojských kalhotách, ve velmi širokém klobouku a bílé blůze, jejíž rukávy končí koženými třásněmi. Objevuje se na jevišti za zvuků válečného pochodu a boty si sundá tak, že je vykopne jednu po druhé do vzduchu. Kalhoty se otvírají po stranách obou stehen a spadnou naráz. Korzet, složený ze dvou částí, se otvírá uzávěrem pod oběma pažemi.

Pro publikum je to ohromení, protože prsy se vynoří prudce, jako by se hněvaly, že byly tak dlouho zavřeny. Když má stehna a prsa nahá, rozkročí se, oběma rukama se zapře do boků a dívá se publiku přímo do očí. Potom sundá klobouk a hodí ho na některý ze stolů blízko jeviště.

Tahle Expreska se také nezdráhá a nedělá zdlouhavá cudná gesta, když si má svléct kalhotky. Rozepne je současně po obou stranách a spíš je ze sebe strhne, než svlékne. Když stojí na scéně náhle v rouše Evině, objeví se její ochmýřené pohlaví a v témže okamžiku jiná dívka před ní rozevře obrovský vějíř z bílých per, za který se Expreska schová.

Bambusová chýše byla v den otevření nabitá k prasknutí. Generální štáb dolů se dostavil do jednoho muže. Noc skončila tancem a už se začalo rozednívat, když odcházeli poslední zákazníci. Byl to opravdový úspěch, nic lepšího jsme si nemohli přát. Máme hodně vydání, ale ceny jsou velmi vysoké, čímž se vydání vysoko kryje, a tenhle kabaret uprostřed pralesa bude mít hodně nocí, jak upřímně doufám, víc hostů než volných míst.

Mé čtyři černé číšnice nestačí servírovat. Mají kratinké sukně, hodně vykrojené výstřihy, na hlavě růžovou hedvábnou šálu a působí na zákazníky také velmi sugestivně. Indara a Daya dohlížejí každá na jednu část sálu. V baru je jednoruký a Cuic, kteří odtud posílají objednané zboží do sálu. A já jsem všude, napravuji všechno, co začíná váznout, anebo pomáhám komukoli, kdo má nějaké obtíže.

„To je zaručenej úspěch,“ říká Cuic, když jsme v tom velkém sále zůstali sami, servírky, umělkyně a šéf. Jíme všichni pohromadě jako jedna rodina, šéf i zaměstnanci, velice unavení, ale šťastní, že se to tak vydařilo. Všichni jdeme spát.

„No tak, Motýlku, vstaneš, nebo ne?“

„Kolik je hodin?“

„Už je šest večer,“ říká mi Cuic. „Tvá princezna nám pomohla.

Je vzhůru už dvě hodiny. Všechno je v pořádku a můžeme v noci začít znovu.“

Přichází Indara s konvicí teplé vody. Oholen, okoupán, čerstvý a ve formě jsem ji objal kolem pasu a spolu jsme vešli do Bambusové chýše, kde mě hned všichni zahrnuli tisícem otázek.

„Tak co, dopadlo to, šéfe?“

„Svlíkala jsem se dobře? Kde myslíte, že to neklapalo?“

„Viďte, že jsem zpívala skoro bez chyby? Ještě, že obecenstvo není moc náročný.“

Tahle nová skupina je velice sympatická. Děvky proměněné v herečky, berou svou práci velice vážně a zřejmě jsou šťastné, že zanechaly svého původního řemesla. Obchod se nám daří, že si nemůžeme přát nic lepšího. Máme jenom jednu potíž: na tolik osamělých mužských příliš málo žen. Takže z toho vznikají žárlivosti.

Občas, když se u některého stolu octnou dvě ženy najednou, začínají hosté od jiných stolů protestovat. Žádají si i malé černošky, především proto, že jsou hezké, ale také proto, že v džungli nejsou žádné ženy. Daya se někdy postaví za barový pult, obsluhuje a s každým promluví. Asi tak dvacet mužů se pokaždé těší u baru přítomností téhle opravdu vzácně krásné Indky.

Abych se vyhnul žárlivostem a reklamacím zákazníků, kteří chtějí mít všichni u stolu některou umělkyni, zorganizoval jsem loterii. Po každém svlékacím čísle nebo šansonu rozhodne velké kolo, opatřené čísly od jedničky po dvaatřicítku, ke kterému stolu má dívka jít. Kdo se chce zúčastnit loterie, musí si koupit lístek, který stojí tolik co láhev whisky nebo šampaňského.

Ten nápad měl (jak jsem si původně myslel) dvě výhody. Především přestanou reklamace. Kdo vyhraje, má možnost potěšit se s dívkou u stolu celou hodinu za cenu láhve, která se mu podává takto: zatímco umělkyně, úplně nahá, je schována za obrovským vějířem, roztočí se kolo. Když se zastaví na určitém čísle, dívka se postaví na velké dřevěné plató, natřené stříbrnou barvou, čtyři silní chlapíci ji zvednou a odnesou ke šťastnému stolu, který ji vyhrál.

Ona pak vlastnoručně odzátkuje šampaňské, stále ještě nahá si přiťukne s hosty, potom se omluví a za pět minut se vrátí ke stolu znovu oblečená.

Šest měsíců klapalo všechno výborně, ale když přešlo období dešťů, dostavili se noví zákazníci. Jsou to zlatokopové a hledači diamantů, kteří pátrají volně v pralese v půdě, která je bohatá na náplavy. Hledat zlato a brilianty zastaralými nástroji je mimořádně obtížné. Velmi často se stává, že zlatokopové se navzájem zabíjejí nebo okrádají. Takže všichni tihle lidé jsou ozbrojeni.

Když si nashromáždí pytlíček zlata nebo hrstku briliantů, neodolají pokušení, aby je okamžitě nerozházeli. Dívky mají z každé láhve velká procenta. A to pak vylít šampaňské nebo whisky do kovového vědra s ledem, aby byla láhev co nejdřív prázdná, je otázkou několika okamžiků. Někteří si to uvědomí, přestože mají v sobě spoustu alkoholu, a reagují tak brutálně, že jsem byl nucen přimontovat stoly a židle k podlaze.

S těmihle novými zákazníky se přihodilo, co se přihodit muselo. Jmenovala se „Čajová růže“. Její pleť měla skutečně barvu čaje. Tohle nové děvče, které jsem vytáhl z podzemí Georgetownu, se svlékalo tak, že zákazníci doslova šíleli.

Když na ni přišla řada, přinesli na jeviště pokaždé pohovku z bílého saténu. Dívka se nejen svlékla do naha s mimořádně perverzním důvtipem, ale když už byla nahá jako červ, lehla si na kanape a začala laskat sama sebe. Její dlouhé štíhlé prsty klouzaly po celém nahém těle a hrály si s ním od vlasů až po konečky prstů. Ty doteky se nevyhnuly ani jediné části těla. Je zbytečné říkat, jak reagovali tihle ošlehaní chlapi z džungle, plní alkoholu.

Protože o ni byl největší zájem, vyžádala si, že kdo se chce zúčastnit loterie, když je ona na řadě, musí si koupit lístek v ceně dvou lahví šampaňského, nikoli jedné, jako to platilo pro ostatní dívky. Jeden horník, chlap jako hora, s černými, velice hustými vousy, si několikrát vsadil, aby vyhrál Čajovou růži. Když se mu to nepodařilo, nenapadlo ho nic lepšího než skoupit třicet čísel před posledním striptýzem Čajové růže. Takže zbyla už jenom dvě čísla, na která sázel bar.

Milý vousáč, který tak zaplatil šedesát lahví šampaňského, si byl jist, že Čajovou růži vyhraje, a čekal s důvěrou na tah loterie. Čajová růže byla tu noc mimořádně vzrušená, protože hodně pila. Byly čtyři hodiny ráno, když začalo její číslo. Pod vlivem alkoholu byla erotičtější než kdy předtím a měla odvážnější gesta než obvykle.

Hop! Roztočili ruletu, jejíž rohová střelka určí výherce.

Po exhibici Čajové růže slintá vousáč vzrušením. Čeká, je si jist, že mu ji naservírují nahou na stříbrném podnose, zakrytou vějířem z per a se dvěma lahvemi šampaňského mezi nádhernými stehny.

Katastrofa! Chlap, který si koupil třicet čísel, prohrál. Vyhrála jedenatřicítka, to znamená bar. Nejdřív mu to tak docela nedošlo, uvědomil si to jasně, teprve když umělkyni zdvihli a postavili na bar. V tom okamžiku ten idiot zešílel, zvrhl stůl, který stál před ním, tři skoky a byl u baru. Vytáhnout revolver a vpálit do děvčete tři kulky netrvalo ani tři vteřiny.

Čajová růže zemřela v mém náručí. Uchopil jsem ji teprve poté, co jsem omráčil to zvíře ranou boxeru, jakého používá americká policie a který nosím stále u sebe. Můj zásah se opozdil proto, že jsem se vyhýbal servírce, která nesla podnos, takže jsem neměl dost času, abych té šílenosti zabránil. Policie po té události zavřela

Bambusovou chýši a my jsme se vrátili do Georgetownu.

A tak jsme zase v našem domě. Indara, jako správná indická fatalistka, se v ničem nezměnila. Krach pro ni vůbec nic neznamenal.

Budeme zkrátka dělat něco jiného. A Číňané jakbysmet. V naší harmonické skupině je všechno při starém. Nikdo mi v nejmenším nevyčetl ten podivný nápad sázet na děvčata, přestože se stal příčinou našeho ztroskotání. Z ušetřených peněz jsme do posledního penny zaplatili všechny dluhy a dali jsme nějaké peníze mamince

Čajové růže. Nijak zvlášť se neužíráme. Každý večer chodíme do baru, kde se shromažďují trestanci. Trávíme tam příjemné večery, ale Georgetown mě začíná unavovat, hlavně kvůli různým válečným restrikcím. Navíc se má princezna, která nebyla nikdy žárlivá a dávala mi naprostou svobodu, teď ode mne nehne na krok. Vysedává vedle mne celé hodiny, ať jsem kdekoli.

Možnosti začít nějaký nový obchod v Georgetownu se čím dál víc komplikují. A tak jsem jednoho dne dostal chuť odjet z Anglické Guayany do nějaké jiné země. Člověk přitom nic neriskuje, protože je válka. Žádná země by nás nevydala, alespoň to předpokládám.

ÚTĚK Z GEORGETOWNU

Guittou souhlasí. Myslí si také, že jsou lepší země, kde se dá snáz žít než v Anglické Guayaně. Začínáme připravovat útěk. Ovšem opustit Anglickou Guayanu je velice těžký trestný čin. Je válka a nikdo z nás nemá pas. Chapar, který byl v Cayenne dezinternován, odtamtud utekl a je zde také už tři měsíce, pracuje za dolar padesát denně. Dělá zmrzlinu v jednom čínském cukrářství. Chce také pryč z Georgetownu. Jeden těžký z Dijonu, Deplanque, a jeden chlapík z Bordeaux jsou také kandidáti útěku. Cuic a jednoruký radši zůstanou tady, protože se jim tu líbí.

Protože ústí Demerary je velice přísně hlídáno a je na dostřel kulometů, torpéd a děl, musíme přesně okopírovat jednu rybářskou loď, která je registrována v Georgetownu, a vyplout, jako bychom byli rybáři. Vyčítám si, že pokud jde o Indaru, jsem nevděčník a že neodpovídám, jak bych měl, na její svrchovanou lásku.

Ale nemohu si pomoci, lepí se na mne tak, že už je to nepřirozené, a jsem z toho nervózní. Prosté, jasné bytosti, neschopné ovládat své touhy, nečekají, až je muži, kteří je mají rádi, požádají, aby s nimi šly spát. Tahle Indka reaguje přesně jako indiánské sestry z Guajiry. Ve chvíli, kdy jejich smysly mají chuť se vybít, nabídnou se, a když je člověk nechce, je to pak velice zlé.

V samé hloubce mého já se usídlila skutečná a trvalá bolest.

Zlobí mě to, protože ať už to byly indiánské sestry nebo teď

Indara, nechtěl jsem a nechci jim způsobovat bolest a musím se nutit, aby v mém objetí cítila co nejvíc rozkoše.

Včera jsem se zúčastnil něčeho mimořádně pěkného, co člověk může zažít v oblasti mimiky, schopné vyjadřovat city. V Anglické

Guayaně existuje něco jako moderní otroctví. Javanci se dávají najímat na práci v bavlníkových plantážích nebo v plantážích cukrové třtiny a kakaa. Uzavírají smlouvu na pět nebo deset let. Muž a žena jsou nuceni chodit každý den do práce kromě dní, kdy jsou nemocní. Ale když je doktor neuzná, musí po vypršení smlouvy za trest odpracovat jeden měsíc navíc. K tomu pak přibývají další měsíce za další přestupky. Protože jsou všichni hráči, zadluží se u plantážníků, a aby mohli svým věřitelům zaplatit, podepisují prodloužení pracovní smlouvy o rok nebo víc let, protože když podepíší, dostanou prémii.

