Henri Charrière

Banco

1 PRVNÍ SVOBODNÉ KROKY

„Hodně štěstí, Francés! Od téhle chvíle jste svobodní. Adios!“

Důstojník z eldoradských galejí nám pokyne rukou a otočí se zády.

Takhle snadné je zbavit se řetězů, které člověk vlekl třináct let. Držím

Picolina pod paží a vyjdeme kousek po srázné pěšině vedoucí od břehu řeky, kde nás důstojník vysadil, k vesnici El Dorado. Vidím se na té kamenité cestě s neuvěřitelnou přesností ještě i dnes, v roce 1971, v noci 18. srpna, kdy sedím ve svém starém španělském domě, ještě teď mi úplně stejně zní v uších důstojníkův vážný a jasný hlas, dokonce udělám i týž pohyb jako před dvaceti sedmi lety: ohlédnu se.

Je půlnoc, venku je tma. Vlastně ne. Pro mě, pro mě jediného září slunce, je deset dopoledne a já se právě dívám na ta nejkrásnější záda, jaká jsem kdy spatřil, na záda vzdalujícího se žalářníka, který tak symbolizuje konec dozoru, konec nepřetržitého špehování, jež trvalo ve dne v noci, každou minutu, každou vteřinu celých třináct let.

Poslední pohled na řeku, poslední pohled na žalářníkova ramena, na ostrov uprostřed řeky, kde jsou umístěny venezuelské galeje, poslední pohled na strašlivou minulost, na celých těch třináct let, kdy po mně šlapali, ponižovali mě, drtili.

Nad řekou v závoji páry, vystupující z vody přehřáté tropickým sluncem, se už už formují obrazy, aby mi znovu, jako na filmovém plátně, promítly cestu, kterou mám za sebou. Nehodlám se na ten film dívat, vezmu Picolina za paži, obrátím se k podivnému plátnu zády, pohodím rameny, abych z nich definitivně setřásl bahno minulosti, a rychle vedu Picolina pryč.

Svoboda? Ale kde? Na konci světa, v zapadlé končině venezuelské části

Guayanské vysočiny, v malé obci ztracené v nejbujnějším pralese, jaký si lze představit. Je to na jihovýchodním konci Venezuely, poblíž brazilských hranic, v nekonečném zeleném oceáně proťatém jen tu a tam vodopády řek a veletoků, kde po způsobu a v duchu biblických dob žijí roztroušeně drobná společenství seskupená kolem kaple, v níž kněz ani nemusí kázat o prostotě a lásce k bližnímu, neboť jsou tu domovem docela přirozeně a pořád. Často jsou tyto pueblitos spojené s jinými, stejně zapomenutými osadami jen jedním dvěma náklaďáky, nad nimiž se člověk diví, jak se vůbec dostaly až sem. A ti prostí a poetičtí lidé tady žijí, myslí a milují jako před dávnými staletími, uchráněni všech morových výparů civilizace.

Když jsme se vyškrábali nahoru na svah a zamířili k rovině, kde začíná ves

El Dorado, na chvíli jsme se skoro zastavili, a pak zvolna, jen velice zvolna jdeme dál. Slyším Picolina oddechovat a sám také dýchám zhluboka, nadechuju vzduch až do hloubi plic a pomaličku ho vypouštím, jako bych se bál, že ty nádherné minuty, první minuty na svobodě, prožiju příliš rychle.

Před námi se otevřela rozlehlá rovina, napravo i nalevo čisťounké domečky tonoucí v květech.

Spatřili nás kluci, vědí, odkud přicházíme. Přátelsky, bez sebemenší známky nevraživosti se k nám přiblíží a beze slova jdou po našem boku. Jako by chápali vážnost chvíle a nechtěli ji narušit.

Hned před prvním domem prodává tlustá černoška na dřevěném stolku kávu a kukuřičné placky arepas.

„Dobrý den, paní.“

„Buenos dias, hombres!“

„Dvě kávy, prosím.“

„Si, seňores.“

A tlustá dobračka nám naleje dvě lahodné kávy, které pijeme ve stoje, protože židle tu nejsou.

„Co budu platit?“

„Nic.“

„Jak to?“

„Mám radost, že vás mohu pohostit první kávou na svobodě.“

„Díky. V kolik jede autobus?“

„Dnes je svátek, autobus nejezdí, ale v jedenáct přijede náklaďák.“

„Aha! Díky.“

Z domu vyjde černooká dívka s pletí lehce temnějšího odstínu.

„Pojďte dál a posaďte se,“ řekne s roztomilým úsměvem.

Vejdeme dovnitř a usedneme ke skupině asi deseti lidí, kteří popíjejí rum.

„Proč váš přítel vyplazuje jazyk?“

„Je nemocný.“

„Nemůžeme pro něho něco udělat?“

„Ne, je ochrnutý. Musí do nemocnice.“

„Kdo mu dává najíst?“

„Já.“

„On je tvůj bratr?“

„Ne, přítel.“

„Máš peníze, Francés?“

„Moc málo. Jak víš, že jsem Francouz?“

„Tady se hned všecko ví. Víme už od včerejška, že tě mají pustit. Taky víme, žes utekl z Ďábelských ostrovů a že po tobě pase francouzská policie, aby tě tam poslali zpátky. Ale sem si pro tebe nepříjdou, tady nemají co rozkazovat. My tě budeme chránit.“

„Proč?“

„Proto.“

„Co tím myslíš?“

„Hele, lokni si rumu a kamarádovi dej taky.“

Osloví nás asi třicetiletá žena. Je skoro černá. Chce vědět, jsem-li ženatý.

Nejsem. Zda ještě žijí moji rodiče. Jen otec.

„Ten bude rád, až se doví, že jsi ve Venezuele.“

„To ano.“

Pak se ozve jakýsi vysoký hubený běloch s opuchlýma, ale sympatickýma očima.

„Můj příbuzný ti neuměl vysvětlit, proč tě budem chránit. Já ti to řeknu.

Každý člověk, pokud není zrovna posedlý, protože to se pak nedá nic dělat, každý člověk se může dát na pokání a stát se dobrým, když mu někdo podá pomocnou ruku. Takže budeš ve Venezuele pod ochranou, protože člověka my máme rádi a s pomocí boží mu věříme.“

„Proč jsem asi seděl na Ďábelských, co myslíš?“

„Určitě pro něco hodně těžkého. Možná pro vraždu nebo pro nějakou velikou loupež. Kolik ti dali?“

„Galeje na doživotí.“

„U nás je nejvyšší trest třicet let. Kolik sis odseděl?“

„Třináct. Ale jsem volný.“

„Pusť to z hlavy, hombre. Všecko, cos vytrpěl ve francouzských věznicích i tady v El Doradu, pusť z hlavy, a hodně rychle, protože když to v ní budeš moc převalovat, nakonec bys musel dávat vinu lidem a možná bys je i začal nenávidět. Jedině když zapomeneš, dokážeš je mít zas rád a žít mezi nimi.

Koukej se rychle oženit. Zdejší ženy mají oheň, a až si jednu vyvolíš, její láska ti přinese štěstí, děti, a pomůže ti zapomenout na všecko, cos musel v minulosti vytrpět.“

Náklaďák je tady. Poděkuju těm srdečným lidem, vezmu Picolina za ruku a jdeme ven. Na lavičkách za kabinou řidiče sedí asi deset cestujících, prostých, obyčejných lidí. Ze zdvořilosti nám uvolní nejlepší místa.

Náklaďák poskakuje po mizerné cestě plné děr a hrbolů jako ztřeštěný a já cestou myslím na zajímavý venezuelský lid. Ani rybáři v zátoce Paria, ani prostí vojáci v El Doradu, ani ten skromný muž z lidu, který se mnou hovořil v hliněném domě se slaměnou střechou, nikdo z nich nemá vzdělání. Dovedou sotva číst a psát. Odkud se u nich bere ta křesťanská láska, ta vnitřní ušlechtilost, ta schopnost odpouštět lidem, kteří se provinili? Jak to, že dovedou najít přesně ta pravá povzbudivá slova, a dokonce i bývalému galejníkovi poradit a podělit se s ním o to málo, co sami mají? Jak to, že vzdělaní velitelé eldoradských galejí od důstojníků až po ředitele smýšlejí stejně jako prostý lid: dát šanci ztracenému člověku, ať je jaký je a ať se dopustil jakkoli těžkého přečinu? Tyhle vlastnosti nemohou pocházet od Evropanů, museli je tedy získat od

Indiánů. Ale v každém případě klobouk dolů, Motýlku!

A jsme v Callau. Veliké náměstí, hudba. Ovšem, je pátého července, státní svátek. Svátečně oblečený dav, pestrá směs lidí, v níž se, jako všude v tropech, prolínají všechny druhy pleti: černá, žlutá, bílá, bronzová, jejíž blednoucí odstín spolu s mírně sešikmenýma očima dodnes prozrazuje indiánskou rasu. Slezu s Picolinem a několika cestujícími z korby. Z náklaďáku seskočí i jakási dívka a přistoupí ke mně se slovy: „Nic neplať, už je to vyrovnáno.“

Šofér nám popřeje hodně štěstí a náklaďák odjede. V jedné ruce držím raneček, druhou mi třemi zbylými prsty své levé ruky svírá Picolino, stojím a přemýšlím, co dál. Mám anglické libry z Antil a pár set bolivarů, dárek od několika žáků, které jsem učil na eldoradských galejích matematice. A navíc několik surových diamantů nalezených v zelinářské zahradě mezi rajčaty, která jsem tam vysázel.

Dívka, jež nám řekla, abychom neplatili, se mě zeptá, kam mám namířeno, a já odpovím, že si hodlám najít nějaký malý penzión.

„Pojď nejdřív k nám, pak se uvidí.“

Zamíříme s ní přes náměstí a sotva po dvou stech metrech přijdeme do nevydlážděné ulice, kterou lemují nízké hliněné domky se slaměnými, plechovými nebo zinkovými střechami. Před jedním z nich zůstaneme stát.

„Pojďte dál, dům je váš,“ řekne dívka. Může jí být tak osmnáct.

Nechá nás vstoupit první. Čistá místnost, hliněná podlaha, kulatý stůl, několik židlí, asi čtyřicetiletý muž střední postavy s hladkými černými vlasy, indiánskýma očima a touž světle cihlovou pletí, jako má dívka. Jsou tu ještě tři další děvčata, asi tak kolem čtrnácti, patnácti a šestnácti let.

„Tatínku, sestřičky, vedu vám dva cizince. Nevědí, kam jít, pustili je dneska z eldoradské věznice. Příjměte je laskavě, prosím vás.“

„Buďte vítáni,“ řekne otec. A opakuje posvátnou formuli: „Dům je váš.

Posaďte se tady u stolu. Nemáte hlad? Chcete kávu nebo rum?“

Neodmítnu, abych ho neurazil, a požádám o kávu. Dům je čistý, ale skrovné zařízení prozrazuje chudobu.

„Maria, ta co vás sem přivedla, je nejstarší z mých dcer. Zastupuje matku, ta od nás utekla před pěti lety s jedním zlatokopem, řeknu vám to radši dřív, než se to dovíte od jiných.“

Maria nám donese kávu. Posadila se k otci rovnou naproti mně, takže si ji konečně mohu lépe prohlédnout. Ostatní tři sestry stojí za ni. Také si mě prohlížejí. Maria je dítě tropů. Má veliké černé oči, v koutcích trochu protáhlé.

Na ramena jí spadají kučeravé vlasy černé jako uhel a rozdělené uprostřed pěšinkou. Tvář má jemnou a ani trochu mongoloidní, přestože její matně bronzová pleť prozrazuje kapku indiánské krve. Ve smyslných ústech se jí blýskají nádherné zuby. Co chvíli povystrčí špičku růžového jazyka. Na sobě má bílý květovaný živůtek s velkým výstřihem, který jí odhaluje ramena a částečně i ňadra skrytá v podprsence, jež prosvítá skrze živůtek. Krátká černá sukně, živůtek a střevíčky na nízkém podpatku - to je celé její sváteční oblečení. Rty má sytě karmínově červené a dvě linky tužkou v koutcích očí ještě zdůrazňují jejich velikost.

„Tohle je Esmeralda,“ představí mi Maria svou nejmladší sestru. „Říkáme jí tak, protože má zelené oči. Tohle je Conchita a tohle Rosita, ta zas připomíná růži. Má světlejší pleť než my a pro každou maličkost se hned červená. Teď znáte celou rodinu. Otec se jmenuje José. Jsme všichni dohromady jako jedno tělo, protože nám srdce bijí stejně. A jak se jmenujete vy?“

„Enrique.“ (Henri se ve španělštině vyslovuje Enriké.)

„Byl jste ve vězení dlouho?“

„Třináct let.“

„Chudáčku, to jste musel zkusit!“

„Ano, zkusil jsem dost.“

„Tatínku, co by tady mohl Enrique dělat?“

„Nevím. Jste řemeslník?“

„Ne.“

„Tak to zkuste v dolech na zlato, tam vám nějakou práci dají.“

„A co děláte vy, José?“

„Já? Nic. Nepracuju, protože se za práci špatně platí.“

No tohle! Chudí jsou, to je pravda, ale čistě oblečení. Nemohu se ho přece rovnou zeptat, jestli snad místo práce nekrade. Uvidíme.

„Dneska budete spát u nás, Enrique,“ obrátí se na mě Maria. „Máme tu místnost, kde spával tatínkův bratr. Odešel pryč, můžete převzít jeho místo.

Pokud budete v práci, o nemocného se postaráme my. Neděkujte, nic vám nedáváme. Je to jen nevyužitý pokoj.“

Nevím, co říci. Nechám je, aby se chopily mého ranečku. Maria vstane a ostatní ji následují ke dveřím. Lhala, v místnosti někdo bydlel, protože z ní vynášeli různé ženské potřeby a stěhují je jinam. Dělám, že to nevidím. Postel tu není, ale, jako všude v tropech, něco mnohem lepšího: dvě pěkná vlněná visutá lůžka. Veliké okno opatřené okenicemi vede do zahrady plné banánovníků.

Kolébám se ve visutém lůžku a jen stěží si vůbec dokážu srovnat v hlavě, co všechno se se mnou přihodilo. Jak byl ten první den na svobodě snadný!

Až příliš snadný. Mám zadarmo byt a čtyři půvabné mladé dívky se postarají o Picolina. Ale jak to, že dovolím, aby se mnou zacházeli jako s dítětem? Čím to? Jsem tu na konci světa, pravda, ale nejspíš se tak poddávám hlavně proto, že po dlouhých létech vězení nic jiného než poslouchat už ani neumím. Když jsem teď na svobodě a měl bych se samostatně rozhodovat, nechávám se vést.

Jako pták, kterému otevřeli klec, on už však zapomněl létat. Musím se to znova naučit.

Usínám, a jak mi to radil ten prostý muž z El Dorada, snažím se nemyslet na minulost. Jediná myšlenka, než usnu: zvláštní a nádherná pohostinnost zdejších lidí.

Dojedl jsem snídani, dvě smažená vejce, pečené banány polité margarínem a černý chléb. Maria v pokoji myje Picolina. Na prahu se objeví jakýsi muž.

Na boku mu visí od opasku mačeta.

„Gentes de paz (Mírumilovní lidé)!“ řekne, což znamená, že přichází jako přítel.

„Co chceš?“ zeptá se José, který snídal se mnou.

„Náčelník (velitel místní policie) chce vidět Cayenčany.“

„Tak jim neříkej. Oslovuj je jménem.“

„Dobrá, José. Jak se jmenují?“

„Enrique a Picolino.“

„Pojďte se mnou, seňor Enrique. Jsem od policie, posílá mě velitel. Mám vás k němu přivést.“

„Co mu chce?“ řekne Maria, když vychází z pokoje. „Doprovodím ho.

Počkejte hned se obléknu.“

Za několik minut je připravená. Jakmile vkročíme do ulice, zavěsí se do mě. Překvapeně na ni pohlédnu a ona mi odpoví úsměvem. Brzy dojdeme na malé policejní velitelství. Jsou tu další policisté, všichni v civilu, jen dva v uniformě a s mačetou u pasu. V místnosti, kde je spousta pušek, se mě jakýsi černoch v čepici s prýmky zeptá:

„Vy jste Francouz?“

„Ano.“

„A ten druhý?“

„Ten je nemocný,“ řekne Maria.

„Jsem velitel posádky, posloužím vám a pomohu, kdykoli budete něco potřebovat. Jmenuju se Alfonso.“

Podá mi ruku.

„Díky. Jmenuju se Enrique.“

„Chce tě vidět náčelník, Enrique. Ty dovnitř nemůžeš, Maria,“ dodá, když vidí, že Maria chce jít se mnou. Vejdu do další místnosti.

„Dobrý den, Francouzi. Jsem náčelník místní policie. Posaď se. Máš tady v Callau nucený pobyt a já za tebe odpovídám, tak jsem tě chtěl poznat.“

Chce vědět, co hodlám dělat, kde míním pracovat. Po krátkém rozhovoru mi řekne:

„Kdybys něco potřeboval, přijď za mnou, pomohu ti, aby ses tu mohl zařídit, jak to nejlíp půjde.“

„Děkuji vám.“

„A ještě něco. Musím tě upozornit, že bydlíš u moc milých a pořádných děvčat, ale jejich otec je pirát. Na shledanou.“

Maria čeká venku přede dveřmi komisařství, strnule, bez pohnutí, aniž s kým promluví, přesně jak to dělají Indiáni. Indiánka sice není, v žilách jí koluje jen kapka krve dalekých předků, ale rasu nezapře. Vracíme se jinou cestou, zavěšení do sebe projdeme celou vesnicí.

„Co ti náčelník chtěl?“ zeptá se mě Maria a poprvé mi tyká.

„Nic. Řekl, že s ním mohu počítat, kdybych měl nějaké potíže, a že mi pomůže najít práci.“

„Teď nikoho nepotřebuješ, Enrique. Ani tvůj přítel.“

„Děkuju ti, Maria.“

Jdeme kolem pultu pouličního obchodníka, který prodává různé ozdůbky pro ženy: náhrdelníky, náramky, náušnice, brože a jiné věci.

„Podívej se, co tu mají!“

„Hezoučké ano!“

Zavedu ji k pultu a vyberu ten nejhezčí náhrdelník s náušnicemi a ještě tři další, trochu skromnější pro její sestry. Platím ty třpytivé cetky stovkou stojí třicet bolivarů. Maria si náušnice i náhrdelník okamžitě zavěsí. Veliké černé oči jí září radostí a děkuje mi, jako by šlo o vzácné klenoty.

Když přijdeme domů, všechna tři děvčata nad dárky jásají radostí. Nechám je jásat a zamířím do svého pokoje. Potřebuju si to všecko o samotě promyslet. Ta rodina mi se vzácnou šlechetností nabídla pohostinství. Ale smím to příjmout? Kromě diamantů mám trochu venezuelských peněz a antilské dolary. S tím vším mohu bezstarostně žít víc než čtyři měsíce a zařídit i léčbu pro

Picolina.

Všechny ty dívky jsou krásné a jako pravé tropické květy určitě plné ohně a smyslnosti a až příliš ochotné beze vší vypočítavosti, bez velkého rozmýšlení se vzdát. Už dneska se na mě Maria dívala skoro zamilovaně. Dokážu odolat tolika pokušením? Jsou tu příliš pohostinní, radši bych měl odejít, abych nepodlehl slabosti a nezpůsobil těm lidem nepříjemnosti a trápení. A pak je mi třicet sedm, co nevidět osm, a věku mi neubere ani to, že vypadám mladší.

Marii je sotva osmnáct a jejím sestrám ještě míň. Musím odejít. Nejlepší by bylo, kdybych jim tu mohl nechat Picolina na opatrování, samozřejmě za nějaký poplatek.

„Pane José, rád bych s vámi mluvil mezi čtyřma očima. Nešel byste se mnou do kavárny na náměstí na skleničku rumu?“

„Proč ne. Ale neříkej mi pane. Pro tebe jsem José a ty pro mě Enrique. Tak pojďme. Maria! Jdeme na chvilku na náměstí.“

„Převlékněte si košili, Enrique,“ obrátí se ke mně Maria, „ta, co máte na sobě, už nevypadá nejlíp.“

Jdu si do pokoje převléknout košili. Před odchodem mi Maria řekne:

„Nebuďte tam dlouho a hlavně moc nepíjte!“ A dřív než všecek překvapený stačím uhnout, vtiskne mi na tvář polibek. Otec se rozesměje a řekne:

„Už se do tebe zamilovala.“

Dám se do toho hned cestou k baru:

„Podívejte, José, když jsem byl první den na svobodě, vy a vaše rodina jste mi poskytli útulek a za to vám budu nadosmrti děkovat. Věkem nejsem daleko od vás a nerad bych se za vaši pohostinnost špatně odvděčil. Jako muž jistě pochopíte, že by bylo těžké žít vedle vašich dcer a do některé z nich se nezamilovat. Jenže jsem dvakrát tak starý jako vaše nejstarší a ve Francii mám zákonitou manželku. Dáme si proto jednu dvě skleničky a pak mě zavedete do nějakého ne moc drahého penziónu. Mám čím zaplatit.“

„Jsi pravý chlap, Francouzi,“ řekne José a podívá se mi zpříma do očí.

„Podej mi ruku, ať ti ji pořádně, po bratrsku stisknu za to, cos mně, chuďasovi, právě řekl. Víš, u nás je to možná trochu jiné než ve vaší zemi. Skoro nikdo tu není úředně sezdaný. Tady si dva padnou do oka, milují se, a když se jim narodí dítě, dají se dohromady. Jak snadno se sešli, tak snadno se rozejdou.

U nás je veliké horko, a tak jsou tu ženy vášnivé. Touží po lásce a tělesné rozkoši. Předčasně dospívají. Že neměla Maria ve svých osmnácti ještě žádné milostné dobrodružství, to je vyjimka. Podle mého je ve vaší zemi lepší morálka než u nás, protože je tu spousta žen s dětmi bez otců, a to je moc vážný problém. Ale co dělat? Pánbůh řekl: milujte se a množte se. U nás nejsou ženy vypočítavé, když se oddají muži, nemyslí na společenské postavení. Chtějí milovat a být milovány, docela přirozeně, víc nic. Dokud se jim líbíš, jsou věrné. Když je to přejde je to jiná věc. Ale matky jsou to vzorné, pro své děti se dokážou obětovat, dokonce je živí, i když by už mohly pracovat. A tak tě prosím ještě jednou, zůstaň u nás. I když uznávám, že budeš v ustavičném pokušení. Ale budu šťastný, když budu mít doma takového muže jako jsi ty.“

Než stačím odpovědět, vejdeme do baru. Je to bar i koloniál v jednom. Sedí tu asi deset mužů. Dáme si několik cuba-libres, což je směs rumu s cocacolou. Mnozí z mužů mi na uvítanou ve své vsi přicházejí stisknout ruku. José mě všem představuje jako svého přítele, který u něho bydlí. Vypijeme pěknou řádku skleniček. Když chci vědět, kolik platím, José se málem rozhněvá. Chce mermomocí platit sám. Přece jen se mi však povede přimět šéfa, že jeho peníze odmítne a vezme si mé.

Někdo se dotkne mého ramene, je to Maria.

„Pojď domů, je čas obědvat. Už nepij, slíbil jsi mi přece, že moc pít nebudeš.“ Teď už mi pořád tyká.

Josému nic neřekne, je právě zabraný do hovoru s jedním mužem, mě však vezme za ruku a táhne mě ven.

„A co otec?“

„Toho nech. Jemu nic říkat nemůžu, když pije. A taky pro něj do kavárny nikdy nechodím. Stejně by mě neposlechl.“

„Tak proč jsi přišla pro mě?“

„To je něco jiného. Pojď se mnou Enrique buď tak hodný.“

Pohled má tak žhavý a řekla to tak prostě, že se otočím a jdu s ní domů.

„Zasloužíš si hubičku,“ řekne mi doma. A přitiskne rty na mou tvář, velice blizoučko k ústům.

Naobědváme se všichni u kulatého stolu a José se vrátí, až když dojíme.

Picolina nakrmila po drobných soustech nejmladší dcera.

José usedne ke stolu sám. Je pěkně stříknutý, mluví proto bez rozmyšlení.

„Enrique se vás bojí, děvčata! Tak hrozně se bojí, že chce odejít. Říkal jsem mu, že podle mého může zůstat, protože mé dcery jsou dost velké, aby věděly, co dělají.“

Maria se na mě dívá. Vypadá zaraženě, skoro zklamaně.

„Když chce, tak ať jde, tatínku. Ale jinde mu líp nebude, tomu nevěřím, tady už ho máme všichni rádi.“ Obrátí se ke mně a dodá: „Nebuď cobarde

(zbabělý), Enrique. Jestli se ti některá z nás líbí a ty se líbíš jí, proč bys před ní utíkal?“

„Protože je ve Francii ženatý,“ řekne otec.

„Jak dlouho už jsi neviděl svou ženu?“

„Třináct let.“

„My tu nemyslíme honem na vdávání když se do někoho zamilujeme.

Pokud jdeme s nějakým mužem, tak jen z lásky, pro nic jiného. Ale udělal jsi dobře, když jsi otci řekl, že jsi ženatý. Aspoň nemůžeš žádné z nás nic slibovat leda to, že ji budeš mít rád.“

A navrhne, ať u nich nezávazně zůstanu. Ona a sestry se postarají o Picolina a já se mohu klidně dát do nějaké práce. Dokonce i připustí, že bych jim mohl něco platit jako v penziónu, abych se líp cítil. Mám to příjmout?

Na pořádné rozmyšlení nemám čas. Po třinácti letech galejnického života je to všecko tak nové, rychlé. Řeknu:

„Dobrá, Maria! Tak tedy ano.“

„Doprovodím tě dnes odpoledne do zlatých dolů, aby ses tam přeptal na práci, chceš? Mohli bychom vyjít v pět, to už slunce klesá. Ze vsi jsou to do dolů tři kilometry.“

„Dobrá.“

Picolino projevuje posunky i výrazem tváře radost, že tu zůstaneme. Sestry si ho svou pozorností a péčí získaly. Kvůli němu vlastně tady zůstávám.

Protože já sám se tu určitě co nevidět zapletu do nějakého dobrodružství. A to by se mi asi moc nehodilo.

Třináct let mi leží v hlavě jedna věc, třináct let mi nedá spát, přece se toho najednou nevzdám a nezakopu se pro krásné oči nějakého děvčete na vsi, kde dávají lišky dobrou noc? Čeká mě dlouhá cesta, mohu se zastavovat jenom nakrátko. Jen co si trochu oddechnu a spánembohem! Třináct let jsem se rval o svobodu a nakonec ji získal, ale to všechno z jediného důvodu: abych se pomstil. Abych si vyřídil účty s prokurátorem, s falešným svědkem a s tím poldou. Na to nesmím zapomenout. Nikdy.

Vyjdu na náměstí. Všiml jsem si na jednom obchodu jména Prospéri. To může být jedině Korsičan nebo Ital. A skutečně, hokynářství patří rodilému

Korsičanovi. Pan Prospéri mluví velmi dobře francouzsky. Laskavě se nabídne, že mi napíše doporučující list řediteli francouzské společnosti La

Mocupia, která těží zlato v caratalských dolech. Dokonce je ten skvělý muž ochotný vypomoci mi i penězi. Za všechno mu poděkuju a odcházím.

„Motýlku, co tady děláš? Kde ses tu, u čerta, vzal? Snad jsi nespadl z měsíce? Jako parašutista? Pojď sem, ať tě obejmu!“

Z oslíka, na němž trůnil, sleze chlap jako hora, na hlavě obrovský širák.

„Ty mě nepoznáváš?“ A sundá si klobouk.

„Velký Karlík! No tohle!“

Velký Karlík, který vyloupil trezor v pařížském kině Gaumont na náměstí

Clichy a pokladnu na pařížském nádraží Batignolles! Obejmeme se jako bratři. Oči nám zvlhnou dojetím.

Hledíme jeden na druhého.

„Kdepak je náměstí Blanche, co, kamaráde! A galeje! Ale kde ses tu, u čerta, vzal? Kvádro máš jak lord a roky jsou na tobě vidět míň než na mně.“

„Propustili mě z El Dorada.“

„Jakjsi tam byl dlouho?“

„Něco přes rok.“

„A proč jsi nedal vědět? Mohl jsem tě dostat okamžitě ven, stačilo podepsat papír, jako že za tebe ručím. Hrom do police! Že jsou v El Doradu těžcí, to jsem věděl, ale ve snu by mě nenapadlo, že jsi tam ty, můj kámoš.“

„To je ale zázrak, že jsme se potkali!“

„I bane, Moty! V celé venezuelské Guayaně od Ciudad Bolivaru až po

Callao je to samý trestanec a utečenec. Území od Parijské zátoky až sem je pro ně první, na které ve Venezuele vstoupí, takže není žádný zázrak koho tady potkat. Projdou tudy všichni. Pokud ovšem cestou nezaklepou bačkorama, to se ví. Kde bydlíš?“

„U jednoho správného chlapa, jmenuje se José. Má čtyři dcery.“

„Toho znám. Správný chlap, pirát. Pojďme pro tvé věci, přestěhuješ se samosebou ke mně.“

„Nejsem sám. Mám na starosti přítele, je ochrnutý.“

„To nevadí. Jdu mu sehnat osla. Dům je velký a mám negritu (mladá černoška), postará se o něj jako matka.“

Sežene druhého osla a vydáme se do domu za děvčaty. Loučení s těmi dobrými lidmi bylo hotové drama. Děvčata trochu upokojil teprve náš slib, že za nimi někdy přijedeme a ony, že nás mohou v Caratalu taky navštívit.

Pohostinnost zdejších lidí je prostě něco tak úžasného, že to mohu opakovat nevím kolikrát, a pořád to bude málo. Když jsem od nich odcházel, bylo mi skoro hanba.

Za dvě hodiny jsme byli v Karlíkově „zámku“, jak ho nazýval. Veliký, prostorný a světlý dům na skalním výběžku nad údolím, které vede od osady

Caratal skoro až do Callaa. Napravo od nádherného panorámatu pralesa jsou doly na zlato společnosti La Mocupia. Karlíkův dům je celý z kulatin, z tvrdého dřeva vyrvaného džungli. Tři pokoje, krásná jídelna a kuchyň. Dvě sprchy uvnitř a třetí venku v pečlivě udržované zeleninové zahradě. Rostou tu jak z vody všechny druhy naší domácí zeleniny. V kurníku přes pět set slepic, králíci, morčata, jedno prase a dvě kozy. Tohle je dnes tedy majetek a radost

Karlíka, bývalého trestance a někdejšího specialisty na nedobytné pokladny a velké precizně provedené loupeže!

„Tak co, Moty, jak se ti má chajda líbí? Jsem tady už sedm let. Daleko od

Montmartru a galejí tak jak jsem ti to povídal v Callau! Kdo by se nadál, že se mi někdy zalíbí takový tichý a pokojný život? Co ty na to, kamaráde?“

„Nevím, Karlíku. Zatím ještě nemám pevný názor, jsem na svobodě teprve chvilku. Jsme dobrodruzi, marná sláva a mládí jsme měli dost divoké.

Takže… jsem tak trochu na rozpacích, když tě vidím, jak si klidně a spokojeně sedíš v téhle zapadlé osadě. Ale jistě jsi to všecko vybudoval vlastníma rukama a umím si představit, kolik to stálo energie a obětí. Jenže víš, já se na to ještě necítím.“

Když zasedneme v jídelně ke stolu a začneme upíjet punč a la Martinique,

Karlík spustí znova:

„Chápu, že nade mnou žasneš, Motýlku. Hned jsi poznal, že se živím prací vlastních rukou. Za osmnáct bolivarů denně (bolivar se rovná francouzskému franku) si člověk moc foukat nemůže, ale má to i své radosti. Když mi kvočna vysedí hodně kuřat, když mi králičí samice vrhne dost mláďat, když se narodí kůzle nebo se vydaří rajčata… Dlouhá léta jsme takovými maličkostmi pohrdali, ale dneska mě to všecko těší. A tady je má negrita! Conchito! Mám tu přátele. Tenhle je nemocný, budeš o něj muset pečovat. A tohle je Enrique nebo taky Motýlek. Kamarád z Francie, odedávna.“

„Buďte u nás vítáni,“ řekne mladá černoška. „Nic se neboj, Karlíku, o tvé přátele se dobře postarám, budeš spokojený a oni určitě taky. Jdu jim přichystat pokoj.“

Karlík mi vypravuje, jak se mu celkem snadno povedlo uprchnout z galejí.

Od příchodu na galeje byl ve Svatém Vavřinci, odkud spolu s Korsičanem

Simonem svým krajanem, a jedním propuštěncem, který znova seděl, po půl roce utekl.

„Měli jsme štěstí, že jsme přišli do Venezuely pár měsíců po smrti diktátora

Gomeze. Zdejší šlechetní lidi nám pomohli začít znova. Měl jsem v Callau na dva roky nucený pobyt a nakonec jsem tu zůstal. Rozumíš, pozvolna jsem tomu prostému životu přišel na chuť. První žena mi umřela při porodu a s ní i děcko, holčička. A Conchita, ta černoška, cos tu viděl, mě má doopravdy ráda a svým pochopením mi poskytla útěchu a štěstí. A co ty, Motýlku?

Třináct let je dlouhá doba, musel to být tvrdý boj. Povídej.“

Mluvím déle než dvě hodiny. Vyleju před starým kamarádem ze srdce všechno, co se mi tam za uplynulé roky nahromadilo. Po celý večer jsme oba vzpomínali a bylo to nádherné. Nepadlo však kupodivu ani slovo o Montmartru, nepadla jediná zmínka o různých šťastných i méně šťastných akcích, ani o lidech z podsvětí, kteří zůstali na svobodě. Jako by pro nás život začínal teprve vstupem na loď La Martiniére, pro mě v roce 1933, pro něho v roce 1935.

Dobrý salát, kuře na rožni, kozí sýr, lahodné mango a navrch výborné chianti, všechny ty dobroty servírované usměvavou Conchitou poskytují

Karlíkovi radost, že mě může dobře pohostit. Navrhne, abychom si ještě zašli na skleničku do osady. Odpovím, že se mi ani nechce ven, tak je mi tu dobře.

„Díky, bráško!“ řekne Korsičan, v jehož řeči co chvíli zazní pařížský přízvuk. „Je nám tu fakt dobře. Měla bys mému kamarádovi obstarat nějakou

,nevěstu`, Conchito.“

„Jistě, Enrique, představím vás kamarádkám, hezčím, než jsem já.“

„Ty jsi nejkrásnější!“ řekne Karlík.

„Jenže černá.“

„Právě proto jsi tak hezká, má zlatá Conchito! Jsi čistokrevné rasy.“

Conchitiny veliké oči září radostí a láskou. Není těžké uhodnout, že je

Karlík její modla.

Hovím si ve veliké posteli a tiše poslouchám zprávy BBC z Londýna. Jako bych se tím znova nořil do velkosvětského života, a trochu mě to mate. Už jsem odvykl. Otáčím knoflíkem. Zazní karibská hudba, to zpívá Caracas.

Nechce se mi poslouchat vábení velkoměsta. Aspoň ne dnes večer. Vypnu rychle rádio a myslím na to všecko, co právě prožívám.

Bylo to schválně, že jsme nemluvili o společných létech v Paříži? Ne. Bylo to schválně, že jsme přešli mlčením příslušníky podsvětí, kteří měli to štěstí, že neskončili v base? Taky ne. Je to tedy tak, že všechno, co se odehrálo v době před procesem, přestává být po dostatečně dlouhém čase pro těžké trestance důležité?

Převracím se ve veliké posteli z boku na bok. Je horko, nemohu to už vydržet a vyjdu do zahrady. Usednu na velký kámen. Vidím odtud celé údolí i doly na zlato. Všecko je tam dole osvětlené. Je vidět, jak jezdí tam a zpět vozíky prázdné nebo plné.

Když má člověk takového zlata v prutech nebo cihlách, zlata, jež vychází z útrob téhle země, pořádné množství, může si dopřát, co hrdlo ráčí. Tenhle motor světa, jehož těžba je velice levná, protože dělníkům se mizerně platí, je pro blahobytný život nezbytný. A Karlík, který ho chtěl mít tolik, že kvůli tomu ztratil svobodu teď o něm ani nemukne. Ani mi neřekl, jestli jsou ty doly bohaté na zlato či ne. Jeho štěstím je teď negrita dům, domácí zvířectvo, zelenina. O penězích se vůbec nezmínil. Stal se z něho moudrý člověk. Jsem z toho celý pryč.