Prakticky se z toho nedostanou nikdy. Jsou to lidé schopní prohrát v kartách ženu, ale zároveň držet přísně dané slovo. Navíc je jim svatá jedna věc: jejich děti. Dělají všechno, aby si je zachovali

„free“ (svobodné). Překonávají sebetěžší překážky a jsou ochotní vzdát se v zájmu dětí mnoha věcí, takže se zřídkakdy stává, že některé z nich podepíše s plantážníkem smlouvu.

Nuže, a dnes se tedy slaví svatba jedné indické dívky. Všichni mají dlouhé úbory: ženy mají šaty z bílého mušelínu a muži bílé tuniky, které jim sahají až po kotníky. Všude je plno pomerančových květů. Po celé řadě náboženských ceremonií se tu odehraje zvláštní výjev v okamžiku, kdy si ženich chce odvést svou nevěstu.

Na jedné straně stojí ženy, na druhé muži. Na prahu domu, který má dveře otevřené dokořán, sedí otec a matka. Manželé se políbí s celou rodinou a procházejí několikametrovým špalírem. Náhle nevěsta unikne z mužova náručí a utíká k matce. Matka si zakryje oči jednou rukou a druhou ji posílá zpátky k manželovi.

Ten k ní vztahuje paže, ale ona dělá gesta, jimiž vyjadřuje, že neví, co si počít. Matka jí dala život a dívka krásně předvádí, jak z matčina břicha vychází něco maličkého. Potom jí dávala svůj prs. Má na tohle na všechno zapomenout a následovat muže, kterého miluje? Možná, ale nespěchej, říká mu svými gesty, počkej ještě chvíli, dovol, ať se ještě podívám na své dobré rodiče, kteří byli smyslem mého života až do chvíle, kdy jsem tě potkala.

A tu začne také on dělat gesta, jimiž dává na srozuměnou, že život po ní žádá, aby se stala také manželkou a matkou. To všechno se odehrává za zpěvu mladých dívek a chlapců, kteří jim odpovídají. Nakonec, když nevěsta manželovi ještě jednou utekla a zlíbala své rodiče, rozběhne se znovu, udělá pár krůčků a skočí muži do náručí. Ten ji pak rychle odnese do vozíku, ozdobeného květinami, který na ně čeká.

Chystáme se na útěk co nejsvědomitěji. Připravili jsme široký a dlouhý člun s dobrou plachtou, kosatkou a s prvotřídním kormidlem. Dělali jsme to všechno velice obezřetně, aby si toho policie nevšimla.

Schovali jsme člun nedaleko naší čtvrti po proudu Penitence River, malé říčky, která se vlévá do Demerary. Je natřena přesně tak jako rybářský člun jednoho Číňana, zaregistrovaný v Georgetownu, a má stejné číslo. Až ji ozáří reflektory majáků, bude k nerozeznání, pouze mužstvo bude jiné. Abychom všechno dokonale sehráli, nesmíme stát, protože Číňané z okopírované lodi jsou malí a hubení, kdežto my jsme velcí a silní.

Všechno se odehrálo bez potíží a celí šťastní jsme vypluli z Demerary směrem k moři. Přestože mám takovou radost, že jsme v pořádku vypluli a vyhnuli se nebezpečí odhalení, jedna věc mi brání těšit se beze zbytku z toho úspěchu. Mrzí mě, že jsem odjel jako zloděj a neřekl jsem nic své indické princezně. Nejsem sám se sebou spokojen. Ona, její otec i celá rasa mi prokazovali stále jen dobro a já se jim tak špatně odměnil. Nesnažím se shánět argumenty, abych své jednání ospravedlnil. Myslím, že to, co jsem udělal, není zrovna moc galantní, a jsem z toho celý rozmrzelý.

Nechal jsem sice na stole ostentativně ležet šest set dolarů, jenže jsou věci, které se nedají zaplatit penězi.

Museli jsme plout osmačtyřicet hodin severoseverně. Vrátil jsem se ke své staré myšlence a chci se dostat do Britského Hondurasu.

I kvůli tomu musíme plout víc než dva dny na otevřeném moři.

Útěku se účastní pět mužů: Guittou, Chapar, Barnére z Bordeaux, Deplanque z Dijonu a já, Motýlek, odpovědný kapitán plavby.

Nepluli jsme ještě ani třicet hodin, když nás přepadla příšerná bouře a hned po ní jakási smršť, cyklón. Blesky, hřmění, déšť, obrovské neuspořádané vlny a uragán, který se točil v podobě obrovského trychtýře, nás odnáší, takže nemůžeme klást žádný odpor v té šílené a dramatické kavalkádě na moři, jakou jsem dosud neviděl a ani jsem si ji nedovedl představit. Poprvé, co moje zkušenost sahá, se větry otáčejí a mění směr, takže normální pasáty úplně přestaly dout a bouře nás žene v opačném směru. Kdyby to mělo trvat osm dní, dostaneme se zpátky do trestanecké kolonie.

Ten cyklón byl ostatně slavný, později jsem se to dověděl na Trinidadu od pana Agostiniho, francouzského konzula. Podťal mu přes šest tisíc kokosovníků na jeho plantáži. Byl to cyklón ve tvaru nebozezu a doslova seřízl tu kokosovou plantáž ve výšce muže.

Zdvihl spoustu domů a odnesl je do velké dálky, některé spadly na zem, jiné do moře. My jsme ztratili všechno: potraviny, zavazadla i sudy se sladkou vodou. Stěžeň se zlomil, takže z něho zbyl sotva dvoumetrový pahýl. Nemáme žádnou plachtu, a co je ze všeho nejhorší, zlomilo se i kormidlo. Chapar zachránil jakýmsi zázrakem jedno malé veslo, takže se teď pokouším vést člun tou malou lopatičkou. Všichni jsme se svlékli do naha, abychom zhotovili něco jako plachtu. Použili jsme na ni všechno, saka, kalhoty i košile. Všichni jsme jenom v podvlékačkách. Sešili jsme tu plachtu malým železným drátkem, který byl na palubě, takže teď můžeme sice s bídou, ale přece jenom plout dál i se zlomeným stěžněm.

Pasátní větry začaly znovu foukat, čehož jsem využil a zamířil jsem přímo na jih, abychom dopluli k jakékoli zemi, třeba i k Anglické Guayaně. Uvítali bychom i odsouzení, které by nás tam čekalo. Všichni kamarádi se chovali důstojně, po celou dobu bouře i po ní, ale říkám-li bouře, není to dost, byla to spíš katastrofa, potopa, uragán.

Teprve po šesti dnech, z nichž dva byly úplně bezvětrné, jsme uviděli zemi. S tím cárem místo plachty, do kterého se vítr opírá, přestože je samá díra, nemůžeme plout přesně, jak bychom chtěli.

Ani to malé veslo nestačí, abych mohl plavidlo kormidlovat pevnou a jistou rukou. Všichni jsme svlečeni do naha a po celém těle máme plno žíravých spálenin, což nám ubírá sílu k boji. Nikdo z nás už nemá na nose kůži, máme tam všichni živé maso. Rty, nohy a stehna z vnitřní i vnější strany jsou také jedno jediné živé maso. Trýzní nás hrozná žízeň, Deplanque a Chapar došli tak daleko, že začali pít slanou vodu. Trpí po té zkušenosti víc než předtím. Ale kromě trýznivé žízně a hladu je tu něco, co je dobré: nikdo, absolutně nikdo si nestěžuje. A ani nikdo z nás nic neradí nikomu jinému. Kdo se napije slané vody nebo skočí do mořské vody s představou, že ho to osvěží, si uvědomí sám, že slaná voda ještě víc rozdírá rány, a když se vypařuje, pálí kůže víc než předtím.

Já jediný mám oči úplně otevřené a zdravé. Všichni ostatní kamarádi mají oči plné hnisu, neustále se jim slepují. Ale musí si je stůj co stůj vymývat, i když to strašně bolí, protože člověk musí mít oči otevřené a vidět jasně. Těžké rozžhavené slunce dopadá tak silně na naše spáleniny, že už je to skoro nesnesitelné. Deplanque už je pološílený a říká, že skočí do vody.

Už asi hodinu se mi zdá, že rozeznávám na obzoru zemi. Zamířil jsem samozřejmě okamžitě k ní, ale nikomu jsem nic neřekl, protože jsem si nebyl jist. Přilétají ptáci a začínají nás obletovat, což znamená, že jsem se nemýlil. Jejich křik upozornil na blízkost země mé kamarády, kteří zmučeni sluncem a únavou leží na dně člunu a rukama si chrání tvář.

Guittou si vypláchl ústa, aby mohl vydat nějaký zvuk, a říká:

„Vidíš zemi, Moty?“

„Ano.“

„Za jak dlouho myslíš, že bychom k ní mohli dojet?“

„Za pět nebo sedm hodin. Poslechněte, kamarádi, já už dál nemůžu. Mám popáleniny jako vy a navíc mám živý maso na celým zadku, jak se mi tře o dřevo lavice a od mořský vody. Vítr není moc silnej, postupujeme jenom pomalu a já mám v rukou pořád křeče. Mám je už moc unavený, protože už moc dlouho svírám veslo, co s ním kormidluju. Souhlasili byste s něčím, co vám navrhnu?

Sundejme plachtu a natáhněme ji nad člunem jako střechu, aby nás chránila před tím strašným pecnem, dokud se nesetmí. Člun pojede s jistou odchylkou od směru sám až k zemi. Je to nezbytný leda by někdo z vás chtěl převzít mý místo u kormidla.“

„Ne, ne, Moty. Udělejme to tak a pojďme se všichni kromě jednoho vyspat ve stínu plachty.“

Rozhodl jsem se udělat to v plném slunci kolem třinácté hodiny.

Konečně jsem se jako uspokojené zvíře natáhl do stínu na dno člunu. Kamarádi mi přenechali nejlepší místo, aby ke mně zepředu proudil čerstvý vzduch. Muž, který má stráž, sedí, ale je také chráněn stínem plachty. Všichni, dokonce i muž na stráži, okamžitě upadli do nicoty spánku. K smrti utahaní a blažení v tom stínu, který nám konečně umožňuje uniknout neúprosnému slunci, jsme usnuli.

Všechny nás probudilo zavytí sirény. Odsunul jsem plachtuvenku je noc. Kolik může být hodin? Když jsem si znovu sedl na své místo ke kormidlu, čerstvý vánek začal laskat celé mé zubožené a sloupané tělo a okamžitě jsem pocítil zimu. Ale jak nádherný pocit blaha, že už se člověk nepeče v té výhni!

Zdvihli jsme plachtu. Umyl jsem si oči mořskou vodou naštěstí mě pálí a hnisá mi jen jedno a zřetelně rozeznal zemi po své pravici i po své levici. Kde to jsme? Na kterou stranu mám zamířit?

Rozlehlo se druhé zavytí sirény. Pochopil jsem, že signál přichází ze země na pravé straně. Co nám k čertu tím troubením chtějí sdělit?

„Co myslíš, kde jsme, Moty?“ říká Chapar.

„Upřímně řečeno, nevím. Jestli tady ta země není izolovaná a jestli je tohle záliv, jsme možná na špici Anglický Guayany blízko území, který se táhne k Orinoku (velká venezuelská řeka, která tvoří hranici). Ale jestli je ta pravá zem přeťatá dost širokým pruhem levé pevniny, tak to není poloostrov a bude to Trinidad.

Nalevo by pak byla Venezuela a byli bysme v zálivu Paria.“

Na tu alternativu jsem přišel, když jsem se rozpomněl na námořní mapy, které jsem měl možnost studovat. Jestliže máme po pravici Trinidad a po levici Venezuelu, co si vybereme? To rozhodnutí pro nás může být osudné. Nebude už příliš nesnadné rozjet se s tímhle čerstvým větrem k pobřeží. Zatím nejedeme ani k jedné, ani k druhé zemi. Na Trinidadu jsou „rostbífové“ a to je stejná vláda jako v Anglické Guayaně.

„Tam bysme aspoň měli jistotu, že s náma budou slušně zacházet,“ říká Guittou.

„To jo, ale co nám udělají za to, že jsme ve válce opustili jejich území tajně a bez povolení úřadů?“

„A co Venezuela?“

„Neví se, co by udělali teď,“ říká Deplanque. „Když byl prezidentem Gomez, museli trestanci pracovat na silnicích za hroznejch podmínek a potom vydával Gomez ty Cayennské, jak se tam říká těžkým zločincům, Francii.“

„To jo, ale teď je to jiný, protože je válka.“

„Podle toho, co jsem slyšel v Georgetownu, Venezuela neválčí, je neutrální.“

„Je to jistý?“

„Určitě.“

„Tak je to pro nás nebezpečný.“

Rozeznáváme světla na pravé i na levé zemi. Znovu siréna, která tentokrát zahoukala třikrát po sobě. Docházejí k nám světelné signály z pravého břehu. Právě vyšel měsíc. Je dost daleko, ale svítí ve směru naší dráhy. Daleko vpředu se tyčí vysoko z moře dvě obrovské špičaté a černé skály. To bude asi důvod, proč siréna houká: upozorňují nás na nebezpečí.

„Koukej, tamhle jsou bóje! Je jich tam celej řetěz. Co se k některý přivázat a počkat, až se rozední? Stáhni plachtu, Chapare!“

Sundal okamžitě všechny ty kusy kalhot a košil, kterým říkám pyšně plachta. Přibrzdil jsem veslem a přiblížil jsem se k jedné z bójí špičkou člunu, na kterém naštěstí zůstal velký kus provazu, který byl tak dobře přivázán k železnému kruhu, že ho cyklón neutrhl. Hotovo, jsme přivázáni. Ne přímo k té podivné bóji, protože na ní není nic, na co by se dal provaz zachytit, ale k lanu které ji spojuje s další bójí. Jsme teď dobře přivázáni k lanu, které je zřejmě hraniční čarou průplavu. Nestaráme se už o houkání, které k nám vysílá pravý břeh. Všichni jsme si lehli na dno člunu, zakryti plachtou, která nás chrání před větrem. Sladké teplo mi zalilo tělo, zkřehlé větrem a nočním chladem, a určitě jsem začal chrápat jeden z prvních.

Když jsem se probudil, bylo už úplné světlo. Slunce právě vstalo ze svého lůžka, moře je trochu zvlněné a podle jeho modrozelené barvy poznáváme, že dno je korálové.

„Co uděláme? Rozhodneme se jet na břeh? Umírám hladem a žízní.“

Bylo to poprvé, co si někdo z nás po tolika dnech půstu, přesně řečeno po sedmi dnech, postěžoval.

„Jsme už tak blízko země, že nemůžeme udělat žádnou velkou chybu, když přistaneme.“ Ta slova pronesl Chapar.

Sedím na svém místě a vidím v dálce před sebou za dvěma obrovskými skalami, vyčnívajícími z moře, zřetelně pruh země. Znamená to tedy, že napravo je Trinidad a nalevo Venezuela. Jsme zcela určitě v zálivu Paria, a je-li voda modrá, a nikoli žlutě zbarvená náplavami z Orinoka, znamená to, že jsme v proudu, který obtéká obě země a vytéká pak do širého moře.

„Co uděláme? Odhlasujte si to, takový rozhodnutí může těžko udělat jeden člověk. Napravo je ostrov Trinidad. Nalevo je Venezuela. Kam chcete? Vzhledem k tomu, v jakým stavu je naše loď a jak jsem na tom fyzicky, musíme co nejrychleji na zemi. Jsou mezi náma dva osvobození vězňové. Guittou a Barriére. My tři, Chapar,

Deplanque a já, jsme nejvíc ohroženi. Musíme to rozhodnout především my. Co říkáte?“

„Nejmoudřejší bude jít na Trinidad. Venezuela, to je neznámá.“

„Nemusíme se nijak rozhodovat, podívejte se na ten motorák, co sem jede,“ říká Deplanque.

A skutečně, rychle se k nám blíží motorový člun. Už je tady, zastavil se ve vzdálenosti padesáti metrů. Nějaký muž vzal do ruky hlásnou troubu. Všiml jsem si vlajky, která není anglická. Je plná hvězd, velice krásná, nikdy v životě jsem ji neviděl. Určitě je venezuelská. Později se tento prapor stane „mým praporem“, praporem mé nové vlasti, a bude pro mne nejdojemnějším symbolem toho, že mám, jako každý normální člověk, v praporu své země, v tom kousku látky, shrnuty nejušlechtilejší vlastnosti velkého národa, mého národa.

„Quien son vosotros (kdo jste)?“

„Jsme Francouzi.“

„Estan locos (zbláznili jste se)?“

„Proč?“

„Porque son amarados a minas (protože jste přivázáni k minám).“

„Proto se k nám nechcete přiblížit?“

„Ano. Rychle se odvažte.“

„Hned to bude.“

Ve třech vteřinách odvázal Chapar provaz. Co vám mám říkat, byli jsme zkrátka přivázáni k řetězu plovoucích min. „Byl to zázrak, že jste nevyletěli do povětří,“ vysvětluje mi velitel motorového člunu, ke kterému jsme se připoutali. Nevystoupili jsme na jeho palubu posádka nám dala k nám do člunu kávu, sladké, horké, dobře oslazené mléko a cigarety.

„Jeďte do Venezuely, zaručeně tam s vámi budou dobře zacházet. My vás nemůžeme dotáhnout až ke břehu, protože musíme rychle jet pro těžce raněného muže na majáku v Barimas. Hlavně se nepokoušejte přistát na Trinidadu, protože máte z desíti šancí devět, že narazíte na minu, a pak…“

Po „adios, buena suerte“ (na shledanou, šťastné pořízení) motorový člun odjel. Nechal nám dva litry mléka. Upravili jsme plachtu.

Už v deset hodin ráno, když se mi žaludek už začal zotavovat díky kávě a mléku, jsem s cigaretou v ústech přistál bez zvláštní obezřetnosti na jemný písek pláže, kde už čekalo asi padesát lidí, kteří se přišli podívat, kdo to připlouvá na tom podivném plavidle s pahýlem místo stěžně a s plachtou slátanou z košil, kalhot a kabátů.

TŘINÁCTÝ SEŠIT

VENEZUELA

RYBÁŘI Z IRAPY

Objevil jsem svět, lidi, úplně mně neznámou civilizaci. Ty první minuty na venezuelské půdě byly tak dojemné, že bych musel mít daleko větší talent, abych dokázal vysvětlit, vyjádřit atmosféru vřelého přijetí, kterého se nám dostalo od těchto velkorysých lidí. Byli tam bílí i černí, ale většinou měli všichni velmi světlou pleť, odstín bílé po mnoha slunečných dnech. Skoro všichni mají kalhoty vyhrnuté až ke kolenům.

„Chudáci, vy jste pěkně zřízení!“ říkají ti lidé.

Rybářská vesnice, u níž jsme přistáli, se jmenuje Irapa. Je to obec ve státě zvaném Cukr. Mladé ženy, všechny hezké, spíš malé, ale přepůvabné, zralejší i nejstarší se okamžitě všechny bez výjimky změnily v ošetřovatelky, v milosrdné sestry a matky ochránkyně.

Shromáždili nás v kůlně jednoho domu, kam pověsili pět vlněných visutých lůžek a rozestavili stoly a židle. Potřeli nás od hlavy až k patě kakaovým máslem. Ani jediný centimetr obnaženého masa nebyl zapomenut. Jsme polomrtví hladem a únavou. Příliš dlouhý půst způsobil jistou dehydrataci. Tihle lidé z pobřeží vědí, že musíme spát, ale také jíst po malých dávkách.

Každý z nás leží pohodlně ve visutém lůžku a ve spánku dostává ždibec jídla od některé z našich improvizovaných ošetřovatelek.

Byl jsem tak zničen a síly mě tak naprosto opustily ve chvíli, kdy mě položili na lůžko a kdy mi pomazali všechny živé rány kakaovým máslem, že se doslova hroužím v nevědomí. Spím, jím a piji, aniž si vůbec uvědomuji, co se vlastně děje.

Můj prázdný žaludek nedokázal příjmout první lžičky jakési kaše. Všichni jsme několikrát zvrátili část potravy, kterou nám ženy dávaly do úst.

Lidé z téhle vesnice jsou hrozně chudí. Přesto nám každý bez výjimky přispívá tím, co má, aby nám pomohli. Po třech dnech jsme díky péči tohoto společenství a díky svému mládí skoro všichni na nohou. Trvalo hodiny, než jsme se dokázali posadit. Sedíme teď v té kůlně z kokosových listů, které nám dávají chladivý stín, a povídáme si s těmi lidmi. Nejsou dost bohatí, aby nás mohli všechny obléct najednou. Vytvořily se malé skupinky. Jedna si vzala na starost

Guittoua, druhá Deplanqua atd. Asi deset lidí se stará o mne.

První dny nás oblékli do čehokoli, co měli po ruce. Byly to samé obnošené kusy oděvu, ale úzkostlivě čisté. Teď nám postupně, pokaždé když je to možné, kupují tu novou košili, tu kalhoty, pás nebo pár pantoflí. Mezi ženami, které pečují o mne, jsou dvě mladé dívky indiánského typu, jejichž krev je však už smíšená s krví španělskou nebo portugalskou. Jedna se jmenuje Tibisay a druhá Nenita. Koupily mi košili, kalhoty a pár střevíců, kterým říkají „aspargate“. Je to kožená podrážka bez pat a nohu pokrývá pletená příze.

Zakrývá jenom nárt, prsty jsou volné a látka obepíná paty.

„Nemusíme se ptát, odkud přicházíte. Podle tetování vidíme, že jste uprchlíci z francouzské trestanecké kolonie.“

To mě dojalo ještě víc. Jakže? Ti prostí lidé vědí, že jsme odsouzeni pro těžké přestupky, že jsme uprchlíci z vězení, o kterém se dočetli v knihách nebo v článcích, jak je hrozné, a přece pokládají za přirozené nás zachránit a pomáhat nám? Dát někomu šaty, když je člověk bohatý a žije v dostatku, dát najíst cizinci, který má hlad, když je v domě všeho dost pro rodinu a pro vlastní potřebu, to jistě svědčí o tom, že člověk, který to dělá, je dobrý. Ale rozlomit na dvě poloviny placku z kukuřice nebo cizrny, upečenou doma na plotně, když je těch placek málo pro vlastní rodinu, rozdělit skrovné jídlo, které způsobuje spíš podvýživu, než aby stačilo obec uživit rozdělit se o to všechno, a navíc s člověkem, který prchá před spravedlností, to je obdivuhodné.

Dnes ráno jsou všichni, muži i ženy, mlčenliví. Tváří se pohněvaně a starostlivě. Co se děje? Tibisay a Nenita jsou u mne. Poprvé po čtrnácti dnech jsem se mohl oholit. Jsme mezi těmi lidmi, kteří pro nás mají srdce na dlani, už celý týden. Protože se na mých spáleninách už vytvořila jemná kůže, mohl jsem se odvážit se oholit.

Když jsem měl vousy, měly ženy jen velice neurčitou představu o mém věku. Teď jsou okouzleny a říkají mi najivně, jak jsem mladý.

Přitom je mi už třicet pět, ale vypadám na osmadvacet nebo na třicet. Ano, cítím, že všichni ti pohostinní muži a ženy mají o nás starost.

„Copak se mohlo stát? Mluv, Tibisay, co se děje?“

„Čeká se na úředníky z Güirie, z vesnice nedaleko Irapy. Tady není žádný ,civilní šéf` (komisař) a nikdo neví jak, ale policie se dověděla, že jste tady. Brzy tady bude.“

Jde ke mně velká a krásná černoška La Negrita, v doprovodu mladého muže s obnaženou horní částí těla a bílými kalhotami vyhrnutými až po kolena. Jeho atletické tělo má dokonalé proporce.

La Negrita (černoška) je mazlivé jméno pro barevné ženy, kterého se velice často užívá ve Venezuele, kde absolutně neexistuje rasová nebo náboženská diskriminace. Negrita mi říká:

„Seňor Enrique, za chvíli tu bude policie. Nevím, jestli vám ublíží nebo ne. Nechcete se jít na nějaký čas schovat do hor? Můj bratr vás může zavést do domku, kde vás nikdo nenajde. Tibisay, Nenita a já bychom vám nosily jídlo a informovaly bychom vás, co se děje.“

Jsem nanejvýš dojat a chci políbit ruku té ušlechtilé dívce. Ona ji však odtáhne a vlídně a čistě mě políbí na tvář.

Tryskem přijela skupina jezdců. Všichni mají v ruce mačetu, tesák, jehož se používá k sekání cukrové třtiny, visí jim jako meč po levé straně, široké pásy plné patron a obrovský revolver v pouzdře na pravém boku. Seskočili z koní. Blíží se k nám muž mongolského vzezření s protáhlýma indiánskýma očima a bronzovou kůží, vysoký a suchý, asi tak čtyřicátník, s obrovským kloboukem z rýžové slámy na hlavě.

„Dobrý den, jsem policejní prefekt.“

„Dobrý den, pane.“

„Proč jste neohlásili, že tady máte pět uprchlíků z Cayenne?

Slyšel jsem, že jsou tu už týden. Odpovězte.“

„Čekali jsme, až budou schopni chodit a až si vyléčí popáleniny.“

„Přijeli jsme pro ně, odvezeme je do Güirie. Za chvíli pro ně přijede nákladní auto.“

„Kávu?“

„Ano, děkuji.“

Všichni se posadili do kruhu a pijí kávu. Dívám se na policejního prefekta a na policistu. Nevypadají nijak zle. Mám dojem, že poslouchají rozkazy shora a přitom s nimi nesouhlasí.