Jak si vzpomínám, podtrhl ho jeden chlápek přezdívaný Malý Ludvík a Karlík se při našich krátkých rozmluvách v Santé bez ustání zapřísahal, že ho při nejbližší příležitosti rozseká na hadry. Ale dnes večer o něm nepadlo, ani slůvko. A já - což je doopravdy k nevíře! - já se vůbec nezmínil o poldech, o Goldsteinovi, ani o prokurátorovi. A mluvit jsem o nich, k čertu, měl!

Neutekl jsem přece z galejí proto, abych tu skončil jako zpola nádeník a zpola zahradník!

Slíbil jsem si, že se k téhle zemi budu chovat s úctou, a to dodržím, budiž.

Ale tím sem se ještě nezřekl své pomsty. Nesmíš, Moty totiž, zapomenout, že jsi-li dneska tady pak jedině dík myšlence na pomstu, která tě ve vězeňských kobkách udržovala třináct let při životě která byla tvým jediným náboženstvím, a že se toho náboženství nesmíš nikdy vzdát.

Karlíkova negrita je sice moc hezká, ale říkám si, jestli by mu nebylo ve velkém městě přece jen líp než v tomhle zapadákově. Nebo jsem snad hlupák, kterému ještě nedošlo, že život mého přítele má taky své kouzlo? Nebo, že by se Karlík bál odpovědnosti, kterou moderní život ve městě od člověka nutně vyžaduje? To je potřeba líp prozkoumat.

Karlíkovi je pětačtyřicet, není to, starý člověk. Chlap jako hora, statný korsický sedlák, kterého v mládí dobře a zdravě živili. Se svou osmahlou tváří a ve slamáku se širokým, po stranách zvednutým okrajem vypadá doopravdy skvěle. Pravý typ pionýra, jací kdysi dobyli tuhle panenskou zemi, a tak už srostlý se zdejším lidem a krajinou, že ani nepůsobí nějak nápadně. Naopak, splývá s nimi.

Ten bývalý montmartreský zloděj není ještě starý a žije tu už sedm let! Než zúrodnil tenhle kousek planiny a postavil si dům, dřel jistě nejmíň dva roky.

Pro klády musel do džungle, vybrat stromy, pokácet je, odvézt, otesat. Každý trám na jeho domě je z toho nejtvrdšího a nejtěžšího dřeva, jaké vůbec existuje, ze dřeva nazývaného „železné“. Padlo na to určitě všecko, co vydělal v dolech, protože potřeboval pomocníka, musel ho platit, a taky za cement

(dům má betonové základy), za vykopání studny, za seřízení pumpy pro čerpání vody do nádrže.

Pro starého mořského vlka na odpočinku je ta mladá, pěkná černoška s krásnýma zamilovanýma očima zřejmě výbornou družkou. Zahlédl jsem ve velkém pokoji šicí stroj. Prosté šaty, které jí tak sluší, si jistě šije sama. Účty od švadleny Karlík asi často neplatí!

Ano, nešel možná do města, protože si nebyl sám sebou jistý a tady si žije bez problémů. Jsi chlapík, Karlíku! Ukázal jsi, co lze udělat z lumpa.

Gratuluju ti, ale gratuluju taky těm, kdo ti pomohli změnit nejen život, nýbrž i představu o tom, jak má život vypadat.

Ale stejně je ta vřelá pohostinnost zdejších lidí nebezpečná. Když je člověk neustále obklopen lidskou laskavostí, srdečností, a nedá si pozor, snadno ho to polapí. Já jsem naprosto svobodný, svobodný, svobodný, a chci takový zůstat navždycky!

Pozor, Moty! Dej si bacha! Hlavně žádnou společnou domácnost! Člověk lásku potřebuje, zvlášť když si ji musel tak dlouho odpírat. Naštěstí jsem si první výbuch odbyl v Georgetownu. S Indarou, Indkou, ani ne přede dvěma roky. Šok už tedy není tak velký, jako kdybych přišel rovnou z galejí, tak jak se to stalo Karlíkovi. A stejně, Indara byla sice krásná, byl jsem šťastný, ale v Georgetownu jsem se přesto neusadil, abych si žil jako v bavlnce. Příliš klidný život, i kdyby byl nevím jak šťastný, pro mě zkrátka asi není, to cítím.

Dobrodružství, kamaráde, dobrodružství, abys cítil, že žiješ, že žiješ plným životem! Proto jsem, mimochodem, odešel z Georgetownu s skončil v El

Doradu. Ale proto jsem taky dneska tady, na téhle půdě.

Dobrá. Zdejší dívky jsou hezké, ohnivé a podmaňující a lásce se tu určitě neubráním. Ale musím se vyhnout komplikacím. Musím si slíbit, že tady zůstanu rok, jak je mou povinností. Ale čím míň toho budu mít, tím snáz se od téhle země a jejího až příliš okouzlujícího lidu odpoutám. Jsem dobrodruh, to je fakt, ale je tady nicméně určitá změna: musím získat peníze poctivou cestou nebo aspoň tak, abych tím nikomu neublížil. Mým cílem je Paříž, zúčtovat tam jednoho dne s těmi, jejichž vinou jsem tolik vytrpěl.

Paříži, Paříži! Jsi ještě hodně daleko, ale už ne tak, abych se jednoho dne nemohl vrátit šlapat zas asfalt tvých ulic!

2 DOLY

Zásluhou doporučujícího dopisu korsického obchodníka Prospériho jsem za týden nastoupil do dolů společnosti La Mocupia. Mám za úkol dohlížet na čerpadla, která odsávají vodu ze štol. Zlaté doly se podobají dolům na uhlí.

Stejné podzemní štoly i všecko ostatní. Zlaté žíly tu nejsou a valounů taky jen málo. Vzácný kov je tu příměskem tvrdých kamenných hornin. Kámen trhají dynamitem, velké balvany se pak na hromadě roztloukají. Menší kusy se nakládají na vozíky a ty jsou vytahovány nahoru pomocí nákladních výtahů.

Potom jde kamení do drtičů, které je rozemele na prach jemnější než písek.

Ve směsi s vodou, v podobě tekutého bláta, je pak čerpadla vhánějí do obrovských cisteren s kyanidem, velikých jako nádrže naftových rafinérií. Zlato se tu rozpouští v tekutinu tak těžkou, že klesá ke dnu. Zahříváním se kyanid odpařuje a unáší s sebou částečky zlata, které tuhnou a cestou se usazují na filtrech pracujících doslova jako hřebeny. Sesbírané zlato se pak taví do prutů, pečlivě kontroluje, má-li hodnotu čtyřiadvaceti karátů a nakonec ukládá do skladů, kde je pod přísným dohledem. Ale kdo je hlídá? Ještě teď se z toho nemůžu vzpamatovat! Simon, galejník na útěku, který upláchl spolu s Velkým

Karlíkem.

Zajdu po práci ke skladu, abych se tou podívanou pobavil: obrovské množství zlatých prutů pečlivě srovnaných bývalým galejníkem Simonem! Žádný trezor, jen obyčejná betonová hala se zdmi docela normálně silnými, dřevěné dveře.

„Jak se daří, Simone?“

„Ujde to. A co tobě, Moty? Líbí se ti u Karlíka?“

„Ano, mám se tam dobře.“

„Nevěděl jsem, že jsi v El Doradu, byl bych jinak za tebou přišel.“

„To je od tebe hezké. Jsi tu šťastný?“

„Mám dům, rozumíš, sice ne tak velký jako Karlík, ale z cihel a cementu.

Postavil jsem si ho vlastníma rukama. Taky mám mladou a moc hodnou ženu.

A dvě dcerušky. Přijď mě navštívit, jestli chceš, můj dům je i tvůj. Karlík povídal, že máš nemocného kamaráda. Žena umí dávat injekce, kdybys potřeboval, klidně přijď.“

Hovoříme. I on je naprosto šťastný. Ani on se slovem nezmínil o Paříži a Montmartru, ačkoli tam žil. Stejně jako Karlík. Minulost neexistuje, platí jen přítomnost, žena, děti, dům. Řekl mi, že vydělává dvacet bolivarů denně.

Naštěstí mají na omelety vejce od vlastních slepic a kuřata je taky nic nestojí, protože s dvaceti bolivary by moc vyskakovat nemohli!

Zadumaně hledím na horu zlata uloženou docela nedbale za dřevěnými dveřmi a čtyřmi stěnami o síle sedmatřiceti centimetrů. Za dveřmi, které by po dvojím zapáčení hasákem nehlučně povolily. Ta hora zlata, jehož jeden gram stojí tři a půl bolivaru nebo jedna unce pětatřicet dolarů, má jistě cenu takových tří a půl miliónu bolivarů nebo milión dolarů. A celé to fantastické bohatství je na dosah ruky! Zmocnit se ho by byla hračka!

„Je to krása, ta hromada vyrovnaných prutů, viď, Motýlku?“

„Ještě krásnější by bylo do nich hrábnout a někde je pěkně ulít. Takové bohatství!“

„Možná. Jenže nám neříká pane. Je tabu, svěřili ho do mých rukou.“

„Do tvých možná, ale ne do mých. Uznej, že to je pokušení, vidět něco takového ležet docela bez dozoru.“

„Neleží to bez dozoru, hlídám to já.“

„No dobře, ale celých čtyřiadvacet hodin tu nejsi.“

„To ne, jen od šesti večer do šesti ráno. Ale ve dne je tu jiný hlídač, možná ho znáš. Alexandr z té aféry s falešnými poštovními známkami.“

„Aha! Jistěže ho znám. Tak na shledanou, Simone. Pozdravuj rodinu.“

„Přijdeš nás navštívit?“

„Moc rád. Čau.“

Prchám z těch míst pokušení, jako by mi hořelo za patami. Je to k nevíře!

Jako by si ti maníci, co jim patří doly, o vyloupení přímo říkali. Sklad se vůbec nedá nazvat skladem a poklad je navíc pod dozorem dvou prvotřídních podvodníků. Zřejmě ve svém dobrodružném životě poznám ještě ledacos!

Zvolna stoupám serpentinami nahoru k osadě. Musím ji projít celou, než se dostanu na kopec, kde stojí Karlíkův dům.

Trochu vleču nohy, osmihodinová směna byla tvrdá. I s ventilátorem je vzduch ve druhé podzemní štole dost řídky, vlhký a horký. Čerpadla se mi třikrát nebo čtyřikrát zasekla a musel jsem je uvést do chodu. Sfáral jsem pod zem v poledne a teď je půl deváté. Vydělal jsem osmnáct bolivarů. Kilo masa stojí dva a půl bolivaru, kilo cukru necelý bolivar, káva dva. Ani zelenina není drahá. Kilo rýže stojí půl bolivaru a stejně tak hrách. Dá se tu žít lacino, to je fakt. Ale mám v sobě tolik moudrosti, aby mi takový život stačil?

Zatímco stoupám vzhůru po kamenité stezce - jde se mi pohodlně, mám na nohou silné, cvočky pobité boty, které jsem vyfasoval v dolech - ať dělám co dělám, bezděky pořád myslím na ten milión dolarů ve zlatých tyčích, které jen čekají, aby se jich nějaký odvážlivec zmocnil. Počíhat si na

Simona v noci, aby člověka nepoznal, a omámit ho chloroformem, to přece nemůže být žádný velký kumšt! A pak už je to v kapse, protože jsou dokonce tak nezodpovědní, že Simonovi nechávají i klíč od skladu, aby se tam mohl schovat, kdyby pršelo. Takovou neopatrnost svět neviděl! Stačí vyvézt dvě stě prutů ven z dolů a naložit je na nějaký dopravní prostředek, na náklaďák nebo na káru. Muselo by se připravit podél cesty v džungli několik skrýší, kam by se pruty v malých, stokilových dávkách ulily. Pokud by se to podniklo s náklaďákem, s prázdným by se pak odjelo co nejdál a překlopil by se do nějakého hodně hlubokého místa v řece. A kára? Těch je na návsi plno.

Obstarat koně by už bylo horší, ale nemožné taky ne. Za nějakého prudkého nočního lijáku mezi osmou večer a šestou ráno by bylo na celý podnik dost času a dokonce by se člověk stačil ještě vrátit domů a pěkně jakoby nic dospat noc.

Ve chvíli, kdy už si představuju, jak se po zdařilé akci právě ukládám do peřin na veliké Karlíkově posteli, vyjdu na osvětlenou náves:

„Buenas rioches, Francés! Dobrou noc, Francouzi!“ ozve se ze skupiny mužů sedících před místní krčmou.

„Dobrý večer! A dobrou noc vám všem, hombres!“

„Posaď se na chvíli s námi. Nedáš si jedno pěkně vychlazené pivo? Udělal bys nám radost.“

Bylo by nezdvořilé odmítnout. Příjmu pozváni. A za chvíli už sedim v kruhu těch dobrých lidí, většinou horníků. Chtějí vědět, jak se mi tu líbí, mám-li už nějakou ženu, jestli se Conchita dobře stará o Picolina a jestli nepotřebuju peníze na léky nebo na něco jiného. Jejich spontánní, velkomyslné nabídky mě vrátí do skutečnosti. Jeden zlatokop mi nabízí, pokud se mi v dolech nelíbí a mám radši práci, kterou mohu dělat, jen když se mi chce, ať odejdu s ním: „Je to dřina, ale vydělá se víc. A člověk má naději, že jednoho dne třeba zbohatne.“ Všem jim poděkuju a chci objednat další rundu.

„To ne, Francés, jsi náš host. Pozveš nás jindy, až zbohatneš. Bůh s tebou!“

Pokračuju dál k „zámku“. Ano, mezi takovými lidmi, kterým stačí k životu jen málo, dovedou se radovat z maličkostí a příjmou vás mezi sebe, aniž se starají, odkud přicházíte a kým jste byli, je snadné stát se pokorným a dobrým člověkem.

Uvítá mě Conchita. Je sama, Karlík je v dolech. Když jsem odcházel, on fáral dolů. Conchita mě vesele a pozorně obsluhuje. Přinese mi trepky, abych si odpočal od těžkých bot.

„Tvůj kamarád spí. S chutí se najedl a já poslala dopis, aby ho vzali do nemocnice v Tumerenu, to je jedno trochu větší městečko nedaleko odtud.“

Poděkuju a pustím se do teplého jídla, které na mě čekalo. Její přátelské, prosté a veselé uvítání mě zbavilo napětí, uklidnilo mě a zahnalo pokušení, které ve mně vyvolala hora zlata. Otevřou se dveře.

„Dobrý večer vespolek!“

Do jídelny vejdou bez okolků dvě děvčata.

„Dobrý večer,“ řekne Conchita. „To jsou mé kamarádky, Motýlku.“

Jedna je štíhlá bruneta jménem Graciela. Po otci Španělovi je výrazně cikánského typu. Druhá se jmenuje Mercedes. Měla dědečka Němce, což vysvětluje její světlou pleť a velice jemné plavé vlasy. Graciela má černé oči

Andalusanky obdařené kapkou tropického pigmentu, Mercedes zelené, a to mi náhle připomene Lali, Indiánku z Guajiry. Lali… a její sestra Zoraima, co se s nimi asi stalo? Když jsem teď zas ve Venezuele, neměl bych je zkusit vyhledat? Píše se rok 1945, uplynulo od té doby dvanáct let. Je to dávno, ale přes všechna ta léta mě píchne u srdce, když si na ta dvě krásná stvoření vzpomenu. Jistě už dávno každá z nich žije s nějakým mužem své rasy. Ne, poctivě vzato, nemám právo narušovat jejich nový život.

„Máš moc krásné kamarádky, Conchito! Díky, žes mě s nimi seznámila.“

Pochopím, že jsou obě svobodné a bez snoubenců. Večer v příjemné společnosti rychle uběhne. Vyprovázíme je s Conchitou až na kraj osady a já zjišťuju, že se mi obě hezky pevně opírají o paži. Na zpáteční cestě mi Conchita sdělí, že jsem se líbil jedné jak druhé.

„Která z nich ti padla do oka?“ zeptá se.

„Obě jsou moc roztomilé, Conchito, ale já nechci žádné komplikace.“

„Lásce říkáš komplikace? Milovat, to máš jako jíst nebo pít. Můžeš snad žít bez jídla a pití? Já jsem bez lásky nemocná, a to už mi je dvaadvacet. Teď si představ, jak je asi jim, v šestnácti a sedmnácti. Kdyby se nemohly pomilovat, tak umřou.“

„A co jejich rodiče?“

Řekne mi totéž co José. Že zdejší dívky z lidu milují proto, aby byly milovány. Spontánně a cele se oddají muži, který se jim líbí, a nežádají nic jiného, než aby je uspokojil.

„Je mi to jasné, krasavice. Já si taky nepřeju nic jiného než lásku pro lásku samotnou. Ale upozorni své kamarádky, že milostné dobrodružství pro mě neznamená žádný závazek. Když to budou předem vědět, je to jiná věc.“

V tomhle prostředí nebude lehké odolat. Karlíkovi, Simonovi, Alexandrovi a jistě i jiným doslova učarovaly. Už se nedivím, že jsou uprostřed toho velkomyslného a veselého národa, tak jiného než náš, dokonale šťastní. Jdu si lehnout.

„Vstávej, Motýlku, je deset! Máš návštěvu.“

„Dobrý den, pane.“

Podává mi ruku vysoký prošedivělý padesátník s holou hlavou, hustým obočím a upřímným pohledem.

„Jsem doktor Bougrat.* Slyšel jsem, že je jeden z vás nemocný, tak jsem se na něj přišel podívat. Už jsem vašeho přítele prohlédl. Musí do Caracasu do nemocnice, jinak mu není pomoci. A léčba bude i tak obtížná!“

„Najíte se s námi, pane doktore?“ řekne Karlík. „Jen tak po sprostu?“

„Díky, rád.“

Bougrat upije ze skleničky anýzovky, kterou postavili na stůl, a obrátí se ke mně:

„A co ty mi řekneš, Motýlku?“

„Inu, pane doktore, učím se teprve prvním krokům. Připadá mi, jako bych se právě narodil. Nebo jsem ještě spíš popletený jako nějaký výrostek.

Nevidím moc jasně, jakou cestou se dát.“

„Cesta je prostá. Rozhlédni se kolem sebe a uvidíš. Všichni naši staří kamarádi až na jednoho nebo dva vykročili rovně. Jsem tady ve Venezuele od roku 1928. Ani jeden z trestanců, které jsem znal, se tu nedopustil nějakého přestupku. Skoro všichni jsou ženatí, mají děti, počestně žijí a společnost je přijala. Na minulost už tak zapomněli, že by ti někteří z nich už ani neuměli přesně vylíčit, kvůli čemu byli odsouzeni. Je to pradávná, nejasná minulost zastřená mlhou, ztratilo to pro ně význam.“

„Se mnou je to možná trochu jinak, pane doktore. Třináct let zápasů a utrpení. Hodlám za ně těm, co mě nespravedlivě odsoudili, předložit dost dlouhý účet. Abych s nimi zúčtoval, musím zpátky do Francie, a na to potřebuju hodně peněz. Našetřit na cestu tam a zpátky - pokud nějaké zpátky budeto bych jako dělník nedokázal, nemluvě o tom, že uskutečnění plánu bude

* Hrdina proslulé marseilleské kriminální aféry z dvacátých let. Ve skříni v jeho ordinaci byla objevena mrtvola. Chyba při dávkování injekce, hájil se Bougrat. Vražda, tvrdil tribunál. Byl odsouzen doživotně na galeje, brzy z Cayenne utekl a usadil se ve vší počestnosti ve Venezuele. (pozn.aut.) samo taky něco stát. A vůbec, skončit svůj život v takovém zapadlém hnízdě… Láká mě Caracas.“

„A ty myslíš, že jsi jediný, kdo by si měl vyrovnávat účty? Znal jsem jednoho chlapce, poslechni si jeho příběh. Jmenoval se Georges Dubois. Byl to kluk z Villette, z chudé čtvrti. Otec alkoholik byl každou chvíli zavřený pro opilství, matka se potloukala se šesti dětmi po arabských barech ve čtvrti. Od osmi let začal Jojo - tak mu přezdívali - putovat od polepšoven do nápravných zařízení a zpátky. Dopustil se zločinu - několikrát ukradl ovoce z potravinářské výlohy. Pobyl si nejdřív nějaký čas v nápravné družině abbého Rolleta a ve dvanácti ho zavřeli do polepšovny, kde to bylo přísnější.

Nemusím ti říkat, že když se pak ve čtrnácti octl mezi osmnáctiletými, musel si umět hájit vlastní kůži. Byl dost slabý, a tak měl jen jednu možnost obrany

- zbraň. Stalo se, že jednoho z těch malých šéfíků bandy bodl nožem do břicha, a poslali ho do Esse, do té nejpřísnější polepšovny určené pro nenapravitelné. Měl tam zůstat až do jednadvaceti, jen si to představ! Zkrátka a dobře, od osmého roku byl věčně jen po polepšovnách. Až do devatenácti, kdy ho sice pustí, ale s okamžitým přidělením do Afriky, ke strašlivým trestním útvarům. Vstoupit do pravidelné armády nemá se svou minulostí právo. Dají mu jeho pár šupů a sbohem! Naštěstí má ten chlapec taky duši. Jeho srdce se možná zatvrdilo, ale nějaká ta citlivá struna v něm ještě zůstala. Na nádraží spatří na jednom vlaku nápis PAŘÍŽ. Jako by v něm něco povolilo. Bez rozmýšlení naskočí do vlaku a přijede do Paříže. Když vyjde z nádraží, prší.

Schová se pod okap a rozvažuje, jak se dostat do Villete. Stojí tam s ním nějaká dívka, taky se schovává před deštěm. Mile na něj pohlédne. Pokud šlo o ženy, poznal dosud jen tlustou megeru vrchního dozorce v Esse a více či méně pravdivé historky, které o ní vyprávěli starší výrostci v polepšovně.

Ještě nikdy na něj nikdo nepohlédl jako tohle děvče. Dají se do řeči.

„Odkud jsi přijel?“

„Z venkova.“

„Docela se mi líbíš. Co takhle zajít na hotel? Budu k tobě hodná a zahřejeme se.“

Jojo je celý pryč. Žába mu připadá úžasná a navíc mu přitiskne hebkou dlaň na ruku. Láska je pro Joja oslňující objev. Dívka je mladá a vášnivá. Když se oba nabaží milování, sednou si na posteli, aby si zakouřili, a děvče se zeptá:

„Ty máš ženskou poprvé v životě?“

„Ano,“ přizná Jojo.

„Proč jsi čekal tak dlouho?“

„Byl jsem ve vězení pro mladistvé.“

„Dlouho?“

„Hodně dlouho.“

„Já byla taky v nápravné družině, ale utekla jsem.“

„Kolik ti je?“ zeptá se Jojo.

„Šestnáct.“

„Odkud jsi?“

„Z Villette.“

„Z které ulice?“

„Z Rouenské.“

I Jojo je odtud. S úzkostí, že hádá správně, vykřikne: „Jak se jmenuješ?“

„Ginette Duboisová.“

Byla to jeho sestra. Oba jsou zděšeni a rozpláčou se zoufalstvím a hanbou.

Potom si navzájem vypravují každý svou kalvárii. Ginette i ostatní sestry měly podobný život jako on: nápravné družiny, polepšovny. Matka se právě vrátila z plicního sanatoria. Nejstarší sestra maká v nevěstinci pro Araby.

Rozhodnou se, že ji půjdou navštívit.

Jen vyjdou ven zavolá na žábu policajt:

„Hele, ty kurvičko, neříkal jsem ti, že v mém rajónu šlapat chodník nebudeš?“ A zamíří k nim. „Ale tentokrát tě sbalím, flundro špinavá.“

To už je na Joja moc. Po tom, co se právě sběhlo, už ani neví, co dělá.

Vytáhne nůž s několika čepelemi, který si právě koupil na vojnu, a vrazí ho strážníkovi do prsou. Zatknou ho, dvanáct „kompetentních“ porotců ho odsoudí na smrt, ale prezident republiky mu udělí milost a pošlou ho do pekla galejí.

No vidíš, Motýlku, a on utekl, oženil se a teď žije v Cumaně, velkém přístavním městě. Je obuvníkem, má devět dětí, všecky jsou dobře vedené a všecky chodí do školy. Jeden ze starších je dokonce od loňska na univerzitě.

Kdykoli se dostanu do Cumany, vždycky ho navštívím. Krásný příklad, ne?

On měl taky zatraceně velký účet, který mohl předložit společnosti, to mi věř.

Nejsi, jak vidíš, žádná vyjímka. Důvod k pomstě měl leckterý z nás. Ale nikdo, pokud vím, tuhle zemi kvůli tomu neopustil. Já ti věřím, Motýlku.

Když tě láká Caracas, tak se tam vydej, ale doufám, že v tom moderním životě dokážeš žít a neupadnout do jeho léček.“

Doktor Bougrat odešel až pozdě odpoledne. Setkání s ním ve mně zanechalo silný dojem. Ale proč na mne vlastně tak zapůsobil? Lehko, lehko uhodnout! Setkal jsem se za těch pár dní na svobodě s galejníky, kteří jsou šťastní, vřadili se do společnosti, ale není to přece jen život nijak mimořádný. Spíš cosi jako moudrý a velice skromný konec. Zůstávají v prostém postavení venkovského dělníka. Doktor Bougrat je však něco jiného. Poprvé se setkávám s bývalým těžkým trestancem, z něhož se stal pán. A to mě vzrušilo. Jak to bude se mnou, zdalipak se ze mě taky stane pán? Dokážu to? On to měl jako lékař poměrně snadné. Pro mne to bude mnohem těžší, to asi ano, ale určitě to taky dokážu, i když ještě nevím jak.

Sedím na lavičce v hloubi štoly číslo 11 a hlídám čerpadla, která dnes fungují bez poruchy. Do rytmu motoru si opakuju Bougratova slova: „Já ti věřím

Motýlku! Dej si pozor na léčky velkoměsta.“ Jisté je, že se tam léčky určitě najdou, a změnit mentalitu není snadná věc. Ještě včera mě pohled na horu zlata doslova vyvedl z míry, což je důkaz. Byl jsem na svobodě pouhých čtrnáct dní, a jak jsem šel zpátky tou pěšinkou do kopce, už jsem všecek okouzlený bohatstvím ležícím na dosah ruky vymýšlel způsoby, jak se ho zmocnit.

A v hloubi duše jsem se těch zlatých prutů určitě nevzdal ještě ani teď.

Myšlenky mi v hlavě víří. „Motýlku, já ti věřím.“ Ale dokážu žít jako moji kamarádi? Bojím se, že ne. Existuje koneckonců spousta jiných poctivých cest, jak si vydělat dost peněz. Tenhle život je pro mne moc maličký, proč bych ho tedy musel příjmout? Mohu žít dál jako dobrodruh, stát se zlatokopem nebo hledat diamanty, vydat se do džungle a jednoho dne se vrátit s penězi, které mi pomohou k slušnému postavení.

Ano, cítím, že vzdát se dobrodružství a riskantních podniků nebude pro mne snadné. Ta hora zlata svádí, ale když to poctivě uvážíš, Motýlku, udělat to nesmíš, nemůžeš, nemáš na to právo. Milión dolarů… Umíš si to vůbec představit? A přitom je celá ta věc málem v kapse. Není potřeba ji nějak studovat, je to hotovka už předem, nemůže to nijak selhat. Ano, je to doopravdy svůdné. Hrome, nikdo přece nemá právo nechat ležet lumpovi rovnou před nosem horu zlata, kterou skoro nikdo nehlídá, a říct mu: „Nesahat!“ Stačí mi toho zlata jen desetina, a uskutečním všecko včetně pomsty, všecko, o čem jsem snil během těch tisíců hodin, kdy mě drželi zaživa v hrobě.

V osm vyjedu výtahem na povrch. Radši si trochu zajdu, abych nemusel kolem skladu. Čím míň ho uvidím, tím líp. Vracím se rychlým krokem domů, projdu vsí, zdravím lidi a těm, kteří mě chtějí zdržet, se omlouvám, že mám naspěch. Čeká na mě Conchita, pořád stejně veselá a černá.

„Tak co, motýlku, jak je? Karlík říkal, abych ti před večeří nalila pořádnou skleničku anýzovky. Zdál ses mu nějaký ustaraný… Stalo se ti něco, Moty?

Jsem žena tvého přítele, můžeš mi to říct. Nechceš, abych zavolala Gracielu, nebo radši Mercedes? Udělalo by ti to dobře, nemyslíš?“

„Jsi skvělá, Conchito, a vůbec se nedivím, že tě Karlík zbožňuje, ty černá perličko z Callaa. Možná máš pravdu, kdybych měl vedle sebe ženu, asi by mi to pomohlo, abych byl vyrovnanější.“

„Určitě. Ledaže by měl Karlík pravdu.“

„To mi vysvětli.“

„No, já tvrdím, že potřebuješ mít někoho rád a někdo aby měl rád tebe.

A Karlík říká, že by se s tím děvčetem do postele mělo ještě počkat, že tě možná trápí něco jiného.“

„Něco jiného? A co?“

Chvíli váhá, pak najednou vyhrkne:

„No dobře, ale jestli to vyzvoníš Karlíkovi, slíznu od něho pár facek.“

„Slovo na to, že nic neřeknu.“

„Víš, Karlík říká, že pro takový život, jakým žije on a ostatní zdejší

Francouzi, nejsi stvořený.“

„A co dál? No tak, Conchito, pověz mi všecko.“

„A taky prý si určitě říkáš, že v dolech leží až moc zlata ladem a že bys pro ně měl lepší použití. A ještě dodal, že nejsi typ člověka, který by dovedl žít skromně, a ke všemu se taky musíš pomstít a na to všecko potřebuješ hromadu peněz.“

Pohlédnu jí zpříma do očí:

„No vidíš, Conchito, ale ten tvůj Karlík šlápl vedle. Pravdu máš ty, ne on.

Budoucnost mě vůbec netrápí. Potřebuju lásku, nějakou ženu, tys to uhodla.

Netroufal jsem si to říct otevřeně, jsem totiž trochu nesmělý.“

„To ti teda nevěřím, Motýlku!“

„No dobrá. Běž pro tu blondýnku a uvidíš, jestli mi láska nedodá nálady!“

„Už tam běžím.“

Jde do pokoje převléknout se do lepších šatů. „Mercedes bude tak šťastná!“ zavolá na mě odtud. Ale sotva se vrátí, někdo zaklepe. „Dál!“ řekne Conchita.

Dveře se otevřou a dovnitř trošičku nesměle vejde Maria.

„To jsi ty, Maria? A v tuhle dobu? To je ale milé překvapení! Conchito, tohle je Maria, dívka, která se mě ujala, když jsme přišli s Picolinem do

Callaa.“

„Dovol, ať tě políbím,“ řekne Conchita. „Jsi doopravdy tak hezká, jak mi tě

Motýlek popsal.“

„Jaký Motýlek?“

„To jsem já. Enrique nebo Motýlek, to je jedno. Posaď se tady na pohovku vedle mě a vypravuj.“

Conchita se šibalsky usměje:

„Tak už asi nikam chodit nemusím,“ řekne.

Maria zůstala v domě celou noc. Projevila se jako milenka ještě trochu nesmělá, ale vzrušená při sebemenší něžnosti. Jsem její první milý. Teď je uspokojená a spí. Dvě svíce, jimiž jsem nahradil příliš ostré světlo žárovek, dohořívají. V jejich tlumeném světle ještě víc vyniká krása Mariina těla a ňader, dosud poznamenaných stopami našich objetí. Potichu vstanu, jdu si ohřát trochu kávy a podívat se, kolik je hodin. Čtyři ráno. Spadne mi jeden hrnec a probudí Conchitu. Ta vyjde v županu ze svého pokoje.

„Chceš kávu?“

„Ano.“

„Nejspíš jen pro sebe, Maria určitě ještě sladce spí a je dík tobě v devátém nebi.“

„Ty se vyznáš, Conchito.“

„V žilách naší rasy koluje ohnivá krev. Dnes v noci jsi to určitě zjistil.

A Maria je jednou kapkou černoška, dvěma Indiánka a zbytkem Španělka.

Jestli tě tahle směsice dokonale neobšťastnila, tak se běž oběsit!“ dodá se smíchem.

Když se Maria probudí, uvítá ji zářivé slunce, které už stojí dost vysoko.

Přinesu jí do postele kávu. Nezdržím se otázky:

„Nebudou mít doma o tebe strach?“

„Sestry věděly, že sem jdu, za hodinu se to tedy dozvěděl i otec. Nepošleš mě dneska pryč?“

„Ne, má drahá. Založit domácnost nemíním, to už jsem ti říkal, ale posílat tě pryč, pokud můžeš zůstat a nebudeš z toho mít nepříjemnosti, to je jiná věc.

Zůstaň tady, jak dlouho budeš chtít.“

Schyluje se k poledni, musím do dolů. Maria se rozhodne, že si stopne náklaďák, vrátí se domů a večer zase přijde.

„Ty chlape, tak ty sis našel děvče sám! Ale je to kousek, gratuluju, kamaráde!“ volá na mě francouzsky Karlík, stojící v pyžamu na prahu. A dodá, že když je zítra neděle, mohli bychom ten sňatek oslavit.

Souhlasím.

„Maria, řekni otci a sestrám, ať to příjdou v neděli oslavit s námi. A ty se ukaž, kdykoli budeš chtít. Dům je tvůj. Tak běžte, a zdařbůh, Moty! Dej pozor na čerpadlo číslo 3, a až půjdeš z práce, nemusí to být zrovna kolem Simona.

Moc dobře to tam nehlídá, ale když to člověk nevidí, aspoň mu to nepřijde tak líto.“

„Ale jdi, ty starý loupežníku! Za Simonem nepůjdu, to víš, že ne. Žádné strachy, bráško. Čau.“

Když s Mariou procházíme vesnicí, držíme se kolem pasu, aby bylo děvčatům z osady jasné, že je mou ženou.

Čerpadla běží skvěle, dokonce i číslo 3. A já i v tom horkém, vlhkém vzduchu a v klapotu motorů pořád myslím na Karlíka. Dovtípil se, proč chodím zamyšlený. Jako starý lupič rychle objevil, že za to může ta hora zlata.

A Simon určitě taky a jistě Karlíkovi nesmlčel, o čem jsme spolu mluvili.

Pěkní kamarádi! To se jim, panečku, asi líbí, že mám ženu! Doufají, že pro ten skvostný dárek od Pánaboha zapomenu na balík dolarů ve zlatě.

Jak to tak pořád přemílám v hlavě, nakonec začnu vidět situaci jasněji. Oba jsou dnes úzkostlivě počestní a vedou bezúhonný život. Žijí jako praví měšťáci, ale neztratili dosud mentalitu podsvětí a nedokázali by někoho prásknout dokonce ani tehdy, když tuší, jaké má plány, a spolehlivě vědí, že jim z nich vzejde spousta nepříjemností. Kdyby došlo k loupeži, jako první by to odnesli

Simon a Alexandr, strážci pokladu. Ale svůj podíl by slízl i Karlík, protože všechny bývalé trestance by do jednoho sbalili. A všechno by šlo do hájepohoda, dům, zeleninová zahrada, žena, děti, slepice, kozy i prasata. Už je mi jasné, že se ti bývalí lumpové netřásli kvůli sobě, ale kvůli rodinnému krbu, báli se, že se jim to mým činem všecko zhroutí. „Jen aby nám nezkomplikoval život,“ říkali si určitě. Tak je vidím, jak drží válečnou poradu. Rád bych věděl, z které strany to nakousli a jak to vyřešili.

Vím, co udělám. Zajdu večer k Simonovi, pozvu ho i s rodinou na zítřejší oslavu a požádám ho, aby pozval taky Alexandra, pokud bude mít čas.

Každému musím dát jasně najevo, že když mám děvče jako Maria, není pro mě na světě nic krásnějšího.