„Vy jste uprchlíci z Ďábla?“

„Ne, přicházíme z Georgetownu, z Anglické Guayany.“

„Proč jste tam nezůstali?“

„Je těžko se tam uživit.“

Usmál se a dodal: „To jste si mysleli, že se vám tu bude dařit líp než u Angličanů?“

„Ano, protože jsme Románi jako vy.“

K našemu kroužku se blíží skupina sedmi nebo osmi mužů. V jejich čele asi padesátiletý muž s bílými vlasy, přes sto pětasedmdesát centimetrů vysoký, s velmi světlou čokoládovou pletí. Má obrovské černé oči, které svědčí o mimořádné inteligenci a duševní síle.

Pravou ruku má na držadle mačety, která mu visí podél levého stehna.

„Prefekte, co s těmi lidmi uděláte?“

„Odvezu je do vězení v Güirü.“

„Proč je nenecháte žít s námi v našich rodinách? Každý by si vzal jednoho.“

„Není to možné, je to rozkaz guvernéra.“

„Ale vždyť se na venezuelské půdě nedopustili žádného zločinu.“

„To uznávám. Ale přesto jsou to velice nebezpeční lidé, protože byli odsouzeni k trestům ve francouzské trestanecké kolonii. Určitě se dopustili těžkých zločinů. Navíc uprchli bez průkazu totožnosti a policie jejich země si je určitě vyžádá, až se doví, že jsou ve Venezuele.“

„Necháme si je u sebe.“

„Nejde to, rozkaz guvernéra.“

„Všechno jde. Co ví guvernér o takových ubožácích? Člověk není nikdy ztracen. Ať udělal, co chtěl, vždycky dostane jednoho krásného dne v životě šanci to napravit a stát se dobrým člověkem, kterého společnost potřebuje. Co říkáte, lidi?“

„To je pravda,“ říkají sborem muži i ženy. „Nechte nám je a my jim pomůžeme začít nový život. Známe je za ten týden už dost a jsou to určitě hodní lidé.“

„Do vězení je zavřeli lidé civilizovanější, než jsme my, aby nemohli dál páchat zlo,“ řekl prefekt.

„Čemu říkáte civilizace, šéfe?“ zeptal jsem se. „Myslíte si, že zdviže, letadla a podzemní dráhy jsou důkaz, že Francouzi jsou civilizovanější než tihle lidé, kteří nás přijali a pečovali o nás? Musím vám říct, že podle mého skromného mínění je víc lidské civilizace, víc vznešenosti duše a víc pochopení v každé bytosti téhle obce, která žije prostě v přírodě a které, pravda, chybějí všechny výhody mechanické civilizace. Jestliže se jim však nedostalo požehnání pokroku, mají daleko vyvinutější smysl pro křesťanské milosrdenství než všichni namyšlení lidé tohoto světa. Dám vždycky přednost člověku z téhle vesnice, který neumí číst ani psát, před doktorem z pařížské Sorbonny, má-li duši jako generální prokurátor, který mě odsoudil. Ten první zůstává vždycky člověkem, kdežto ten druhý už zapomněl, co je být člověk.“

„Chápu vás. Já jsem ovšem jenom nástroj. Tady už pro vás jede nákladní vůz. Prosím vás, abyste mi svým chováním pomohli, aby všechno proběhlo bez zbytečných incidentů.“

Každá skupina žen objímá a líbá muže, kterého měla na starosti.

Tibisay, Nenita a La Negrita prolévají horké slzy, když mě líbají.

Každý z mužů nám stiskl ruku a vyjádřil tím, jak je pro něho bolestné, když vidí, že nás odvážejí do vězení.

Na shledanou, lidé z Irapy, lidé tak ušlechtilí, že měli odvahu postavit se proti představitelům své vlastní moci a zostudit je, že se odvážili hájit několik ubožáků, které tady nikdo nezná. Chléb, který jsem u vás jedl dokázali jste si ho odtrhnout od úst a dát mi ho

ten chléb symbolizuje lidské bratrství a znamenal pro mne nejvznešenější příklad dávných časů: „Nezabiješ, dobro budeš činiti těm, kdo trpí, i kdyby sis přitom sám musel odtrhnout sousto od úst. Pomáhej vždy lidem nešťastnějším, než jsi sám.“

A jestliže budu jednou svobodný, pokaždé když budu moci, budu pomáhat jiným, jak mě to naučili první lidé, které jsem potkal ve

Venezuele. Později jsem jich poznal ještě hodně.

TRESTNICE V EL DORADU

Dvě hodiny nato jsme přijeli do velké vesnice, mořského přístavu

Güiria, který předstírá, že je město. Civilní šéf (něco jako u nás prefekt) nás vlastnoručně odevzdal veliteli místní policie. Na komisařství s námi zacházeli víceméně dobře. Museli jsme se však podrobit výslechu a vyšetřující soudce, typ zabedněnce, nechce vůbec připustit, že jsme připluli z Anglické Guayany, kde jsme byli na svobodě. A navíc, když po nás chtěl, abychom vysvětlili, jak to, že jsme přijeli do Venezuely v tak bídném stavu a úplně vyčerpáni, když cesta z Georgetownu do Parijského zálivu je tak krátká, řekl nám, že si z něho děláme blázny, když mu vypravujeme historku s cyklónem.

„Dvě banánové lodi šly ke dnu v tomhle tornádu, s posádkami i nákladem, veliký nákladní člun s bauxitovou rudou se potopil s celou posádkou, a vy, že jste se zachránili na otevřené pětimetrové kocábce? Kdo má té povídačce věřit? Tomu by nevěřil ani obecní blázen, který žebrá na trhu. Lžete a v tom, co mi tu povídáte, je něco podezřelého.“

„Informujte se v Georgetownu.“

„Nemám chuť být Angličanům pro smích.“

Tenhle idiotský a tvrdohlavý vyšetřovatel, nevěřící Tomáš a namyšlený chlap, poslal jakési bůhví jaké hlášení bůhvíkomu. Ale ať to bylo jakkoli, jednou ráno nás probudili v pět hodin, nasadili nám pouta a poslali nás nákladním autem neznámo kam.

Přístav Güiria je,jak už jsem říkal, v Parijském zálivu proti Trinidadu. Má také výhodu, že může využívat ústí obrovské řeky Orinoka, skoro stejně velké, jako je Amazonka.

Jsme spoutáni v nákladním voze. Je nás pět plus deset policistů a jedeme k Ciudad Bolívar, významnému hlavnímu městu státu

Bolívar. Cesta po hliněných silnicích byla velmi únavná. Trvala pět dní a policisté i vězňové se natřásali a otloukali o pytle ořechů uvnitř nákladního vozu, který se houpal co chvíli hůř než houpačka. V noci jsme vždycky spali ve voze a ráno jsme znovu vyrazili šíleným letem k neznámému cíli.

Je to přes tisíc kilometrů daleko od moře, v pralese proťatém hliněnou cestou, která vede od Ciudad Bolívar až k El Doradu, kde ta krajně namáhavá pouť nakonec skončila.

Když jsme dojeli do vesnice El Dorado, byli jsme všichni, vojáci i vězňové, v mizerném stavu.

Ale co je El Dorado? Nejdřív to byla zaslíbená země španělských konkvistadorů, kteří viděli, že Indiáni přicházející z tohoto kraje mají zlato, a pevně věřili, že je tam zlatá hora, nebo přinejmenším, že je v zemi polovina hlíny a polovina zlata. Celkem vzato je El Dorado především vesnice na břehu veletoku plného karib a piraní, masožravých ryb, které za několik minut roztrhají člověka nebo zvíře, elektrických ryb, zvaných tembladores, které obeplouvají svou kořist, člověka nebo zvíře, náhle na něho vyšlou elektrický výboj a potom, až se mrtvola začne rozkládat, ji vysají. Uprostřed řeky je ostrov a na ostrově opravdový koncentrační tábor. Je to venezuelská trestanecká kolonie.

Tahle kolonie nucených prací je nejkrutější zařízení, které jsem kdy v životě viděl, také nejzvířečtější a nejnelidštější, protože vězňové jsou tu biti. Tábor má tvar čtverce o straně sto padesát metrů, je pod širým nebem a je obehnán ostnatými dráty. Je tam asi čtyři sta lidí, kteří spí venku, vystaveni nečasu, protože v celém táboře není víc než pár zinkových přístřešků, pod nimiž se může člověk schovat.

Nikdo se nezajímal o jediné slovo vysvětlení. Bez udání jakéhokoli důvodu nás jednoduše začlenili do trestanecké kolonie v El

Doradu ve tři hodiny odpoledne, hned jak jsme přijeli, mrtví únavou z té vyčerpávající cesty, po kterou jsme byli spoutáni v kamiónu. V půl čtvrté nás zavolali. Vůbec si nezaznamenali naše jména, dvěma dali lopatu a třem zbývajícím motyku. V doprovodu pěti vojáků, kteří měli v rukou pušky a býkovce, a pod velením kaprála nás přinutili pod hrozbou, že budeme zmláceni, abychom se odebrali na pracoviště. Pochopili jsme rychle, že je to jakási demonstrace síly, kterou nám chtěli předvést strážní tábora. V této chvíli by bylo krajně nebezpečné neuposlechnout. Dál se uvidí.

Když jsme přišli na místo, kde, pracují vězňové, dali nám za úkol vykopat příkop podél cesty, kterou trestanci staví v hlubokém pralese. Poslechli jsme beze slova a pracujeme každý podle svých sil.

Nikdo přitom ani nezvedne hlavu. To nám nebrání, abychom neslyšeli nadávky a hrozné rány, které každou chvíli dopadají na vězně.

Z nás nedostal nikdo ani jedinou ránu býkovcem. Tenhle pracovní úkol okamžitě po našem příchodu nám měl především předvést, jak se tu zachází s vězni.

Ten den byla sobota. Když práce skončila, poslali nás celé zpocené a zaprášené do trestaneckého tábora, stále ještě bez řádného formálního přijetí.

„Těch pět z Cayenne ke mně!“ Těmito slovy si nás zavolal kaprál „presso“ (předák).

Je to míšenec vysoký metr devadesát. V ruce má býkovec. Tenhle odporný brutální chlap je pověřen udržováním disciplíny uvnitř tábora.

Ukázali nám místo, kam si máme položit lůžka. Je to blízko vstupní brány pod širým nebem. Je tam však střecha se zinkovým plechem, což aspoň znamená, že budeme chráněni před deštěm a sluncem.

Většina vězňů jsou Kolumbijci a zbytek Venezuelci. Žádný disciplinární tábor v trestanecké kolonii se nedá přirovnat k hrůzám téhle pracovní kolonie. S lidmi se tu zachází tak, že by to nevydržel ani osel. Přesto se všem víceméně daří fyzicky dobře, protože je zde jedna věc: jídla je mimořádně mnoho a je chutné.

Udělali jsme malou válečnou radu. Kdyby některý voják kohokoli z nás uhodil, bude nejlepší, když všichni přestaneme pracovat, lehneme si na zem a nevstaneme, ať s námi zacházejí, jak chtějí. Jistě pak musí přijít nějaký velitel, kterého se zeptáme, jak to, že jsme v téhle trestanecké kolonii, aniž jsme se dopustili jakéhokoli trestného činu. Oba osvobození vězňové Guittou a Barnére říkají, že požádají, aby byli vydáni Francii. Nato jsme se rozhodli, že zavoláme kaprála. Já s ním mám promluvit. Má přezdívku Negro Blanco

(bílý černoch). Guittou má za úkol ho přivést. Kat přišel, v ruce má stále býkovec. Obstoupili jsme ho.

„Co mi chcete?“

Ujal jsem se slova:

„Chceme ti říct jenom tohle: nedopustíme se nikdy žádnýho přestupku proti předpisům, takže nebudeš mít důvod nikoho z nás uhodit. Ale jak zjistíme, žes kohokoli z nás uhodil bez důvodu, pamatuj si, že ten den jsi mrtvej muž. Rozuměls dobře?“

„Rozuměl,“ řekl Negro Blanco.

„A ještě poslední výstraha.“

„Co?“ řekl zdušeným hlasem.

„Jestli to, co jsem ti právě řekl, chceš někomu zopakovat, tak to zopakuješ důstojníkovi, ale žádnýmu vojákovi.“

„V pořádku.“ A odešel.

Tahle scéna se odehrála v neděli, v den, kdy vězňové nechodí do práce. Přichází důstojník.

„Jak se jmenuješ?“

„Motýlek.“

„Ty jsi šéf tady těch z Cayenne?“

„Je nás pět a všichni jsme šéfové.“

„Tak proč sis vzal slovo ty, když jste něco chtěli kaprálovi?“

„Protože mluvím nejlíp španělsky.“

Muž, který se mnou mluví, je kapitán národní gardy. Řekl mi, že není velitelem stráží. Má nad sebou ještě dvě vyšší šarže, ale ty zde nejsou. Od toho dne, co jsme přijeli, velí táboru on. Oba velitelé přijedou v úterý.

„Pohrozil jsi svým jménem a jménem tvých kamarádů, že zabijete kaprála, kdyby některého z vás uhodil. Je to pravda?“

„Je, a myslím to velice vážně. Ale teď vám taky můžu říct, že jsme ještě dodali, že nezavdáme příčinu k ničemu, co by ospravedlňovalo tělesný trest. Vy víte, kapitáne, že nás žádný soud neodsoudil, protože jsme ve Venezuele nespáchali žádný přestupek.“

„To nevím. Přišli jste do tábora bez dokladů, jediné, co mám, je lístek od náčelníka, který je ve vesnici: ,Okamžitě po příchodu poslat do práce.`“

„Kapitáne, jste přece voják. Buďte tedy natolik spravedlivý, a než příjdou vaši nadřízení, upozorněte své vojáky, aby s námi zacházeli jinak než s ostatními vězni. Znovu vám oznamuju, že nejsme a nemůžeme být odsouzení vězňové, protože nikdo z nás se ve Venezuele nedopustil trestného činu.“

„Dobrá, udělím v tomto smyslu rozkazy. Doufám, že jste mě nepodvedli.“

Mám dost času studovat vězně celé odpoledne té první neděle.

První, co mě ohromilo, je, že fyzicky jsou na tom všichni dobře. Za druhé, že bití je tu zcela běžná, každodenní věc. Zvykli si na ně do té míry, že dokonce v neděli, v den odpočinku, kdy by se mu mohli při dobrém chování snadno vyhnout, jako by měli jakousi zvláštní sadistickou radost z toho, že si hrají s ohněm. Neustále dělají něco zakázaného: hrají v kostky, souloží s mladými chlapci na záchodě, okrádají kamarády, říkají nestydatá slova ženám, které přicházejí z vesnice a přinášejí vězňům sladkosti nebo cigarety. Kvete tu také směnný obchod. Pletený košík nebo nějaký vymodelovaný předmět za pár mincí nebo krabiček cigaret. Najdou se však vězňové, kterým se podaří vytrhnout ženě z rukou to, co nabízí ke koupi, i přes ostnatý drát, nedat jí za to výměnou nic a vzápětí se ztratit uprostřed ostatních. Z toho plyne, že tělesné tresty se používají velmi nestejně a že může být ztlučen kdokoli. Vězňové mají kůži doslova vydělanou klacky, takže teror v tomto táboře nepřináší žádný prospěch společnosti, nenastolí žádný pořádek a ani nemůže v těch nešťastnících nic napravit.

Káznice na Svatém Josefu je svým nařízeným mlčením daleko strašnější než tohle. Tady je strach okamžitý, ale to, že člověk může mluvit v noci, mimo pracovní hodiny a v neděli, stejně jako to, že strava je zde bohatá a hojná, způsobuje, že si tu vězeň může odpykat trest, který nikdy nepřesahuje pět let.

Trávíme neděli tím, že kouříme, pijeme kávu a povídáme si. Přiblížilo se k nám několik Kolumbijců. Poslali jsme je pryč slušně, nicméně rozhodně. Je nezbytné, aby nás tu všichni pokládali za zvláštní vězně, jinak jsme ztraceni.

Nazítří, v pondělí, v šest hodin ráno, jsme vyrazili po vydatné snídani s ostatními do práce. Nástup do práce vypadá takhle: dvě řady mužů čelem k sobě, padesát vězňů, padesát vojáků. Na každého vězně jeden voják. Mezi oběma řadami je padesát kusů nářadí: motyky, lopaty a sekery. Obě řady mužů se navzájem pozorují.

Řada vyděšených vězňů a řada nervózních a sadistických vojáků.

Seržant vykřikne: „Ten a ten motyku!“

Nešťastník se vrhne k nářadí a ve chvíli, kdy sebere motyku, aby si ji přehodil přes rameno a rozběhl se do práce, seržant zakřičí:

„Número,“ což znamená asi: Voják číslo jedna, dvě atd. Voják vyletí za tím ubožákem a začne ho mlátit býkovcem. Tahle děsivá scéna se odehrává dvakrát denně. Cestou z tábora na pracoviště má člověk dojem, že jsou to poháněči oslů, kteří běží za svými dobytčaty a mlátí je.

V nás stydla krev v očekávání, co bude, až příjdeme na řadu. Naštěstí to dopadlo jinak.

„Pět Cayennských ke mně! Mladší si vezmou motyky a vy dva staří tyhle dvě lopaty.“

Vyrazili jsme. Neutíkali jsme, ale šli jsme rázným pochodovým krokem, hlídáni čtyřmi vojáky a kaprálem, až jsme došli na staveniště. Tento den byl delší a zoufalejší než první. Lidé, na které si vojáci zvlášť zasedli, byli úplně vyčerpaní, křičeli jako šilenci a na kolenou prosili, aby je už nebili. Za odpoledne měli udělat z množství hromádek špatně spáleného dříví jednu velkou hromadu. Ostatní měli po nich ten terén vyčistit. Měli tak z osmdesáti až sta otýpek, které už skoro shořely, udělat jedno veliké ohniště uprostřed tábora. Každý voják tloukl býkovcem svého vězně, aby sbíral ohořelé kusy dřeva a nosil je poklusem doprostřed tábora. Ten démonický klus vyvolával u některých vězňů skutečné záchvaty šílenství. Byli tak vybičováni, že někdy sahali po větvích, které byly ještě řeřavé.

A ta fantastická scéna, kdy zvířecky tlučení lidé s popálenýma rukama chodili bosi po řeřavém uhlí nebo po větvích, z nichž se ještě kouřilo, trvala tři hodiny. Nikdo z nás nebyl vyzván, aby se zúčastnil vyklízení toho čerstvě zoraného pole. Naštěstí, protože jsme se dohodli ve stručných větách při práci, aniž jsme příliš zvedali hlavy, že jakmile by to bylo nutné, skočili bychom všichni na pět vojáků včetně kaprála, odzbrojili je a začali do té hromady divochů střílet.

Dnes, v úterý, jsme nešli do práce. Zavolali nás do kanceláře obou velitelů národní gardy. Oba tito vojáci byli velice překvapeni, že jsme v El Doradu bez dokladů, v nichž by bylo uvedeno, že nás tam poslal nějaký soud. V každém případě nám slíbili, že si zítra vyžádají vysvětlení od ředitele trestnice.

Netrvalo to dlouho. Oba tito velitelé gardy jsou nepochybně velice přísní, dokonce se dá říct, že jsou přehnaně tvrdí, ale jsou korektní, protože si vyžádali, aby velitel kolonie přišel a vysvětlil nám věc sám.

A tak teď stojí před námi, doprovázen svým švagrem, Russianem, a dvěma důstojníky národní gardy.

„Francouzi, jsem ředitel trestanecké kolonie v El Doradu. Chtěli jste se mnou mluvit. Co si přejete?“

„Především, který tribunál nás bez výslechu odsoudil, abychom si odpykávali trest v této kolonii nucených prací? Na jak dlouho nás odsoudil a za jaký přečin? Připluli jsme po moři do Irapy, do

Venezuely. Nedopustili jsme se nejmenšího přestupku. Tak co děláme tady? A jak chcete zdůvodnit, že nás tu nutí pracovat?“

„Především je válka. Z toho plyne, že musíme zjistit, kdo přesně jste.“

„Prosím, ale to není důvod, abyste nás strčili do trestaneckého tábora.“

„Jste uprchlíci, utekli jste před francouzskou justicí a my musíme zjistit, jestli po vás francouzská justice pátrá.“

„To je pravděpodobné, ale zdůrazňuji znovu: proč se s námi zachází, jako bychom si měli odpykávat trest?“

„Zatím jste tady na základě zákona o povalečství,jste tu zajištěni, dokud vás neprošetříme.“

Diskuse by trvala dlouho, kdyby do ní nezasáhl jeden z důstojníků.

„Řediteli, poctivě vzato, nemůžeme s těmihle lidmi zacházet jako s jinými vězni. Navrhuji, abychom pro ně zatím, než Caracas dostane zprávu o tomto mimořádném případě, našli něco jiného než práci na stavbě silnice.“

„Jsou to nebezpeční lidé, protože vyhrožovali, že zabijí kaprála, kdyby je uhodil. Je to pravda?“

„Nejenže jsme mu vyhrožovali, pane řediteli, ale kdokoli, kdo by si chtěl zahrávat a některého z nás uhodil, bude zavražděn.“

„I kdyby to byl voják?“

„To je totéž. Nedopustili jsme se ničeho, proč by se s námi mělo takhle zacházet. Naše zákony a naše předpisy v trestnicích jsou možná nelidštější než vaše, ale být tlučeni jako zvířata, na to nemůžeme přistoupit.“

Ředitel se triumfálně otočil k důstojníkům: „Vidíte, že jsou to nebezpeční chlapi!“

Velitel gardy, starší z obou, váhal jednu nebo dvě vteřiny a potom ke všeobecnému překvapení řekl:

„Ti francouzští uprchlíci mají pravdu. Ve Venezuele není žádný zákon, podle kterého by si měli odpykávat nějaký trest a podrobit se předpisům této kolonie. Dávám jim za pravdu. A tak tedy dvě věci, řediteli: buď jim najdete práci stranou od ostatních vězňů, nebo nebudou chodit do práce. Kdyby pracovali se všemi ostatními, jednou by je některý voják uhodil.“

„Uvidíme. Zatím je nechte v táboře. Zítra vám řeknu, co uděláme.“ A ředitel v doprovodu švagra odešel.

Děkoval jsem důstojníkům. Dali nám cigarety a slíbili nám, že při večerním raportu přečtou důstojníkům a vojákům rozkaz, ve kterém jim dají na vědomí, že nás v žádném případě nesmějí tlouct.

Jsme tu už týden. Už nepracujeme. Včera, v neděli, se stala strašná věc. Kolumbijci losovali, kdo z nich má zabít kaprála Negra

Blanca. Los si vytáhl asi třicetiletý muž. Dostal železnou lžíci s držadlem zalitým v cementu ve formě velice ostrého oštěpu s čepelí nabroušenou na obě strany. Muž odvážně dodržel úmluvu s přáteli. Právě zasadil Negrovi Blancovi tři rány blízko srdce. Kaprál byl spěšně dopraven do nemocnice a vrah byl připoután ke kůlu uprostřed tábora. Vojáci hledají jako šílení další zbraně. Ze všech stran padají rány. Jeden z nich mě v šíleném vzteku, protože jsem si dost rychle nesvlékl kalhoty, uhodil býkovcem do stehna.

Barriére popadl lavici a zdvihl ji vojákovi nad hlavu. Druhý voják mu dal ránu bodlem, které mu projelo rukou. Já jsem v témže okamžiku skolil strážného, který mě kopl do břicha. A už jsem popadl pušku, která ležela na zemi, když vtom dolehl k naší skupině rozkaz, který někdo vykřikl silným hlasem:

„Všichni stát. Nedotýkejte se Francouzů. Francouzi, nech ležet tu pušku!“ Ten rozkaz zařval kapitán Flores, muž, který nás přijal první den. Zasáhl přesně v té vteřině, kdy jsem se chystal vystřelit do hromady vojáků. Nebýt jeho, byli bychom možná jednoho nebo dva zabili, ale určitě bychom ztratili idiotsky život v zapadlé díře ve

Venezuele, na konci světa, v téhle trestanecké kolonii, kde jsme neměli co dělat.

Díky energickému zásahu kapitána se vojáci stáhli od naší skupiny a odešli jinam ukájet svou potřebu vraždění. A tu jsme se stali svědky toho nejodpornějšího, co může člověk zažít.

Provinilec, přivázaný ke kůlu uprostřed tábora, je zasypáván ranami, které mu uštědřují bez ustání tři muži najednou, kaprál a vojáci. Trvalo to od pěti hodin odpoledne až do šesti hodin příštího rána, kdy začalo svítat. Trvá to dlouho zabít člověka jen a jen ranami klackem! Zastavili to vraždění jenom třikrát na krátkou chvíli, kdy se ho ptali, kdo jsou jeho společníci, kdo mu dal lžíci a kdo ji nabrousil. Ten člověk neudal nikoho, ani když mu slíbili, že mučení přestane, když promluví. Mnohokrát ztratil vědomí. Vzkřísili ho pokaždé tím, že na něho lili vědra vody. Vyvrcholilo to ve čtyři hodiny ráno. Když si kati všimli, že kůže už nereaguje na rány, ani křečovitým stahováním, přestali tlouct.

„Je mrtvý?“ zeptal se jeden důstojník.