Výtah mě vyveze na čerstvý vzduch. Potkám Karlíka připraveného fárat dolů a řeknu mu:

„Tak co, bráško, budeme oslavovat?“

„To se ví, Motýlku, a jak se patří.“

„Jdu pozvat Simona a jeho rodinu. Alexandra taky, jestli bude volný.“

Starouš Karlík je liška podšitá. Pohlédne mi přímo do očí a řekne s lehoučkým posměchem v hlase: „Báječný nápad!“ Ale už je ve výtahu, který sjede tam, odkud jsem právě vyšel. Vezmu to,kolem skladu se zlatem a pozdravím

Simona:

„Tak jak je?“

„Inu, tak.“

„Zašel jsem tě jednak pozdravit a jednak tě k nám pozvat na zítřek na nedělní oběd. Samozřejmě i tvou rodinu.“

„Příjdu rád. Co oslavuješ? Svobodu?“

„Ne, svatbu. Našel jsem si ženu, Josého dceru Mariu z Callaa.“

„Upřímně gratuluju. Hodně štěstí, kamaráde, ze srdce ti to přeju.“

Pevně mi stiskne ruku a já odcházím. V půli cesty potkám Mariu, která mi jde naproti, vezmeme se kolem pasu a vracíme se k „zámku“. Její otec a sestry příjdou zítra kolem desáté, aby pomohli s vařením.

„To je dobře, bude nás totiž víc, než jsme počítali. A co ti otec řekl?“

„Řekl mi: ,Přeju ti, abys byla šťastná, dcero, ale do budoucna si nedělej žádné naděje. Já člověka poznám, jen se na něho podívám. Muž, kterého sis vybrala, je hodný, ale tady nezůstane. Není to typ člověka, který by se spokojil s tak prostým životem, jako je náš.“

„A co ty na to?“

„Že udělám všecko, abych si tě tady udržela co nejdéle.“

„Pojď sem, ať tě obejmu, Maria, máš ušlechtilou duši. Užíjme přítomnosti, ostatní se časem ukáže.“

Lehce povečeříme a jdeme spát, protože budeme muset brzy vstávat, abychom Conchitě pomohli pozabíjet králíky, upéct dort, obstarat víno a tak dál.

Byla to noc ještě krásnější, vášnivější, ještě čarovnější než poprvé. Maria má doopravdy oheň v žilách. Rychle se naučila probouzet a ještě násobit rozkoš, kterou poznala. Milovali jsme se tak silně a dlouho, že usneme jeden druhému v objetí.

Nedělní oslava se skvěle vydařila. José nám blahopřeje k naší lásce a sestry, zřejmé plné zvědavosti, se Marie pořád na něco šeptem vyptávají. Je tu i Simon se svou roztomilou rodinou. A přišel taky Alexandr, kterému se podařilo obstarat za sebe náhradníka na hlídání pokladu. Má příjemnou ženu a vzali s sebou i chlapečka a holčičku, oba pěkně oblečené. Králíci byli jako mandle a po obrovském dortu ve tvaru srdce se jen zaprášilo. Dokonce jsme si i zatančili při rádiu a gramofonu a jeden starý trestanec nám zahrál na harmoniku všechny možné šlágry z doby před dvaceti lety, jako Ptačí ples a jiné.

Když už mám v sobě pár sklenek, pustím se francouzsky do obou lupičů:

„Co vás to napadlo? Vážně jste si mysleli, že mám něco za lubem?“

„Už jo, kamaráde,“ přisvědčí Karlík. „Sami bychom o tom nemluvili, kdybys nezačal. Ale že tě napadalo šlohnout tu horu zlata, to je hotovka, či ne?

Ruku na srdce Motýlku!“

„Třináct let v sobě přemílám tu pomstu, vždyť to víte. Vynásobte si těch třináct let třemi sty pětašedesáti dny, pak čtyřiadvaceti hodinami a každou hodinu šedesáti minutami, a ještě pořád nebudete mít to správné číslo, kolikrát jsem se zapřísahal, že si za své utrpení nechám zaplatit. Když jsem pak viděl tu hromadu zlata, a na takovém místě, to se ví, že jsem začal uvažovat o nějakém podniku.“

„A pak?“ řekne Simon.

„No, a pak jsem probral situaci ze všech stran a přišlo mi to hanba. Ohrozil bych tím štěstí vás všech. Možná i zničil všechno, co jste tu dokázali.

Pochopil jsem, že štěstí, které jste si vydobyli a kterého se, doufejme, jednou dočkám i já, je něco mnohem lepšího než bohatství. Tím se to zlaté pokušení rozplynulo. Buďte klidní, nic tady nepodniknu máte mé čestné slovo.“

„Výborně!“ zajásá Karlík. „Můžeme klidně a pokojně spát. Našinec přece takovému pokušení nepodlehne. Ať žije Motýlek! Ať žije Maria! Ať žije láska a svoboda! Ať žije moudrost! Byli jsme lumpové a lumpové jsme pořád, ale jen pro poldy. Teď jsme všichni zajedno, i s Motýlkem!“

Už jsem tu šest měsíců. Karlík měl pravdu. V den svatební oslavy jsem vyhrál v boji s pokušením první kolo. Od chvíle svého útěku se den za dnem spolehlivě vzdaluju od „cesty hniloby“. Příklad mých kamarádů mi pomohl k tomu, že jsem dobyl důležité vítězství sám nad sebou: dobrovolně jsem se zřekl miliónu dolarů. Získal jsem tím jistotu, že mě do budoucna něco podobného jen tak lehko nesvede. Když jsem se už jednou dokázal zříci takového bohatství, těžko mě něco přiměje změnit názor. A přece nemám v srdci pokoj.

Musím se dostat k penězům jinak než krádeží, budiž, ale musí jich být dost, abych mohl do Paříže a předložil tam účty. A to bude chtít pěkný balík!

Dzin-dzin, dzin-dzin, dzin-dzin! Čerpadla bez přestání nasávají vodu, která zaplavuje štoly. Vedro je horší než jindy. Den co den trávím osm hodin pod zemí. Dneska mám směnu od čtyř ráno do oběda. Po šichtě musím za Mariou do Callaa. Už měsíc je tam Picolino, protože tam má po ruce lékaře, který ho může denně navštěvovat. Podrobuje se tam léčbě a Maria i její sestry se o něj vzorně starají. Zajedu za ním a pomiluju se s Mariou, protože jsem ji neviděl už týden a cítím, že ji tělesně i duševně potřebuju. Stopnu si náklaďák, který mě tam doveze.

Když kolem jedné vcházím do domu, leje jako z konve. Všichni sedí kolem stolu, jen Maria zřejmě stála u dveří a čekala.

„Proč jsi nepřišel dřív? Taková doba, celý týden! Jsi úplně promoklý. Běž se nejdřív převléknout.“

Vtáhne mě do světnice, vysvleče mě a otírá velkou osuškou.

„Lehni si na postel,“ řekne. A bez ohledu na ostatní, kteří na nás tam za dveřmi čekají, padneme si do náruče. Potom usneme a teprve pozdě odpoledne, když se už začíná stmívat, přijde nás Esmeralda, Mariina zelenooká sestra, tiše probudit.

Po společné večeři mi José navrhne, abychom se šli projít.

„Enrique, tys psal policejnímu náčelníkovi, aby se informoval v Caracasu, kdy ti končí confinamiento (nucený pobyt), viď?“

„Ano, psal.“

„Už má z Caracasu odpověď.“

„Dobrou, nebo špatnou?“

„Dobrou. Tvé confinamiento skončilo.“

„Ví o tom Maria?“

„Ví.“

„Co tomu říká?“

„Žes jí vždycky opakoval, že v Callau zůstat nemůžeš. Kdy hodláš odejít?“ zeptá se po chvíli.

„Zítra. Šofér toho náklaďáku, co mě vezl, povídal, že prý zítra pokračuje do

Ciudad Bolivaru.“

José sklopí hlavu.

„Máš mi to za zlé, amigo mio?“

„To ne, Enrique. Říkal jsi od začátku, že tu nezůstaneš. Ale je mi líto Marie a mně bude taky smutno.“

„Jdu promluvit se šoférem, jestli ho seženu.“

Sehnal jsem ho. Odjíždíme zítra v devět. Jednoho pasažéra už má, Picolino tedy pojede v kabině a já vzadu na prázdných železných sudech. Běžím k policejnímu náčelníkovi pro doklady. Je to výborný chlapík, uštědří mi několik rad a popřeje hodně štěstí. Pak obejdu všechny zdejší známé, kteří mi poskytli své přátelství a pomoc.

Nejdříve v Caratalu, kde mám taky své věci. S Karlíkem se dojatě obejmeme. Jeho negrita pláče. Poděkuju oběma za jejich báječné pohostinství.

„O tom nemluv, kamaráde. Ty bys to pro mě udělal taky. Hodně štěstí.

A kdybys jel do Parízu, pozdravuj Montmartre.“

„Napíšu.“

Pak příjdou na řadu bývalí galejníci Simon, Alexandr, Marcel, André. Po rychlém návratu do Callaa se jdu rozloučit s kamarády z dolů, se zlatokopy, hledači diamantů. Každý muž či žena má pro mne dobré slovo a přeje mi štěstí. Jsem velice dojatý a tím víc si uvědomuju, že založit s Mariou společnou domácnost, tak jak to udělal Karlík a ostatní, nikdy bych se z toho pozemského ráje nedokázal vymanit.

Nejtěžší to je s Mariou.

Strávíme spolu poslední, velice divokou noc, během níž se rozkoš střídá s pláčem. Trýzeň nám působí i samo laskání. Nesmím Marii ponechat jedinou naději, že bych se kdy vrátil, to je to nejhorší. Protože bůhví, jaký osud mě při uskutečňování mých plánů čeká?

Probudil mě sluneční paprsek. Mé hodinky už ukazují osm. Netroufám si zůstat v jídelně ani na tu chvíli, než vypiju kávu. Picolino sedí na židli a pořád mu tečou slzy. Esmeralda ho oblékla a umyla. Hledám Mariiny sestry, ale nemohu je najít. Utekly, aby mě neviděly odjíždět. Na prahu stojí jen José.

Obejme mě podle venezuelského zvyku - zatímco mi tiskne ruku, druhou paži mi ovine kolem ramen - a je zrovna tak dojatý jako já. Nejsem s to promluvit a on řekne jediné dvě věty:

„Nezapomeň na nás, my na tebe nezapomeneme nikdy. Sbohem, Bůh tě ochraňuj!“

Picolino třímá svůj raneček s čistě vypranými věcmi, usedavě pláče a z jeho posunků a chrčení lze uhodnout, jak je nešťastný, že nemůže vypovědět všechna slova díků, jež má na srdci. Vedu ho pryč.

Dojdeme se svými uzlíky k řidiči náklaďáku. Páni, ten slavný odjezd do města se tedy vydařil! Náklaďák má poruchu, dneska vyjet nemůže. Musí se počkat na nový karburátor. Nezbývá nám, než se vrátit k Marii. Není těžké si představit, sjakým pokřikem nás uvítali.

„To způsobil sám dobrotivý Bůh, že se auto porouchalo, Enrique! Nech tady Picolina, a než přichystám jídlo, projdi se po vsi. To je zvláštní,“ dodá

Maria, „skoro to vypadá, že tvým osudem asi není Caracas.“

Výjdu ven a myslím na tu Mariinu poznámku. Jsem na rozpacích. Caracas, veliké koloniální město. Sice je neznám, ale z toho, co jsem o něm slyšel, mám jakousi představu. Je pravda, že mě přitahuje, ale až tam jednou budu, co si vlastně počnu kam se vrtnu?

S rukama za zády jdu zvolna přes náves. Slunce sálá jako výheň. Zamířím k jednomu almendrónu, obrovskému stromu s hustým listím, abych se schoval před nelidským žárem. Ve stínu stojí přivázaní ke kmeni dva mezci a nějaký drobný stařík na ně rovná náklad. Vidím síta na diamanty, zlatokopecké pánve na proplachování zlatonosného písku, připomínající čínské klobouky.

Všechny tyhle věci pro mne mají dosud kouzlo novosti. Hledím na ně a v duchu sním dál. Představuju si nad tím biblickým obrazem klidu a pokoje, provázeným jen zvuky přírody a starodávného života, jak asi v tu chvíli vypadá Caracas, ta vřící metropole, která mě tak láká. Všechno, co jsem o ní kdy slyšel, nabývá náhle přesných obrysů. Nic naplat, už čtrnáct let jsem neviděl velké město! Když si teď mohu dělat co chci, je to jasné, vydám se tam, a to co nejrychleji!

3 JOJO HRÁČ

Hrome, někdo tu zpívá francouzsky! Je to ten stařík. Poslouchám:

Už jsou tu staří žraloci na lup

Už vyčmuchali pach lidského těla

Hned do prvního ruka vjela

A do druhého trup, šup-šup

Ten nejrychlejší vyhraje

Ať žije právo, galejníku, adié!

Stojím jak zkamenělý. Zpěv zní táhle jako rekviem. „Šup-šup“ je rozverně ironické a slova „Ať žije právo!“ jako by vyjadřovala nepopiratelnou pravdu, jenže s posměchem typickým pro pařížské předměstí. Všechnu jejich ironii může však vycítit jen galejník.

Koukám na toho chlápka. Mrňavý jak trpaslík, všehovšudy metr pětapadesát, jak později zjistím. Jeden z nejrázovitějších galejníků, jaké jsem kdy poznal. Úplné bílé vlasy a dlouhé, šikmo přistřižené a trochu šedivější licousy. Džíny, široký kožený opasek, z dlouhého pouzdra na pravém boku visí zahnutá pažba až k slabinám. Popojdu blíž. Je bez klobouku (ten se válí na zemi), takže si mohu pohodlně prohlédnout jeho široké čelo poseté pihami, které jsou ještě červenější než jeho sluncem opečená tvář. Obočí má tak dlouhé a husté, že si je určitě musí česat. Kovově šedozelené oči se do mě bleskově zavrtají jako nebozez. Neudělám ještě ani čtyři kroky, když řekne:

„Ty máš za sebou galeje, jako, že se jmenuju Hráč.“

„Uhodls. Já jsem Motýlek.“

„A já Jojo Hráč.“

Napřáhne paži a srdečně mi stiskne ruku. Po mužsku, ne silácky, aby člověku rozdrtil prsty, ale zas ne příliš měkce, jak to většinou bývá u pokrytců a slabochů.

„Nezajdem si do baru na skleničku? Zvu tě.“

„Ne, pojď radši tamhle naproti ke mně, do toho bílého domu. Jmenuje se

Belleville jako čtvrť, kde jsem žil jako kluk. Můžem si tam v klidu požvanit.“

Uvnitř je čisto, útulno. Je to království jeho ženy, mladé, mladičké, snad jí nemůže být víc než pětadvacet. A jemu, kdoví, nejmíň šedesát! Žena se jmenuje Lola. Je to Venezuelka s matně snědou pletí.

„Vítám vás u nás,“ řekne mi s milým úsměvem.

„Díky.“

„Dvakrát anýzovku?“ zeptá se Jojo. „Jeden Korsičan mi přivezl z Francie dvě stě sáčků. Aspoň ochutnáš, jaká je.“

Lola nám naleje a Jojo do sebe obrátí naráz tři čtvrtě sklenky.

„Tak co?“ zeptá se a zabodne mi pohled do očí.

„No co? Mám ti tady snad vyklopit celý svůj život?“

„No dobrá, kamaráde! A co Jojo Hráč, to ti nic neříká?“

„Nic.“

„Jak se na člověka rychle zapomene! A přitom jsem na galejích něco znamenal! Nikdo nedokázal hodit sedmu a jedenáctku jako já, a s kostkami jen trošičku ohlazenými, ne snad s olovem, to ne! Nebylo to včera, to se ví, ale nakonec jsme přece chlapi, kteří za sebou nechají stopu, o kterých se povídá.

A přitom se, jak vidím, za pár roků na všecko zapomnělo. Opravdu jsi o mně neslyšel ani od jednoho jediného chlápka?“

Je tím úplně pohoršený.

„Na mou duši, ne.“

Znova se mi zavrtá pohledem až do žaludku.

„Tys ke galejím sotva čuchl, ani nemáš jaksepatří galejnickou patinu.“

„S galejemi v El Doradu celkem třináct let, tomu říkáš sotva čuchnout?“

„Vyloučeno! Jsi tím sotva štrejchnutý, jedině galejník pozná, že jdeš odtamtud. A dokonce i ten by se spletl, kdyby neuměl dost dobře číst v tvářích. Měl jsi na galejích lehký život, co?“

„Tak moc lehký zase ne: Ostrovy, káznice…“

„Houby, kamaráde, houby! Ostrovy? Prázdninová rekreace, chybí tam už jenom kasino! Je mi to jasné, vážený. Galeje, to pro vás bylo širé moře, krevety, rybolov, žádní moskyti a čas od času opravdické pošmáknutí: bachařova žena, kterou pitomec manžel držel moc zkrátka.“

„No, víš…“

„Ts-ts-ts, nic mi nevykládej! Já to znám. Na Ostrovech jsem sice nebyl, ale dost jsem o tom slyšel.“

Mudrlant je to možná svérázný, ale mohlo by to pro něj špatně skončit, už ho začínám mít plné zuby. Spustí znova:

„Opravdovské galeje, to byl kilometr 24. Nic ti to neříká? Bodejť taky jo.

Poznám ti na ciferníku, žes tam jakživ nepáchl. Ale já tam, kamaráde, byl. Sto chlapů, a samá běhavka. Někdo ještě stojí na nohách jiný leží, další skučí jako pes. A před nimi džungle jako učiněná zeď. Zbourat ji nedokážou, naopak, ta zeď je nakonec porazí. Kdepak pracovní tábor. Podle Trestní správy je to žumpa, pěkně schovaná v guayanském pralese, žumpa, kam se házejí lidi, kteří se odtud už nikdy nevydrápou. No vidíš, Motýlku, nic mi, kamaráde, nevykládej! Já ti na špek neskočím. Nevypadáš jako zpráskaný pes, tváře nemáš od věčného hladu propadlé, nejsi žádná lidská troska, která jen zázrakem vyvázla z pekla, nemáš ten jejich nešťastný stařecký ksicht, který je i u mladých jako rozrytý rydlem.

Nic takového na tobě nevidím. Takže to určitě odhaduju správně: byl jsi na galejích jako na Riviéře.“

Ten blbec si vážně nedá pokoj. V duchu si říkám, jak tohle setkání asi skončí.

„Kdežto já, rozumíš, já poznal žumpu, odkud se nikdo nevrací, dizenterickou hnilobu, běhavku, která člověka pomalu zničí. Motýlku, ty chudinko!

Říkám ti znova, nemáš ani zdání, co jsou to galeje. Dokonce ani já bych ti je, kamaráde, nedokázal tak přesně a pravdivě vykreslit, ale četl jsem Alberta

Londrese ten je popsal přesně tak, jak jsem ti to vylíčil.“

Bedlivě toho energií překypujícího prcka pozoruju a přemýšlím o nejlepším úhlu, z něhož mu vrazím jednu do zubů, pak ale přehodím výhybku a rozhodnu se udělat si z něho přítele. Nač se rozčilovat, třeba mi bude k něčemu dobrý.

„Máš pravdu, Jojo. O mých galejnických létech nestojí za to mluvit, vždyť jsem se nakonec vrátil tak ve formě, že je na mně pozná jenom opravdový znalec jako ty.“

„No vidíš, tak jsme se domluvili. A co teď děláš?“

„Pracuju u La Mocupia ve zlatých dolech. Osmnáct bolivarů denně, ale teď už můžu jít, kam chci. Confinamiento mi skončilo.“

„A chceš do Caracasu, znova za dobrodružstvím, to se vsadím.“

„Mám na to zálusk, to je fakt.“

„Ale Caracas je velké město, pustit se tam za dobrodružstvím, to znamená zas nějaký pěkný risk. Chceš se znova namočit, jen jsi z toho vyšel?“

„Musím předložit moc velký účet těm, co mě poslali na galeje: poldům, svědkům, prokurátorovi. Třináct flastrů za delikt, který jsem nespáchal, nejdřív Ostrovy, ať už si o nich myslíš co chceš, a pak Svatojosefská káznice, kde jsem prožil ta nejhroznější muka, jaká si nějaký systém vůbec může vymyslet.

Nezapomeň, že mě zabásli ve čtyřiadvaceti.“

„Do prdele! To tě okradli o celé mládí. A vážně nevinný, nebo to ještě pořád zatloukáš?“

„Nevinný, Jojo. Při památce mé matky.“

„Páni! To se teda těžko stráví. Ale jestli potřebuješ balík, aby sis mohl vyřídit účty, nemusíš kvůli tomu do Caracasu, pojď se mnou.“

„A kam?“

„Na diamanty, člověče. Na diamanty! Tohleto je velkodušný stát. Jediný na světě, který ti dovolí svobodně hledat v hlubinách země zlato nebo diamanty.

Jen s tou podmínkou, že nepoužiješ žádný stroj. Smíš mít jen lopatu, rýč a síto.“

„A kde je to eldorádo? Nemyslím samozřejmě to, ze kterého jsem přišel.“

„Daleko, dost daleko v džungli. Několik dní na mezku, pak na piroze a nakonec pěšky s bagáží na zádech.“

„To není zrovna hračka.“

„Ale je to každopádně jediný způsob, jak přijít k pořádnému balíku prachů.

Když kápneš na žílu, v tu ránu je z tebe boháč. Můžeš mít ženské, co kouří a válejí se v hedvábí. Nebo si můžeš vyřídit účty.“

A Jojo není k zastavení. Všecek se rozohnil, rozvášnil, oči mu žhnou.

Vysvětluje mi, co už znám z dolů, že totiž taková žíla je jen kousíček půdy, ne větší než sedlákův kapesník, na kterém se však jakýmsi tajemným přírodním pochodem nahromadily diamanty v hodnotě sta, dvou set, pěti set až tisíce karátů. Stačí, aby nějaký zlatokop někde v zapadlé končině kápl na žílu, a už to frčí! Lidi se začnou hrnout ze všech čtyř světových stran, jako by jim o tom podal zprávu nějaký nadpřirozený telegraf. Nejdřív je jich deset, vzápětí sto, pak tisíc. Větří zlato a diamanty jako hladový pes kost nebo kus shnilého masa. Dokonce stačí, aby někdo prostě našel víc diamantů než obvykle. Hned se začnou hrnout ze severu, jihu, východu i západu lidé všech národností.

Nejdřív Venezuelci. Životem zklamaní lidé bez řemesla, které už nebaví kopat věčně příkopy za dvanáct bolivarů denně. A tak naslouchají vábivému zpěvu džungle. Už nechtějí, aby jejich rodina žila v králičím kotci, a přestože dobře vědí, v jakém příšerném podnebí a ovzduší budou pracovat od slunka do slunka, odsoudí sami sebe na několik let do pekla. Ale z toho, co pošlou domů, zařídí si jejich žena světlý prostorný dům, děti budou dobře živené, budou moci navštěvovat školu a dokonce i studovat.

„Z výtěžku žíly?“

„Nebuď vrták, Motýlku! Kdo padne na žílu, ten už se do dolů nevrátí. Je z něho boháč na celý zbytek života, ledaže by se radostí zbláznil a začal krmit svého mezka stovkami máčenými v kmínce nebo anýzovce. Ne, já ti tu povídám o docela obyčejném člověku, který nachází každý den drobné, třeba i docela mrňavé diamanty. Ale to málo je pořád desetkrát nebo patnáctkrát víc, než co by vydělal ve městě. Navíc si odepře i ty nejzákladnější životní potřeby, protože tam v těch končinách se všecko platí zlatem nebo diamanty.

Ale své rodině zato poskytne lepší život než dřív.“

„A co ti ostatní?“

„Všechny možné rasy. Z Brazílie, Britské Guayany, z Trinidadu, samí uprchlíci, kteří už se nechtějí dát sprostě vykořisťovat v továrnách nebo na bavlníkových a jiných plantážích. A pak taky opravdoví dobrodruzi, kterým se volně dýchá jen v prostorách bez hranic a jsou kdykoli ochotni dát všechno v sázku za jednu pořádnou výhru: Italové, Angličané, Španělé, Francouzi,

Portugalci, zkrátka chlapci z celého světa! Hrome, neumíš si ani představit, jaká cháska se dokáže nahrnout do té zaslíbené země, kam Pánbůh sice nasadil piraňu, anakondu, moskyty, malárii a žlutou zimnici, ale rozsypal tam po zemi taky zlato, diamanty, topasy, smaragdy a spol.! Dobrodruzi z celého světa se tam doslova řítí, voda v děrách jim sahá až po břicho, ale oni necítí slunce ani komáry, hlad ani žízeň, a jen kopají, trhají a drtí mazlavou hlínu a neúnavně ji znovu a znovu na sítu propírají, aby našli diamant. A potom,

Venezuela je obrovská, a v džungli nepotkáš nikoho, kdo by na tobě chtěl papíry. Čili kromě lákadla diamantů tam máš taky jistotu, že ti dají poldové zaručeně pokoj. Ideální místo, kde si může pronásledovaný trochu vydechnout.“

Jojo domluvil. Nezapomněl na nic, vím teď všechno. Po minutce přemýšlení řeknu:

„Jeď sám, Jojo. Tahle titánská práce by mi asi neseděla. Vydržet v takovém pekle, to chce svatý zápal, takový člověk musí věřit v žílu jako v Pánaboha!

Ano, jeď sám. Já si budu hledat žílu v Caracasu.“

Znova se do mě zabodne jeho neúprosný pohled:

„No jasně, ty ses nezměnil. Mám ti říct, co si doopravdy myslím?“

„Řekni.“

„Chceš z Callaa pryč, protože ti nedá spát ta nehlídaná hromada zlata v La

Mocupii. Mám pravdu či ne?“

„Máš.“

„A necháš ji na pokoji, protože nechceš komplikovat život starým galejníkům, kteří tady žijí na odpočinku. Mám pravdu či ne?“

„Máš.“

„A myslíš si, že najít žílu tam, jak jsem ti říkal, na to, že je hodně povolaných, ale málo vyvolených. Ano nebo ne?“

„Přesně tak.“

„A najdeš si žílu radši v Caracasu, hezky bez práce, diamanty pěkně vybroušené, u nějakého klenotníka nebo obchodníka s drahými kameny.“

„Možná, ale jisté to není. Ještě se uvidí.“

„Ty jsi vážně dobrodruh, a jakživ nezmoudříš.“

„Kdoví. Ale nezapomeň, že mi pořád nedá pokoj ta jedna věc, pomsta.

Kvůli tomu bych myslím udělal cokoliv.“

„Dobrodružství nebo pomsta, potřebuješ zkrátka prachy. Tak pojď se mnou do pralesa. Je to něco ohromného, uvidíš.“

„S lopatou a krumpáčem? To pro mě nic není!“

„Máš horečku, Motýlku? Nebo se ti to, že si od včerejška můžeš jít, kam chceš, vrazilo do hlavy?“

„Ani mi nepřipadá.“

„Zapomněl jsi totiž na to hlavní: že mi říkají Jojo Hráč.“

„No dobře, tak jsi profesionální hráč, ale nechápu, proč bychom se kvůli tomu měli dřít jak dobytek.“

„Já taky ne,“ řekne a popadá se smíchy za břicho.

„Cože, tak my bychom nešli do dolů dobývat diamanty? Ale kde bychom je potom vzali?“

„Z kapes horníků.“

„A jak?“

„Tak, že bychom každou noc hráli a občas taky prohráli.“

„Už to chápu, kamaráde. Kdy vyrazíme?“

„Minutku počkej.“

Ohromně spokojený, jak na mě zapůsobil, rozvážně vstane, odtáhne stůl doprostřed místnosti, prostře na něj vlněnou přikrývku a vytáhne šest párů kostek: „Dobře se na ně podívej.“ Prohlížím je pečlivě. Olověnou zátěž určitě nemají.

„Nikdo nemůže říct, že jsou šmrncnuté, či ano?“

„Ne, nikdo.“

Vytáhne z plstěného pouzdra posuvné měřítko a podá mi je:

„Poměř je.“

Jedna strana je sotva o desetinu milimetru opilovaná a pečlivě uhlazená.

Není to ani za mák vidět.

„Zkus udělat sedm nebo jedenáct.“

Rozhodím kostky. Ani sedm, ani jedenáct.

„Teď já.“

Jojo schválně trochu nakrčí přikrývku. Vezme kostky do konečků prstů.

„Tomuhle se říká pinzeta,“ řekne. „A hopla! A sedm! A jedenáct! A jedenáct! A sedm! Chceš šest? Šup, a je tu šest! Šest ze čtyř a dvou, nebo z pěti a jedné? Hopla, jak račte!“

Koukám na to jako uhranutý. Něco úžasného, jakživ jsem takový fígl neviděl. Nepozná se vůbec nic.

„Hraju anglickou odjakživa, kamaráde. Ostřílel jsem se na Vršku* už v osmi letech. A víš, kde jsem si troufl vyrukovat s podobnými kostkami?

V herně na Východním nádraží, když tam ještě býval Roger Kopyto a spol.“

„Pamatuju se. Chodili tam podaření vykukové.“

* Montmartre (pozn.překl.)

„To si piš! A kromě gangsterů, zlodějů a pasáků byli mezi zákaznictvem taky slavní poldové, třeba Hezoun Jojo, fízlák od Madeleiny, a specialisti na hazardní hru. A skočili na špek jako všichni ostatní. Tahle ,investice` nevybouchne, jak vidíš.“

„To je fakt.“

„Nebezpečné to tam bylo stejně jako tady, rozumíš. Maníci na Východním nádraží dokázali vytáhnout bouchačku stejně rychle jako zlatokopové. S jedním rozdílem: v Paříži chlap vystřelí a kouká se ztratit. V dolech se nehne z místa. Polda nikde žádný, zákony dělají horníci.“

Zmlkne, pomalu vyprázdní sklenici a řekne: „Tak co, Motýlku, jdeš se mnou?“

Dlouho se nerozmýšlím. Věc mě láká. Riskantní to určitě je, tamější hošani nebudou žádní andílci. Ale dal by se tam možná shrábnout pěkný balík. Tak si tedy, Motýlku, vsadíš na Joja! Odpovím:

„Kdy vyrazíme?“

„Jestli chceš, tak zítra odpoledne v pět, až přejde nejhorší vedro. Do té doby si všechno připravíme. Zpočátku budeme cestovat v noci. Máš bouchačku?“

„Nemám.“

„Pořádnou kudlu?“

„Taky ne.“

„Tak se nestarej, něco ti opatřím. Čau!“

Cestou domů myslím na Mariu. Když pújdu do pralesa, bude jí to určitě milejší, než kdybych odjel do Caracasu. Svěřím ji Picolina. A zítra hurá za diamanty! A sedm, a jedenáct! Once, sieste! Seven, eleven!… Už v tom jedu, teď už jen zbývá naučit se číslice na kostkách španělsky, anglicky, portugalsky a italsky. Ostatní se uvidí.

Doma najdu Josého. Řeknu mu, že jsem si to rozmyslel, Caracas že prozatím odložím a jedu s jedním starým bělovlasým Francouzem jménem Jojo za hledači diamantů.

„A pojedeš s ním jako co?“

„Jako společník, samozřejmě.“

„Dělí se se společníkem vždycky napůl.“

„Tak se to dělá. Ty jsi některé z jeho společníků znal?“

„Tři.“

„Vydělali hodně?“

„To nevím. Asi ano. Každý z nich jel třikrát nebo čtyřikrát.“

„A potom?“

„Potom už se nevrátili.“

„Proč? Usadili se v dolech?“

„Kdepak, jsou mrtví.“

„Ne! Nějaká nemoc?“

„Zabili je horníci.“

„Cože!… Ale ten jeden se z toho dostal vždycky.“

„Jo, ale ten je hrozně mazaný. Nikdy nevyhraje moc, nechá vyhrávat společnika.“

„Jasně. Takže v nebezpečí je ten druhý, on sám ne. To je vždycky dobré vědět, José. Díky.“

„Takže tam nepojedeš, když to teď víš?“

„Ještě ti položím jednu otázku, ale odpověz mi upřímně: existuje doopravdy možnost, že se člověk vrátí po dvou nebo po třech výpravách s hromadou peněz?“

„Jistě.“

„Jojo je tedy bohatý. Tak proč se tam ale vrací? Viděl jsem ho, jak rovnal náklad na mezky.“

„Za prvé, jak už jsem ti řekl, on nic neriskuje. A za druhé, určitě nikam nejel. Mezci patří jeho tchánovi. Rozhodl se vydat za diamanty, protože tě potkal.“

„Ale co ty věci, které nakládal nebo se k tomu alespoň chystal?“

„Kdo ti říká, že to bylo pro něho?“

„Ale jdi! Poradíš mi ještě něco?“

„Nejezdi.“

„To ne. Už jsem se rozhodl. Tak co?“

José nachýlí hlavu, jako by se soustřeďoval. Uběhne dlouhá minuta.

Nakonec zvedne rozjasněnou tvář. S jiskřičkami škodolibosti v očích pomalu spustí, odděluje přitom každou slabiku:

„Poslechni si radu muže, který to prostředí vyvrženců dobře zná: pokaždé, když bude sázka hodně, ale doopravdy hodně vysoká, když bude před tebou ležet opravdu velká hromada diamantů a všichni budou rozpálení hrou, ve chvíli, kdy to nikdo nebude čekat, honem se zvedni i s tím, cos vyhrál. Řekni, že máš bolení, a vrhni se na záchod. Už se samozřejmě nevrátíš a přespíš tu noc někde jinde.“

„To není špatné, José. Poraď mi ještě něco.“

„Nákupčí v dolech platí sice za diamanty mnohem míň než v Callau nebo v Ciudad Bolivaru, ale na to nehleď a prodej každý den všecky diamanty, které vyhraješ. Peníze však neber. Nech si vystavit potvrzenky na své jméno, aby sis je mohl vyzvednout v Callau nebo v Ciudad Bolivaru. S cizími bankovkami udělej totéž. Vysvětlíš to tak, že se bojíš, abys jednoho dne neztratil všecko, cos vyhrál, a tak radši nic neriskuješ a necháváš si u sebe jen málo.

A budeš to vykládat kdekomu, aby se to dobře vědělo.“

„A pak mám šanci se vrátit.“

„Ano, když Pánbůh dá, máš šanci vrátit se živý.“

„Díky, José. Buenas noches.“

Ležím pak nasycen láskou v Mariině náručí, hlavu opřenou o důlek v jejím rameni, a cítím, jak mě její dech hladí po tváři. Než zavřu oči, ve tmě před sebou vidím velikou hromadu diamantů. Lehce, jako bych si s nimi hrál, je posbírám a uložím do malého plátěného váčku, jaký nosí horníci, pak se rázem zvednu, rozhlédnu se dokola a řeknu Jojovi: „Podrž mi místo, musím na záchod. Hned jsem zpátky.“ A usnu s obrazem Josého šibalských, jiskřících a zářivých očí, jaké mívají jen bytosti velice blízké přírodě.

Dopoledne je za chvilku pryč. Všechno je zařízeno. Picolino tady zůstane, bude tu mít dobrou péči. Se všemi se obejmu. Maria září. Ví, že když jdu do dolů, musím zase tudy zpátky, kdežto ten, kdo odejde do Caracasu, už se nikdy nevrací.

Maria mě doprovodí až na místo schůzky. Je pět hodin. Jojo už tam čeká v plné formě.

„Ahoj, bráško! Všecko v pořádku? Jsi přesný, to je dobře. Slunce za hodinu zapadne. Je to tak lepší. V noci člověk zaručeně nepotká nikoho, kdo by ho mohl sledovat.“

Dlouze zulíbám svou lásku a vyskočím na mezka. Jojo mi přitáhne třmeny, a když se už chystáme vyrazit, Maria řekne:

„Hlavně nezapomeň jít včas na záchod, mi amor!“

Pobídnu patou mezka a rozchechtám se:

„Ty malá podvodnice, ty posloucháš za dveřmi!“

„To je normální, když má člověk někoho rád.“

A vyjeli jsme, Jojo na koni, já na mezku.

Prales má své cesty, říká se jim „píky“. Taková píka je něco jako chodba široká alespoň dva metry, která vznikla postupným prosekáváním vegetace a je udržována mačetami všech, kdo tudy projíždějí. Napravo i nalevo dvě stěny zeleně. Nahoře klenba z miliónů rostlin, ale tak vysoká, že se na ni nedosáhne mačetou ani ve stoje na koni. Takzvaná selva, což je zdejší název tropického lesa. Tvoří ji neproniknutelná spleť dvou druhú vegetace. Nejdřív směs lián, stromů a rostlin nepřesahujících přibližně šest metrů. A nad tím, asi tak ve výšce dvaceti až třiceti metrů, veliké, majestátní koruny obrovských stromů, které rostou pořád výš a výš za sluncem. Jejich vrcholky jsou zalité jasem, ale listů rozložitých a velice hustých větví je doslova jako stěna, která propouští na všechno, co je pod ní, jen světlo velice ztlumené. Ta nádherná příroda tropického pralesa roste s výbušnou silou do všech stran. Takže kdo jede píkou na koni, musí držet jednou rukou otěže, v druhé mačetu a neustále přesekávat všecko, co přečnívá do cesty a brání v pochodu. Každá píka, po které se aspoň trochu chodí, vypadá doslova jako dobře udržovaná chodba.