„Nevíme.“

„Odvažte ho a postavte ho na všechny čtyři.“

Přidržován čtyřmi muži stojí teď víceméně na čtyřech. A tu mu jeden z katů zasadil ránu býkovcem přesně mezi stehna a špička býkovce určitě zasáhla pohlaví. Ta strašlivá rána mistra mučení vyrvala z odsouzence konečně výkřik bolesti.

„Pokračujte,“ řekl důstojník, „ještě není mrtvý.“

Tloukli ho, až se úplně rozednilo. Ta strašlivá exekuce hodná středověku, která by zabila koně, nestačila. Provinilec ne a ne vydechnout naposled. Nechali ho dvě hodiny v klidu a polévali ho vodou z vědra. S pomocí vojáků se potom dokázal postavit na nohy. Chvíli se udržel na nohou úplně sám. Přišel saniťák se sklenicí v ruce:

„Napíj se,“ zavelel důstojník, „je to lék, postaví tě to na nohy.“

Chlapík zaváhal a potom vypil tekutinu naráz. Vteřinu nato padl mrtev. V agónii se mu ještě vydralo z úst: „Pitomče, oni tě otrávili.“

Je zbytečné vám říkat, že žádný vězeň včetně nás si netroufal hnout ani prstem. Všech bez výjímky se zmocnila hrůza. Podruhé v životě jsem dostal chuť zemřít. Po několik minut mě přitahovala puška, kterou nedbale držel voják, stojící kousek ode mne. Udrželo mě jenom pomyšlení, že by mě možná zabili dřív, než bych měl čas bouchačku obrátit a postřílet ty chlapy.

Za měsíc tu byl Negro Blanco znovu a byl pro tábor větší hrůzou než předtím. Nicméně měl v El Doradu zdechnout, jeho osud byl zpečetěn. Jednou v noci na něho jeden voják z gardy zamířil, když šel kolem něho:

„Klekni si,“ nařídil voják.

Negro Blanco poslechl.

„Pomodli se, zemřeš.“

Dovolil mu krátkou modlitbu a potom ho zastřelil třemi ranami z pušky. Jak říkali vězňové, zabil prý ho proto, že nemohl snášet, jak ten kat zběsile mlátí chudáky vězně. Jiní vypravovali, že Negro Blanco toho vojáka udal představeným. Řekl prý, že ho znal v

Caracasu, a že než nastoupil vojenskou službu, býval zlodějem.

Měli ho zahrabat poblíž umučeného Kolumbijce, který byl sice zloděj, ale člověk vzácné odvahy a ceny.

Všechny tyto události zabránily tomu, aby se o nás nějak rozhodlo. Ostatně vězňové z celého tábora po této události nechodili čtrnáct dní do práce. Barriérova rána od bajonetu byla dobře ošetřena ošetřil ho lékař z vesnice.

Zatím nás respektují. Chapar odešel do vesnice za kuchaře k řediteli. Guittou a Barnére byli osvobozeni, protože z Francie přišly o nás o všech informace. Vyplývalo z nich, že si trest odpykali, takže je pustili na svobodu. Já jsem udal italské jméno. Přišlo však mé pravé jméno s mými otisky i s výměrem doživotního trestu. Totéž pro Deplanqua, který má dvacet let, i pro Chapara. Ředitel nám celý pyšný dává na vědomí, že mu z Francie přišla zpráva: „Ale v každém případě,“ říká nám, „protože jste se ve Venezuele nedopustili žádného přestupku, budeme vás mít nějaký čas pod dozorem a potom vás propustíme. Ale chcete-li se dostat na svobodu, musíte pracovat a dobře se chovat. Začíná teď pro vás období pozorování.“

Když jsem mluvíval s důstojníky, stěžovali si mi několikrát, jak je nesnadné dostat ve vesnici čerstvou zeleninu. Pěstuje se v ní rýže, kukuřice, černé fazole a tím to končí. Nabídl jsem se, že jim založím zelinářskou zahradu, jestli mi opatří semena. Plácli jsme si.

První výhoda. Dostali jsme se s Deplanquem z tábora.

A protože do Ciudad Bolívar přijeli dva zatčení vyhnanci, připojili se k nám. Jeden je Pařížan, jmenuje se Toto, jeden je Korsičan.

Postavili pro nás dva pěkné domky ze dřeva a palmových listů.

V jednom bydlí Deplanque a já, v druhém oba naši kamarádi.

Toto a já jsme vyrobili vysoké stolky, jejichž nohy stojí v plechovkách plných petroleje, aby mravenci nesnědli semena. Velice rychle nám vyrostly mohutné výhonky rajčat, baklažánů, melounů a zelených fazolí. Začali jsme je sázet do záhonů, protože sazeničky jsou už dost silné, aby odolaly mravencům. Pro pěstování rajčat jsme vyhloubili kolem záhonů jakýsi příkop, který se bude často naplňovat vodou. Rostliny tak budou pořád ve vlhku a příkop zároveň zabrání parazitům, kterých je v této panenské půdě hodně, aby se dostali k rostlinám.

„Koukni se, co je to?“ říká mi Toto. „Podívej, jak se ten kamínek třpytí.“

„Opláchni ho.“ Toto mi ho podal. Je to malý krystal, velký jako zrno cizrny. Když ho umyl, třpytí se ještě víc v místech, kde pukl obal z hlušiny má na sobě totiž jakousi kůru z tvrdého křemene.

„Není to náhodou diamant?“

„Drž hubu, Toto. Jestli je to briliant, tak je to teď nejmíň vhodná chvíle, abys o tom žvanil. Dovedeš si představit, jaká by to byla klika, kdybysme narazili na diamantový pole? Počkáme do večera, zatím to schovej.“

Večer jsem dával hodinu matematiky jednomu kaprálovi (dnes plukovníkovi), který se připravoval na zkoušku do důstojnické školy. Je to dokonale noblesní a přímý člověk (dokázal mi to víc než pětadvacetiletým přátelstvím). Teď je už plukovník Francisco Bolagno Utrera.

„Francisco, co je tohle? Je to nějaký nerost?“

„Ne,“ řekl Francisco, když si kámen důkladně prohlédl. „Je to diamant. Dobře ho schovej a nikomu ho neukazuj. Kde jsi ho našel?“

„Pod sazenicemi rajčat.“

„To je zvláštní. Nepřinesl jsi ho náhodou s vodou z řeky? Nestává se to někdy, že drhneš vědrem po písku a že přineseš s vodou trochu písku?“

„Jo, to se mi stává.“

„Určitě to tak bude. Přinesl jsi ten diamant z řeky, z Rio Caroni. Můžeš hledat dál, ale dávej vždycky pozor, jestli jsi jich nepřinesl víc, protože nikdy se nestává, že by se našel jenom jeden drahokam. Kde se najde jeden, jsou určitě nějaké další.“

Toto se dal do práce.

Nikdy v životě tolik nepracoval. Došlo to tak daleko, že mu jeho dva kamarádi, kterým se o ničem nezmínil, říkali:

„Nedři se jako kůň, Toto, taháš těch věder tolik, že na to chcípneš. A navíc nosíš s vodou písek.“

„To je proto, kamaráde,“ odpovídá Toto, „aby se půda vylehčila. Když se smíchá s pískem, líp filtruje vodu.“

Přestože si děláme z Tota všichni legraci, tahá jako mezek další vědra. Jednoho dne v pravé poledne, zrovna když zase přišel od řeky, spadl a natloukl si hubu právě před námi seděli jsme ve stínu. Z vylitého písku se vynořil briliant velký jako dvě cizrnová zrna. Zase se totiž odloupla skořápka, jinak bychom si ho nevšimli. Udělal chybu, že ho sebral příliš rychle.

„Hele, Deplanque, není tohle diamant? Vojáci mi říkali, že prej jsou v řece diamanty a zlato.“

„Proto taky tahám tolik vody. Vidíte, že nejsem takovej trouba, jak vypadám,“ řekl Toto, spokojený, že konečně může zdůvodnit, proč tolik pracuje.

Zkrátka, abych ukončil tu historii s brilianty, během šesti měsíců měl Toto sedm až osm karátů briliantů. Já jich mám asi tucet a kromě toho přes třicet malých kamenů, takzvaných „průmyslových“, jak se jim říká v odborné hantýrce. Jednoho dne jsem našel diamant, který měl přes šest karátů. Později jsem ho dal v Caracasu vybrousit a vybroušený měl asi čtyři karáty. Mám ho dodnes a nosím ho ve dne v noci. Deplanque a Antartaglia si také nashromáždili několik drahokamů. Mám stále ještě pouzdro z trestanecké kolonie a schoval jsem si diamanty do něho. Oni si vyrobili pouzdra ze špiček volských rohů a uchovávají si své malé poklady v nich.

Nikdo nic neví kromě budoucího plukovníka, kaprála Franciska Bolagna. Rajčata i ostatní plodiny vyrostly. Důstojníci nám platí svědomitě zeleninu, kterou nosíme každý den do menzy.

Máme relativní svobodu. Pracujeme bez dozoru a spíme ve svých dvou domcích. Nechodíme nikdy do tábora. Chovají se k nám s respektem a dobře s námi zacházejí. My samozřejmě naléháme při každé příležitosti na ředitele, aby nás propustil. Odpovídá nám pokaždé: „Už brzy.“ Jenže jsme tu už osm měsíců a nic se neděje, takže začínám mluvit o útěku. Toto nechce o ničem ani slyšet. Ostatní taky ne. Obstaral jsem si vlasec a rybářský prut, abych si prostudoval řeku. Takže navíc prodávám ryby, zvláště slavné kariby, masožravé ryby. Dorůstají až do váhy jednoho kilogramu, mají stejně hrozné a stejně uspořádané zuby jako žraloci.

Dnes se strhlo pozdvižení. Gaston Duranton zvaný Křivá noha uprchl a odnesl s sebou sedmdesát tisíc bolívarů z ředitelovy nedobytné pokladny. Tenhle „těžkej“ má originální historii.

Jako dítě byl v nápravném domově na ostrově Oléronu a pracoval v dílně jako švec. Jednoho dne se mu přetrhl řemen, který zachycuje botu na koleně a prochází pod chodidlem. Chlapec si vykloubil kyčli. Špatně ho ošetřili, kyčle srostla jenom napůl, takže byl Gaston celý svůj chlapecký život a část své dospělosti zmrzačen, pokřiven, měl vykloubenou kyčli. Bylo smutné dívat se, jak chodí. Hubený a pokřivený chlapec za sebou vláčel nohu, která mu vypovídala poslušnost. Do trestanecké kolonie se dostal, když mu bylo pětadvacet let. Není divu, že za dlouhá léta v nápravných domovech z nich vyšel jako zloděj.

Všichni mu říkají Křivá noha. Skoro nikdo nezná jeho pravé jméno Gaston Duranton. Má křivou nohu, a tak se mu také říká. Přesto se mu však podařilo utéct z trestanecké kolonie a dostat se až do Venezuely. Bylo to za časů diktátora Gomeze. Jen málo trestanců vyvázlo v tom utlačovatelském režimu se zdravou kůží. Bylo několik vzácných výjimek a z nich zvláště doktor Bougrat, protože zachránil všechno obyvatelstvo perlového ostrova „Margarita“. kde byla epidemie žluté zimnice.

Křivou nohu zatkla „la sagrada“ (svatá), specíální Gomezova policie, a poslali ho stavět venezuelské silnice. Francouzští a venezuelští vězňové tu měli na nohou železné koule, do nichž byla vtlačena toulonská lilie. Když si lidé stěžovali, dozorci jim říkali: „Co chceš, tyhle řetězy, pouta a železná koule pocházejí z tvé země! Podívej se na tu lilii.“

Zkrátka Křivá noha uprchl z kolonie kočujícího tábora, kde pracoval na stavbě silnice. Za pár dní ho chytili a znovu vrátili do toho pojízdného kriminálu. Položili ho před všemi vězni nahého na břicho byl odsouzen ke stu ranám býkovcem.

Jen v krajně výjimečných případech se stává, že člověk vydrží víc než osmdesát ran. Jeho štěstí bylo, že byl hubený, protože když ležel na břiše, nemohly rány zasáhnout játra, která se vždycky roztrhnou, když se do nich tluče. Je zvykem, že po tomhle bičování, když je zadnice rozmašírovaná na cucky, se do ran nasype sůl a muž se nechá ležet na slunci. Nicméně mu hlavu pokryjí listem dužinaté rostliny, protože kati nemají nic proti tomu, aby umřel na následky ran, nesmí však umřít na úpal.

Křivá noha vyšel z toho středověkého mučení živý, a když poprvé vstal neuvěřitelné překvapení: po vykloubení ani památky!

Rány mu zlomily špatné srůsty a vrátily mu kyčli přesně na místo, kde měla být. Vojáci a vězňové začali křičet, že se stal zázrak, nikdo to nemohl pochopit. V téhle pověrčivé zemi uvěřili, že Bůh chtěl

Křivou nohu odměnit za to, že tak důstojně vydržel mučení. Od toho dne mu sundali železa i železnou kouli. Má teď protekci a jako zaměstnání mu bylo přiděleno nošení vody trestancům. Rychle zesílil, hodně jedl a stal se z něho vysoký atletický chlapík.

Ve Francii se dověděli, že uprchlí trestanci pracují na stavbě venezuelských silnic. Maršál Franchet d’Esperey usoudil, že by se tahle energie dala lépe využít ve Francouzské Guayaně. Byl vyslán, aby požádal diktátora, šťastného, že má pracovní síly zadarmo, aby byl tak laskav a vrátil ty lidi Francii.

Gomez dal souhlas a pro trestance přijela loď do přístavu Puerto Cabello. A právě tam se udála celá řada šílených gagů, protože chlapi z jiných silnic nevěděli nic o historii, která se Křivé noze přihodila.

„Těbůh, Marceli. Jak se máš?“

„Kdo jsi?“

„Křivá noha.“

„Nedělej si legraci,“ odpovídal každý, koho oslovil, když se podíval na vysokého a krásného mládence jako jedle, na pěkně rovných nohou.

Křivá noha byl mladý a měl rád legraci, takže celou cestu oslovoval lidi, které znal. A nikomu samozřejmě nešlo na rozum, že by se Křivá noha byl mohl takhle narovnat.

Když jsem se vrátil z trestanecké kolonie, dověděl jsem se tu historku z jeho vlastních úst a vyprávěli mi ji také jiní na Královském ostrově.

Křivá noha utekl znovu v roce 1943, ale chytili ho a dostal se do

El Dorada. Protože se ve Venezuele samozřejmě nikomu nezmínil, že byl celý život v base, zaměstnali ho hned jako kuchaře místo

Chapara, který se stal zahradníkem. Byl ve vesnici u ředitele a tedy na druhé straně řeky.

V ředitelově kanceláři byla nedobytná pokladna a v ní peníze trestanecké kolonie. Toho dne ukradl tedy Křivá noha sedmdesát tisíc bolívarů, což bylo v té době asi dvacet tisíc dolarů. A to byl tedy důvod pozdvižení v naší zahradě: okamžitě se tam dostavil ředitel, ředitelův švagr a oba velitelé gardy. Ředitel nás chtěl poslat zpátky do tábora. Důstojníci odmítli. Hájili nás stejně jako svou zeleninu. Nakonec jsme ředitele přesvědčili, že mu nemůžeme dát žádnou bližší informaci, že kdybychom byli o útěku věděli, uprchli bychom s ním. Jenže nám jde o to žít na svobodě ve

Venezuele, a ne v Anglické Guayaně, jediné zemi, do které mohl uprchnout. Později našli Křivou nohu mrtvého asi sedmdesát kilometrů hluboko v džungli, velice blízko anglické hranice. Na stopu je přivedli supi, kteří trhali mrtvolu.

První, nejpohodlnější verze byla, že ho zavraždili Indiáni. Mnohem později byl v Ciudad Bolívar zatčen muž. Měnil nápadně nové pětisetbolívarové bankovky. Banka, která je vydala řediteli kolonie v El Doradu, měla sérii čísel a poznala, že jsou to ukradené bankovky. Muž se přiznal a udal ještě dva další, kteří nebyli nikdy zatčeni. Takový byl tedy život a konec mého dobrého přítele Gastona Durantona řečeného Křivá noha.

Někteří důstojníci přidělili vězňům tajně práci hledačů zlata a diamantů na řece Caroni. Výsledky byly pozitivní. Nebyly to žádné fantastické objevy, ale našlo se dost, aby to zlatokopy a hledače diamantů povzbudilo. Dole v mé zahradě pracují celý den dva muži s „battée“, obráceným čínským kloboukem špička je dole a okraje nahoře. Naplní klobouk hlínou a promývají ji vodou. Protože diamant je těžší než všechno ostatní, zůstane na dně klobouku. Došlo už také k vraždě. Jeden chlapík okrádal svého

„šéfa“. Tenhle malý skandál způsobil, že tajný „důl“ byl zrušen.

V táboře je jeden chlapík, tetovaný na celé horní části těla. Vzadu na krku má napsáno: „Holiči, jdi se vysrat.“ Levou paži má ochrnutou. Ústa zkřivená. Zkřivená ústa a tlustý, často visící a slintající jazyk svědčí jasně o tom, že byl raněn mrtvicí na půl těla. Kde? To nikdo neví. Byl tu dříve než my všichni. Odkud přišel?

Jisté je jedině to, že je to trestanec nebo uprchlý vyhnanec. Na prsou má vytetováno „Bat d’Af“. Tohle a „Holiči, jdi se vysrat“ na zátylku svědčí bezpochyby o tom, že utekl z trestanecké kolonie.

Bachaři a vězňové mu říkají Picolino. Všichni s ním dobře zacházejí. Dostává třikrát denně velice přesně jídlo i cigarety. Jeho modré oči žijí intenzívním životem a pohled nemá vždycky smutný. Když se dívá na někoho, koho má rád, září mu oči radostí. Chápe všechno, co se mu říká, ale nemůže mluvit ani psát: nedovoluje mu to ochrnutá pravá ruka a na levé mu chybí palec a dva prsty. Tahle lidská troska čeká pokaždé dvě hodiny přilepená k ostnatým drátům, až půjdu kolem se zeleninou, protože tudy chodím do důstojnické menzy. A tak se každé ráno, vždycky když nesu zeleninu, zastavím na kus řeči s Picolinem. Opírá se o ostnatý drát a dívá se na mne svýma krásnýma modrýma očima, plnýma života ve skoro mrtvém těle. Říkám mu vlídná slova a on mi naznačuje hlavou a víčky, že pochopil všechno, co mu říkám. Jeho ubohá ochrnutá tvář se na okamžik rozzáří a oči se mu třpytí. Co všechno by mi asi chtěl říct? Přinesu mu pokaždé nějaký pamlsek: tomatový, hlávkový nebo okurkový salát s octovou zálivkou, nebo malý meloun, nebo rybu upečenou na řeřavém uhlí. Nemá hlad, protože jídla je ve venezuelských trestnicích vrchovatě, ale je to změna v běžném jídelníčku. Několik cigaret vždycky doplní mé malé dárky. Z těch krátkých setkání s Picolinem se stal trvalý zvyk, až mu vojáci a vězňové začali říkat Motýlkův syn,

SVOBODA

Zvláštní věc, ti Venezuelci jsou tak podmaniví a vemlouvaví, že jsem se rozhodl jim uvěřit. Tentokrát neuteču. Jsem vězeň, ale přijímám tu nenormální situaci. Doufám, že jednoho dne se stanu občanem jejich země. Vypadá to paradoxně. Divošský způsob, jakým zacházejí s vězni, mi přece nemůže vzít odvahu, abych žil v jejich společnosti. Začíná mi docházet, že pokládají tělesné tresty za něco normálního stejně pro vězně, jako pro vojáky. Když se voják dopustí nějakého přestupku, vyfasuje také několik ran býkovcem.

A několik dní nato týž voják mluví s týmž kaprálem, seržantem nebo oficírem, který ho ztloukl, jako by se nic nestalo.

Ten barbarský systém zde zavedl diktátor Gomez, který s nimi takto zacházel celá dlouhá léta. A už jim to zůstalo jako zvyk. Jde to tak daleko, že komisař trestá několika ranami býkovcem obyvatele, kteří podléhají jeho pravomoci.

V nejbližších hodinách budu osvobozen a způsobila to revoluce. Státní převrat, napůl civilní a napůl vojenský, svrhl z prezidentského křesla republiky generála Angarita Medinu, jednoho z největších liberálů, jaké Venezuela poznala. Byl tak dobrý a demokratický, že nedokázal nebo nechtěl státnímu převratu čelit. Odmítl prý kategoricky setrvat na svém místě za cenu krveprolití mezi Venezuelci. Tenhle velký vojenský demokrat určitě neměl tušení, co se děje v El Doradu.

Ať tomu bylo jakkoli, měsíc po revoluci byli všichni důstojníci vyměněni. Vyšetřování, které bylo zahájeno kvůli smrti utýraného vězně, začalo „čistkou“. Ředitel a jeho švagr zmizeli a na jejich místo nastoupil právník, bývalý diplomat.

„Ano, Motýlku, zítra vás propustím, ale byl bych rád, kdybyste s sebou vzal toho chudáka Picolina, o kterého máte takový zájem.

Nemá žádnou totožnost, vystavím mu doklad. Pokud jde o vás, tady máte ,cédula` (průkaz totožnosti). Je to řádný průkaz na vaše pravé jméno. Musíte splnit tyto podmínky: budete žít v nějaké menší obci a dřív než za rok se nesmíte usadit ve velkém městě. Bude to jakási hlídaná svoboda. My budeme mít příležitost sledovat vás, jak žijete, a ověřit si, jak se oháníte v životě. Jestliže vám na konci roku místní komisař dá vysvědčení o dobrém chování, o čemž nepochybuji, ukončím tím vaše ,confinamiente` (nucený pobyt).

Myslím, že ideální místo pro vás bude potom Caracas. V každém případě máte teď povolení žít v naší zemi legálně. Vaše minulost nám je lhostejná. Je teď na vás, abyste prokázal, že jste si zasloužil stát se znovu bezúhonným člověkem. Doufám, že do pěti let, kdy dostanete ve své nové vlasti státní občanství, budete mým krajanem. Bůh vás provázej! Děkuji, že jste se ujal toho chudáka Picolina. Mohu ho propustit jen v případě, když někdo podepíše, že se o něho postará. Doufejme, že se uzdraví v nějaké nemocnici.“

Nazítří v sedm hodin ráno mám spolu s Picolinem vykročit do skutečné svobody. Srdce mi zalila horká vlna konečně jsem navždycky přemohl „cestu zatracení“. Je srpen 1944. Čekal jsem na ten den třináct let.

Šel jsem do svého zahradního domku. Omluvil jsem se přátelům, mám potřebu být sám. Mé dojetí je tak velké a krásné, že je nemohu dávat najevo před svědky. Obracím v ruce svůj občanský průkaz: v levém rohu má fotografie, nahoře číslo 1728629, vydán

3. července 1944. Pěkně uprostřed mé jméno, nad ním příjmení.

Vzadu datum narození: 16.11.1906. Průkaz totožnosti je v dokonalém pořádku. Dokonce je na něm podpis a razítko ředitele registrace. Druh pobytu ve Venezuele: „usedlík“. Je to nádherné slovo a znamená, že mám ve Venezuele domovské právo. Srdce mi silně buší. Nejradši bych klekl na kolena, pomodlil se a poděkoval Bohu. Ale vždyť se neumíš modlit, nejsi pokřtěn. A ke kterému Bohu se obrátíš, když nepatříš k žádné určité církvi? Ke katolickému Pánubohu? K protestantskému? K židovskému?

K mohamedánskému? Kterého si vyberu, abych mu věnoval modlitbu, kterou si budu muset od začátku do konce vymyslet, protože žádnou celou modlitbu neumím? Ale proč dnes pátrám, kterého Boha bych měl oslovit? Copak jsem nemyslel vždycky, kdykoliv jsem ho volal nebo mu dokonce spílal, na Jezulátko v jesličkách, nad kterým se sklání osel a vůl? Nebo, že bych ve svém podvědomí stále ještě choval zášť k jeptiškám z Kolumbie?

Tak proč tedy nemyslet jenom na toho jedinečného a vznešeného biskupa z Curašao, Irénée de Bruyna, nebo kdybych měl jít v myšlenkách ještě dál, na toho hodného faráře z Conciergerie?

Zítra budu svobodný, úplně svobodný. Za pět let budu naturalizovaný občan Venezuely jsem si totiž jist, že se nedopustím žádného přestupku v téhle zemi, která mi poskytla útulek a dala mi svou důvěru. Musím být v životě dvakrát počestnější než všichni ostatní lidé.

Je to vlastně pravda. Prokurátor, policajti a dvanáct bábovek by mě neposlali do trestanecké kolonie za zabití, kterého jsem se nedopustil, kdybych nebyl člověk z podsvětí. Jen proto, že jsem byl skutečný dobrodruh, mohli kolem mé osoby navršit tu hromadu lží.

Otvírat nedobytné pokladny jiných lidí není skutečně profese, která člověka zvlášť doporučuje, a společnost má právo a povinnost se hájit. Jestliže mě mohli hodit na cestu zatracení, mohlo se to stát proto, že jsem byl trvalým kandidátem uvěznění. Musím to poctivě uznat. Že trest, který jsem dostal, není hoden země, jako je Francie, a že společnost má povinnost se bránit, nikoliv však se tak nízce mstít, to všechno je jiná věc a sem to teď nepatří. Má minulost se nedá smazat jedním šmahem. Musím se rehabilitovat sám, nejdřív ve vlastních očích a potom v očích jiných. A tak tedy poděkuj dobrému Pánubohu katolíků, Moty, a slib mu něco hodně významného.