Nic neposkytne člověku, je-li dobře vybaven, takový pocit svobody jako pobyt v džungli. Cítí se srostlý s přírodou podobně jako divoká zvěř.

Postupuje opatrně a zároveň s neomezenou důvěrou v sebe. Jako by byl ve svém prapřirozeném živlu, a přitom je ve střehu všemi smysly, sluchem, čichem. Oči neponechá na okamžik v klidu, neustále pozoruje všechno, co se hýbe. V džungli existuje jen jeden statečný nepřítel: zvíře všech zvířat, to nejinteligentnější nejkrutější, nejzáludnější, nejlačnější, nejodpornější a také nejnádhernější, člověk.

Putovali jsme celkem zdárně celou noc. Ale ráno, když jsme se trochu napili kávy z termosky, najednou se ten zatracený mezek začne courat, takže je chvílemi za Jojem skoro sto metrů. Marně ho píchám do zadku různým trním, nic naplat! A Jojo tomu dává ještě korunu: „Ty neumíš jezdit na koni, člověče! Vždyť na tom nic není. Podívej se!“ Dotkne se své herky jenom zlehka patou a ta už cválá. A Jojo se vztyčí ve třmenech a začne hulákat: „Jsem kapitán Cook!“ Nebo: „No tak, Sancho? Kdepak jsi? Neumíš se držet svého pána, dona Quichota?“

Míchá mě to a snažím se všemi prostředky mezka popohnat. Konečně mám nápad. Připadá mi fantastický a mezek se dá taky okamžitě do cvalu. Pustil jsem mu do ucha drobek ze žhavého konce cigarety. Pádí jako čistokrevník a já triumfuju, předjedu dokonce „kapitána Cooka“ a cestou ho pozdravím.

Mezek je ovšem zvíře jankovité a cval netrvá dlouho. Zničehonic mě přirazí ke stromu, div mi nerozmačká nohu, a už se válím po zemi, v zadku plno trnů nevím už z jaké rostliny. A Jojo, ten starý pitomec, načisto zapomene, že už má let jako Metusalém, a chechtá se jako dvacetiletý!

Pak se začnu honit za mezkem (dvě hodiny), ten vyhazuje, pšouká atakdál.

Úplně bez dechu, polomrtvý únavou a vedrem a zadnici samý trn vyšplhám konečně tomu potomku bretaňských mulů na hřbet. Teď už ho nechám, ať si klidně jde, jak chce. První kilometry na něm ani nesedím, ležím na jeho hřbetě a vyškubávám si trny, které mě pálí jak oheň.

Druhý den zanecháme uminuté zvíře v jednom hostinci, v takzvané posada.

Po dvou dnech cesty na piroze a dlouhé celodenní chůzi s tornami na zádech konečně přijdeme do diamantových dolů.

Hodím ranec na stůl z kulatin před jednou restaurací pod širým nebem.

Nemohu dál a starého Joja, který mě s lehounce oroseným čelem výsměšně pozoruje, bych nejradši na místě uškrtil.

„Tak co, bráško, dobrý?“

„Ale jo, starouši, dobrý. Proč by nebylo? Ale něco mi řekni: nač jsem musel celý den vláčet lopatu, krumpáč a síto, když stejně nebudeme dolovat?“

Jojo se zatváří smutně:

„Tos mě zklamal, Motýlku. Trochu přemýšlej. Co by tu asi chtěl člověk, který by přišel bez nářadí? Přesně tak by se ptaly ty stovky párů očí, co teď pozorují tvůj příchod do vesnice štěrbinami mezi prkny a plechy svých baráků. Když jsi takhle vybavený, nikdo se ptát nebude. Jasné?“

„Jasné, starouši.“

„Já sice nic nenesu, ale je to taky tak. Představ si, že bych přišel s rukama v kapsách a jenom rozložil hru. Co by si asi horníci a jejich ženské řekli, no,

Moty? Že je ten starý Francouz profesionální hráč. Jenže uvidíš, co udělám.

Zkusím tady někde sehnat starší motorovou pumpu, nebo si ji nechám poslat.

K tomu asi dvacet metrů silných trubek a dvě nebo tři ,vaničky`. Vanička je dlouhá dřevěná bedna rozdělená na oddíly provrtané dírami. Pumpa vycucne bahno, žene je do vaničky, a tak se dá se sedmičlennou četou promýt padesátkrát víc zeminy, než kolik dokáže dvanáct mužů se starobylým nářadím.

A za ,strojní prostředek` se to přitom nepovažuje. Jako majitel pumpy shrábnu jednak pětadvacet procent z výtěžku, a jednak tím vysvětlím, proč tady jsem. Nikdo nemůže říct, že se živím hrou, když mě živí pumpy. Ale jsem taky hráč, a tak celou noc hraju. Sám přece nepracuju, takže to je normální.

Už chápeš?“

„Je to jasné jak facka.“

„Tos mě potěšil. Dvakrát fresco, seňora!“

Mohutná, ale přívětivá matróna s pletí jen lehce zabarvenou nám přinese po sklenici světle čokoládové tekutiny s ledem a kolečkem citrónu.

„Osm bolivarů, hombres.“

„Víc jak dva dolary! Do prdele, v tomhle zapadákově není život laciný!“

Jojo zaplatí.

„Tak jak to tu chodí?“

„Jakž takž.“

„Jsou, nebo nejsou.“

„Lidstva hromada. Ale diamantů málo moc málo. Za ty tři měsíce, co to tu objevili, se sem nahrnulo na čtyři tisíce lidí. Na tak málo diamantů je to moc.

A co on,“ dodá a pokyne ke mně bradou. „Němec, nebo Francouz?“

„Francouz. Je tu se mnou.“

„Chudák!“

„Proč chudák?“ zeptám se.

„Protože je škoda, aby takový mladý a hezký mládenec umřel. Kdo přijde s Jojem, ten nikdy nemá štěstí.“

„Drž hubu, stará! Tak jdem, Moty.“

Když vstáváme, matróna mi řekne místo pozdravu: „Dej si na sebe pozor.“

O tom, co mi řekl José, jsem se samozřejmě nezmínil a Jojovi je moc divné, že mi matrónina slova nevrtají v hlavě. Na nic se neptám, i když cítím, že na to čeká. Je z toho zřejmě nesvůj a úkosem po mně mrká.

Barák pro nás Jojo najde celkem brzo, jenom sem tam trochu poklábosí s lidmi. Tři místnůstky, kroužky na visutá lůžka, kartónové bedny. Na jedné z nich prázdné láhve od piva a rumu, na další otlučené umyvadlo a konev s vodou. Na pověšení věcí jsou tu natažené provazy. Podlaha je hliněná, velice čistá. Stěny cimry tvoří prkna z obalových beden. Dosud lze na nich číst:

Mýdlo Camay, Aceite Branca, Mléko Nestlé atd. Každá místnost měří asi třikrát tři metry. Okna žádná. Doslova se dusím a svléknu si košili.

Jojo se otočí, přímo to s ním cukne:

„Přeskočilo ti! Co kdyby někdo vešel? Stačí ten tvůj ksicht, jestli vylezeš ještě s tetováním, člověče, tak můžeš rovnou všem rozhlásit, že jsi lump!

Koukej se držet, prosím tě!“

„Ale vždyť se tu div nezadusím, Jojo!“

„To přejde, zvykneš si. Hlavně se držet, ksakru! Držet!“

Musím se přemáhat, abych se nesmál. Tenhle Jojo je doopravdy k nezaplacení.

Zbouráme jednu přepážku, abychom udělali ze dvou místností jednu.

„Tady bude kasino,“ řekne Jojo se smíchem.

Je z toho sál šestkrát tři metry. Zameteme podlahu, seženeme tři veliké bedny, rum a papírové pohárky. Jsem už zvědavosti celý pryč, jak bude hra probíhat.

Nečekám dlouho. Navštívíme pár bídných výčepů, abychom „navázali kontakt“, jak říká Jojo, a vzápětí už všichni vědí, že se u nás večer v osm hraje hazard. Poslední bistro, které navštívíme, je baráček se dvěma stolky pod širým nebem, čtyřmi lavicemi a karbidovou lampou pověšenou ve větvích.

Hospodský, mohutný ryšavý obr neurčitého věku, roznáší beze slova punč.

Když už odcházíme, přistoupí ke mně a řekne francouzsky: „Nevím, kdo jsi, a vědět to nechci. Jen jednu radu: až se tu budeš chtít vyspat, klidně přijď. Já tě ohlídám.“

Francouzsky sice mluví prapodivně, ale podle výslovnosti poznám, že je z Korsiky.

„Korsičan?“

„Ano. Dobře víš, že Korsičan nikdy nezradí. To není jako někteří chlápci ze severu,“ dodá s významným úsměvem.

„Díky, jsem rád, že to vím.“

K sedmé rozsvítí Jojo karbidovou lampu. Na zemi jsou prostřené dvě přikrývky. Židle žádné. Hráči buď zůstanou stát, nebo si sednou na zem s nohama složenýma pod sebou. Rozhodli jsme se, že já dnes večer hrát nebudu.

Jenom pozorovat.

Už přicházejí. Držky jak na výstavu. Drobných mužů je tu málo, většinou samí obři s vousem a knírem. Ruce i tváře mají čisté a nijak nepáchnou, ačkoli mají oblečení samou skvrnu a už doopravdy zchátralé. Ale košili, většinou s krátkým rukávem, má bez výjimky každý bez poskvrnky.

Uprostřed koberce čeká osm pěkně vyrovnaných párů kostek, každý v malé krabičce. Jojo mě požádá, abych hráčům rozdal papírové pohárky. Je jich tu asi dvacet. Nalévám rum. Ani jeden z chlápků nenaznačí lehkým pozvednutím hrdla láhve, že má dost. Jen na první nalití padly hladce tři láhve.

Každý beze spěchu trochu upije, postaví si pohárek před sebe a vedle něho položí tubu od aspirinů. Mají v nich diamanty, to už znám. Proslulý plátěný váček nevytáhl nikdo. Starý roztřesený Číňan před sebe postavil malé klenotnické váhy. Moc se nemluví. Muži jsou otupení dřinou a žhavým sluncem, na kterém někdy stojí, po břicho ve vodě, od šesti ráno až do západu.

No vida, už se to začíná hýbat. Jeden, dva, pak tři hráči si vezmou po páru kostek, pozorně je prohlížejí, přikládají těsně jednu k druhé, podají je sousedovi. Všechno se zdá zřejmě v pořádku, hodí kostky zpátky na přikrývku bez jediné poznámky. Jojo každý pár sebere a vrátí do krabičky, jen poslední nechá ležet na přikrývce.

Někteří muži si svlékli košile a teď si naříkají na komáry. Jojo mi řekne, abych zapálil pár hrstí vlhké trávy, že je kouř trochu zažene.

„Kdo začne?“ řekne mohutný chlapík s bronzovou pokožkou Indiána, hustým, kudrnatým černým vousem a s nevydařenou květinou vytetovanou na pravé paži.

„Třeba ty, jestli chceš,“ řekne Jojo.

Gorila - tak ten chlap opravdu vypadá - vytáhne z opasku pobitého stříbrnými cvočky obrovský svazek papírových bolivarů stažený gumičkou.

„Kolik vsadíš pro začátek, Chino?“ řekne kdosi jiný.

„Pět set bolos (zkratka bolivarů).“

„Tak pět set.“

A kostky už se kutálejí. Vyjde osm.

„Tisíc bolos, že neuděláš osm z dvakrát čtyř,“ řekne další hráč.

„Beru.“

Chino hodí pět a tři. Jojo prohrál. Partie probíhá pět hodin bez jediného výkřiku, bez protestu. Zdejší muži jsou doopravdy neobyčejní hráči. Jojo prohrál během noci sedm tisíc bolos a jeden kulhavý chlápek přes deset tisíc.

Původně bylo rozhodnuto skončit o půlnoci, ale společně se dohodnou pokračovat ještě hodinu. V jednu Jojo oznámí poslední kolo.

„Já jsem hru otevřel,“ řekne Chino a vezme kostky. „Tak ji taky zavřu.

Vsadím všechno, co jsem vyhrál, devět tisíc bolivarů.“

Sázejí proti němu bankovky a diamanty. Sází celá řada hráčů a Chino hodí.

Padne mu rovnou sedmička.

Při tom velkolepém vrhu to poprvé všeobecně zašumí. Muži vstávají:

„Pojďme spát.“

„Tak jsi to viděl, bráško?“ řekne Jojo, když jsme sami.

„Ano, a hlavně jsem viděl ty vypečené držky. A každý je ozbrojený hned dvakrát, bouchačka a dýka. Někteří dokonce seděli na mačetě, a pěkně nabroušené, určitě by jen mávli a ušmiknou ti hlavu.“

„To je fakt, ale zažil jsi už jiné věci.“

„Vedl jsem hru na Ostrovech, ale stejně ti řeknu, takový pocit nebezpečí jako dneska v noci jsem nepoznal jakživ.“

„Otázka zvyku, bráško. Zítra si zahraješ taky a shrábnem výhru, to je hotovka. Které z nich je potřeba mít nejvíc na mušce, co myslíš?“

„Brazilce.“

„No výborně! Správný chlap se pozná podle toho, jak rychle dovede vyčíhnout, kdo by ho mohl během vteřiny ohrozit na životě.“

Zamkneme dveře (na tři obrovské závory), skočíme do visutých lůžek a já koukám honem usnout, než se rozpoutá Jojovo chrápání. Druhý den nádherné slunce, ani jediný mráček, ani jediný náznak vánku. Procházím se po té zvláštní vesnici. Všichni jsou přívětiví. Chlapi mají sice držky, že z nich jde strach, to ano, ale z toho, jak dovedou promluvit, ať je to v které chce řeči, člověk okamžitě cítí lidské teplo. Vyhledal jsem ryšavého obra z Korsiky.

Jmenuje se Miguel. Hovoří velice čistou venezuelštinou, ale tu a tam se v jeho větě objeví anglické nebo portugalské slovo, jako kdyby spadlo z nebe.

Teprve když spustí lámanou francouzštinou, vyvstane jeho domovský přízvuk a je okamžitě zřejmé, že jde o Korsičana. Upíjíme kávu, kterou ukmochtila mladá mestička. Obr mi během hovoru řekne:

„Odkud ses tu vzal?“

„Po tom, cos mi včera nabídl, ti nemohu lhát. Z galejí.“

„Aha, uprchlík? Dobře, žes mi to řekl.“

„A ty?“

Narovná se v celé své dvoumetrové výšce a v jeho tváři, typické tváři zrzka, se rozhostí jakýsi nesmírně vznešený výraz.

„Já jsem taky uprchlík, ale ne z Guayany. Já utekl z Korsiky, aby mě nezatkli. Jsem bandita, z dúvodů cti.“

Jeho tvář, rozzářená oprávněnou hrdostí, že je poctivý člověk, na mě zapůsobí. Pohled na toho počestného banditu je skutečně velkolepý.

„Korsika je ráj na světě,“ pokračuje, „jediná země, kde muži dovedou nasadit život jen pro čest. Nemyslíš?“

„Nevím, jestli je jediná, ale upřímně si myslím, že mezi makisty je víc čestných lidí než banditů.“

„Bandity z města nemám rád,“ řekne zamyšleně.

Načrtnu mu v několika slovech své osudy a řeknu, že se hodlám vrátit do

Francie, abych předložil účty.

„Máš pravdu, ale pomsta je jídlo, které se jí studené. Musíš na to opatrně, bylo by strašné, kdyby tě čapli, ještě než se pomstíš. Jsi tady se starým

Jojem?“

„Ano.“

„Je to slušný člověk. Někdo o něm říká, že hraje až moc šikovně, ale já myslím, že nešvindluje. Znáš ho už dlouho?“

„Moc ne, ale to je jedno.“

„Víš, Moty, když někdo pořád hraje, musí toho nakonec umět víc než ostatní, ale jedna věc mi kvůli tobě leží v hlavě.“

„Jaká?“

„Dvakrát nebo třikrát už se stalo, že jeho společníka zabili. Proto jsem ti včera říkal, že tu můžeš přespat. Dávej si dobrý pozor, a jakmile by ses cítil v nebezpečí, klidně přijď.“

„Díky, Migueli.“

Ano, zvláštní vesnice, zvláštní směs lidí ztracených v pralese, žijících uprostřed jeho výbušné přírody tím nejchudším způsobem. Každý z nich má svůj příběh. Je nádherné je vidět, poslouchat. Střechu na barácích mají leckdy jen z palem nebo zinkových plechů, které se sem dostaly bůhví jak. A zdi? Z kartónových či dřevěných beden a někdy dokonce jen z hadrů. Postel žádná, jen visutá síť. Lidé tu spí, jedí, myjí se i milují skoro na ulici. Ale nadzvednout cíp plechu nebo se podívat štěrbinou v prknech, co se děje uvnitř, to by nikdo neudělal. Soukromí druhého člověka je tu v té největší úctě. Když chcete někoho navštívit dojdete k jeho domu nanejvýš na dva metry a místo zazvonění vykřiknete: „Je někdo doma?“ Když tam někdo je a nezná vás, řeknete

„Gentes de paz!“, což znamená něco jako „Jsem přítel.“ Pak se ten někdo objeví a laskavě vám řekne: „Adelante. Esta cesa es suya.“ (Vstupte, dům je váš.)

Pevný dům sroubený z těsně nakladené kulatiny a před ním stůl. Na stole náhrdelníky z přírodních perel z ostrova Marguerite, několik valounů surového zlata, pár hodinek, kožených nebo pružných ocelových hodinkových náramků a spousta budíků.

Mustafovo klenotnictví.

Za stolem sedí starý Arab příjemné tváře. Chvíli si povídáme, je to

Marokánec a ve mně poznal Francouze. Protože je pět večer, zeptá se:

„Jedl jsi?“

„Ještě ne.“

„Já taky ne, zrovna jsem se chystal. Chceš pojíst se mnou…?“

„S radostí.“

Mustafa je srdečný, milý, dokonce veselý. Strávím s ním báječnou hodinu.

Není zvědavý, neptá se mě, odkud přicházím.

„To je divné,“ řekne: „Doma jsem Francouze nemiloval, a tady je mám rád. Poznal jsi někdy nějaké Araby?“

„Spoustu. Byli mezi nimi moc dobří chlapci a taky velcí mizerové.“

„Jako ve všech rasách. Já se počítám mezi ty dobré. Je mi šedesát, mohl bych být tvým otcem. Měl jsem třicetiletého syna, zabila ho přede dvěma lety rána z pušky. Byl to hezký chlapec a hodný.“

V očích má slzy.

Jak ho tak, chudáka, dojatého vzpomínkou na syna, vidím, položím mu ruku na rameno a vzpomenu přitom na svého vlastního otce, kterému se tam někde v Ardéche, kde žije ze své penzičky, taky zarosí oči, když o mně mluví.

Chudák tatínek! Kde asi je, co dělá? Určitě žije, to cítím. Doufejme, že ho válka nijak nezasáhla.

Mustafa mě pozve, ať s ním příjdu pojíst, kdykoli budu chtít a vůbec ať klidně příjdu, kdybych cokoli potřeboval, že mu tím udělám jen radost.

Za chvíli bude noc, za všechno mu poděkuju a zamířím zpátky k našemu baráku. Hra za chvíli začne. Po setkání s Miguelem a Mustafou je mi teplo u srdce.

Nemám ze své první partie žádné obavy. „Kdo nic neriskuje, nic nemá,“ řekl mi Jojo. Má pravdu. Jestli chci vyhodit dům číslo 36 na Zlatnickém nábřeží do povětří a zařídit všechno ostatní, potřebuju prachy, hromadu prachů. A brzo je taky budu mít, to je na beton.

Protože máme sobotu a nedělní odpočinek je horníkům svatý, hra začne až v devět večer a potrvá do svítání. Sešla se spousta lidí, pro jednu místnost až moc. Dovnitř je rozhodně všechny vzít nemůžeme Jojo z nich tedy vybere ty, kdo mohou sázet hodně vysoko. Je jich čtyřiadvacet, ostatní budou hrát venku. Zajdu k Mustafovi, který mi velice ochotně půjčí veliký koberec a karbidovou lampu. Kdykoli během hry některý z velkých sázkařů odejde, nahradí ho někdo zvenčí.

Banco a znovu banco! Hraje se vabank a já beru každou Jojovu sázku:

„Dvě proti jedné, že neudělá šest z dvakrát tří… deset z dvakrát pěti… a tak dál.“ Mužům se lesknou oči. Jakmile některý z nich zvedne pohárek, asi jedenáctiletý kluk mu naleje rum. Pití a cigarety nám ke hře dodává Miguel, tak jak jsem o to Joja požádal.

Partie se rychle zvrhne v pekelnou hru. Aniž jsem se Joja zeptal, změnil jsem jeho taktiku. Mračí se, že nehraju jenom proti němu, ale taky proti ostatním. Když si zapaluje doutník, procedí mezi zuby: „Nech to plavat!

Nevyhazuj prachy!“

Ke čtvrté hodině ráno mám před sebou úctyhodnou hromádku bolivarů, cruzeiros, amerických a antilských dolarů, diamantů a dokonce i několik malých valounků zlata.

Jojo vezme kostky. Vsadí pět set bolivarů. Vsadím proti němu tisíc.

A sedm!

Nechám všechno v banku, teď to dělá dva tisíce. Jojo si vezme vsazených pět set.

A ještě jednou sedm!

Jojo si zas vezme své. A sedm!

„Co uděláš, Enrique?“ řekne El Chino.

„Nechám čtyři tisíce.“

„Vabank!“

Pohlédnu na chlápka, který to řekl. Je to malý tlouštík, černý jako kolomaz, alkoholik s očima podlitýma krví. Určitě to bude Brazilec.

„Dej sem čtyři tisíce.“

„Tenhle kámen má větší cenu.“

Na přikrývku rovnou před sebe hodí diamant. Sedí po turecku, do půl těla nahý, jen v červenohnědých šortkách. Číňan hmátne po diamantu, dá ho na váhu a řekne:

„Má cenu jen tří a půl.“

„Tak jedem o tři a půl,“ řekne Brazilec.

„Házej, Jojo.“

Jojo vyhodí kostky, ale Brazilec je rychlým hmatem ještě v pohybu chytne.

Čekám, co se bude dít, protože se na kostky skoro ani nepodíval, jenom na ně plivne a hodí je Jojovi zpátky se slovy:

„Házej takhle, s mokrýma.“

„Bereš to, Enrique?“ řekne Jojo a pohlédne na mě.

„Jak chceš, hombre.“

Jojo levou rukou trochu šťouchne do přikrývky, aby se víc nakrčila, a pak, aniž kostky otře, pošle je dlouhým vrhem po stole.

A zase sedm!

Brazilec se zvedne, jako by ho vystřelil, ruku na bouchačce. A pak tiše řekne: „Tuhle noc teda nevyhraju.“ A jde pryč.

Ve chvíli, kdy vyletěl jako čert z krabičky, sjel jsem rychle rukou k bouchačce, která měla v hlavni připravenou kulku. Jojo nenaznačil ani gestem, že by se chtěl bránit. Ačkoli ho měl ten černoch na mušce. Vidím, že se budu muset ještě hodně učit, než poznám tu pravou chvíli, kdy je třeba vyndat bouchačku a střílet.

Za svítání skončíme. Oči mě pálí od kouře z vlhké trávy a cigaret a doutníků, div mi netečou slzy. Nohy, které jsem měl víc než devět hodin zkřížené pod zadnicí, mi načisto ochrnuly. Ale jedna věc mě uspokojuje: nevstal jsem, že půjdu čůrat, své nervy i svůj život jsem měl spolehlivě v rukách.

Spali jsme až do dvou odpoledne.

Když se probudím, Jojo je pryč. Vklouznu do kalhot, v kapsách nezůstalo vůbec nic. Jojo zřejmě všechno sebral. Do prdele! Tohle dělat neměl, přece jsme účtování ještě neprovedli. Připadá mi, že se chová až trochu moc svrchovaně. Nejsem a nikdy jsem nebyl vůdcem bandy, děsím se však lidí, kteří se považují za něco víc, nebo si myslí, že jim je všechno dovoleno.

Jdu ven a najdu Joja u Miguela, kde se zrovna krmí makaróny s masem.

„Dobrý, bráško?“

„Ano i ne.“

„Pročpak to ,ne?“

„Protože jsi mi neměl vyprázdnit kapsy, když jsem u toho nebyl.“

„Nebuď vrták, mládenče! Já jsem slušný člověk, a jestli jsem to udělal, tak jen proto, že tu stejně všecko stojí na vzájemné důvěře. Ty bys například klidně mohl během partie ulít lupeny a diamanty jinam než do kapes. A na druhou stranu zase nevíš, kolik jsem vyhrál já. Takže ať už vyprázdníme kapsy spolu nebo ne, je to jedno. Otázka důvěry.“

Má pravdu, dál o tom nemluvíme. Jojo vyrovná s Miguelem účet za rum a za tabák z poslední noci. Zeptám se ho, zdali není chlapům divné, že jim platí pití a kouření.

„Ale já to neplatím! Každý, kdo shrábne pořádnou výhru, něco z ní pustí.

To je známá věc.“

A tak to jde každou noc. Už jsme tu dva týdny, dva týdny noc co noc hrajeme jako ďábli o peníze a taky o život.

Včerejší noc děsně lilo. Byla tma jak v pytli. Jeden z hráčů který zrovna shrábl slušnou výhru, vstal a odešel. Zároveň se zvedl i chlap jako hora, který už nějakou chvíli nehrál a jen seděl, protože mu došla munice. Po dvaceti minutách se obr vrátí a zuřivě se pustí do hry. Myslím si, že mu ten, co vyhrál, půjčil prachy, ale pak se mi přece jen zdá divné, že by mu byl půjčil tolik. Ráno našli toho, co vyhrál, probodaného nožem padesát metrů od našeho baráku. Řeknu to Jojovi a taky mu povím, čeho jsem si všiml. „To není naše starost,“ odpoví. „Podruhé si dá pozor.“

„Blábolíš, starouši. Žádné podruhé už pro něj nebude, když je mrtvý.“

„To je fakt, ale co můžeme dělat.“

Zařídil jsem se samozřejmě podle Josého rady. Všechny cizí bankovky, diamanty i zlato prodávám každý den jednomu libanonskému kupci, majiteli klenotnictví v Ciudad Bolivaru. Má na baráku ceduli: „Nákup zlata a diamantů za výhodné ceny.“ A pod tím:

„Mým největším pokladem je poctivost.“

Směnky vystavené na mé jméno a splatné při osobním předložení pečlivě ukládám do impregnované obálky, totiž namočené do surového tekutého kaučuku. Nemůže je inkasovat nikdo jiný, ani převést na někoho jiného. Všechny šibeniční držky z naleziště to vědí, a když si některý chlap nedá pokoj nebo nerozumí francouzsky či španělsky, prostě je ukážu. Takže jsem v nebezpečí jenom během hry a když partie skončí. Někdy pro mě po skončení hry přichází dobrák Miguel.

Už dva dny cítím v ovzduší jakési větší napětí, nedůvěru, cosi nejasného.

Mám na to čich ještě z galejí. Když se v boudě na Ostrovech chystal rachot, člověk si to uvědomil, aniž vlastně věděl proč. Možná, že ten, kdo je pořád ve střehu, zachycuje nějaké vlny vysílané těmi, kteří připravují lumpárnu.

Nevím. Ale nikdy jsem se v takovém případě nezmýlil.

Včera například stáli čtyři Brazilci po celou noc každý v jednom tmavém koutě místnosti a opírali se tam o zeď. Jen tu a tam vyšel některý z nich ze stínu do ostrého světla dopadajícího na koberec a zahrál si o nějakou směšnou částku. Kostky do ruky nevzali, ani si o ně neřekli. A další věc: ani jeden z nich neměl viditelnou zbraň. Mačetu, nůž ani revolver. S jejich vrahounskými držkami to nejde dohromady. To mělo na beton svůj důvod.

Dnes večer přišli zase. Košile jim visí přes kalhoty, určitě mají na břiše bouchačku. Vlezli samozřejmě zase do stínu, ale já je tam stejně merčím.

Sledují očima každý pohyb hráčů. Musím je hlídat, ale nedívám se přímo na ně, aby si toho nevšimli. Vymyslím to tak, že se rozkašlu a s rukou na ústech se rychle zakloním. Naneštěstí mám před sebou jen dva. Druzí dva jsou vzadu za mnou, po těch mohu rychle mrknout, jen když se otočím, abych se vysmrkal.

Jojo zachovává úžasnou chladnokrevnost. Ani nemrkne. Ale přece jen začal chvílemi sázet i na druhé, takže záleží jen na štěstí, zdali vyhraje či prohraje.

Vím od něho, že ho tahle taktika rozčiluje, protože musí tytéž peníze vyhrát dvakrát nebo třikrát, než si je nadobro nechá. Jenže když se hra pořádně rozjede, posedne ho lačnost a posílá mi příliš rychle značné výhry.

Cítím, že mě ti chlápci pozorují, a nechávám proto ležet všechno před sebou, aby to každý viděl. Dneska nemám vůbec chuť hrát si na nedobytnou pokladnu.

Dvakrát nebo třikrát Joja upozorním v rychlé hantýrce, že mě nechává vyhrávat moc často. Jako by nerozuměl. Se záchodem jsem to na ně zahrál včera a už jsem se nevrátil, proto si říkám, že jestli ti čtyři vykukové na dnešní noc něco chystají, nebudou čekat, až se vrátím, a dostanou mě mezi barákem a hajzly.

Cítím, jak napětí stoupá, jak jsou ty čtyři sochy ve čtyřech rozích místnosti čím dál tím nervóznější. Hlavně ten, co kouří cigaretu za cigaretou, jednu zapaluje od druhé.

A tak začnu nalevo napravo sázet vabank, bez ohledu na to, že Jojo Hráč nespokojeně mručí. K dovršení všeho ale neprohrávám, nýbrž vyhrávám, a má hromádka se neztenčuje, nýbrž roste. Leží tu přede mnou všechno možné, hlavně bolivary v pětistovkách. Jsem tak napjatý, že když vezmu kostky, odložím cigaretu přímo na bankovky. Jedna pětistovka, ta, na které cigareta ležela, byla přeložená a má teď dvě propálené díry. Dám ji do hry a při sázce o dva tisíce o ni příjdu ještě s třemi jinými. Výherce se zvedne se slovy:

„Tak zítra!“ A jde pryč.

V zápalu hry ani nevnímám, jak čas utíká, ale najednou s úžasem vidím svou bankovku zpátky na koberci. Vím moc dobře, kdo ji vyhrál: jeden čtyřicetiletý vousáč, vychrtlý, opálený běloch s výraznou bílou skvrnou na levém ušním lalůčku. Ale tenhle chlapík už tu není. Během dvou vteřin si zrekapituluju jeho odchod. Odešel sám, to vím určitě. A nepohnul se taky ani jeden z těch čtyř kujónů. Jeden či dva komplici budou tedy venku. Ti uvnitř je určitě nějakým znamením upozorní, že jde ven chlápek, který má u sebe prachy a diamanty.

Kdo sem po jeho odchodu vešel, to už nezjistím, protože stojících hráčů je tu celá řada. Ti, co sedí, se odtud nehnuli už celé hodiny a na místo vousáče s propálenou bankovkou si někdo sedl, hned jak odešel.

Ale kdo s tou bankovkou hrál? Nejradši bych ji vzal a zeptal se. To však je příliš riskantní.

Hrozí mi nebezpečí, to je bez debaty. Mám přímo před očima důkaz, že se ten vousáč nechal zavraždit. S napjatými nervy, ale chladnou hlavou rychle přemýšlím. Jsou čtyři ráno, do čtvrt na sedm se nerozední protože v tropech přichází den až po šesté hodině a naráz. Čili pokud se má něco stát, bude to mezi čtvrtou a pátou. Je tma jako v pytli, to vím, protože jsem právě vstal, jako že se chci na prahu nadýchat trochu čerstvého vzduchu. Svou hromádku, pečlivě srovnanou, jsem nechal ležet na místě. Venku jsem nepostřehl nic zvláštního.

Klidně, ale se všemi smysly ve střehu, se zase posadím. Můj týl mi telegrafuje, že jsou na něj intenzívně upřené dva páry očí.

Jojo hází, nechám sázet ostatní. A stane se, co Jojo přímo nesnáší: jeho vlastní hromádka úctyhodně roste.

Doopravdy cítím, jak atmosféra houstne, a řeknu Jojovi francouzsky a co nejpřirozenějším hlasem, aby to nevypadalo jako varování:

„Bude rachot, kamaráde, docela určitě, já to cítím. Vyskoč zároveň se mnou a namíříme na ně bouchačky.“

Jojo se usmívá, jako by mi povídal něco velice milého, a stejně jako mně, ani jemu vůbec nepřijde, že by tu mohl umět francouzsky ještě někdo jiný:

„Ale příteli, k čemu ty blbosti? A na koho chceš vlastně mířit?“

To je fakt. Na koho? A z jakého důvodu? Ale že v tom lítáme, je hotová věc. Chlápek s věčnou cigaretou si dá nalít ráz na ráz dva plné pohárky a jedním tahem je do sebe hodí.

Vyjít ven sám, třeba i s bouchačkou v ruce, není v tak tmavé noci k ničemu.

Já nic neuvidím, zato mě uvidí tamti venku. Stáhnout se do vedlejší místnosti?

Ještě horší. Nadzvednout ve stěně prkno a vlézt dovnitř není problém, na devadesát procent už tam čeká nějaký chlápek.

Jediná možnost: uložit celou výhru do plátěného pytlíku, aby to všichni viděli, pytlík nechat na místě a jít se vyčůrat. Signál nedají protože nebudu mít prachy u sebe. Dělá to přes pět tisíc bolos. Radši přijít o ně než o život.

Nemám ostatně na vybranou. Narafičili to hrozně šikovně a může se to rozjet každou minutou. Je jediný zpúsob, jak se z toho dostat.

Promyslel jsem to všechno samosebou bleskově, je totiž za sedm minut pět.

Posbírám bankovky, diamanty, tubu od aspirinů a všecko ostatní, aby to pěkně každý viděl. Rozvážně uložím jměníčko do plátěného váčku. Jakoby nic zatáhnu šňůrky, váček položím asi na čtyřicet centimetrů před sebe a řeknu španělsky, aby tomu všichni rozuměli:

„Hlídej pytlík, Jojo. Nějak se necítím, jdu trochu na vzduch.“

Jojo, který sleduje každý můj pohyb, natáhne ruku a řekne:

„Dej mi ho, tady mu bude líp.“

Podám mu pytlík jen se zdráháním. Vím, že se tím octne sám v nebezpečí, v bezprostředním nebezpečí. Ale co dělat? Odmítnout? To nejde, vypadalo by to divně.

S rukou na bouchačce výjdu ven. Nikoho ve tmě nezahlédnu, ale nepotřebuju je vidět, abych věděl, že tu jsou. Rychle zamířím k Miguelovi, skoro utíkám. Když se spolu vrátíme a vezmeme velkou karbidovou lampu, abychom se mohli rozhlédnout kolem baráku, možná že lotrovině zabráníme. Naneštěstí je to k Miguelovi víc než dvě stě metrů. Dám se do běhu.

„Migueli! Migueli!“

„Co se děje?“

„Honem vstaň, popadni bouchačku a lampu! Začal rachot.“

Bum! Bum! Do temné noci zalehnou dva výstřely.

Utíkám zpátky. V první chvíli si spletu barák, někdo se na mě zevnitř oboří a zároveň se ptá, co znamená to střílení. Běžím dál, už jsem u našeho baráku, všude zhasnuto. Rozškrtnu zapalovač. Přibíhají lidé s lampami. V místnosti už nikdo není. Jojo leží na zemi a silně krvácí z týlu. Mrtvý není, ale v bezvědomí. Zůstala tu baterka, takže si snadno dáme dohromady, co se stalo. Nejdřív vystřelili na karbidovou lampu a zároveň omráčili Joja. Ve světle baterky sebrali všechno, co před ním leželo, můj váček i jeho výhru. Strhli mu košili a někdo rozřízl nožem nebo mačetou veliký pytlík, který nosil za pasem přímo na těle.