„Dobrý Bože, odpusť, že se neumím modlit, ale nahlédni do mne a budeš tam číst, že nemám dost slov, jak ti vyjádřit vděčnost za to, žes mě dovedl až sem. Boj byl těžký a vystoupit po té kalvárii, jak mi to uložili lidé, nebylo příliš snadné. A jestliže se mi podařilo překonat všechny překážky a dožít se ve zdraví tohoto požehnaného dne, mohlo se to stát jen proto, že jsi na mne vložil svou ruku, abys mi pomohl. Co bych mohl učinit, abych ti dokázal, jak jsem ti vděčen za dobrodiní, která jsi mi prokázal?“

„Když se vzdáš pomsty.“

Slyšel jsem tu větu, nebo se mi jen zdálo, že ji slyším? Nevím, ale dala mi hroznou facku. Vzal bych na to jed, že jsem ji skutečně slyšel.

„O ne! To nikdy! To po mně nechtěj! Ti lidé mi způsobili příliš mnoho utrpení. Jak po mně můžeš chtít, abych odpustil těm nepoctivým policistům a falešnému svědku Poleinovi? Jak se mám vzdát potěšení vyrvat jazyk nelidskému prokurátorovi? Ne, to není možné. Chceš po mně příliš! Ne, ne a ne! Je mi líto, že ti odporuji, ale pomsty se nevzdám za žádnou cenu!“

Vyšel jsem ze zahradního domku. Mám strach, že změknu a že se vzdám pomyšlení na pomstu. Ušel jsem několik kroků zahradou.

Toto přivazuje výhonky popínavých rostlin, fazolí, aby se pěkně točily kolem tyček. Všichni tři jdou ke mně: Pařížan Toto, z podsvětí ulice Lappe, Antartaglia, kapsář, narozený na Korsice, který však celá dlouhá léta obíral o peněženky Pařížany, a Deplanque, chlapík z Dijonu, vrah stejného pasáka, jako byl sám. Dívají se na mne. V jejich tvářích je plno radosti, že mě konečně vidí svobodného.

Brzy dojde určitě i na ně.

„Tos nepřinesl z vesnice, ani flašku vína nebo rumu, abysme oslavili tvý propuštění?“

„Odpusťte, byl jsem z toho tak naměkko, že jsem na to ani nepomyslel. Promiňte mi to.“

„Ale ne,“ říká Toto. „Kapitán povídal, že každejch čtrnáct dní bude jeden z nás propuštěnej. Co budeš dělat, až budeš na svobodě?“

Jednu nebo dvě vteřiny jsem váhal, ale potom jsem si dodal kuráže a odpověděl jsem, přestože jsem se obával, že se trochu zesměšním před tímhle vyhnancem a dvěma „těžkými“.

„Co budu dělat? To je jednoduchý: začnu pracovat a budu teď už pořád poctivej. V týhle zemi, která mi dala svou důvěru, bych se styděl spáchat nějakej zločin.“

A tu najednou ke svému překvapení zjišťuju, že místo ironické odpovědi se mi všichni tři najednou přiznávají:

„Já jsem se taky rozhod, že budu žít poctivě. Máš pravdu, Motýlku, bude to těžký, ale stojí to za to a ti Venezuelci si zasloužej, aby k nim byl člověk férovej.“

Nevěřím vlastním uším. Že by si něco takového mohl myslet Toto, lotr z podsvětí kolem Bastily? Koukám na to jako jelen! A že by takhle reagoval Antartaglia, který se živil celý život vykrádáním kapes jiných lidí? Je to nádhera. A že by Deplanque, profesionální pasák, nepomýšlel ve svých plánech na to, že si najde nějakou ženskou a bude ji vykořisťovat? To mě překvapuje ještě víc. Všichni jsme se rozesmáli na celé kolo.

„No tohle je fór za všechny drobný. A jestli se zejtra vrátíš na Bílý náměstí na Montmartru a budeš to tam někomu vypravovat, nikdo ti neuvěří!“

„Lidi od nás z podsvětí budou věřit. Kamaráde, ti to pochopí.

Kdo to neuzná, jsou jenom paďouři. Velká většina Francouzů neuznává, že člověk s minulostí jako my by se mohl stát pořádným chlapem ve všech směrech. V tom je právě rozdíl mezi venezuelským a naším národem. Vykládal jsem vám, co řekl ten chlapík z Irapy, chudej rybář, když vysvětloval prefektovi, že člověk není nikdy ztracenej, že se mu musí dát šance a pomoct mu, aby se z něho stal poctivej občan. Ti rybáři z Parijskýho zálivu na konci světa, co skoro ani nedovedou číst a psát, ztracení v obrovským ústí Orinoka, mají humanistickou filozofii, která chybí spoustě našich krajanů. Moc mechanickýho pokroku, neklidnej život, společnost, která má jedinej ideál: nový mechanický vynálezy, čím dál snazší a pohodlnější život. Vychutnávat objevy vědy, jako se líže sladkej likér, to přivolává žízeň po ještě větším komfortu a nutí vyvíjet další a další úsilí, jak ho dosáhnout. To všechno zabíjí duši, útrpnost, pochopení pro jiný a ušlechtilost. Lidé nemají čas starat se o ostatní a tím míň o ty, kdo byli trestaní. A dokonce úřady v týhle zapomenutý pustině jsou jiný než u nás, i když jsou taky zodpovědný za veřejnej klid. Přestože riskujou veliký obtíže, myslej si, že stojí za to trochu riskovat, když se má zachránit člověk, a to je nádherný.“

Mám krásný tmavomodrý oblek, který mi dal můj žák, dnes plukovník. Odjel před měsícem do důstojnické školy byl při zkouškách přijat jako jeden ze tří prvních. Jsem šťasten, že jsem trochu přispěl k jeho úspěchu hodinami, které jsem mu dával. Než odjel, věnoval mi ty skoro nové šaty, které mi velice pěkně padnou.

Budu propuštěn ve slušných šatech díky jemu, Franciskovi Bolagnovi, kaprálovi národní gardy, ženatému a otci rodiny.

Vyšší důstojník, dnes plukovník národní gardy, mě šestadvacet let poctíval přátelstvím, stejně ušlechtilým jako nepomíjejícím. Má přímost, šlechetnost a je schopen nejhlubších citů. Nikdy, ať stál jakkoli vysoko na žebříčku vojenské hierarchie, nepřestal být mým přítelem ani mi kdykoli v čemkoli pomáhat. Vděčím plukovníkovi

Francisku Bolagnovi Utrerovi opravdu za mnohé.

Ano, udělám všechno, co bude v mých silách, abych zůstal poctivým člověkem. Jediná potíž je v tom, že jsem nikdy nepracoval a neumím nic dělat. Budu muset dělat cokoliv, abych si vydělal na živobytí. Nebude to snadné, ale podaří se mi to, jsem si tím jist. Zítra už budu člověk jako ostatní. Prokurátore, prohrál jsi.

Unikl jsem definitivně cestě zatracení!

Obracím se donekonečna na lůžku, celý rozrušený poslední nocí mé trestanecké odyseje. Vstávám, chodím sem a tam po zahradě, kterou jsem za ty poslední měsíce tak svědomitě pěstoval. Měsíc svítí a je světlo jako vedne. Voda v řece vplývá nehlučně do ústí.

Neozývá se ptačí křik, všichni ptáci spí. Nebe je plné hvězd, ale když je chce člověk vidět, musí se otočit zády k měsíci, který příliš září. Proti mně je džungle s průhledem na velikou mýtinu, na které je postavena vesnice El Dorado. Ten hluboký mír přírody mě uklidňuje. Vzrušení pomaličku opadává a jas této chvíle mi dává klid, který tolik potřebuju.

Už si dovedu docela dobře představit místo, kde zítra vystoupím z přepravního člunu a vstoupím na zemi Simóna Bolívara, muže, který osvobodil tuto zemi zpod španělského jha a odkázal svým synům lidskost a pochopení, díky kterým mohu dnes začít nový život.

Je mi sedmatřicet let, jsem ještě mladý. Jsem v dokonalém fyzickém stavu. Nebyl jsem nikdy vážně nemocen a duševně jsem, myslím, že to mohu tvrdit, úplně vyrovnán. Cesta zatracení ve mně nezanechala žádnou degradující stopu. Je tomu tak, myslím, hlavně proto, že jsem na ni nikdy opravdu nepatřil.

V prvních týdnech svobody nebudu muset jenom nalézt způsob, jak si vydělávat na živobytí, ale budu se muset také postarat o Picolina a uživit ho. Vzal jsem si tím na sebe břemeno, splním slib, který jsem dal řediteli, a neopustím toho nešťastníka dřív, než se mi podaří svěřit ho v některé nemocnici kompetentním rukám.

Mám dát tatínkovi zprávu, že jsem na svobodě? Neví o mně nic už celá léta. Kdybych tak věděl, kde je. Jediné zprávy, které o mně míval, byly návštěvy četníků u příležitosti mých útěků. Ne, nesmím spěchat. Nemám právo jitřit rány, které se za minulá léta možná už skoro zajizvily. Napíšu mu, až se mnou bude všechno v pořádku, až budu mít nějaké pevné postavení, až nebudu mít žádné problémy a budu mu moci říct: „Tatínku, tvůj kluk už je na svobodě, stal se z něho dobrý a pořádný člověk. Žije tak a tak. Už kvůli němu nebudeš muset klopit hlavu hanbou ostatně to je důvod, proč to píšu, že tě mám stále rád a stále tě ctím.“

Je válka, kdoví jestli jsou Němci v naší malé vesnici. Ardéche není žádná důležitá část Francie. Určitě není celá okupovaná. Co by tam hledali, kromě kaštanů? Ano, teprve až se mi bude dařit dobře a až toho budu hoden, napíšu, nebo spíš se pokusím napsat domů.

Kam půjdu teď? Usídlím se v malé zlatokopecké vesnici, která se jmenuje Le Callao. Budu tam žít ten rok, který mi uložili strávit v nějaké malé obci. Co budu dělat? Kdo ví. Nedělej si problémy dopředu. I kdybys měl kopat hlínu, aby ses uživil, budeš to dělat a hotovo. Musím se nejdřív naučit žít na svobodě. Nebude to snadné. Už třináct let, kromě těch několika měsíců v Georgetownu, jsem se nemusel starat o svou obživu. Nicméně se mi to v Georgetownu docela dobře líbilo. Dobrodružství pokračuje a je na mně, abych si vymyslel, jak se uživit a nikomu přitom samozřejmě neublížit. Však já na to příjdu. A tak tedy zítra Le Callao.

Je sedm hodin ráno. Krásné tropické slunce, modré bezoblačné nebe, ptáci, kteří vyzpěvují svou radost ze života, mí přátelé, shromáždění u branky naší zahrady, Picolino celý čistý, v civilních šatech a dobře oholený. Všechno, příroda“ zvířata i lidé, vydechují radost a oslavují mé osvobození. Ve skupině mých přátel je také jeden poručík, který nás bude doprovázet až do vesnice El Dorado.

„Polibme se,“ říká Toto, „a jdi. Je to tak pro všechny lepší.“

„Sbohem, drazí kamarádi. Až půjdete přes Le Callao, stavte se.

Budu-li mít dům, bude patřit i vám.“

„Na shledanou, Moty, hodně štěstí.“

Rychle jsme došli k přístavišti nákladních lodí a vstoupili na přepravní člun. Picolino šel výborně. Je ochrnut jenom v horní části těla, nohy jsou docela v pořádku. Za necelou hodinu jsme přepluli řeku.

„Tak, tady máte Picolinovy papíry. Hodně štěstí, Francouzi. Od této chvíle jste svobodní. Adios!“

Ano, stačí těch několik nejprostších slov a člověk je zbaven náhle řetězů, které na sobě vláčel třináct let. „Od této chvíle jste svobodní.“ Otočí se k vám prostě zády a tím končí navždycky všechen dozor. To je všechno. Rychle jsme zdolali cestu, dlážděnou oblázky, která stoupá od řeky vzhůru. Máme každý jenom malý balíček, v něm tři košile a jedny rezervní kalhoty. Mám na sobě tmavomodrý oblek, bílou košili a modrou vázanku do barvy obleku.

Samozřejmě, život se nepředělá tak rychle, jako se přišije knoflík. A jestliže jsem dnes, po pětadvaceti letech, ženatý, mám dceru a žiji šťastně v Caracasu jako venezuelský občan, stalo se to teprve po mnoha dalších dobrodružstvích, úspěších a ztroskotáních, ale po úspěších a prohrách svobodného člověka a řádného občana.

Možná, že o nich jednou budu vyprávět stejně tak, jako o méně významných historkách, které jsem nestačil pojmout do této knihy.

K O N E C