Všichni hráči samozřejmě utekli. Druhý výstřel je měl patrně jen popohnat.

Při mém odchodu už nás stejně mnoho nebylo. Osm mužů sedělo, dva stáli, pak ti čtyři chlápci v rozích a kluk, co obsluhoval.

Kdekdo nabízí pomocnou ruku. Přeneseme Joja do baráku k Miguelovi, na postel z kulatin. Zůstane v bezvědomí celé dopoledne. Krev se srazila, už neteče. Podle jednoho anglického horníka je to dobré i špatné, protože má-li rozraženou lebku, krvácí dovnitř. Rozhodnu se raději s ním nehýbat. Jeden horník z Callaa, Jojův starý přítel, odešel do jiného dolu pro jakéhosi rádoby doktora.

Jsem úplně zničený. Všechno jsem vysvětlil Mustafovi a Miguelovi a ti mě utěšují, že bylo přece všechno takříkajíc telegrafováno celé hodiny dopředu a taky jsem Joja dostatečně varoval, měl mě tedy poslechnout.

Asi ke třetí odpoledne otevře Jojo oči. Podají mu několik kapek rumu a on namáhavě zašeptá: „Mám to spočítané, kamaráde, cítím to. Ať se mnou nehýbají. Ty za to nemůžeš, Moty, je to má chyba.“

Trochu se nadechne a dodá: „Migueli, tam, co máš prase, je za plotem zakopaná krabice. Ať ji jednooký donese mé ženě Lole.“ Po těch několika jasných minutách upadne znovu do bezvědomí. Zemřel při západu slunce.

Přišla se na něj podívat i matróna z hospůdky, kde jsme byli tehdy poprvé, doňa Carmencita. Přinesla několik diamantů a tři nebo čtyři bankovky, které posbírala dopoledne v naší herně. Co lidí už tam mezitím vešlo! A nikdo se těch peněz ani diamantů nedotkl.

Na pohřeb se dostavila skoro celá osada. Jsou tady i čtyři Brazilci, košile jim pořád visí přes kalhoty. Jeden z nich ke mně přistoupí a podává mi ruku, já však dělám, jako bych to neviděl, a přátelsky ho poplácám po břiše.

Nemýlil jsem se, bouchačka je přesně tam, kde jsem si myslel.

Rozvažuju, mám-li proti nim nějak zakročit. A hned? Nebo později? Co vlastně dělat? Nic. Je příliš pozdě.

Potřeboval bych být sám, ale podle zvyku se musí po pohřbu zajít na skleničku do každé hospůdky, jejíž majitel se účastnil obřadu. Účastní se pokaždé všichni.

Když jsme u doni Carmencity, matróna se přijde se svou pohárek anýzovky posadit vedle mne. Ve chvíli, kdy se chci napít, zvedne pohárek zároveň se mnou, ale drží jej jen před ústy, aby nebylo vidět, že mi říká něco, o čem ostatní nemusí vědět.

„Pořád lepší, že to byl on než ty. Teď si můžeš klidně jít, kam chceš.“

„Proč klidně?“

„Protože všichni vědí, že jsi každou výhru prodal tomu Libanonci.“

„Ano, ale co když zabijí i jeho?“

„Pravda. To je další problém.“

Nechám přátele u stolu, doně Carmencitě řeknu, že všechno platím, a jdu pryč.

Když dojdu k pěšině, jež vede na takzvaný hřbitov, což je kousek vymýcené země velký asi padesát čtverečních metrů, pustím se po ní, ani vlastně nevím proč.

Na hřbitově je osm hrobů. Jojův je poslední, stojí před ním Mustafa.

Přistoupím blíž.

„Co tu děláš, Mustafo?“

„Přišel jsem se pomodlit za starého přítele, měl jsem ho rád, a taky jsem přinesl kříž. Na ten jsi zapomněl.“

Hrome! To je pravda, na kříž jsem nepomyslel. S díkem stisknu dobráckému Arabovi ruku.

„Ty nejsi křesťan?“ zeptá se. „Neviděl jsem, že by ses modlil, když na něj házeli hlínu.“

„No, totiž… nějaký Pánbůh určitě je,“ řeknu, abych mu udělal radost.

A taky mu poděkuju, že mě vzal pod ochranu, místo aby držel pořád dál s Jojem. Ne, nemodlím se za toho starého muže, ale odpouštím mu, byl to nešťastný kluk z bellevillské spodiny. Jinému řemeslu než hazardu se naučit nemohl.

„Co povídáš, příteli? Nerozumím ti.“

„To nevadí. Ale jedno si pamatuj: upřímně jeho smrti lituju. Snažil jsem se ho zachránit. Nikdo si nemá nikdy myslet, že spolkl všechnu mazanost, protože jednou někoho potká, a ten bude rychlejší. Jojovi je tady dobře. Bude tu navždycky spát uprostřed toho, co tak zbožňoval: uprostřed dobrodružného života a přírody, a Bůh mu odpustí.“

„Ano, Pánbůh mu určitě odpustí, byl to dobrý člověk.“

„To byl.“

Vracím se pomalu do vsi. Opravdu nemám Jojovi nic za zlé, přestože mě takříkajíc odsoudil na smrt. Měl vervu, železnou energii, byl i v šedesáti mladý, a dokonce měl v sobě cosi z předměstského granda: „Držet se, hrome!

Držet!“… A já byl koneckonců varován. Skoro bych spustil děkovnou modlitbičku za Josého, za jeho rady. Nebýt jeho, už bych tu nebyl.

Zlehka se kolébám ve visutém lůžku, snažím se omámit a taky zahnat komáry tlustými doutníky, které kouřím jeden za druhým, a bilancuju.

Tak tedy. Jsem na svobodě jen několik měsíců a mám deset tisíc dolarů.

Stejně jako v Callau, i tady jsem našel muže a ženy nejrůznějších ras i společenského původu, lidsky však vesměs neobyčejně vřelé. Díky jim a životu v přírodě, v prostředí tak velice odlišném od městského, jsem poznal, jak nádherná je svoboda, za kterou jsem tolik bojoval.

Je mi třicet sedm, mám za sebou třináct let galejí a z toho, vezmu-li kromě káznice pobyt v La Santé, v Canciergerie a v ústřední věznici v Beaulieu, třiapadesát měsíců samoty. Je těžké mě někam zařadit. Nejsem žádný chudinka, kterému zbývá jedině lopata, krumpáč nebo sekyra, ale taky nemám žádné opravdové řemeslo, aby ze mě mohl být dobrý dělník, třeba mechanik nebo elektrikář, který se snadno uživí v kterékoli zemi. A pro nějaké odpovědnější místo mi zas chybí dostatečné vzdělání. Každý studující by se měl zároveň naučit nějakému dobrému řemeslu. Když pak z toho či onoho důvodu školu nedokončí, vždycky se nějak uživí. Ne že by se snad člověk s kouskem vzdělání měl cítit jako něco lepšího než metař - nepohrdal jsem nikdy nikým kromě bachařů a poldů - ale není ve své kůži, sedí na dvou židlích a má pocit, že by mohl, a přitom nemůže být šťastný.

Jsem zkrátka vzdělaný až moc, a zas ne dost! Do prdele, to není zrovna skvělý závěr!

A potom, jak vůbec může normální člověk potlačit své nejhlubší impulsy?

Měl bych hledat klid a mír, žít v ústraní jako ostatní galejníci v Callau, a já místo toho cítím v nitru cosi jako výbuch, divokou žízeň po životě.

Dobrodružství mě tak strašně láká, že si říkám, dokážu-li vůbec někdy klidně žít.

A pak je tu ještě ta pomsta, protože odpustit těm, kdo mi všechno utrpení způsobili, kdo je způsobili mně a mým blízkým, není možné. Ale jen klid,

Moty! Času dost. Nikam nepospíchej a důvěřuj v budoucnost. Slíbil sis přece, že v téhle zemi budeš žít slušně, a zatím už jsi zas až po uši v dobrodružství a na slib jsi zapomněl.

Ale když je tak těžké žít jako každý jiný, poslouchat jako každý jiný, jít týmž krokem jako každý jiný, řídit se jen měřítkem času a vzdálenosti.

Jedno, nebo druhé, Moty: buď se budeš v téhle boží zemi chovat slušně a vzdáš se své pomsty, nebo se té utkvělé myšlenky vzdát nemůžeš, a pak se musíš znova vrátit k životu dobrodruha, protože budeš potřebovat hromadu peněz, které prací nikdy nevyděláš.

Ale vždyť bych to bohatství, které tak nutně potřebuju, vlastně mohl hledat někde jinde než ve Venezuele. To není zrovna pitomý nápad, kamaráde.

Uvidíme. Ještě si to rozmyslím. Teď spěme.

Ale nedá mi to a vyjdu ještě na práh, kde dlouho stojím a plný obdivu hledím na hvězdy a měsíc a naslouchám tisícům zvuků, tisícům výkřiků pralesa, který obklopuje vesnici jako tajuplná hradba, stejně temná, jak zářivé je světlo měsíce. Lehce kolébán ve visutém lůžku potom spím a spím, šťasten každou žilkou své bytosti, že se cítím volný, volný, volný a jsem pánem svého osudu.

4 SBOHEM, CALLAO

Druhý den asi v deset dopoledne navštívím Libanonce.

„Tak až zajdu v Callau nebo v Ciudad Bolivaru na adresy, cos mi dal, proplatí mi ty tvé stvrzenky?“

„Určitě, můžete být klidný.“

„A co kdyby zavraždili taky tebe?“

„Vás by se to nijak netýkalo, své peníze byste dostal. Máte namířeno do

Callaa?“

„Ano.“

„Z které francouzské krajiny pocházíte?“

„Od Avignonu, nedaleko Marseille.“

„Vida! Z Marseille je jeden můj přítel, ale teď je odtud daleko. Jmenuje se

Alexandre Guigue.“

„To není možné! Můj dobrý kamarád.“

„Můj taky. To mám radost, že ho znáte.“

„Kde žije a jak bych ho našel?“

„Žije v Brazílii v Bona Vista. Je to hrozně daleko a dostat se tam není jednoduché.“

„Co tam dělá?“

„Holiče. Našel byste ho snadno: stačí se zeptat, kde tam bydlí francouzský holič-dentista.“

„Tak on je taky dentista?“ řeknu a musím se smát.

Můj dobrý známý Alexandre Guigue je totiž podivuhodný chlápek. Přišel na galeje ve stejnou dobu jako já, v roce 1933, jeli jsme tam společně a měl moře času podrobně mi vylíčit svůj případ.

On a jeho kamarád jedné sobotní noci v roce 1929 nebo snad 1930 kliďánko prolezli stropem do největšího lisabonského klenotnictví. Vloupali se nejdřív do bytu dentisty přímo nad obchodem. Aby si místo očíhl, aby se ujistil, že dentista s rodinou skutečně odjíždí na každý víkend pryč, a aby sejmul otisky zámků od vstupních dveří a pracovny, musel tam několikrát zajít a dát si zaplombovat dva zuby.

„Mimochodem skvělá práce, plomby drží dodnes. Dvě noci bohatě stačily, abychom vybrali všechny šperky a prořízli pěkně čistě a bez hluku dvě nedobytné pokladny a jednu ocelovou skříňku. Samočinná fotografie tehdy ještě neexistovala, ale dentista měl zřejmě podivuhodnou paměť na tváře, protože když jsme mizeli z Lisabonu, poldové nás na nádraží čapli, ani nezaváhali.

Portugalská justice nás odsoudila k deseti a dvanácti letům galejí. Za čas jsme se s parťákem setkali na portugalských galejích v Angole, pod Belgickým a Francouzským Kongem. Pláchnout odtud nebyl problém: přijeli pro nás taxíkem. Já se pustil jako blbec do Brazzavillu, kámoš de Leopoldvillu.

V Kongu pokračuju v podnikání, jenže mě za pár měsíců znovu lapli. Ale kámoše nakonec taky. Francouzi odmítli vydat mě Portugalcům, poslali mě do Francie, ale místo deseti let, co jsem vyfasoval v Portugalsku, mi tam napařili dvacet.“

Z Guayany pak upláchl. Věděl jsem, že odešel do Georgetownu a na volském hřbetě, že se pak doopravdy pustil pralesem do Brazílie.

Co kdybych ho vyhledal?

Ano, vydám se do Bona Vista.

Že by to nebyl báječný nápad, to tedy byl!

Vyrazím ještě se dvěma muži, kteří prý cestu do Brazílie znají a také mi pomohou nést věci na spaní a vaření. Asi deset dní bloudíme pralesem, nedostaneme se ani do Santa Heleny, poslední hornické vesnice před brazilskou hranicí, a po patnácti dnech jsme málem na hranici Britské Guayany v Aminos, kde se doluje zlato. Díky Indiánům doputujeme k rio Cuyuni, která nás přivede do malé venezuelské vesničky Castillejo. Nakoupím tam mačety a pilníky, rozdám je Indiánům jako projev díků a své takřečené průvodce, kterým bych nejradši rozmlátil huby, tady opustím. Nevyznali se v krajině o nic víc než já. Nakonec v obci objevím muže, který to tu zná a je ochotný mě vést. Za čtyři či pět dní jsem v Callau.

Úplně vyčerpaný, vyřízený a hubený jako tříska zaklepu konečně za soumraku na Mariiny dveře.

„Je tady! Je tady!“ spustí křik Esmeralda.

„Kdo?“ ozve se odněkud z pokoje Mariin hlas. „A proč tak křičíš?“

Všecek dojatý svěžím prostředím, které tu nacházím po všech těch týdnech útrap, jež jsem prožil, popadnu Esmeraldu do náruče a přitisknu jí ruku na ústa, aby nemohla odpovědět.

„Nač tolik povyku, že někdo přišel?“ řekne Maria cestou z pokoje.

A potom výkřik, výkřik až z hloubi srdce, výkřik radosti, lásky a splněné naděje, a Maria se mi vrhne do náruče.

José tu není, ale stisknu v objetí Picolina, zobjímám ostatní Mariiny sestry a potom dlouho, velice dlouho ležím po Mariině boku. Klade mi znovu a znovu tytéž otázky: nemůže uvěřit, že jsem přišel rovnou za ní, aniž jsem se zastavil u Velkého Karlíka nebo v jedné či dvou místních kavárnách.

„Zůstaneš teď chvíli v Callau, viď?“

„Ano, nějaký čas se tu pokusím zůstat.“

„Musíš se hledět sebrat, spravit se, budu ti vyvařovat. Až odejdeš, zústane mi v srdci nadosmrti jizva - nic ti nevyčítám, upozornil jsi mě - ale chci, abys byl silný a ze všech nebezpečí Caracasu vyvázl co nejlíp.“

El Callao, Uasipata, Upata, Tumeremo, malé vesničky pro Evropana podivných jmen, droboučké body na mapě země třikrát tak velké jako Francie, vesničky ztracené v zapadlých končinách světa, v němž slovo pokrok nic neznamená, v lůně té nejnádhernější přírody, kde muži a ženy, mladí stejně jako staří, žijí způsobem, jakým se žilo v Evropě na začátku století, a překypují nefalšovanými vášněmi, ušlechtilostí, radostí se života, lidskostí… Jen málo mužů, kterým je teď přes čtyřicet, nepoznalo Gomezovu diktaturu, tu nejstrašnější ze všech. Byli pronásledováni pro pouhé ano či ne, kterýkoli představitel moci je směl ubít k smrti, zbičovat býkovcem. Všechny, kterým bylo v letech

1925 až 1935 mezi patnácti a dvaceti, pronásledovala tyranova policie jako zvířata, a když je armádní verbíři konečně chytili do lasa, dovlekli je na provaze až do kasáren. V té době si mohl významný úředník klidně vybrat kteroukoli hezkou dívku, odvést si ji, a když se jí nabažil, vyhodit ji na ulici.

Rodinu, která by byla jen hnula prstem, zničili.

Občas sice také docházelo ke vzpourám, doslova ke kolektivním sebevraždám mužů, kteří pro pomstu odhodlaně nasadili vlastní kůži, třeba takový plukovník Zapata. Rázem tu však byla armáda a z těch, kteří to nakonec přece jen přežili, zůstali následkem mučení mrzáci na celý život.

A přesto si obyvatelé těch zaostalých vesniček, ti poloviční analfabeti, zachovali všechnu lásku a důvěru v člověka. To je pro mne nezapomenutelným poučením, které mě zasahuje až do hloubi srdce.

Na to všechno myslím, když ležím vedle Marie. Trpěl jsem, pravda, nespravedlivě mě odsoudili, ano, francouzští dozorci byli stejně barbarští a možná ještě ďábelštější než tyranovi policisté a vojáci, já však jsem tady, a celý, a i když jsem teď prožil nebezpečné dobrodružství, bylo to zase nesmírně vzrušující. Putoval jsem pěšky, na piroze, klusal na mezku pralesem, ale ten ničím nespoutaný život mimo všechny zákony, morální zábrany či všeobecně uznávané příkazy byl tak bohatý, že každý prožitý den byl jako jeden rok.

A tak přemýšlím, mám-li či nemám ten kousek ráje opustit a vydat se do

Caracasu. Přemílám to v hlavě pořád dokola.

Druhý den špatná zpráva. Libanoncův zástupce, malý klenotník, který prodává hlavně zlaté orchideje s perlami z ostrova Marguerite a různé jiné, skutečně originální drobné šperky, mi řekne, že stvrzenky nemůže proplatit, protože mu Libanonec dluží obrovské peníze. To mi ještě chybělo! Ale budiž, zajdu si pro peníze na jinou adresu do Ciudad Bolivaru. Zeptám se:

„Znáte toho člověka?“

„Bohužel až moc. Je to rošťák, zmizel a vzal všecko s sebou, i několik vzácných kousků, které jsem mu svěřil do úschovy.“

Mluví-li ten trouba pravdu, obrázek je celý! Jsem ještě víc na huntě, než když jsem odjížděl s Jojem. Nádhera! Osud je záhadná věc. Něco takového se může stát jenom mně. A vypeče mě Libanonec, to je doopravdy vrchol!

Vleču se domů se sklopenou hlavou. Desetkrát, dvacetkrát jsem pro těch nešťastných deset tisíc dolarů hrál o život, a nezbyla mi z nich ani zlámaná grešle. Libanonec nemusí falšovat kostky, aby vyhrál v „anglické“, to se ví!

Dokonce se ani neobtěžuje vytáhnout paty z domu počká, až mu tam prachy přinesou.

Mám však takovou chuť do života, že se obořím sám na sebe.

„Jsi volný, volný, a nadával bys na osud? To si snad děláš legraci to nemyslíš vážně! Ať je třeba celá výhra v čudu, ale dobrodružství to bylo báječné: Sázejte! Bank je rozbitý! Za pár týdnů ze mne bude mrtvola…! To šílené napětí, jako kdybych seděl na sopce a hlídal kráter, a přitom věděl, že to může bouchnout kdekoli jinde a já musím předem vytušit kde, to všechno přece stálo za těch deset tisíc dolarů?“

Už jsem se zas vzchopil a jsem pánem situace: musím honem zpátky do dolů, než Libanonec někam zmizí. A protože čas jsou peníze, nesmíme ho ztrácet. Seženu si mezka, jídlo, a hurá na cestu! Bouchačku a kudlu mám dosud u sebe. Jediná otázka: poznám cestu?

Najal jsem si koně, Marii se to zdálo lepší než mezek. Mám jen obavu, abych se někde nepustil po nesprávné píce, protože jsou místa, kde se sbíhají ze všech stran.

„Já cestu znám, půjdu s tebou, chceš?“ řekne Maria. „Byla bych tak ráda!

Jen do posady, kde se nechávají koně než se jede pirogou.“

„Pro tebe je to moc nebezpečné, Maria, a hlavně na zpáteční cestě, až by ses vracela sama.“

„Počkala bych, až tam tudy někdo půjde zpátky do Callaa. Potom by to pro mě nebezpečné nebylo. Řekni ano, mi amor!“

Hovořím o tom s Josém a ten souhlasí: „Půjčím jí svůj revolver, Maria s ním umí zacházet.“

A tak nyní, po pětihodinové jízdě na koních (najal jsem druhého pro Marii), sedíme s Marií na okraji píky. Maria má jezdecké kalhoty, dárek od jedné přítelkyně z llany. Llana je obrovská venezuelská rovina, kde jsou ženy velice odvážné, nezkrotné, z revolveru nebo pušky střílejí jako muži, mačetou se ohánějí jako šermíři a na koni jezdí jako opravdové amazonky. Hotoví muži, a přitom dokážou milovat až k smrti.

Maria je pravý opak. Něžná, citlivá a tak blízká přírodě, jako by s ní splývala. Je však statečná a umí se bránit se zbraní i bez ní.

Na těch několik dní cesty do posady nikdy, nikdy nezapomenu. Na ty dny a noci, kdy už jsme občas únavou nebyli ani s to dát najevo svou radost, zato však zpívala naše srdce.

Nikdy nedokážu vylíčit ty šťastné chvíle odpočinku, krásné jako sen, kdy jsme dováděli v průzračné, svěží vodě a pak se mokří a nazí milovali v trávě na svahu, obklopeni pestrobarevným bzukotem kolibříků, motýlů, pralesních vážek, jejichž tanec jako by se rovněž podílel na onom milování dvou mladých bytostí v lůně přírody.

Na další cestu jsme pak vyjížděli nasyceni mazlením a někdy ještě v takovém opojení, že jsem se musel ohmatat, jsem-li vůbec celý.

Jak se blíží posada, stále víc se zaposlouchávám do Mariina čistého přirozeného hlasu, který prozpěvuje milostné valčíky. Jak se vzdálenost krátí, stále víc zpomaluju krok svého koně a hledám záminky, abychom se ještě zastavili.

„Měli bychom nechat koně trochu vydechnout, Maria.“

„V tomhle tempu nepřijedou unaveni oni, Moty, ale my,“ řekne s výbuchem smíchu a odhalí zuby jako perly.

Podařilo se nám cestovat šest dní, než jsme přijeli na dohled k posadě.

Sotva ji spatřím, jako blesk mnou projede touha jenom tu přespat a zítra se pustit zpátky do Callaa. Mám najednou pocit, že prožít znovu těch šest čistých, vášnivých dní je mnohem důležitější než mých deset tisíc dolarů. Je to touha tak neslýchaně silná, že se v nitru až zachvěju. Ale zároveň se ve mně ozve hlas, který ji přehluší: „Nebuď vrták, Motýlku. Deset tisíc dolarů je jmění, první významná část sumy, kterou potřebuješ k uskutečnění svých plánů. A těch se nesmíš vzdát!“

„Už je tu posada,“ řekne Maria.

A já proti vlastní vůli, proti všemu, co si myslím a cítím, odpovím Marii pravý opak toho, co bych ji chtěl říci:

„Ano, Maria, už je tu posada. Naše cesta skončila, zítra se s tebou opět rozloučím.“

Piroga se čtyřmi zdatnými veslaři svižně ujíždí proti proudu ria. Každý záběr vesel mě vzdaluje od Marie, která stojí na břehu a hledí, jak se ztrácím.

Kde je mír, kde láska, kde žena předurčená možná k tomu, abych s ní založil domov, rodinu? Vší silou se snažím nahlédnout zpátky, abych na veslaře nevykřikl: „Vraťme se!“ Musím do dolů vyzvednout prachy a pak se co nejrychleji vrhnout do dalších dobrodružných podniků, abych měl dost peněz na velikou cestu do Paříže, cestu tam a zpátky, pokud vůbec bude nějaké zpátky.

Slibuju si jen jedno: Libanonci neublížím. Vezmu si, co mi patří, ne víc, ale taky ne míň. Nikdy se nedoví, že mu bylo odpuštěno díky šestidenní projíždce rájem po boku toho nejskvělejšího děvčete na světě, malé callaoské víly jménem Maria.

„Libanonec? Ale ten je myslím pryč,“ řekne Miguel, když mě sevře do své mocné náruče.

Barák jsem našel zavřený, to je fakt, ale podivuhodná cedule tam visela pořád:

„Mým největším pokladem je poctivost.“

„Ty myslíš, že odešel? Ach, ten mizera!“

„Uklidni se, Moty! Hned to zjistíme.“

Pochybnost netrvala dlouho, naděje taky ne. Mustafa potvrdí, že Libanonec odešel, ale kam? Teprve po dvou dnech vyptávání mi jeden horník poví, že se pustil se třemi tělesnými strážci do Brazílie. „Všichni horníci říkají, že prý to je zaručeně slušný člověk!“ Vylíčím, jak to bylo v Callau a jak se zdejchl ten druhý spolupracovník v Ciudad Bolivaru. Jestli to tak doopravdy je, říká čtyři nebo pět chlápků, mezi nimi jeden Ital, pak jsme na huntě. Jen jeden starý

Guayanec to nechce připustit. Podle něho je zloděj jen jeden: Řek z Ciudad

Bolivaru. Diskutuje se o tom dost dlouho, já však v hloubi duše cítím, že jsem přišel o všechno. Co si teď počnu?

Navštívit Alexandra Guiguea v Bona Vistě? Do Brazílie je daleko. Do

Bona Visty to bude pralesem takových pět set kilometrů. Má poslední zkušenost byla příliš nebezpečná. Chybělo jen málo, a mohl jsem tam zůstat. Ne, udělám to tak, že si i nadále zachovám styk s doly, a jakmile zjistím, že se

Libanonec vynořil, hned se sem vrátím. Vyřídím tu věc, seberu Picolina a vyrazíme do Caracasu. Tak to bude nejmoudřejší. Zítra se vydám zpátky do

Callaa.

Za týden jsem zase u Josého a Marie. Všechno jim vyprávím. Marie se mě snaží něžně, laskavě povzbudit. Její otec naléhá, abych zůstal s nimi.

„Vyloupíme třeba doly v Caratalu, jestli chceš.“ S úsměvem ho poplácám po rameni.

Ne, tohle pro mě doopravdy není, nesmím tady zůstat. V Callau by mě mohla udržet jedině má a Mariina vzájemná láska. Připoutal jsem se víc, než jsem si myslel a než jsem chtěl. Je to opravdová, silná láska, ale tak silná přece jenom není, aby přemohla mou utkvělou myšlenku na pomstu.

Všechno je zařízeno, domluvil jsem se s jedním řidičem kamiónu, odjíždíme zítra ráno v pět.

Když se holím, Maria vyjde z pokoje a uteče k sestrám. Vycítila oním tajuplným šestým smyslem ženy, že tentokrát odcházím doopravdy. Picolino sedí u stolu v jídelně, čistý, pěkně učesaný. Vedle něho Esmeralda, ruku má na jeho rameni. Když chci zamířit do pokoje za Mariou, zarazí mě:

„Ne, Enrique.“

A najednou se vrhne ke dveřím a zmizí v pokoji taky.

José nás vyprovodil až ke kamiónu. Nepromluvili jsme cestou ani slovo.

Honem do Caracasu, ať už radši jedeme.

Sbohem, Maria, kvítku z Callaa, dalas mi mnohem víc lásky a něhy, než kolik se kdy vytěží zlata z dolů v tvém kraji.

5 CARACAS

Cesta byla úmorná, hlavně pro Picolina. Tisíc kilometrů, dvacet hodin na cestě a navíc zastávky. Strávili jsme několik hodin v Ciudad Bolivaru, přepluli na prámu nádherné Orinoko a teď se natřásáme v kamiónu, který uhání jak splašený, ale domorodec za volantem má naštěstí železnou výdrž.

Druhý den odpoledne konečně Caracas. Jsou čtyři hodiny. Sedmnáct let jsem nespatřil opravdové velké město. Pravda, viděl jsem sice Trinidad a Georgetown, ale to bylo dohromady jen pár měsíců.

Caracas, rozložený se svými jednopatrovými koloniálními domy celou délkou v údolí a obklopený pohořím Avila, je krásný, majestátní. Leží ve výšce devíti set metrů, takže tu je věčné jaro, ani moc horko, ani moc zima.

„Já ti věřím, Motýlku,“ opakuje mi do ucha šeptem doktor Bougrat ve chvíli, kdy přijíždíme do toho obrovského rušného města, jako by tu byl s námi.

Na všech stranách lidé nejrůznějších barev pleti, od té nejsvětlejší až po nejtmavší, a bez jakéhokoli rasového komplexu. Všichni, od černocha po cihlově hnědého či toho nejčistšího bělocha, celý ten strakatý národ si tu žije tak vesele, že to na první pohled zapůsobí jako droga.

Vedu Picolina pod paží a zamíříme do středu města. Velký Karlík mi dal adresu penziónu Maracaibo, který vede jeden bývalý galejník.

Ano, uběhlo sedmnáct let, v celé řadě zemí, i v té mé, ve Francii, zničila válka statisíce lidí mého věku. I oni byli od čtyřicátého do pětačtyřicátého roku vězněni, zabíjeni, nebo utrpěli zranění, často zůstali zmrzačeni na celý zbytek života. A ty jsi tady, Motýlku, ve velikém městě. Je ti třicet sedm, jsi mladý, statný, rozhlédni se kolem sebe po všech těch lidech, často docela chudě oblečených: smějí se na celé kolo. Zpěv se tu nenese jen vzduchem, z módních desek, je i v srdcích lidí, všech lidí bez výjimky. Nebo skoro všech, protože si člověk samozřejmě brzo všimne, že někteří z nich s sebou vlečou ne snad kouli nebo řetěz, ale něco horšího, nešťastný osud chudých a neschopných bránit se v džungli velkoměsta.

Město, jaká krása! A to jsou teprve čtyři odpoledne. Jaké je asi v noci, se svými milióny elektrických hvězd? A jsme zatím jen v chudé čtvrti nepříliš dobré pověsti. Plácnu se přes kapsu:

„Hej, taxi!“

Picolino sedí vedle mne, směje se jak malý kluk a slintá o sto šest. Otřu mu jeho ubohá ústa, poděkuje mi zábleskem v očích a chvěje se dojetím. Město, veliké město jako Caracas, znamená pro něho především naději, že se tady najde nemocnice s profesory, kteří z lidské trosky, v niž se proměnil, udělají zase normálního člověka. Naděje dokáže zázraky. Vzal mě za ruku a kolem nás se míhají ulice a zase ulice a v nich lidé a zase lidé, takové spousty, že jsou jich chodníky načisto plné. A auta, klaksony, siréna záchranky, houkačka hasičů, výkřiky kamelotú a vyvolávání prodavačů večerníku, skřípot brzdícího kamiónu, cinkání tramvají, zvonky bicyklů, všechen ten lomoz, randál, který nás zalévá, ohlušuje, skoro opíjí všechny ty rozličné zvuky, které druhým lidem ničí nervy, působí na nás docela opačně, jednoho jak druhého nás probouzejí, připomínají nám s takovou silou náš opětovný návrat do bláznivého životního rytmu moderní techniky, že místo aby nás to rozčilovalo, cítíme se obrovsky šťastní.

Není divu, že nás ze všeho nejvíc ohromil právě hluk. Žili jsme tolik let v tichu! Potkával jsem je všude celých těch sedmnáct let, ticho vězeňských cel, ticho galejí, ticho káznice, a ještě větší ticho pralesa a moře, ticho malých zapadlých vesniček, kde žijí šťastní lidé.

Řeknu Picolinovi:

„Vstoupili jsme do Caracasu, do opravdového města, skoro jako je Paříž.

Tady tě uzdraví a já tady najdu svou cestu a naplním svůj osud, na to můžeš vzít jed.“

Stiskne mi ruku, z očí mu skane slza. Jeho ruka je tak vřele bratrská, že ji držím dál, abych z toho nádherného doteku nic neztratil, a protože má druhou paži ochrnutou, otřu svému kamarádovi, svému chráněnci, tu slzu sám.

Konečně jsme na místě, ubytováni v penziónu galejníka Emila. On sám tu není, ale jakmile jsme řekli jeho ženě, Venezuelce, že přicházíme z Callaa, rychle pochopila, o koho běží, a hned nám nabídla dvoulůžkový pokoj a kávu.

Pomohu Picolinovi, aby se osprchoval, a pak ho uložím. Je unavený a velice vzrušený. Když jsem na odchodu, začne prudce gestikulovat. Vím, že mi chce říct: „Vrátíš se, viď? Nenech mě tu zkejsnout samotného!“

„Kdepak, Pico! Zdržím se ve městě jenom pár hodin, brzo se vrátím.“

Tak jsem tedy v Caracasu. Když mířím ulicí dolů k náměstí Simona

Bolivara, největšímu ve městě, je sedm. Na všech stranách výbuch záře, nádherná záplava světel, neónů všech barev. Největší nadšení ve mně probouzejí barevné světelné reklamy, vinou se jako plamenní hadi, vyskakují a zas mizí jako bludičky, je to úplný tanec, který jako by řídil nějaký veliký mistr kouzelník.

Náměstí je krásné. Uprostřed stojí veliká bronzová socha Simona Bolivara na obrovském koni. Působí hrdě, je pojat stejně vznešeně, jak vznešená byla jistě jeho duše. Obhlížím si toho osvoboditele Latinské Ameriky ze všech stran a pak se neubráním a tiše, tak, aby mě nikdo neslyšel, ho ve své špatné španělštině pozdravím: „Hombre! Ty muži svobody, jestlipak to není zázrak, že já, ubožák, který odjakživa bojoval právě o tu svobodu, jejímž ty jsi ztělesněním, stojím teď u tvých nohou!“

Dvakrát jsem se vrátil do penziónu vzdáleného od náměstí asi čtyři sta metrů, než jsem tam konečně našel Emila S. Na náš příjezd, jak mi řekne, prý ho upozornil Karlík dopisem. Jdem se napít, abychom si v klidu pohovořili.

„Já už jsem tu deset let,“ vypravuje Emil. „Jsem ženatý, mám dceru a penzión patří ženě. Takže vás tu nemůžu nechat zadarmo, ale budete mi platit jenom polovičku. (Nádherná solidárnost bývalých trestanců, kdykoli je některý z nich v nesnázích.) Ten chudák, co ho máš s sebou, to je starý kamarád?“

„Tys ho viděl?“

„Ne, ale říkala mi o něm žena. Že prý to je učiněná lidská troska. Debil?“

„Naopak, a to je právě tragédie. Hlava je úplně v pořádku, ale má ochrnutou pusu, jazyk a celou pravou stranu až k pánvi. Poznal jsem ho v El Doradu, už v tomhle stavu. Nikdo ani neví, kdo to je, a jestli byl na galejích nebo vypovězený.“

„Nechápu, proč se s tím neznámým taháš. Ani nevíš, jestli to byl správný kluk, slušný chlap. A je to pro tebe doslova zátěž.“

„Starám se o něho osm měsíců, za tu dobu už jsem si to taky uvědomil.

V Callau jsem objevil několik žen, které si ho vzaly na starost. Ale je to opravdu únavné.“

„Co s tím uděláš?“

„Když to půjde, dám ho do nemocnice. Nebo mu najdu nějaký pokoj, třeba maličký, ale se sprchou a záchodem, a než ho někam umístím, budu se o něj starat sám.“

„Máš prachy?“

„Trochu, ale musím na ně být opatrný, protože španělsky sice rozumím všemu, ale mluvím špatně a nebude lehké se tu protlouct.“

„Ano, lehké to tu není, dělníků je víc než práce. Ale těch pár dní, než si něco najdeš, u mě můžeš klidně zůstat, Moty.“

Pochopil jsem. Emil je sice šlechetný, ale podělaný. Žena mu zřejmě vykreslila Picolina s jeho vyplazeným jazykem a zvířecím chroptěním v černých barvách. Nejspíš z obavy, že by mohl špatně zapůsobit na její klientelu.

Zítra mu donesu jídlo do pokoje. Chudáku Picolino, říkám si, když ho tak vidím, jak spí po mém boku na malé železné posteli. Tvé lůžko i jídlo jsem zaplatil, a přesto tě nechtějí. Zdravým lidem je nemocný člověk nepříjemný, rozumíš. Tvá zkroucená huba bere ostatním chuť k smíchu. Takový je život.

Společenství tě nepříjme, pokud mu svou osobou něco nepřinášíš, nebo pokud nejsi tak bezbarvý, že nikomu nevadíš. Živý kousek nábytku, to se ještě snese.

Ale nic si z toho, bráško, nedělej! I když nedovedu být tak něžný jako dívky v Callau, pořád budeš mít vedle sebe něco víc než přítele: lumpa, který tě přijal za vlastního a udělá všechno, abys nepošel jak pes.

Emil mi dal několik adres, ale nikde mě do práce nechtějí. Dvakrát jsem byl v nemocnici a pokoušel se umístit tam Picolina. Marná námaha. Nemají prý volnou postel a papíry propuštěnce z eldoradských galejí taky nejsou zrovna doporučením. Včera se mě vyptávali, jak a proč jsem k němu vůbec přišel, jaké je národnosti atd. Vysvětlím škrabálkovi ve špitále, že mi ho svěřil ředitel v El Doradu a že jsem slíbil postarat se o něj, a ten zoufalý pitomec dojde k následujícímu závěru:

„Jestliže ho propustili pod podmínkou, že se o něj postaráte, tak ho máte nechat u sebe a zařídit mu léčbu doma. Pokud nemůžete, měl jste ho tam nechat.“

Když se mě ptá na adresu, dám mu falešnou, nevěřím mu, je to trouba, mezinárodní příklad omezeného úředníka, který si hraje na důležitého.

Rychle vedu svého Picolina pryč. Jsem zoufalý, kvůli němu jako kvůli sobě. Cítím, že u Emila dál bydlet nemůžeme, jeho žena si stěžuje, že musí

Picolinovi denně měnit povlečení. Přepírám sice skvrny každé ráno v umyvadle, jak to nejlíp jde, ale dlouho to schne, rychle se na to přijde. Koupím tedy žehličku a vypraná místa suším žehlením.

Co počít? Nic mě nenapadá. A rozřešit se to musí rychle. Ještě do třetice jsem se pokusil dostat Picolina do nemocnice, ale bezvýsledně. Vycházíme odtud v jedenáct dopoledne. Když to tedy vypadá, tak jak to vypadá, budem na to muset od lesa. Rozhodnu se proto věnovat svému příteli celé dnešní krásné odpoledne. Odvedu ho na Calvario, do nádherné zahrady na vršku uprostřed Caracasu, plné tropických rostlin a květin.

Sedíme tam na lavičce, obdivujeme nádherné panoráma, jíme arepas a upíjíme z láhve pivo. Potom zapálím dvě cigarety, jednu Picovi a druhou pro sebe. Picolino kouří s obtížemi, vždycky cigaretu uslintá. Cítí, že nadešla významná chvíle, že mu chci povědět něco, co ho možná zarmoutí. V očích mu sedí strach, mám pocit, jako by mi říkaly: „Tak mluv už, mluv! Cítím, že ses rozhodl k něčemu důležitému. Prosím tě, už mluv!“

Čtu mu to všechno v očích tak jasně, jako by to tam měl napsáno. Bolí mě vidět ho v takovém stavu, a nemohu se odhodlat. Nakonec do toho šlápnu:

„Pico, už tři dni se snažím dostat tě do nemocnice. Ale nedá se nic dělat, nechtějí tě, rozumíš?“

„Ano,“ řeknou jeho oči.

„A na francouzský konzulát jít nemůžeme, mohli by požádat, aby tě

Venezuela vydala.“

Pokrčí zdravým ramenem.

„Poslouchej mě. Musíš se uzdravit, a aby ses uzdravil, musíš se léčit. To je nejdůležitější ze všeho. Ale já ti doktory platit nemůžu, víš, že na to nemám.

Tak to uděláme jinak: dneska budeme celý večer spolu, vezmu tě do kina, a zítra ráno tě odvedu bez dokladů na náměstí Simona Bolivara. Lehneš si tam k soše a nehneš se odtud. Kdyby tě chtěl někdo zvednout nebo posadit, nedáš se. Ručím za to, že někdo za chvilku přivede policajta a ten zavolá sanitku.

Pojedu v taxíku za tebou, abych věděl, do které nemocnice tě odvezou. Dva dny počkám a pak za tebou příjdu, v době návštěv, abych se ztratil v davu.

Napoprvé s tebou možná nebudu moct mluvit, ale jak půjdu kolem tvé postele, nechám ti tam cigarety a nějaké peníze. Co říkáš? Jsi pro?“

Položí mi zdravou ruku na rameno a pohlédne mi zpříma do tváře. V očích má podivnou směs vděčnosti a smutku. Hrdlo se mu stáhne, s nadlidským úsilím vyrazí ze zkroucených úst chrčivý zvuk, který skoro zní jako „ano, díky!“

Druhý den všechno proběhne, jak jsem to naplánoval. Picolino neležel u Bolivarovy sochy ani čtvrt hodiny a tři nebo čtyři starci, kteří se tam přišli osvěžit do stínu stromů, upozornili strážníka. Po dvaceti minutách pro něj přijela záchranka. Jel jsem taxíkem za ním.

Dva dny nato se pak bez potíží vmísím do davu návštěvníků, projdu dva společné sály a ve třetím ho najdu. Naštěstí leží mezi dvěma těžce nemocnými, takže s ním mohu bez nebezpečí trochu promluvit. Když mě spatří, radostí všecek zčervená a mele sebou možná až trochu moc.

„Starají se o tebe dobře?“

„Ano,“ přikývne.

Pohlédnu na ceduli v nohách postele: „Paraplegie nebo druhotné následky malárie. Sledovat každé dvě hodiny.“ Nechám mu tam šest balíčků cigaret, zápalky a dvacet bolivarů v drobných.

„Na shledanou, Pico!“

A když vidím jeho nešťastný a prosebný pohled, dodám: „Nic se neboj, bráško, zase za tebou příjdu!“ Nesmím zapomenout, že jsem se mu stal nepostradatelným. Jsem jediný člověk, který ho poutá k světu.

Už jsem v Caracasu čtrnáct dní a stovky se rychle rozplývají. Ještě, že jsem přijel slušně oblečený. Našel jsem si pokojík, ne drahý, ale pro mne to je pořád ještě moc. Žádné ženy na obzoru. Děvčata jsou v Caracasu sice hezká, jemná a čilá, ale je těžké se s nimi seznámit. Píše se rok čtyřicátý šestý a není zvykem, aby ženy vysedávaly samy v kavárnách.

Každé velkoměsto má svá tajemství. Aby se tu člověk protloukl, musí ta tajemství znát, a má-li je poznat, musí ho někdo poučit. Ale jak ty pouliční učitele objevit? Je to tajuplná fauna, která má svůj jazyk, své zákony, zvyky, neřesti, své vlastní fígle, jak den za dnem sehnat živobytí na příštích čtyřiadvacet hodin. Uživit se, a to co nejpoctivěji, to je ten problém. Nesnadný.

I já jako každý jiný mám své drobné kšeftíky, někdy docela legrační a neškodné. Jednoho dne například potkám jistého Kolumbijce, kterého znám z eldoradských galejí.

„Co děláš?“

Momentálně, řekne mi, se živí tím, že vsází do loterie nádherný cadillac.

„Do prdele! To už jsi v takovém balíku, že máš cadillac?“

Popadá se smíchy za břicho a pak mi to vysvětlí:

„Cadillac patří řediteli jedné velké banky. Sám ho řídí, každé ráno přesně v devět přijede a pěkně ho zaparkuje asi sto až sto padesát metrů od banky.

Jsme na to dva. Jeden z nás, ale ne vždycky ten samý, aby se neprozradil, jde za ním až ke vchodu banky a dává tam bacha. V případě nebezpečí zapíská takovým způsobem, že se to nedá s ničím splést. Ale to se stalo jen jednou.

A na celou tu dobu od ředitelova příjezdu až do jedné, než odjede, hodíme na auto krásnou bílou stuhu s červeným nápisem: „Prodej losů, na které můžete vyhrát tento cadillac. Čísla caracaské loterie. Tah příští měsíc.“

„No to je podnik! Tak ty prodáváš losy na cadillac, který ti nepatří? To máš tedy kuráž! A co poldové?“

„Každý den se střídají a jsou to naivové, vůbec je ani nenapadne, že by to mohl být podfuk. A když se o nás začnou moc zajímat, věnujeme jim jeden dva losy a každý z nich hned začne někde v koutku snít, jak ten cadillac třeba vyhraje. Jestli si chceš s námi trochu vydělat, tak pojď, představím tě společníkovi.“

„Nepřipadá ti trochu sprosté podvádět ty chudáky?“

„Prosím tě! Los stojí deset bolivarů, stejně si ho může koupit jenom zazobanec. Tak co je na tom zlého.“

Seznámím se se společníkem a už v tom jedu. Není to nic velkolepého, ale člověk musí jíst, spát, chodit, ne-li zrovna elegantně, aspoň čistě oblečený, a taky si musím co nejdéle udržet v rezervě těch pár diamantů z El Dorada a dvě pětistovky bolivarů, které harpagonsky střežím v rource, jako bych byl ještě na galejích. Rourku totiž nosím v těle pořád, ze dvou důvodů: v pokoji by mi ji mohli ukrást, protože hotel stojí v dost pochybné čtvrti, a kdybych ji nosil v kapse, mohu ji ztratit. Stejně už ji nosím v zadku čtrnáct let, o jeden rok víc nebo míň, to už nehraje roli a jsem aspoň klidnější.

Prodej losů nám vydržel čtrnáct dní a mohl trvat pořád dál, kdyby si jednoho dne jeden příliš navnaděný zákazník nekoupil dva losy a nezačal dopodrobna zkoumat ten nádherný vůz, jehož výhercem se už ve snách viděl.

Najednou se vztyčí s výkřikem:

„No ne! Není tohle auto doktora Fulana, ředitele banky?“

Kolumbijec ani nemrkne a chladnokrevně řekne:

„Ale ovšem. Svěřil nám ho do loterie. Počítá, že z něho takhle vyrazí víc, než kdyby ho rovnou prodal.“

„Divné…“ řekne zákazník.

„Hlavně mu nic neříkejte,“ pokračuje Kolumbijec pořád naprosto klidně.

„Museli jsme slíbit, že to neprozradíme, bylo by mu hrozně nepříjemné, kdyby se to někdo dověděl.“

„To chápu, protože od člověka jako on je to skutečně dost překvapující.“

Zamíří k bance, a jakmile je dost daleko, horempádem stuhu sundáme a složíme. Kolumbijec se s ní ztratí a já jdu ke vchodu banky upozornit komplice, že jsme sbalili krám. V duchu div neprasknu smíchy, nevydržím to a zůstanu blízko vchodu, abych nepřišel o to, co, jak tuším, bude následovat. A taky ano. Za tři minuty se objeví ředitel v doprovodu podezíravého zákazníka. Šermuje rukama a má tak naspěch, že se zřejmě doopravdy rozzlobil.

Když potom u cadillaku nikoho nenajdou, což je asi příliš nepřekvapí, volnějším krokem se vracejí zpátky a zajdou do jedné kavárny vypít si u pultu skleničku. Zákazník si mě prve nevšiml, vklouznu tam tedy taky, abych se pobavil tím, co budou říkat.

„To je ale vrchol vší drzosti! Řekněte, doktore?“

Ale majitel cadillaku, který jako každý správný Caraqueňo má rád legraci, se srdečně rozesměje:

„Když si představím, že jít kolem nich pěšky, mohli mi nabídnout losy na můj vlastní vůz, a já bych je, jak už bývám někdy roztržitý, klidně dokázal koupit! Uznejte, že to je docela švanda!“

Tím naše loterie samozřejmě zhasla. Kolumbijci zmizeli. A pro mě bylo důležité, že jsem si pomohl skoro k patnácti stům bolivarů, což znamenalo živobytí víc než na měsíc.

Dny utíkají a není skutečně snadné najít práci, která by za něco stála. Je to doba, kdy sem přijíždějí z Francie pétainisté a kolaboranti prchající před spravedlností své země. Moc jsem se v tom nevyznal, nevěděl jsem, že mezi kolaboranty a pétainisty může být určitý rozdíl, a strkal jsem je pod nálepkou

„gestapáci“ všechny do jednoho pytle. Také jsem se s nimi nestýkal.

Uběhne měsíc a celkem nic se nezmění. V Callau mě vůbec nenapadlo, že by mohlo být tak těžké postavit se znova na nohy. Jsem na tom tak, že prodávám dům od domu kávovary, speciální typ (to si pište!) pro kanceláře.

Blábolím pitomosti, až se mi z toho dělá zle: „Rozumíte, pane řediteli, kdykoli si vaši zaměstnanci zajdou na kafíčko (což se tady ve všech kancelářích běžně dělá), ztratí děsnou spoustu času, hlavně když prší, a pro vás ta doba znamená ztracené peníze. S takovým kávovarem v kanceláři můžete jen získat.“ Jen získat, ano, oni možná, ale já určitě ne. Mnoho šéfů mi totiž bez rozpaků odpoví:

„Inu, víte, my tady ve Venezuele žijeme klidným tempem, a v obchodě je to taky tak. Nic proti tomu nemáme, když si zaměstnanci zajdou v pracovní době na cafecito.“

A jak si tak jednou vykračuju s oním inteligentnim vzezřením člověka nesouciho po ulici v ruce kávovar, najednou přede mnou stojí Paulo Boxer, stará známost z Montmartru.

„No tohle! Vy jste přece Paulo Bo…“

„A ty Motýlek?“

Popadne mě za paži a vleče do kavárny.

„To je ale náhoda za všecky prachy!“

„Co děláš s tou konvicí tady na chodníku?“

„Prodávám je, něco zoufalého. Jak ji pořád vytahuju a zase strkám dovnitř, krabice se přitom roztrhala.“

Vylíčím mu, jak jsem na tom, a pak řeknu: „A co ty?“

„Vypijme si kafe, povím ti to jinde.“ Zaplatíme, zvedneme se a já sáhnu po konvici.

„Nech ji tady, už ji nebudeš potřebovat, za to ti ručím.“

„Myslíš?“

„Určitě.“ Nechám ten zatracený kávovar na stole a jdeme ven.

Když pak asi za hodinu sedíme u mě a trochu si zavzpomínáme na

Montmartre, Paulo vyjde s barvou ven. Jde o velkolepý podnik v jedné zemi nedaleko Venezuely. Důvěřuje mi. Jestli chci, vezme mě do party.

„Je to předem v kapse, kamaráde, půjde to jak po másle! Taková hromada dolarú, že se budou muset přežehlit, aby nezabíraly moc místa, na to vem jed!“

„A kde se má ten zázračný podnik konat?“

„To se dovíš na místě. Předem nemůžu níc říct.“

„Kolik nás bude?“

„Čtyři. Jeden už tam je. Za druhým jsem přijel sem. Vlastně ho znáš. Je to tvůj kamarád, Gaston.“

„Správný kluk, ale ztratil jsem ho z očí.“

„Já ne,“ řekne Paulo se smíchem.

„Vážně mi o tom podniku nemůžeš říct víc?“

„Nejde to, Moty, mám své důvody.“

Rychle uvažuju. Jsem v takové situaci, že moc na vybranou nemám. Buď se plácat s kávovarem nebo nějakou jinou pitomostí v ruce, nebo se znovu vrhnout do dobrodružství a možná brzo získat pěkný balík. Na Paula je spolehnutí, to vím odjakživa, a jestliže usoudil, že musíme být čtyři, pak je taky spolehnutí, že ten podnik bude za to stát. Po technické stránce to bude určitě parádní operace. A mám-li říct pravdu, i to mě na tom láká. Tak tedy,

Motýlku, banco?

„Banco!“

Druhý den jsme odjeli.

6 TUNEL POD BANKOU

Víc než dvaasedmdesát hodin v autě. Střídáme se u volantu. Paulo podniká dalekosáhlá bezpečnostní opatření. Kdykoli doplňujeme benzín, ten, kdo řídí, tři sta metrů před servisem druhé dva vysadí a pak se pro ně vrátí.

Právě jsme s Gastonem prostáli dobře půl hodiny v lijáku, než pro nás

Paulo přijel.

„Myslíš, že je tohle divadýlko doopravdy nutné, Paulo? Podívej se na nás, budem z toho lazaři!“

„Ty se ale naotravuješ, Moty! Nechal jsem přifouknout pneumatiky, vyměnit zadní kolo, doplnit olej a vodu. To se neudělá za pět minut!“

„To taky netvrdím, Paulo. Ale přiznám se, že nechápu, k čemu tolik opatrnosti.“

„Ale já ano, a rozkazuju tady já. Ty sis odkroutil třináct let na galejích, a já zas bručel deset roků v naší krásné Francii. Proto vím, že opatrnosti nikdy nezbývá. Je to rozdíl, jestli si někdo všimne chevroletu, kde sedí jen jeden člověk místo tří.“

Má pravdu, už o tom nemluvme.

Po dalších deseti hodinách přijedeme do města, cíle naší cesty. Paulo nás vysadí před uličkou lemovanou po obou stranách vilami.

„Jděte po pravém chodníku. Vila se jmenuje Mi Amor, tam to je. Jděte dovnitř, jako kdybyste šli domů, najdete tam Augusta.“

Kvetoucí zahrada, upravená cesta, roztomilá vilka, ale dveře zamčené.

Zaklepeme.

„Vítejte, přátelé. Pojďte dál,“ řekne Auguste, když otevře dveře.

Přivítal nás v košili s vyhrnutými rukávy, celý zpocený a na chlupatých pažích drobky nalepené hlíny. Vysvětlíme mu, že Paulo odjel zaparkovat auto někam na druhý konec města. Nebylo by dobře moc se v ulici ukazovat s venezuelskou značkou.

„Cesta byla dobrá?“

„Dobrá.“

A dost. Sedíme v jídelně. Cítím, že nadešel rozhodný okamžik, a jsem trochu napjatý. Stejně jako já, ani Gaston zatím neví, o co vlastně běží. „Otázka důvěry,“ řekl Paulo v Caracasu. „Buďto jdete s sebou, nebo ne. Berte nebo nechte. Ale jedno vám řeknu: prachy potečou, že se vám o tom jaktěživa nesnilo.“ Budiž, ale teď už bude třeba věci vyjasnit a upřesnit.

Auguste nám nabídne kávu. Poptal se na cestu, na zdraví, ale dál nic, ani slovíčko, aby se mi v lebce trochu rozjasnilo. V téhle rodině se toho moc nenamluví!

Zaslechl jsem před vilou bouchnout dvířka od auta. Určitě je to Paulo, najal nějaký vůz s místní značkou. Je to tak.

„A hotovo!“ řekne, když vchází do pokoje a svléká si kožené sako.

„Všechno klape na puntík, hošánci!“

Klidně popíjí kávu. Já nic neříkám čekám. Řekne Augustovi, ať postaví na stůl láhev koňaku. Beze spěchu, pořád s tím spokojeným výrazem, nám naleje a konečně do toho šlápne:

„Tak tady jste, kamarádi, přímo na pracovišti. Představte si, že právě naproti téhle roztomilé vilce, na druhé straně ulice, kterou jste sem přišli, je zadní trakt banky. Hlavní vchod je z krásné třídy souběžně s naší uličkou.

A jestli má Auguste paže umazané od jílu, tak jedině proto, že už se dal do díla aby na vás nezbylo moc práce, protože ví, že jste lenoši.“

„Jaké práce?“ řekne Gaston, který není zrovna blbec, ale vedení má trochu dlouhé.

„Maličkost,“ usměje se Paulo. „V sousední místnosti začíná tunel který povede pod zahradou, pak pod ulicí a vyústí rovnou pod trezorem banky.

Pokud jsem to dobře vypočítal. Jestli ne tak se možná dostaneme pod průčelí.

V tom případě půjdeme víc do hloubky a budeme se snažit vrátit přesně doprostřed.“

Po chvilce mlčení dodá:

„Tak co tomu říkáte?“

„Moment, kamaráde. Jen co mi to dojde. Není to přesně podnik, jaký jsem čekal.“

„Je ta banka veliká?“ zeptá se Gaston, kterému to tedy doopravdy nezapaluje, protože když Paulo všechno tohle rozjel, a ke všemu takovým způsobem, určitě to nebude pro tři škatulky cukrátek.

„Zítra se tam projdi, a pak mi to povíš,“ zařehoní se Paulo. „Abych ti to trochu vykreslil, tak ti řeknu, že tam mají osm pokladníků. To už ti dá představu, kolik se tam asi za den skásne papírků.“

„Teda do prdele!“ vykřikne Gaston a plácá se do stehen. „Opravdová banka! To je paráda! Konečně se dostanu k pořádné loupeži, při které se musí počítat jak na technice. Tímhle získám maršálskou hůl zlodějů!“

Paulo se pořád zeširoka usmívá a otočí se ke mně:

„Ty neřekneš nic, Moty?“

„Já nemusím být maršál. Stačí mi desátník, jen když budu mít dost prachů na jeden podnik, co nosím v hlavě. Milióny nepotřebuju. Já si myslím tolik,

Paulo, že to je gigantická práce, a jestli se povede - ale člověk musí věřit, pak dokáže všecko, to je fakt - máme nadosmrti vystaráno. Ale… jsou tu ještě všelijaká ,ale! Dovolíš pár otázek, kapitáne?“

„Kolik chceš, Moty. Stejně jsem to s vámi chtěl bod za bodem prodiskutovat. Já operaci řídím, protože já ji taky prokoumal, ale svobodu a možná život nasazujem všichni. Ptej se, na co chceš.“

„Správně. První otázka: kolik je to metrů ze sousední místnosti, kde bude ten vchod, až na chodník před zahradou?“

„Přesně osmnáct.“

„Za druhé, jak je to daleko od kraje chodníku k bance?“

„Deset metrů.“

„A za třetí: byl jsi uvnitř v bance a máš vzhledem k celku přesně propočteno, v kterých místech je vchod do trezoru?“

„Ano. Najal jsem si skříňku v místnosti, kde jsou malé trezory pro zákazníky. Je to přímo vedle sálu s pokladnami banky, jsou mezi tím jenom pancéřové dveře na dvě bezpečnostní kola. Vchod je tam jen jeden, k malým trezorům. Odtud se jde k těm velkým. Byl jsem tam několikrát, a když jsem jednou čekal na druhý klíč od skříňky, viděl jsem, jak otevřeli pancéřové dveře. Jak se zaklimbaly, zahlédl jsem celou místnost a trezory okolo všech stěn.“

„A stačil jsi odhadnout sílu spojovací zdi?“

„Těžko vědět, je tam pancéřování.“

„Kolik vede k těm trezorům schodů?“

„Dvanáct.“

„Čili podlaha sálů je zhruba tři metry pod úrovní ulice. Tak jak jsi to vymyslel?“

„Musíme se snažit dostat přesně pod spojovací zeď. Pokud objevíme šrouby, kterými jsou kasy přidělané spodem k podlaze, mohlo by se to povést.

Probouráme se tak jednou dírou do obou místností.“

„Ale trezory jsou těsně u zdi, můžeme se taky dostat pod některý z nich.“

„To mě nenapadlo. Pak bychom zkrátka museli probourat díru dál do místnosti.“

„Dvě díry by byly podle mě lepší. Do každé místnosti jedna, pokud možno doprostřed.“

„Já si to teď taky myslím,“ řekne Auguste.

„Tak jo, Moty. Tak daleko ještě nejsme, rozumíš, ale když se to promyslí pěkně dopředu, tím líp. A co ještě?“

„Jak bude ten tunel hluboko?“

„Ve třech metrech.“

„A široký?“

„Osmdesát centimetrů. Aby se v něm člověk mohl otočit.“

„A co na výšku?“

„Jeden metr.“

„Na výšku a šířku by to šlo, ale ta hloubka se mi nezdá. Dva metry země nad hlavou, to není moc pevná skořápka. Stačí, aby projel těžký náklaďák nebo parní válec, a propadne se to.“

„Možná ano, Moty, ale není důvod, aby touhle ulicí jezdily náklaďáky nebo těžké vozy.“

„Prosím, ale nic to nestojí, spustit šachtu do čtyř metrů. Mezi stropem tunelu a ulicí budou pak tři metry země. Co ti na tom vadí? Jedině, že vykopeme o metr hlubší šachtu. Na tunelu se tím nic nezmění. A v čtyřmetrové hloubce máme taky skoro jistotu, že se dostaneme k základům banky nebo i pod ně.

Jak je ten dům vysoký?“

„Přízemí a jedno patro.“

„Základy tedy hlubší nebudou.“

„V pořádku, Moty. Sestoupíme do čtyř metrů.“

„A jak se chceš dostat k trezorům? Co poplašné zařízení?“

„To je podle mě ten hlavní bod, Moty. Ale poplašné zařízení je každopádně vždycky venku před trezorem, to je logické. Jestliže se nedotkneš žádných dveří, ani od banky, ani od pancéřové komory, nemělo by se to spustit. Uvnitř určitě není, ani v tom prvním sále. Ale na kasy těsně u vstupních dveří ani u těch pancéřových bychom asi radši sahat neměli.“

„Ano. To si taky myslím. Je tu ovšem pořád riziko, že se kasy začnou chvět, až se do nich dáme, a poplašné zařízení se tím spustí. Ale když budeme doopravdy opatrní, tak jak jsme si řekli, máme šancí dost.“

„Dál už nic, Moty?“

„Hodláš tunel obednit?“

„Ano. Mám v garáži ponk a všecko, co je k tomu potřeba.“

„Výborně. A co země?“

„Nejdřív ji budem rozhazovat po zahradě, pak zvýšíme záhony a nakonec uděláme jeden obrovský podél všech zdí, asi metr široký a vysoký tak, jak to půjde, aby to nevypadalo divně.“

„Jsou kolem nějaké zvědavé oči?“

„Zprava je to v pořádku. Nějaký stařeček se stařenkou, kdykoli mě potkají jsou vždycky samá omluva, protože se nám jejich pes chodí vydělat před vrata. Nalevo je to blbější. Věčně jsou tam na houpačce nějaké dvě děti, tak mezi osmi a deseti lety, a houpají se, pitomci, tak vysoko, že mohou přes zeď lehko vidět, co se u nás děje.“

„Ale stejně vidí ze zahrady určitě jen kus, ze své strany za zeď nedohlédnou.“

„To máš pravdu, Moty. Tak, a teď si představme, že je tunel hotový a jsme pod pancéřovou komorou. Tam to bude chtít pořádnou díru, něco jako místnost, abychom tam mohli nechávat nářadí a pracovat pohodlně třeba ve dvou nebo ve třech. A až přesně zjistíme středy obou sálů, vykopeme pod každým z nich dutinu dvakrát dva metry.“

„V pořádku. A jak se chceš dostat do těch ocelových kas?“

„O tom si musíme ještě podebatovat.“

„Tak mluv.“

„Dá se to udělat autogenem, v tom se vyznám, je to moje řemeslo. Nebo elektrickým obloukem, to dovedu taky, ale je tu potíž, chce to dvě stě dvacet voltů a vila je na sto dvacet. Takže jsem se rozhodl přibrat ještě jednoho chlápka, ale nechci, aby pracoval na tunelu. Přijde den před tím, než to rozjedem.“

„A s čím?“

„Dobře se podrž. S termitem. Je na to odborník, hotový profesor. Co tomu říkáte?“

„Bude to pět dílů místo čtyř,“ řekne Gaston.

„Pořád budeš mít až dost, Gastone! Čtyři nebo pět, na tom nezáleží.“

„Já jsem pro chlapíka s termitem, protože kdyby tam byl tucet trezorů, otevřít je termitem je ten nejrychlejší způsob.“

„Tak tohle je generální plán. Souhlasí s nim všichni?“

Všichni souhlasí. Paulo nás upozorní ještě na jedno: v žádném případě nesmíme my dva s Gastonem vystrčit ven ani nos, leda večer, a to co nejmíň a vždycky slušně oblečení, s kravatou a tak dál. Všichni čtyři najednou nikdy.

Přejdeme do sousední místnosti, která sloužívala jako pracovna. Už je tam vykopaná díra o metrovém průměru a tři metry hluboká. S obdivem hledím na hladké, rovné stěny a v tu chvíli vzpomenu na větrání.

„A jak to bude se vzduchem?“

„Vzduch budeme vhánět trubkami z umělé hmoty, pomocí kompresoru.

Kdyby se někdo při kopání moc dusil, druhý mu pustí k hubě proud vzduchu.

Koupil jsem v Caracasu kompresor, který není skoro slyšet.“

„A což si pořídit klimatizační přístroj?“

„To mě taky napadlo a mám dokonce jeden v garáži, jenže věčně vyhazuje pojistky.“

„Poslyš, Paulo. Člověk neví, jak to s tím termitem ještě může dopadnout.

Kdyby ten chlap nepřišel, s autogenem to moc rychle nejde, zbývá jedině elektrický oblouk. Musíme sem zavést dvě stě dvacet. Aby to nevypadalo divně, řekneš, že si chceš pořídit lednici na maso, klimatizaci, a protože navíc taky kutíš v garáži se dřevem, potřebuješ malou cirkulárku a tak dál. Neměl by to být problém.“

„Máš pravdu, když sem dáme dvě stě dvacet, bude to jen výhoda. A teď už toho nechme! Auguste je špagetový král! Jakmile budou hotové, jdeme ke stolu.“

Při večeři byla velká legrace. Zprvu jsme si vyměnili pár trudných vzpomínek, ale potom jsme se shodli na tom, že když už příjde řeč na minulost, o base se mluvit nebude. Jen o veselých věcech, o ženách, o slunci, o moři, a jak jsme si kdy užili a tak. Nachechtali jsme se jako děti. Ani na minutku se v žádném z nás neozvala výčitka při pomyšlení, že hodláme zaútočit na společnost, na ten největší symbol její sobecké moci, na banku.

Přepojit napětí na dvě stě dvacet nebyl vůbec problém, protože transformátor byl hned vedle domu. Krumpáč s krátkou rukojetí jsme při dokončování šachty odložili, nedalo se s ním v tak maličkém prostoru dobře pracovat.

Řežeme zeminu po kusech cirkulárkou, pevným, lehko ovladatelným kůlem pak každý kus jílu odtrhneme a naložíme do kbelíku.

Pokračujeme jen zvolna, je to titánská práce. Šachta už dosáhla čtyř metrů, bzukot cirkulárky na jejím dně se skoro nepostřehne. A ze zahrady není slyšet vůbec nic, čili žádný strach, že by to prasklo.

Šachta je hotová. Dneska jsme začali tunel a první metr mokré jílovité hlíny, která se na člověka všude lepí, vykopal s kompasem v ruce Paulo.

Nepracujeme už do půl těla nazí, ale v montérkách přetažených až na chodidla. Takže když vylezeme ven a montérky svlékneme, jsme čistí jak motýlci, kteří vyletěli z kukly. Samozřejmě kromě rukou.

Podle našich výpočtů bude však třeba vynést třicet kubíků země. To není maličkost.

„Galejnická práce,“ hučí Paulo, když je špatně naložený.

Krůček za krůčkem však postupujeme. „Jako krtci nebo jezevci,“ říká

Auguste.

„Ale dostaneme se tam, kamarádi! A pak si namastíme kapsu, že nám to vydrží na celý život. Nemám pravdu, Motýlku?“

„To se ví. A já namastím hubu prokurátorovi i falešnému svědkovi a do čísla 36 na Zlatnickém nábřeží prsknu bombu, že to bude ohňostroj jak hrom!

Tak do práce, kamarádi! Vás možná nic nežene, abyste se stali milionáři, ale mně se zato někdy v noci zdává, jak můj prokurátor umřel klidně v peřinách se zdravou držkou, jak se můj svědek čím dál tím víc rozvaluje v papínkově kožešnickém krámě a fízlové, že nejen změnili po válce adresu, ale stali se z nich vojáci Armády spásy! To by pro mne potom tahle operace ztratila zajímavost. Tak žádné pitomé žvanění a mastění karet. Honem, spusťte mů dolů!

Pár hodin si ještě zapracuju.“

„Jen klid, Moty. Všichni máme nervy v čudu. Rychle to nejde, to je fakt, ale přece jenom pokračujeme a tam někde před námi, necelých patnáct metrů daleko, je hromada prachů. Starosti má každý, podívej se, co mi píše kamarád z Buenos Aires.“

Paulo vytáhne z kapsy dopis a nahlas čte: „Milý Paulo, ty snad věříš na zázraky, kamaráde! Nejenže ses těm svým dvěma šťabajznám už půl roku neukázal, ale neposlal jsi ani slůvko, ani pohlednici. Nemáš kapku rozumu.

Nevědí, jestli jsi mrtvý nebo živý a v kterém koutě zeměkoule se vůbec potuluješ. Není pro mě žádná sranda chodit za takových podmínek pro fiňáry.

Vyvádějí víc a víc každé pondělí: ,Tak co? Kde ten náš chlap je? Co dělá?

Určitě zas něco peče. Ach, ty jeho podniky! Radši kdyby tu byl s námi. Už nás to nebaví, spát pořád v prázdné posteli. Tahle výplata je poslední.

Rozuměl jste? Ať přijede, nebo rozvod! Tak se přemoz, Paulo, pošli aspoň slovíčko, nevěř na zázraky. Jednoho dne ty dva mlýnky ztratíš a bude po mouce. Tvůj kámoš Santos.“

„No, a já zas na zázraky věřím, a máme ten zázrak tady před sebou.

Dokázali jsme ho my, já a vy, kamarádi, jen svou chytrostí a odvahou. Ale přesto doufejme, že to holky ještě vydrží, než ten podnik dokončíme, protože na to potřebujeme od nich prachy.“

„Pošleme jim společně kytici!“ řekne Auguste, všecek tou myšlenkou rozzářený.

„To je moje starost,“ řekne Paulo. „Já jsem umělec, který právě uskutečňuje tu nejkrásnější operaci, jakou kdy chmatáci vymysleli, ony to financují, a to je pro ně velká čest, i když o tom nevědí.“

Dáme se do smíchu, cvakneme si koňaku a já se uvolím k partičce bridže, abych všechny uspokojil a sám si trochu odpočal.

Vynášet hlínu do zahrady osmnáctkrát deset metrů není problém.

Rozhazujeme ji po celém povrchu, necháváme volnou jenom cestu ke garáži.

Ale protože se vykopaná země příliš liší od původní, čas od času si necháme dovézt náklaďák kompostu. Všechno klape.

A kopeme a kopeme a taháme kbelíky vrchovatě naložené hlínou. Podlahu chodby jsme takříkajíc vyparketovali, protože tam prosakuje voda a dno je úplně rozblácené. A kbelík tažený na provaze taky po prknech líp klouže.

Pracujeme tak, že jeden je vždycky uvnitř tunelu. Pomocí cirkulárky a horolezecké sekyrky kope a vytrhává kameny a hlínu a nakládá je do kbelíku. Další stojí na dně šachty a přitahuje kbelík k sobě. Nahoře je třetí, ten kbelík vytáhne a vysype do trakaře s gumovým kolem. Probourali jsme otvor ve zdi do garáže. Takže čtvrtý jenom vezme trakař, projede garáží a docela normálně se objeví na zahradě.

Žene nás divoká vůle zvítězit a pracujeme celé hodiny. Vydáváme ze sebe úžasné množství energie. Vydržet uvnitř chodby je něco příšerného i za pomoci ventilátoru a hadice, kterou máme otočenou kolem krku a občas z ní nasajeme čerstvý vzduch. Z horka jsem se celý osypal droboučkými červenými pupínky, mám jich po těle hotové slitiny. Vypadá to jako kopřivka a strašlivě to svědí. Ušel tomu jediný Paulo, protože má na starosti jenom trakař a rozvážet hlínu po zahradě. Když člověk z toho pekla vyleze, osprchuje se a namaže vazelínou nebo kakaovým máslem, i pak mu trvá víc než hodinu, než se vzpamatuje, začne zas normálně dýchat a cítit se jakž takž dobře.

„Sami jsme tu spartánskou dřinu přece chtěli, ne? Nikdo nás k ní nenutil.

Tak zavři klapačku, vzchop se a dělej!“ Říkám to nejen sobě, ale dvakrát, třikrát denně to opakuju taky Augustovi, když začne zuřit, že vlezl do takového podniku.

Že není nad to, kopat tunel pod bankou, pokud chcete zhubnout, to nemusím jistě ani říkat. Něco úžasného, jak člověk zeštíhlí, když se pořád ohýbá, plazí a kroutí. V tunelu se vypotí jako v sauně. A jak provádí ty různé prostocviky v nejrůznějších pozicích, zbytečné sádlo mu určitě nenaroste, zato parádní svaly. Má to, jak vidíte, samé kladné stránky, a navíc vás čeká na konci chodby nádherná odměna: poklad těch druhých.

Všechno jde jako po másle, jen se zahradou je potíž. Jak rozvážíme zemi a povrch se zvedá, květiny jsou kratší a kratší, což nepůsobí zrovna normálně.

Kdyby to tak pokračovalo, za chvíli z nich bude vidět jen okvětní plátky.

Napadlo nás řešení: zasadíme je do květináčů, které vždycky zatlačíme do čerstvě navezené hlíny. Když je dobře přikryjeme, nedá se nic poznat, vypadá to, jako by rostly ze země.

Celá ta historie začíná být pěkně rozvleklá! Kdybychom si aspoň mohli střídavě odpočinout. Ale ani pomyšlení. Aby nám šla práce jaksepatří od ruky, musíme u toho být všichni čtyři. Ve třech bychom jakživ neskončili a museli bychom hlínu skladovat provizorně uvnitř vily, což by bylo nebezpečné.

Příklop šachty zapadá na milimetr přesně. Není ho vůbec vidět, takže když odpočíváme, můžeme nechat dveře místnosti otevřené. Díru ve zdi zakrýváme z garáže velikou dřevěnou deskou, na které visí nejrůznější kutilské nářadí, z vnitřku domu mohutnou skříní z doby španělské kolonizace. Kdykoli Paulo usoudí, že musí příjmout nějakou návštěvu, může to bez obav udělat. Jen já a Gaston zmizíme do pokoje v prvním patře.

Dva dny bez ustání lilo a tunel je zaplavený. Je tam skoro dvacet centimetrů vody. Navrhnu Paulovi, aby koupil ruční pumpu a hadici. Za hodinu je pumpa tady. Střídavě pumpujeme (další prostocvik) a vodu vyléváme do záchodu. Úmorná celodenní dřina, a vlastně pro nic.

Blíží se prosinec. Bylo by skvělé mít do konce listopadu místnůstku pod bankou hotovou a obedněnou. Přijde-li ten chlápek s termitem, nadělí nám

Mikuláš do punčochy vrchovatě, to je na beton. Kdyby nepřišel, hodláme použít elektrický oblouk. Víme, kde sehnat kompletní přístroj se vším, co k němu patří. Výtečné mají v General Electric. Koupíme ho v jiném městě, je to jistější.

Tunel pokračuje. Včera, čtyřiadvacátého listopadu, jsme se prokopali k základům banky. Už jen tři metry a ta místnůstka, takže vyneseme ještě asi dvanáct kubíků. Otevřeli jsme na oslavu šampaňské, pravé z Francie.

„Je trochu do zelena,“ řekne Augusta.

„Tím líp, to je dobré znamení: barva dolarů!“

Paulo shrne, co nám ještě zbývá udělat:

„Šest dní na vynošení hlíny, pokud jí nebude moc, tři dny bednění, celkem devět dní. Dneska je čtyřiadvacátého, čili čtvrtého prosince to máme oukej.

Na beton.

Rozjedem to v pátek v osm večer, banka zavírá v sedm. Budeme mít celou noc z pátku na sobotu, celou sobotu noc ze soboty na neděli a celou neděli.

Když všechno klapne, v pondělí ve dvě ráno se můžeme z díry ztratit. Celkem dvaapadesát hodin práce. Souhlasíte?“

„Ne, Paulo. Ne tak docela.“

„Proč ne, Moty?“

„V bance otvírají v sedm kvůli úklidu. V tu chvíli by mohl klidně nastat rachot, to znamená dost brzo po tom, co zmizíme. Navrhuju tohle: budem to koukat dokončit v neděli večer do šesti. Než se podělíme, bude zhruba osm.

Když vyrazíme v osm večer a v sedm ráno to praskne, máme k dobru minimálně jedenáct hodin, a kdyby to vydrželo do devíti, tak třináct.“

Nakonec se všichni shodnou na mém návrhu. Popíjíme šampaňské a posloucháme desky, které Paulo přinesl: Maurice Chevalier, Piafová, Paříž, šantány… Každý z nás sní nad svou skleničkou o velkém dni. Už je tady, skoro na dosah ruky.

Už brzo, Motýlku, předložíš v Paříži onen účet, který sis vryl tak hluboko do srdce. Když to vyjde a štěstí mě neopustí, vrátím se z Francie do Callaa pro

Marii.

Otec přijde na řadu až později. Můj nešťastný a přitom tak skvělý otec! Než ho půjdu obejmout, musím ještě počkat, pohřbít v sobě někdejšího člověka, dobrodruha… Nebude to dlouho trvat, jen co se pomstím a vybuduju si nějaké slušné postavení.

Stalo se to pozítří po oslavě šampaňským, ale zjistili jsme to až o den později. Odjeli jsme do jednoho sousedního města vzdáleného sto dvacet kilometrů prohlédnout si v prodejně General Electric agregát na svařování a řezání elektrickým obloukem. Vyšli jsme s kamarádem pěšky, v korektních oblecích, a po dvou kilometrech jsme nasedli do auta k Paulovi a Augustovi.

„Že jsme si ten výlet ale zasloužili, co kamarádi? Cítíte ten skvostný vítr svobody? Dýchejte, dýchejte ho zhluboka!“

„To jo, Paulo, to je teda zasloužená vyjížďka. Nejeď moc rychle, ať se můžem dívat na krajinu.“

Přístav je velice krásný, plný lodí a pestrobarevného, veselého hemžení davu. Ubytujeme se tam na tři dny ve dvou různých hotelích. Večer se vždycky všichni sejdeme. „Žádné noční kluby, žádné bordely ani děvky, jsme na obchodní cestě, kamarádi,“ řekl Paulo. Má pravdu.

Zašel jsem s ním vybrat přístroj, který by se nám hodil. Je báječný, ale musí se zaplatit hotově a na to nemáme prachy. Paulo zatelegrafuje do Buenos

Aires a naštěstí udá adresu do svého hotelu tady v přístavu. Hodlá nás odvézt zpátky do vily a za den nebo dva se sem vrátit pro peníze a přístroj. Užili jsme si tři dny prázdnin, odjíždíme krásně odpočatí.

Paulo vysadí Gastona a mě jako obvykle na rohu uličky, sto metrů od vily.

Klidně vykročíme, nedočkaví, abychom už zase viděli své podzemní veledílo, ale v tom popadnu Gastona za paži a strhnu ho zpátky. Co se to před vilou děje? Jsou tam poldové, asi tucet lidí, a pak spatřím vylézat ze země uprostřed ulice dva hasiče. Obrázek je jasný, víc už vidět nepotřebuju. Objevili tunel!

Gaston se rozklepe jako v horečce a pak se nezmůže na nic lepšího, než že vykoktá s cvakajícími zuby přímo nádhernou blbost:

„Oni nám ten krásný tunel probořili! To jsou ale idioti! Takový krásný tunel!“

Přesně v tu chvíli k nám pohlédne chlápek, z jehož ksichtu čiší polda na kilometr daleko. Ale situace mi připadá legrační, že se upřímně a skutečně od plic rozesměju, takže napadl-li poldu i jen stínek podezření, v tu chvíli se zase rozplynul. Vezmu Gastona pod paží a řeknu hezky nahlas španělsky:

„Podívej se na ty zloděje, to už byl pořádný tunel!“

Pomalu se otočíme zády ke svému veledílu a hladce a beze spěchu vyjdeme z uličky. Ale teď musíme jednat rychle.

„Kolik máš u sebe?“ zeptám se Gastona. „Já skoro šest set dolarů a patnáct set bolivarů. Co ty?“

„Já mám v rource dva tisíce dolarů,“ odpoví Gaston.

„Nejlíp, když se rozejdeme rovnou tady na ulici.“

„Co budeš dělat, Moty?“

„Vrátím se do toho přístavu a pokusím se dostat na loď, to je jedno kam, ale nejradši rovnou do Venezuely.“

Obejmout se tady na ulici nemůžeme, stiskneme si jen ruce, ale stejně jako já, i Gaston má v tu chvíli oči zamžené pohnutím. Dobrodružství a společně podstoupené nebezpečí jsou mezi muži tím nejsilnějším poutem.

„Hodně štěstí, Gastone!“

„Je to v hajzlu, Moty!“

Paulo a Auguste se vytratili každý jinam, jeden zpátky do Paraguaye, druhý do Buenos Aires. Paulovy ženské už nespí samy.

Objevil jsem loď do Portorika. Odtud jsem to vzal letadlem do Kolumbie a pak lodí do Venezuely.

Teprve po několika měsících jsem se dověděl, co se vlastně stalo: na velké třídě z druhé strany banky prasklo v jednom místě vodovodní potrubí a provoz svedli do souběžných ulic. Do naší uličky vjel mohutný kamión naložený železnými traverzami, a jak to vzal přes tunel, zadními koly ho probořil.

Výkřiky, úžas, policie, a rázem bylo všechno jasné.

7 ZRZEK ZASTAVÁRNA

V Caracasu už vládne vánoční ovzduší. Všechny velké ulice jsou nádherně osvětlené. Odevšad zní písně, sbory zpívané s oním lidovým citem pro rytmus, kterému se nic nevyrovná. Všichni se veselí. Neúspěch našeho podniku mi trochu vzal náladu, ale nějak hořce to zas neberu. Hráli jsme a prohráli, to je fakt, ale pořád žiju a jsem svobodnější než kdy jindy. A jak říkal Gaston, byl to každopádně krásný tunel!

V atmosféře písní věnovaných betlémskému děťátku se pozvolna uklidním, upokojím a s duší opět jasnou pošlu Marii telegram: „Milá Maria, vám všem, celému domu, v němž jsi mi tolik dala, přeju k vánocům co nejvíc štěstí.“

Štědrý den jsem strávil v nemocnici s Picolinem. Vstal z postele a na lavičce v malé nemocniční zahradě jsme si taky udělali vánoce. Koupil jsem vánoční specialitu, dvě hallacas, ty nejdražší a nejlepší, jaké jsem sehnal, a v kapsách mám dvě ploché lahvičky lahodného chianti.

Vánoce chudých? Ne, vánoce boháčů, obrovských boháčů! Vánoce dvou zmrtvýchvstalých, vánoce rozzářené světlem přátelství utuženého v tvrdé zkoušce. Vánoce dvou naprosto svobodných lidí, tak svobodných, že mohou podnikat třeba i takové bláznivé kousky jak já. Caracaské vánoce bez sněhu, v rozkvetlé nemocniční zahrádce, vánoce naděje pro Picolina, který od té doby, co ho léčí, přestal slintat a jazyk mu už nevisí. Ano, pro Picolina jsou doopravdy zázračné, protože na mou otázku, zdali mu hallacas chutnají, docela zřetelně pronesl radostné „ano“.

Ale začít nový život je zatraceně těžká věc! Několik týdnů utahuju opasek, odvahu však neztrácím. Pomáhají mi dvě věci: má neochvějná víra v budoucnost a pak má chuť do života, kterou mi nikdo nedokáže vzít. Dokonce i ve chvílích, kdy bych si měl spíš dělat starosti, rozesměje mě na ulici jakákoli maličkost, a když potkám kamaráda, dokážu s ním sedět celý večer a bavit se jak dvacetiletý. To mi zvedá morálku a drží mě na nohou.

Doktor Bougrat mi opatřil malou prácičku ve své laboratoři na kosmetické výrobky. Moc si nevydělám, ale stačí to, abych mohl chodit slušně, skoro elegantně oblečený. A v tom ostatním mi pomůže mé mládí. Doktora opustím kvůli jedné Maďarce, majitelce továrničky na jogurty, a tam se taky seznámím s jistým letcem, kterého nechci jmenovat, protože momentálně působí u Air

France jako kapitán dálkového poštovního letadla. Budu mu říkat Zrzek.

Pracuje taky u Maďarky v jogurtové továrně a vyděláme dost, abychom si mohli docela vesele žít. Každý večer obrazíme caracaské hospůdky. Často si zajdeme na jednu dvě skleničky do jediného moderního hotelu ve čtvrti

Silencio, do Majestiku, který dnes už dávno nestojí.

Jsou to takové chvíle, kdy si člověk myslí, že se nic nového nemůže přihodit, ale právě tehdy se stane doslova zázrak. Zrzek, který toho jako každý mužský o svém životě moc nenamluví, jednoho dne zmizí a za několik dní se vrátí ze Spojených států s hlídkovým letadélkem o dvou sedadlech, umístěných jedno za druhým. Nádherný kousek. Neptám se, kde k němu přišel, ale zajímá mě jedno: co s ním hodlá dělat?

Řekne mi se smíchem:

„Ještě nevím. Ale můžem se dát dohromady.“

„Kvůli čemu?“

„To je jedno, hlavně když se pobavíme a něco nám to hodí.“

„Dobrá, uvidíme.“

Laskavá Maďarka si o naší pracovní výdrži stejně asi nedělala příliš velké iluze, a tak nám popřeje hodně štěstí a pro nás začne měsíc úplně bláznivého a podivuhodného života.

Ach, ten velikánský motýlek, co všechno se s ním dalo dělat!

Zrzek je v pilotování hotový mistr. Za války dopravoval z Anglie francouzské agenty, vysazoval je za noci v oblastech obsazených odbojáři a jiné zas odvážel do Londýna. Leckdy přistával jen podle baterek, jimiž mu čekající svítili. Lítá doslova krkolomně a užije se s ním legrace. Jednou vybral bez upozornění tak ostrou zatáčku doprava, že jsem div neztratil kalhoty, a to jen proto, aby vyděsil paňmaminku, která měla doma na zahradě vystrčenou zadnici a kliďánko vykonávala potřebu.

Letadlo a naše vzdušné výlety se mi tak hrozně líbily, že když nám došly prachy na benzín, pojal jsem fantastický nápad stát se podomním obchodníkem, který cestuje v letadle.

Tenkrát jsem poprvé a naposled v životě zneužil něčí důvěry. Dotyčný se jmenoval Coriat a patřil mu obchod s pánským a dámským oblečením

„Almacen Rio“. Měl ho dohromady se svým bratrem. Byl to tmavý Izraelec střední postavy a inteligentní tváře, hovořící výtečně francouzsky. Dobře vedený obchod mu jen vzkvétal. V dámském odělení byl bohatý výběr šatů a jiného zboží nejmodernějšího typu, všechno dovezené z Paříže. Daly se tam snadno vybrat krásné a lehko prodejné věci.

Přiměl jsem ho, aby mi svěřil různé šaty, blůzy, kalhoty a jiné věci v dost vysoké celkové hodnotě, abychom je rozprodali ve více či méně vzdálených končinách země.

Odfrčíme, kam nás napadne, vracíme se, kdy se nám zachce. Prodáváme celkem slušně, ale nevyděláme zas tolik, aby to stačilo na všechna vydání.

Coriatův podíl padne na benzín a pro něj samotného nezbude nic.

Nejlepšími zákazníky jsou ženské v bordelech a my na ně samozřejmě taky nezapomínáme. Křiklavé halenky, kalhoty podle poslední módy, květované sukně, hedvábné šátky, těžko tomu všemu odolávají, stačí, abych v bordelu po jídelním stole rozložil svůj krám a spustil:

„Jen mě, dámy, dobře poslouchejte. Tohle pro vás není žádný zbytečný luxus. Spíš, abych tak řekl, pracovní investice, protože čím jste přitažlivější, tím víc se zákazníci hrnou. A těm, které myslí jenom na úspory, těm řeknu jen tolik, že nic ode mě nekoupit je zaručeně hloupé šetření. Proč? Protože ze všech, co se pěkně ohodí, se pak stanou vaše nebezpečné soupeřky!“

Leckterý majitel nevěstince nebyl ovšem naším obchodem zrovna nadšený a mrzutě hleděl, jak tečou peníze do jiných kapes než do jeho. „Pracovní vybavení“ prodávali totiž svým zaměstnankyním často sami. Třeba i na dluh.

Takový bordelšéf by byl nejradši spolykal všechno sám.

Často lítáme do Puerto La Cruz, protože v blízkém městě, v Barceloně, mají bezvadné letiště. Se šéfem zdejšího nejelegantnějšího, nejlíp vedeného bordelu, kde žije šedesát žen, není vůbec řeč, je to hrubý, nafoukaný mizera a pitomec. Pochází z Panamy. Jeho žena, Venezuelka, je velice milá, naneštěstí poroučí však on, čili ani pomyšlení otevřít kufry třeba jen na hodinku, natož vybalit zboží na stůl.

Ale jednou zajde Panamec trochu daleko. Vyhodí okamžitě na dlažbu děvče, které si ode mě koupilo šátek, co nosím na krku. Dojde k ostré výměně názorů a hlídkující policista nás prosí, ať se sebereme a už se tu neukazujeme.

„Oukej, ty velepitomče všech šéfů,“ řekne Zrzek. „Po zemi se nevrátíme, ale vzduchem. V tom nám totiž nezabráníš.“

Pochopím jeho hrozbu až druhý den ráno, když za svítání vyrazíme z Barcelony a on mi řekne palubním telefonem: „Zaletíme za Panamcem, dát mu dobrý jitro. Nic se neboj a dobře se drž!“

„Co chceš dělat?“

Neodpoví, ale když jsme na dohled od bordelu, nabere trochu výšku a pak to vezme střemhlav dolů, proletí pod blízkými dráty vysokého napětí a už se řítí těsně nad bordelem, nad plechovými střechami pokojů, z nichž mnohé špatně drží, takže odlétají jako listí a odhalují kumbály i s postelemi a jejich obyvateli. Pak vybere ostrou zatáčku a v trochu větší výšce se vracíme zpátky, abychom z podívané taky něco měli. Vidět ta děvčata a jejich nahaté zákazníky, jak ze svých krabiček bez víka rozzuřeně hrozí pěstmi letcům, kteří je nepochybně vyrušili buď z milostného zápolení, nebo z hlubokého spánku, bylo něco tak úžasně komického, že jsem to snad jakživ nezažil. Mohli jsme se smíchy potrhat.

Už jsme se tam nikdy nevrátili, protože teď už jistě nebyl naštvaný jen šéf, ale taky děvčata. Za čas jsem se s jedním z nich setkal a mělo tolik smyslu pro humor, že se té příhodě smálo s námi. Byl prý z toho děsný kravál a idiot

Panamec se tak rozzuřil, že nedal jinak a v pokojích děvčat vlastnoručně připevnil plechové střechy obrovskými šrouby.

Stejně jako já, i Zrzek má velice rád přírodu a leckdy si vyletíme jen proto, abychom objevili nějaký podivuhodný kout. Tak jsme také objevili Las

Roques, učiněný zázrak světa uprostřed moře, asi dvě stě kilometrů od pevniny. Je to víc než tři sta šedesát malých ostrůvků rozesetých těsně jeden vedle druhého do tvaru oválu, takže vytvářejí v moři jakési veliké jezero. Pokojné, hrází ostrůvků chráněné jezero se světle zelenou, jasnou a tak průzračnou vodou, že je vidět na dno i ve dvaceti, pětadvaceti metrech. Tenkrát tam ještě nebyla přistávací dráha, ale přeletěli jsme je leckdy víc než desetkrát na šířku i délku a teprve pak jsme zamířili na východ k ostrovu Las Aves, vzdálenému asi padesát kilometrů.

Zrzek byl skutečně vynikající pilot. Často jsem ho viděl přistávat i u strmého břehu, kde jedním křídlem drhl o písek nebo druhým o vodu.

Isla de Aves znamená ostrov ptáků. Jsou jich tam tisíce a tisíce, peří mají šedé, jen mláďata úplně bílé. Říká se jim „bobo“, jsou totiž dost hloupí a naprosto důvěřiví. Je to zvláštní pocit, ležet nazí, osamělí na ostrově placatém jak koláč, kolem dokola jen hejna ptáků, kteří nikdy nespatřili člověka, a proto na vás beze strachu usedají nebo po vás ťapou. Ležíme na úzké pláži vinoucí se kolem ostrova a celé hodiny se opalujeme. Hrajeme si s ptáky, bereme je do dlaně, někteří z nich se velice zajímají o naše hlavy a lehce nás klovají do vlasů. Koupeme se a znovu opalujeme, a když máme hlad, vždycky najdeme nějaké langusty, které se vyhřívají v slunci na hladině. Rukou jich rychle několik pochytáme a usmažíme na ohníčku. Jediná potíž je najít dost suchých rostlin, protože tu vlastně není žádná vegetace.

Sedíme potom na té panenské pláži, kolem nás jenom moře, nebe a ptáci, chroupeme šťavnaté maso, zapíjíme je kořeněným bílým vínem, které si v několika lahvích vždycky vozíme s sebou, a máme tak rajský pocit, že ani nemusíme mluvit, abychom cítili, jak plně si rozumíme.

Se sluncem a radostí v srdci, s pocitem života vychutnaného plnými doušky nasedáme před večerem zpátky do letadla a jsme tak bezstarostní, že nás ani nezajímá, z čeho zaplatíme benzín za tuhle cestu, která měla jediný cíl: prožít něco krásného a nečekaného.

Na ostrově Las Aves jsme objevili velikou mořskou sluj, jejíž otvor vystupuje při odlivu nad hladinu, takže do ní může vzduch a světlo. Je skutečně nádherná a já si ji doslova zamiloval. Dá se do ní vplavat, voda je tam jasná, hluboká sotva metr. Když se člověk uprostřed postaví a rozhlédne se kolem, stěny i klenba jsou jako poseté cikádami. Cikády to samozřejmě nejsou, ale tisíce droboučkých langust uchycených na skále přesně jako cikády na nějakém stromě v Provence, a také o nic větších. Býváme ve sluji hodně dlouho, ale nikdy je nerušíme. Jen když se objeví mohutná chobotnice a plná laskomin na langustí miminka natáhne chapadlo, aby jich několik chňapla, rychle po ní skočíme a zabijeme ji. Zůstane tam, až se rozloží, bude-li mít na to ovšem čas, protože pro kraby je to hotová hostina.

Zaletěli jsme si na ostrov Las Aves několikrát na noc, každý vyzbrojený velkou baterkou. Nasbírali jsme langusty ve váze okolo kila dvaceti a naplnili jimi dva veliké pytle. Před odletem z Carloty, letiště uprostřed Caracasu, jsme všechno podomní zboží vyložili, mohli jsme tedy přivézt langust až čtyři metráky. Bylo šílenství se tak zatěžkat, ale nám to bylo k smíchu. Tak tak, že jsme se odlepili, a že bychom vzlétli až k hvězdám, o to věru nebyl strach.

Pětadvacetikilometrové údolí stoupající od pobřeží ke Caracasu jsme zmohli jen s potíží a těsně nad střechami. Živé langusty jsme rozprodali směšně lacino, po dvou a půl bolivarech. Ale výdaje za benzín a hotel nám to uhradilo.

Když člověk chytá langusty holou rukou, snadno se však poraní, takže jsme se někdy vrátili i bez úlovku. Ale bylo nám to jedno, žili jsme plným životem a kašlali na všechno.

Když tak jednou letíme k Puerto La Cruz a jsme už blízko přístavu, Zrzek mi najednou řekne telefonem: „Moty, dochází nám benzín, přistaneme na pozemku naftové společnosti v San Tomé.“ Jenže když proletíme nad pozemkem, abychom jim naznačili, že chceme přistát na jejich soukromé dráze, odpoví nám ti blbci tím, že postaví doprostřed dráhy cisternu s vodou nebo snad s benzínem! Zrzek neztratí nervy a zatím co mu trochu znervózněle několikrát opakuju, že absolutně nevidím, kde bychom mohli přistát, řekne jenom:

„Drž se dobře, Moty!“ a vezme to skluzem k jedné poměrně široké silnici, kde bez větších otřesů přistane. Setrvačností však dojede až k zatáčce, z níž se vyřítí kamión s nákladem volů v přívěsu. Ve skřípotu brzd nebylo asi slyšet, jak jsme vykřikli hrůzou, ale neztratit šofér kontrolu a nezvrhnout přívěs do příkopu, byl s námi ámen. Rychle vyskočíme z letadla, šofér, Ital, chrlí kletby ale Zrzek ho zarazí. „Pomoz nám odtlačit letadlo ke straně, nadávat budeš potom!“ Ital bledý jak stěna se ještě pořád třese. Oplátkou mu pomůžeme pochytat zvířata, která se rozutekla z rozbitého přívěsu.

Pověst o Zrzkově virtuózním přistání se roznesla, jeho letadlo odkoupila vláda a Zrzka dokonce jmenovali civilním instruktorem výcviku na vojenském letišti Carlota.

Tím skončil můj život letce. Škoda. Zrzek mě začal trochu učit a docela to šlo. Co se dá dělat. Jediný, kdo na věc doplatil, je Coriat. Ale žalobu proti mně kupodivu nepodal. Za několik let jsem mu škodu plně nahradil a dnes bych mu touto cestou rád poděkoval, že se ke mně zachoval tak šlechetně.

Tenkrát jsem však přišel nejen o letadlo a o své místo u Maďarky, které jsem našel obsazené, ale musel jsem se vyhýbat i centru Caracasu, protože tam byl Coriatův krám a já nijak netoužil se s ním setkat. Čili jsem v tu chvíli zase trochu v rejži, ale ať. Ničeho nelituju, těch pár týdnů se Zrzkem mi poskytlo takové zážitky, že na ně nikdy nezapomenu.

Často se se Zrzkem vídáme v jedné tiché hospůdce, jejímž majitelem je starý Francouz, penzista Transatlantické paroplavební. Když tam jednou v noci ještě s jedním bývalým galejníkem, který už se však spořádaně živí prodejem voňavek na úvěr, a s jedním španělským republikánem sedíme v koutě nad dominem, najednou vejdou dovnitř dva neznámí muži v černých brýlích a začnou se vyptávat, je-li to pravda, že sem často chodí jistý francouzský letec.

Zrzek se zvedne a řekne: „To jsem já.“

Prohlížím si oba neznámé od hlavy k patě a jednoho z nich i pod černými brýlemi rychle poznám. Zaplaví mě cosi jako vlna pohnutí. Přistoupím blíž.

Pozná mě taky, ještě než promluvím.

„Moty!“

Je to Velký Leon, jeden z mých nejlepších kamarádů na galejích. Vysoký chlapík útlé tváře, velkodušný, pravý muž. Nebylo by dobře chovat se tu příliš důvěrně, a tak mi jen představí svého kamaráda, který se jmenuje Pedro

Chilan. V koutě nad skleničkou nám pak vysvětlí, že hledá nějaké letadélko s pilotem a slyšel o Francouzovi.

„Letec by byl,“ odpoví Zrzek, „jsem to já. Ale to letadlo je fuč. Už mi nepatří.“

„Škoda,“ řekne Leon. A víc ani slovo.

Zrzek se vrátí k dominu, na mé místo usedl někdo jiný. Pedro Chilan se uvelebil u baru, můžeme tedy klidně hovořit.

„Tak co, Moty?“

„Tak co, Leone?“

„Už je to víc než deset let, co jsme se viděli naposled.“ „Ano, odcházel jsi z káznice, kdyžjsem tamjá přišel. Jak si žiješ, dobře?“

„Docela to ujde. A co ty, Motýlku?“

Jemu to říci mohu.

„Mám-li být upřímný, jsem trochu ve srabu. Není lehké postavit se znova na nohy. I kdybys vyšel z basy s těmi nejlepšími úmysly, jak nemáš řemeslo, život je tak těžký, že začneš myslet zase jen na život dobrodruha.

A pak, víš, Leone, ty jsi starší a jiný než ostatní muklové. Tobě můžu říct, co mi leží na srdci. Je tu zkrátka tahle země, zachovala se ke mně moc slušně a poctivě, vděčím jí za všecko. Tady jsem se znova narodil a zařekl se, že budu ten veliký domov respektovat, že tady neprovedu pokud možno nic špatného. Ale není to lehké. Nemít před sebou ten mastný účet, který hodlám předložit několika lidem v Paříži, určitě bych, jak jsem dobrodruh, uměl začít třeba z ničeho a vybudoval bych si postavení poctivou cestou, ale nemůžu čekat, nebo ta chátra umře dřív, než se tam dostanu.

Když se dívám na zdejší mladé lidi, jak jsou bezstarostní a plní radosti ze života, když vidím takového mládence mezi čtyřiadvaceti a třiceti, jak je zevnitř jakoby prozářený tou nádhernou chutí do života, kterou má v tom věku každý, nemůžu si pomoct, musím myslet na minulost, na všecky ty roky, nejkrásnější roky mého života, které mi ukradli. Zase před sebou vidím ty černé kobky káznice, tři roky před soudem a po něm a ty prokleté galeje, kde se mnou zacházeli hůř než se vzteklým psem. Chodím potom celé hodiny, někdy i celé dny po caracaských ulicích a pořád to přežvykuju. Místo abych desetkrát, dvacetkrát denně děkoval osudu, že mě sem přivedl, mám v hlavě něco úplně jiného: znova a znova před sebou vidím všechny ty hrobky z minulosti, jako bych tam byl zpátky, a chodím sem a tam jako medvěd v kleci, dokonce si začnu odříkávat: jeden, dva, tři, čtyři, pět a otočit! Je to silnější než já, hotová posedlost. Byla to kalvárie, mohl jsem tam chcípnout jako ta nejbídnější troska, v jejíž tváři ani srdci by už nebylo nic lidského, kalvárie, odkud jsem se dostal jen za cenu velikého utrpení nesmírně silné vůle, a nesnesu zkrátka pomyšlení, že by ti, co mě tam nespravedlivě dostali, měli klidně umřít a nezaplatit mi to.

Jdu si potom třeba jen tak po ulici, ale nedokážu už se dívat kolem sebe normálně. Chtě nechtě zkoumám každé klenotnictví, každé místo, kde bych zaručeně našel to, co mi tak chybí, totiž peníze, a přemýšlím, jak to udělat abych to tam mohl všecko vybrat. I když jsem to ještě neudělal, neznamená to, že bych na to neměl chuť, protože, rozumíš, leckdy to leží tak na dlani, že to je skoro provokace.

Je to těžká partie, ale prozatím jsem nad sebou vždycky zvítězil, neprovinil jsem se ničím vážným ani proti téhle zemi ani proti jejímu lidu, který mi dal svou důvěru. Byla by to sprostá, hnusná podlost, stejná ničemnost jako znásilnit děvčata v domě, kde se mě ujali. Ale bojím se, ano, bojím se sám sebe, mám strach, že se jednoho dne neubráním pokušení a provedu nějakou pořádnou lumpárnu.

Mám toho tak plnou hlavu, až někdy začínám pochybovat, že se vůbec jednou dokážu živit poctivě. Protože z poctivé práce nikdy nestačím včas našetřit ten balík prachů, jaký ke své pomstě potřebuju. Říkám to jen tobě, Leone, ale jsem v koncích.“

Velký Leon mě vyslechl, aniž co řekl. Jen se pozorně díval. Poslední sklenici dopijeme skoro beze slova. Vstane a pozve mě, ať s ním a Pedrem příjdu zítra posnídat.

Sejdeme se v jedné tiché restauraci zastíněné loubím. Je krásně, ale nejde jen o přátelské posezení.

„Přemýšlel jsem o tom, cos mi řekl, Moty. Tak poslouchej, povím ti teď, proč jsem v Caracasu.“

Jenom tudy projíždějí, míří vlastně do jiné jihoamerické země, kde mají na mušce jednu zastavárnu. Podle informací od jednoho z hlavních zaměstnanců, i podle toho, jak to sami očíhli, je tam tolik šperků, že přepočteno na dolary připadne na každého z nich krásné jmění. Proto taky přišel za Zrzkem. Měl pro něj a jeho letadlo určitou nabídku, ale teď už nemá smysl o tom mluvit.

„Jestli chceš, Moty, tak pojeď s námi,“ řekne Leon nakonec.

„Nemám pas a moc našetřeno taky ne.“

„S pasem se to zařídí, co, Pedro?“

„Jako kdybys ho už měl,“ řekne Pedro. „Na falešné jméno. Takže se pro úřady z Venezuely vůbec nehneš, tam ani zpátky.“

„A co náklady, kolik by to dělalo?“

„Asi tisíc dolarů, protože ta země není zrovna vedle. Máš ty prachy?“

„Mám.“

„Když jsi na tom tak, jak jsi, nemáš se teda proč rozmýšlet.“

A následkem toho setkání za čtrnáct dní na to, den po vykonaném díle, stojím s najatým autem několik kilometrů od jistého jihoamerického velkoměsta a zakopávám tam svůj podíl šperků uložený do plechovky od sucharů.

Přesně načasovaná práce hladce proběhla. Dovnitř jsme se dostali přes prodejnu kravat sousedící se zastavárnou. Aby si očíhli zámek od vchodu do krámu a přesné místo ve spojovací zdi, kudy se probouráme, Leon s Pedrem si tam několikrát zašli koupit kravatu. Žádné trezory v zastavárně nebyly, jen skříně s pancéřovými stěnami. Vlezli jsme dovnitř v sobotu v deset a v jedenáct večer v neděli jsme vylezli.

Čistá, hladká operace. A teď tedy zakopávám svou plechovku ke kořenům obrovského stromu asi dvacet kilometrů od města. Najdu to tu bez váhání, kdykoli budu chtít, udělal jsem si znamení nožem, ale strom se i tak lehko pozná: stojí na kraji lesa při silnici za mostem, hned jako první. Krumpáč zahodím po deseti kilometrech na zpáteční cestě.

Večer se všichni sejdeme v jedné elegantní restauraci. Příjdeme tam každý zvlášť a u baru předstíráme, že jsme se potkali náhodou a teprve pak se rozhodli společně povečeřet.

Svůj podíl každý z nás ulil, Leon k nějakému příteli, Pedro do lesa, stejně jako já.

„Když má každý vlastní flek, je to nejlepší, rozumíš,“ vysvětluje Leon.

„Aspoň žádný z nás neví, co udělali s podílem ti ostatní. Je to jistější a v Jižní

Americe se to takhle dělá skoro vždycky, protože koho tu poldové zmáčknou, ten si užije, že to není žádný med, a kdyby začal zpívat, může zpívat jenom za sebe. A co jinak, Moty, jsi s dělením spokojený?“

„Ano, myslím, že jsme jednotlivé šperky odhadli správně, fakt. Nemám námitky, je to v pořádku.“

Všechno tedy dobře dopadlo a vládne všeobecná spokojenost.

„Ruce vzhůru!“

„Cože!“ vykřikne Leon. „Zbláznili jste se!“

Na víc už čas nemáme. Zmlátili nás, nasadili nám želízka, sbalili nás, než bys řekl švec, a už nás vezou na hlavní komisařství. Ani jsme nestačili dojíst ústřice.

Panečku, v téhle zemi to bráškové berou zhurta. Tanec trval celou noc, nejmíň osm hodin, ne-li víc.

První otázka:

„Nosíte rádi kravatu?“

„Hovno!“

A tak dál. V pět ráno jsou z nás ranečky bolavého masa. Poldové rozzuření, že z nás nic nedostali, řádí jak pominutí: „No dobrá. Když jste se zpotili a máte horečku, ochladíme vás.“ Zřízené, že sotva stojíme na nohou, nás naloží do antona a po čtvrthodině přijedeme k jakési mohutné budově.

Poldové zamíří dovnitř a za chvíli vidíme vycházet dělníky. Zřejmě na vyzvání policajtů. Pak přijdeme na řadu my. Každého z nás podpírají dva policajti a skoro bezvládné nás vlečou dovnitř.

Obrovská chodba, napravo i nalevo ocelové dveře, nad každým z nich jakési hodiny s jedinou ručičkou. Teploměry. Rázem si uvědomím, že jsme na chodbě u lednic na nějakých velkých jatkách.

Na chodbě stojí několik stolů u těch se zastavíme.

„Tak co?“ řekne hlavoun poldů. „Máte poslední možnost si to rozmyslet.

Tohle jsou lednice na maso. Víte, co to znamená? Tak naposled, kam jste dali šperky a to ostatní?“

„Žádné šperky ani kravaty jsme vůbec neviděli,“ odpoví Leon.

„Výborně, advokáte. Půjdeš první.“

Poldové odemknou jednu lednici a otevřou dveře dokořán. Do chodby odtud vyrazí oblak ledové mlhy. Stáhnou Leonovi boty i punčochy a smýknou jím dovnitř.

„Honem zavři“ řekne hlavoun, „nebo zmrznem taky!“

Hledím se záchvěvem hrůzy, jak se dveře za chudákem Leonem zavřely.

„Teď ty, Chilane. Budeš zpívat, nebo ne?“

„Nemám co zpívat.“

Otevřou další lednici a strčí tam Chilana.

„Ty jsi nejmladší, Itale (mám pas vystavený na italské jméno). Podívej se dobře na ty teploměry. Ručička je nejmíň na čtyřiceti. To znamená, že když nebudeš mluvit, šoupneme tě dovnitř, a v tomhle stavu, takhle rozpálený po tom tanci, co sis užil, dostaneš zápal plic a do dvou dnů chcípneš v nemocnici, na to můžeš vzít skoro jed. Máš poslední šanci, rozumíš: vloupali jste se do zastavárny přes prodejnu kravat nebo ne?“

„Já s těmi lidmi nemám nic společného. Znal jsem jednoho z nich kdysi dávno a teď jsem je náhodou potkal v restauraci. Zeptejte se personálu.

Nevím, jestli v něčem jedou, ale já určitě ne.“

„No tak chcípni taky, makaróne. Je mi líto, že pojdeš tak mladý, ale co se dá dělat. Sám sis o to řekl.“

Dveře se otevřou. Strčí mě do temného sklepení tak prudce, že narazím hlavou na půlku vola pověšenou na háku a tvrdou jak železo a pak se natáhnu jak široký tak dlouhý na podlahu pokrytou ledem a jinovatkou. Vteřinu za vteřinou cítím, jak mi příšerný chlad lednice zaplavuje celé tělo, jak mi prostupuje až do kostí. Se strašlivým úsilím se zvednu, nejdřív na kolena, a pak se chytám kusu hovězího, až se mi podaří se postavit. Bolí mě sice po tom tanci, co nám uštědřili, celé tělo, ale přemohu se, začnu komíhat rukama a třít si krk, tváře, nos, oči. Snažím se zahřát si ruce v podpaží. Mám na sobě jenom kalhoty a roztrhanou košili. I mně stáhli punčochy a boty, takže mě nesnesitelně bolí chodidla, přilepují se mi k ledu a palce u nohou mi tuhnou mrazem.

Říkám si: „Nemůže to trvat víc než deset minut, nanejvýš čtvrt hodiny, jinak ze mě bude kus zmrzlého masa jako z těch volů! Ne, to není možné, tohle neudělají, přece nás zaživa nezmrazí? Rozum do hrsti, Moty! Ještě pár minut a dveře se otevřou. Ledová chodba ti bude připadat úplně teplá.“ Paže už mě neposlouchají, nemohu už sevřít dlaně ani pohnout prsty, nohy se mi přilepily k ledu a už nemám sílu je odtrhnout. Jdou na mě mdloby, na pár vteřin se mi mihne před očima otcova tvář, pak ji překryje ksicht prokurátora, ale ne moc jasný, prolne se s držkami poldů. Tři tváře v jedné. Pomyslím si: „To je zvláštní, jsou jedna jak druhá, šklebí se, že vyhráli.“ A pak se poroučím.

Co se děje? Kde to jsem? Když otevřu oči, sklání se nade mnou jakási hezká mužská tvář. Mluvit nemohu, ústa mám ještě ztuhlá mrazem, ale v duchu se ptám sám sebe: Co tady dělám, proč ležím na tom stole?

Veliké, silné a obratné ruce mě masírují teplým lojem po celém těle a já pozvolna cítím, jak se do něho zas vrací pružnost a teplo. Hlavoun poldů pozoruje scénu ze dvou nebo tří metrů. Vypadá otráveně. Otevřou mi několikrát ústa a vlejou mi do nich trochu alkoholu. V jednu chvíli to přeženou, skoro se dusím a doušek prudce vyplivnu.

„Máme to,“ řekne masér. „Je z toho venku.“

Masírují mě ještě dobře půl hodiny. Cítím, že už bych mohl mluvit, ale radši mlčím. Uvědomuju si, že napravo, na stole stejně vysokém jako ten můj, leží nějaké další tělo. Také nahé, také je třou a masírují. Kdo je to? Leon, nebo Chilan? Byli jsme tři, ale já a ten na vedlejším stole, to jsou jenom dva.

Kde je třetí?

Ostatní stoly jsou prázdné.

Za pomoci maséra se posadím a mohu se konečně podívat, kdo je ten druhý. Je to Pedro Chilan. Oblečou nás a ještě nám navléknou vycpávané kombinézy, zhotovené speciálně pro dělníky pracující v lednicích.

Hlavoun spustí znova:

„Můžeš mluvit, Chilane?“

„Ano.“

„Kde jsou šperky?“

„Nevím.“

„A ty, makaróne?“

„Já s těmi lidmi nebyl.“

„No dobře!“

Sklouznu se stolu. Tak tak, že se držím na nohou, ale hned si s uspokojením uvědomím, jak mě zdravě, i když bolestivě pálí chodidla a jak mi po celém těle koluje a proudí krev s takovou silou, že ji cítím narážet na stěny tepen a žil v každém kousku těla.

Myslel jsem si, že všechny hrůzy toho dne už máme za sebou, ale to jsem se přepočítal.

Hlavoun, už zase sebejistý, nás postaví s Pedrem vedle sebe a nařídí:

„Sundejte jim kombinézy!“ Vylezeme z kombinéz, a jak stojím do půl těla nahý, rázem se roztřesu zimou.

„A teď se dobře podívejte, hombres!“

Vytáhnou zpod jednoho stolu jakýsi ztuhlý balík a vztyčí ho před námi. Je to zmrzlé tělo, přímé jako prkno. Oči má dokořán otevřené, nehybné jako dvě kuličky na hraní, je to hrůzný, příšerný pohled. Panebože, Velký Leon!

Zmrazili ho zaživa!

„Dobře se podívejte, hombres!“ opakuje hlavoun. „Váš komplic nechtěl mluvit, tak jsme to s ním vzali zkrátka. Jestli si budete stavět hlavu jako on, je řada na vás. Zatočím s vámi bez slitování, dostal jsem to rozkazem, protože jde o moc vážné věci. Zastavárnu vede stát a v městě jsou nepokoje, protože si lidi myslí, že ta krádež je jen bouda od úředníků. Takže buďto promluvíte, nebo je z vás během půl hodiny totéž co z vašeho komplice.“

Ještě jsem se úplně nesebral a ta podívaná mě tak rozrušila, že celé tři dlouhé vteřiny přemáhám chuť promluvit. Brání mi v té sprosťárně jen jedna věc, že totiž nevím, kde jsou ulité ostatní podíly. Nikdy by mi to neuvěřili a byl bych na tom ještě hůř.

S úžasem však slyším Pedra, jak úplně klidně řekne:

„Ale běž! Tím nám strach nenaženeš. Tohle byla zaručeně nehoda. Zmrazit jsi ho nechtěl, jenom jsi to zkrátka zblbnul, a s námi si znova nezačneš. Jeden možná ještě projde, ale tři, proměnit tři cizince v kusy ledu, to už je příliš a neumím si představit, jak bys to na ambasádách vysvětlil. Jeden, no prosím, ale tři jsou moc.“

Chtě nechtě musím obdivovat Pedrovu železnou chladnokrevnost. Polda nehne brvou, jen se na něj beze slova zadívá. Teprve po chvilce řekne:

„Že jsi lotr, to je na beton, ale taky se ti musí nechat, že máš filipa.“

A otočí se k ostatním se slovy, „Sežeňte jim nějakou košili a pošlete je za mříže, soudce už si s nimi poradí. Jsou to zvířata, žádné další ,osvědčené praktiky nemají u nich cenu, byl by to ztracený čas.“

Otočí se zády a jde pryč.

Za měsíc mě propustili. Prodavač kravat dosvědčil, že jsem k němu nikdy nevkročil, což byla pravda, a barmani prohlásili, že jsem vypil o samotě u stolku pro jednu osobu dvě whisky a teprve potom přišli druzí dva a bylo vidět, jak jsme celí překvapení, že jsme se v tom městě potkali. Nicméně jsem musel do pěti dnů opustit zemi, protože Leon měl italský pas jako já, čili jsem byl takříkajíc jeho krajan a poldové se báli, že bych mohl případ ohlásit na konzulátě.

Při výslechu nás konfrontovali s jedním chlápkem, já ho sice neznal, ale znal ho Pedro, byl to ten úředník ze zastavárny, který mu dal tip. Když jsme večer rozdělili podíly, ten blbec daroval jedné ženské v nočním podniku nádherný starožitný prsten. To bylo echo pro poldy, přimět ho k řeči jim nedalo žádnou práci, a proto na Velkého Leona a na Pedra tak rychle kápli. Pedro

Chilan v případu uvázl.

S pěti sty dolary v kapse nasednu do letadla. Pro ulité šperky jsem nešel, bylo by to příliš nebezpečné. Za rok se pro poklad vrátím. Teď jen bilancuju ten strašlivý sen, který jsem prožil. V novinách odhadují krádež v zastavárně na dvě stě tisíc dolarů. I kdyby to o sto procent přeháněli, pořád je to sto tisíc, takže mám ulito asi třicet tisíc. Odhad šperků vychází ovšem z toho, kolik na ně bylo půjčeno, totiž z jejich poloviční ceny, čili když je prodám bez zprostředkovatele, dělá to, jak to tak počítám, přes šedesát tisíc dolarů! Mám tedy všechno, co k pomstě potřebuju, pokud z toho nevezmu nic na živobytí. Ale ty peníze jsou svaté, určené na svatou věc, nesmím na ně sáhnout v žádném případě.

Kamarád Leon na ten podnik doplatil strašně, ale pro mne je to vítězství.

Ledaže bych musel pomoci Chilanovi, ale možná to nebude třeba, za nějaký měsíc určitě pošle spolehlivého kamaráda, aby jmění vyzvedl a zaplatil obhájce, případně i prozkoumal možnost útěku. Tak jsme se ostatně i dohodli: to své si ulije každý zvlášť, aby nebyl nikdo vázán na osud těch druhých. Mně se tenhle zpúsob příliš nezdál, ale je to jihoamerický styl. Když je po všem, každý za sebe a Pánbůh za všechny.

Pánbůh za všechny… Jestli to je skutečně on, kdo mě zachránil, pak byl ke mně víc než dobrotivý, pak byl velkorysý. Ale pomstu za mě přece jistě nekuje! Nechce, abych se mstil, vím to. Vzpomínám si na galeje v El Doradu, na předvečer toho dne, kdy mě měli nadobro propustit. Chtěl jsem poděkovat

Pánubohu, a jak jsem byl na měkko, řekl jsem: „Co chceš, abych udělal na důkaz upřímné vděčnosti za všechnu tvou dobrotu?“ A v tu chvíli se mi zdálo, že opravdu slyším hlas, který mi říká: „Vzdej se pomsty.“

A já řekl ne, všecko, ale tohle ne. Nemohl to tedy být on, kdo mě tentokrát chránil. Není to možné. Měl jsem zkrátka štěstí, zatracené štěstí. Co by taky

Pánbůh pohledával v takovémhle svinstvu.

Ale výsledek je tady, leží pohřbený u kořenů stoletého stromu. Vědomí, že mám konečně možnost uskutečnit onu věc, kterou nosím v srdci třináct let, znamená pro mě obrovskou úlevu.

Doufejme, že ty sraby, mé katy, nesmetla válka! Teď už mi jen zbývá čekat na hodinu H, najít si nějakou práci a klidně žít až do dne, kdy půjdu vyhrabat svůj poklad.

Letadlo letí vysoko pod zářivým nebem, nad příkrovem sněhobílých mraků.

Všecko je tady čistota sama a já myslím na své blízké, na otce, matku, na rodinu, na své dětství prozářené světlem. Pod bílým příkrovem je vrstva ošklivých mračen, šedivý, špinavý déšť, pravý obraz pozemského světa: lačnost po moci, lačnost ukázat těm druhým, že jsme něco víc, tvrdá, bezduchá lačnost lidí, kteří klidně zničí jinou lidskou bytost a je jim to jedno, hlavně když tím něco získají nebo ospravedlní.

8 ŽÍLA

A zase Caracas. Shledat se opět s tím velikým živým městem je pro mne skutečně potěšení.

Už jsem na svobodě dvacet měsíců, ale do zdejší společnosti jsem se dosud nevčlenil. Lehko se řekne: „Stačí pracovat!“ Žádnou přijatelnou práci nemohu najít a ke všemu neovládám jazyk, správná španělština mi pořád ještě činí potíže, takže je pro mne řada dveří zavřených. Koupím si proto učebnici gramatiky a zavřu se do pokoje, rozhodnutý, že tam strávím tolik hodin, kolik bude třeba, ale španělsky se naučím. Nedaří se mi však správná výslovnost, ztrácím nervy, až nakonec za pár dní mrsknu knihou přes pokoj a vrátím se zpátky do ulic a do kaváren, kde snad objevím někoho známého, kdo by mi mohl něco najít.

Z Evropy přijíždí stále víc Francouzů zklamaných neustálým válčením a politickými zvraty. Někteří prchají před vrtkavou spravedlností, podmíněnou okamžitou politickou situací, jiní hledají klid, břeh, kde by si mohli vydechnout, aniž jim někdo neustále ohmatává puls, aby zjistil, v jakém rytmu tepe.

Vlastně mi ti lidé, ani nepřipadají jako Francouzi, ačkoli to Francouzi jsou.

Nemají vůbec nic společného s mým tatínkem a lidmi, které jsem znával jako dítě. Když se octnu mezi nimi, setkávám se s představami tak rozdílnými od představ mého dětství a ve srovnání s nimi tak pokřivenými, že se v tom vůbec nevyznám. Často se stane, že jim řeknu:

„Nemyslím si, že byste snad měli zapomenout na minulost, ale měli byste o ní přestat mluvit. Hitler, nacisté, Židé, rudí, bílí, de Gaulle, levice a já nevím co všechno, pořád vám to leží na srdci, ať už proto, že to chcete zničit, nebo naopak. Je to možné, že ještě i po válce jsou mezi vámi advokáti nacismu, německého, francouzského gestapa? Něco vám řeknu: když mluvíte o Židech, člověku se zdá, že tu jedna rasa doslova chrlí nenávist na druhou.

Žijete ve Venezuele, uprostřed jejího lidu, a přitom nejste schopni vstřebat jeho přenádhernou filozofii. Tady žádná rasová ani náboženská diskriminace neexistuje. Ta nejubožejší společenská třída, žijící doslova pod úrovní člověka, by v sobě jistě mohla mít aspoň jakýsi virus pomsty vůči privilegovaným.

A vidíte, ani tenhle virus neexistuje.

Dokonce ani neumíte začít znova žít, prostě jen žít. Život se přece neskládá jen z věčného boje mezi lidmi vyznávajícími různou ideologii!

Mlčte, prosím vás! Jenom sem nechoďte jako Evropané přesvědčeni o svrchovanosti své rasy, jako vykořisťovatelé. Pravda, v průměru jste vzdělanější než většina zdejších lidí, ale co má být? K čemu vám to je, když jste nakonec hloupější než oni? Člověk by řekl, že vzdělání pro vás neznamená inteligenci, ušlechtilost, dobrotu, pochopení, ale jen znalosti získané studiem. Pokud vaše duše zůstaly vyprahlé, sobecké, mstivé, zkostnatělé, nemají takové znalosti žádnou cenu.

Pánbůh stvořil slunce, moře, obrovské prérie, prales, ale dával při tom někomu přednost? Snad vám?

Myslíte si, že jste vyvolená rasa, která má řídit celý svět? Když se tak na vás dívám, já, ten chlap, s nímž jste pomocí své ,spravedlnosti` naložili jako s kusem hnoje, když vás tak slyším, mám pocit, že svět řízený takovými ubožáky jako vy nemůže být ani jiný než samá válka a revoluce. Vy jste totiž ti, kdo sice sní o klidném životě lidí, ale jen pokud se všichni přizpůsobí vašemu pojetí.

Každý vytahuje seznam, koho je potřeba zničit, odsoudit, zavřít a já se při všem smutku neubráním a musím se smát, když slyším, jak lidé sedící v kavárně nebo v hale hotelu třetího řádu všechno kritizují a nakonec docházejí k závěru, že jedině oni dokážou řídit svět.“

Bojím se, ano, bojím se, protože docela konkrétně cítím, jaké nebezpečí tihle nově příchozí s sebou přinášejí: virus zkostnatělých ideologických vášní starého světa.

Rok 1947. Seznámil jsem se s jedním bývalým trestancem, jmenuje se

Pierre René Deloffre a jeho ideálem je generál Angarita Medina, někdejší venezuelský prezident, svržený při posledním vojenském převratu v roce čtyřicet pět. Deloffre je osobnost. Neklidný, ale vášnivý a ušlechtilý.

S vervou mě přesvědčuje, že Medinovi nástupci generálovi nesahají ani po kotníky. Aby bylo jasno, přesvědčit mě nedokáže, ale vzhledem ke své svízelné situaci se s ním nechci hádat.

Opatří mi práci u jednoho finančníka, neobyčejného chlápka jménem

Armando. Je to potomek mocné venezuelské rodiny, vznešený, šlechetný, jemný, vzdělaný a oduševnělý člověk výjimečné odvahy až na jednu vadu: má závistivého, hloupého a neschopného bratra. Některé z jeho nedávných činů jsou mi důkazem, že se ani po pětadvaceti letech nezměnil. Deloffre nechodí dlouho kolem horké kaše a rovnou mě představí:

„Můj přítel Motýlek, uprchlík z francouzských galejí. Motýlku, tohle je ten člověk, o němž jsem ti říkal.“

Armando se mě okamžitě s prostotou skutečného šlechtice zeptá, zdali potřebuju peníze.

„Ne, pane Armando, potřebuju práci.“

Přece jen se nechci ukvapit, ještě počkám, co se z toho vyvine. A peníze momentálně doopravdy nepotřebuju.

„Buďte tady zítra v devět.“

Nazítří mě odvede do „Francouzsko-venezuelské autoopravny“, kde mě představí svým společníkům. Jsou to tři mládenci plní života, kterým určitě nedělá potíž utrhnout se z řetězu, to se vycítí na první pohled. Dva z nich jsou ženatí. Jeden má krásnou pětadvacetiletou Pařížanku Simonu, druhý dvacetiletou Bretonku Dédée, matku chlapečka Cricri, modrookou a něžnou jak jarní fialka.

Jsou to hezcí hoši, upřímní, bez postranních myšlenek. Příjmou mě s otevřenou náručí, jako by mě znali odjakživa. V koutě velké garáže vedle dveří ke sprchám mi ve chvilce přichystají postel, jakžtakž oddělenou závěsem. Po sedmnácti letech jako bych skutečně měl zase rodinu. Ti mládenci mě milují, hýčkají, váží si mě, a protože se i já, přestože mám o nějaký ten rok víc, těším ze života stejně jako oni a stejně rád žiju beze všech zábran a zákonů, je mé štěstí ještě o to větší.

Na nic se sice neptám - to není skutečně třeba, - ale snadno postřehnu, že ani jeden z nich není doopravdy mechanik. Mají jakési velice chabé ponětí o tom, co je to motor, a ještě míň toho vědí o motorech amerických vozů, jež se tu hlavně, ne-li výhradně, mají opravovat. Jeden z nich je soustružník, což taky vysvětluje, proč je v garáži soustruh, podle něho tu prý je kvůli opravám pístů.

Celkem brzo zjistím, že soustruh slouží k seřizování plynových bomb, aby se na ně dala připevnit rozbuška a bezpečnostní doutnák.

Francouzsko-venezuelská autoopravna sice jakž takž opravuje vozy francouzských přistěhovalců, ale pokud jde o venezuelského finančníka, připravují se tu bomby pro státní převrat, takzvaný golpe. Ne, že by se mi to zrovna líbilo.

„Do prdele! Pro koho a proti komu se to vlastně dělá? Vyložte mi to,“ zaútočím jednou večer při lampě na tři Francouze, když už jsou ženy a děti v posteli.

„My to přece vědět nepotřebujeme. Připravujeme jen nádobíčko podle

Armandova přání. A basta fidli, kamaráde!“

„Pro vás možná basta fidli. Ale já to potřebuju vědět.“

„Proč? Na živobytí si vyděláš víc než krásně a je legrace, či ne?“

„Legrace je, ne, že by nebyla, ale se mnou je to jinak než s vámi. Já jsem v téhle zemi v ,azylu`. Věnovali mi svou důvěru a dali mi svobodu.“

Ohromně zírají, že ve svém postavení takhle mluvím. Vědí totiž, co mi sedí v makovici, sám jsem jim to řekl. Ale nepověděl jsem jim o zastavárně.

Řeknou proto:

„Když se tenhle podnik zdaří, můžeš získat prachy, abys udělal, co potřebuješ, a dokonce víc. A my zas nehodláme umřít v téhle opravně. Švanda tu je, to je fakt, ale není to nic solidního ve srovnání s tím, o čem jsme při svém příchodu do Jižní Ameriky snili, to si můžeš domyslet!“

„A co vaše ženy, děti?“

„Ženské o tom vědí. Měsíc před převratem zmizí do Bogoty.“

„No ne…! Tak ony o tom vědí. Však jsem si říkal, že se jistým věcem nějak málo diví.“

Týž večer zajdu za Deloffrem a Armandem. Mluvím s nimi dlouho a Armando mi vysvětluje:

„Pod pláštíkem pseudodemokratické A.D. vládnou v téhle zemi Betancourt a Gallegos. Převzali moc od naivních vojáků, kteří dneska už ani nevědí, proč vlastně svrhli Medinu, taky vojáka, jenže liberálnějšího a mnohem lidštějšího než civilové. Mlčím a jen se dívám, jak jsou bývalí medinovci pronásledováni, a snažím se pochopit, čím to, že lidé nejdřív křičí o ,sociální spravedlnosti a všeobecné úctě k člověku, udělají kvůli tomu revoluci, a jakmile mají v ruce moc, jsou horší než jejich předchůdci. Proto chci přispět k tomu, aby se

Medina vrátil.“

„No dobrá, Armando. Tobě jde především o to, učinit konec pronásledování, jehož se dopouští vládnoucí strana, to chápu. Pro tebe Deloffre, je ideálem

Medina, tvůj ochránce a přítel. Ale poslouchej mě dobře: Mě, Motýlka, osvobodila z eldoradských galejí právě strana, která je teď u moci.

Po revoluci nastoupil ve věznici jako nový ředitel - a je jím myslím dodnes - don Julio Ramos, advokát a významný spisovatel, a tenhle chlap mě hned druhý den propustil na svobodu a také okamžitě zarazil barbarský teror na galejích. A vy byste chtěli, abych se účastnil proti těmhle lidem takového podtrhu? Ne, nechte mě prosím odejít. Víte, že je na mou mlčenlivost spolehnutí.“

Šlechtic Armando však zná mou svízelnou situaci, a proto řekne:

„Ty přece bomby neděláš, Enrique, na soustruhu nepracuješ. Staráš se jen o auta, a když ti šéf řekne, podáváš mu nářadí. Tak tu ještě chvilku zůstaň.

Sám tě o to žádám a taky ti slibuju, to se můžeš spolehnout, že když dojde na věc, upozorníme tě nejmíň měsíc dopředu.“

Tak jsem s těmi třemi kluky zůstal dál. Jejich jména neuvedu. Jenom iniciály: P.L„ B.L. a J.G. Všichni tři jsou dosud naživu a snadno se poznají. Byli jsme pekelná parta, pořád spolu, pořád jak puštění z řetězu, až nás Francouzi v Caracasu překřtili na tři mušketýry, kteří byli, jak známo, také čtyři. Dodnes na těch pár měsíců vzpomínám jako na ty nejhezčí a nejveselejší chvíle, jež jsem v Caracasu prožil.

Život byl jen samá legrace. Na sobotu jsme si vyhlídli krásné auto, zákazníkovi jsme řekli, že není ještě hotové, a už jsme ujížděli k moři, na některou z nádherných kvetoucích pláží lemovaných kokosovníky, a tam se koupali a vyváděli tisíce bláznivých kousků. Někdy jsme ovšem také potkali majitele a ten rozhořčeně hleděl, jaký cirkus se to veze v jeho autě, které by zatím mělo stát v garáži. Mírně, roztomile jsme mu v takovém případě vysvětlili, že to děláme kvůli němu, že mu nechceme předat vůz, který by nebyl úplně v pořádku, a musíme ho tedy vyzkoušet. Skončilo to vždycky dobře, o což se nepochybně zasloužily zářivé úsměvy obou děvčat.

Ale byly taky příhody horšího rázu: švýcarskému velvyslanci tekla jednou v jeho limuzíně benzínová nádrž. Přiveze nám vůz, abychom mu prasklé místo svařili. Svědomitě nádrž vyprázdním, vysaju ji gumovou hadicí do poslední kapky. Ale patrně to ještě nestačilo, protože jen k autu přiblížíme plamen autogenu, ta pitomá nádrž vybuchne, zapálí vůz a ten kompletně shoří. Zatímco se, celí černí od kouře a kolomazi, já i druhý dělník ohmatáváme a pomaličku nám začíná docházet, že jsme právě unikli smrti, slyším klidný hlas B. L.:

„Měli bychom asi co nejdřív informovat naše společníky, že došlo k maličké nehodě, ne?“

Zavolá k Armandovi, ale padne na pitomce Klementa.

„Klemente, mohl byste mi říci číslo pojistky?“

„Že není autoopravna pojištěná? Ne, poslyšte, to přece není možné! Ale administrativu máte přece na starosti vy?“

„Proč? No ano, já zapomněl! Protože shořela limuzína švýcarského velvyslance. Zbyla z ní hromada plechu.“

Nemusím ani říkat, že se Klement během pěti minut přiřítil s rukama nad hlavou a rozzuřený o to víc, že opravna skutečně pojištěná nebyla. Než se uklidnil, padly na to tři důkladně našlapané sklenice whisky a veškeré kouzlo

Simoniných odhalených nohou. Armando se objevil až druhý den a nedal na sobě nic znát. Dokonce přišel s laskavými slovy: „Kdo nic nedělá, nic nezkazí. Už o tom zkrátka nemluvme, s velvyslancem jsem to vyřídil.“

Velvyslanec dostal jiný vůz, ale u nás už se neukázal.

Tak žiji plný mladistvého elánu a občas myslívám na svůj malý poklad schovaný u kořenů stromu v jedné republice proslulé mraženým masem.

Střádám peníze, abych měl, až se pro něj vydám, na cestu tam a zpátky.

Vědomí, že už mám všechny či skoro všechny prostředky k pomstě, mě úplně proměnilo. Žiju bezstarostně, už mě netrápí, jak vydělat balík peněz. Stačí mi, co našetřím. S lehkou hlavou si užívám veselého života mušketýrů - jednu neděli například se ve tři odpoledne sejdeme na jistém caracaském náměstí a svlečení do plavek se tam koupeme v bazénu. Tenkrát se Klement výjimečně ukázal na výši, zasadil se o to, aby společníky jeho bratra, zavřené na policejním komisařství pro urážku mravopočestnosti, propustili domů.

Ale uběhla už řada měsíců, teď už bych si jistě mohl bez nebezpečí vyzvednout svůj poklad.

Sbohem tedy, přátelé, a díky za všecko hezké, co jste mi dali. Ujíždím k letišti.

Vystoupím z letadla v šest ráno, najmu si vůz a v devět jsem na místě.

Přejedu most. Rány boží! Co se to stalo? Začínám bláznit, nebo je to mámení? Marně se na konci mostu rozhlížím, můj strom tu není. A nejen on, zmizela i řada dalších stromů. Most i s nájezdovou plochou rozšířili kvůli silnici, která je také předělaná, mnohem širší než dřív. Propočítávám si směrem od mostu přibližně místo, kde by měl být můj strom a poklad. Nemohu se z toho vzpamatovat, vzalo mi to dech. Nikde nic!

Posedne mě záchvat jakéhosi šílenství a tupé zuřivosti. Začnu dupat do asfaltu, jako kdyby asfalt za to mohl. V návalu rozběsnění hledám kolem sebe, co bych zničil, ale jsou tu jen bílé čáry na silnici, a tak do nich kopu a snažím se je odřít, jako kdybych čekal, že ten odloupaný nátěr dokáže rozpoutat katastrofu.

Vrátím se na most a porovnáním s druhou nájezdovou plochou, na které nic nepředělávali, dojdu k propočtu, že museli pohnout zemí do hloubky víc než čtyř metrů. A chudák můj poklad byl jen metr hluboko, takže to s ním muselo vzít krátký konec!

Opřu se na mostě o zábradlí a dlouhé minuty hledím do plynoucí vody.

Pomalu se uklidňuju, ale myšlenky mi v hlavě víří pořád dál. Mám se vrátit zpátky k divokému životu? Nebo pustit dobrodružství z hlavy? Co si mám teď počít? Nohy se mi podlamují. Pak se ale vzchopím a řeknu si: „Kolikrát jsi pohořel, než se ti skutečně povedlo pláchnout? Sedmkrát či osmkrát, ne? Tak vidíš a v životě to je stejné. Jeden bank jsi prohrál, můžeš vyhrát jiný! To je pravý život, pokud ho má člověk doopravdy rád!“

Koukal jsem z té země, kde tak pospíchají opravovat silnice, být co nejdřív pryč. Člověk by si skoro až zošklivil lidi, když si pomyslí, že civilizovaný národ - v tomhle zapadákově jsou totiž dokonce civilizovaní! - už si neváží stoletých stromů. A proč vůbec, řekněte mi, prosím vás, rozšiřovat silnici, když je na ní provoz, pro jaký je široká až až!

Při zpátečním letu do Caracasu myslím na to, jak je směšné, když si lidé představují, že jsou pány svého osudu, že si mohou věci do budoucna naplánovat, že vědí, co budou dělat za dva, za tři roky. Pěkná bouda, Moty! Ani ten nejpreciznější člověk, ten nejlepší počtář, nejgeniálnější organizátor vlastního života není nic než pouhá hračka v rukou osudu. Jistá je jen přítomnost, všechno ostatní je neznámo, kterému se říká štěstí, smůla, osud nebo taky tajemství.

V životě platí hlavně jedna věc: nikdy nepřiznat porážku, a kdykoli to vybouchne, začít vždycky znova. A to taky udělám.

Při odjezdu jsem dal přátelům nadobro sbohem. Počítal jsem, že seberu poklad, odjedu z Venezuely do nějaké jiné země, tam nechám šperky předělat, aby nebyly k poznání, pak je prodám a pustím se do Španělska, odkud už bude snadné navštívit prokurátora a spol. Můžete si tedy představit to rodeo, když mě mušketýři spatří u vrat garáže. Na mou počest se hned koná večeře se slavnostním dortem a Andrea dá na stůl čtyři květiny. Připijeme si na shledání a život se zas rozjede na plné pecky. Ale nejsem už tak bezstarostný.

Cítím, že se mnou mají Armando a Deloffre nějaké plány, ale zatím o nich mlčí. Myslím si, že se to určitě týká chystaného převratu, i když znají můj názor. Často mě pozvou na skleničku nebo posedět u Deloffra. Nad dobrým jídlem, beze svědků. Deloffre vaří a jeho věrný šofér Viktor obsluhuje.

Hovoří se o hromadě různých věcí, ale nakonec se vždycky vrací stejný refrén: generál Medina, nejliberálnější ze všech venezuelských prezidentů, za jehož vlády neexistoval jediný politický vězeň, nikdo nebyl pronásledován za své názory, pěstovala se politika mírového soužití se všemi státy, se všemi režimy, dokonce byly navázány i diplomatické styky se Sovětským svazem, byl to člověk dobrý, vznešený a pro svou prostotu tak oblíbený mezi lidem, že ho při jedné slavnosti ve Valparaisu nesli i s jeho manželkou na ramenou, jako se nosí toreadoři.

Armando s Deloffrem přede mnou tak dlouho melou pořád dokola o báječném Medinovi, jak se procházel po Caracasu jen v doprovodu jediného pobočníka a chodil do biografu jako kterýkoli jiný občan, až mě nakonec skoro přesvědčí, že kdo má srdce na pravém místě, ten by měl udělat všechno jen aby mu dopomohl zpátky k moci. Líčí mi v těch nejčernějších barvách, jak se představitelé současné vlády chovají vůči určité části obyvatelstva nespravedlivě, jak se na nich mstí. Abych pojal k neobyčejnému prezidentovi ještě větší sympatie, Deloffre mi vykládá, jaký to byl kromě všech ostatních předností taky prvotřídní flamendr a navíc jeho osobní přítel, i když o něm věděl, že vlastně uprchl z galejí. Při tom se mimochodem také dovím, že Deloffre při poslední revoluci přišel o všecko. Tajuplní „mstitelé“ mu sebrali jeho nádhernou, luxusní kabaretní restauraci, kam chodívali Medina a caracaská smetánka často na večeři nebo alespoň posedět.

Nakonec mě skoro přesvědčí - svůj omyl jsem zjistil až za nějaký časa začnu uvažovat o tom, že bych v chystaném převratu sehrál určitou roli.

A když mi pak slíbí (chci-li být upřímný, musím to říct) dostatečně velkou sumu a všechny potřebné prostředky, abych mohl uskutečnit svůj plán pomsty, přestanu nadobro váhat.

A pak tedy čekáme jedné noci s Deloffrem v jeho bytě, já coby kapitán, on coby plukovník, oba připraveni k činu.

Začíná to špatně. Spiklenci v civilu mají být k poznání podle zelené pásky a heslo zní Aragua. Na místo akce se máme dostavit ve dvě v noci. V jedenáct večer dorazí v jediném caracaském fiakru čtyři načisto ožralí chlápci. Hrají na kytaru a hulákají jako šílenci. Zastaví rovnou před domem a já s hrůzou slyším, že zpívají kuplety plné narážek na noční převrat, a to průhledných jak sklo.

„Pierre! Dneska v noci uděláme konec zlému snu! Odvahu a důstojnost, amigo! Tatíček Medina se musí vrátit!“

Větší pitomce svět neviděl. Stačí, aby nějaký nádiva upozornil poldy a aby nám udělali návštěvu. To by byla paráda! Šílel jsem vzteky, a bylo taky proč: v autě jsme měli tři bomby, dvě v kufru a jednu pod přikrývkou na zadním sedadle.

„Ty máš ale komplice, jen co je pravda! Jestli jsou takoví všichni, nemusíme se ani namáhat, můžem jet do basy rovnou!“

Deloffre se popadal smíchy za břicho, bezstarostný, jako by šel na bál, a celý nadšený svou krásnou plukovnickou uniformou obdivně se shlížel v zrcadle.

„Nedělej si hlavu, Moty. My dva stejně nikomu neublížíme. V bombách je přece jen prach. Nadělá to jenom trochu randálu, víc nic.“

„A k čemu ta ,troška` randálu má být?“

„Jen jako signál spiklencům rozptýleným po městě. Víc nic. Není na tom nic zlého, jak vidíš, ublížit nikomu nechceme. Jenom je vyzveme, aby odešli, a dost.“

No dobrá. Stejně, ať chci nebo nechci, jednou už v tom lítám, tak co se dá dělat! Teď není čas třást se nebo litovat, zbývá jenom čekat na určenou chvíli.

Deloffre mi nabídne portské, já však odmítnu. On sám nic jiného nepije, nejmíň dvě láhve denně. Hodí do sebe několik sklenic.

Přijeli tři mušketýři ve velitelském voze předělaném na jeřáb. Poslouží k vyzvednutí dvou trezorů, jednoho u letecké společnosti a druhého v Ukázkové věznici (Cárcel Modelo), kde je jeden z vedoucích - nebo snad velitel posádky - s námi domluvený. Půlka jejich obsahu mi má připadnout a vymohl jsem si, že chci být přitom, až budou vytahovat trezor z věznice.

Bude to krásná pomsta všem vězením světa. Moc mi na tom záleží.

Rychlý posel přinesl poslední rozkazy: nepřátele nezajímat, nechat je, ať utečou. Carlota, civilní letiště uprostřed města, už je uvolněno, aby měla malá letadla prchajících členů a funkcionářů současné vlády hladkou cestu.

V tu chvíli se také dovím, kde máme nechat vybuchnout první bombu.

Deloffre míří, panečku, vysoko! Nejde o nic menšího než o prezidentský palác v Miraflores, zkrátka něco jako Elyseje! Bomba má vybuchnout přesně před vraty. Další potom ve východním a poslední v západním Caracasu, aby to vypadalo, že to bouchá ze všech stran. Usmívám se pod vousy, když si představím, jaký tamtěm v paláci naženeme strach.

Dotyčná dřevěná vrata neslouží jako hlavní vchod. Jsou v zadním traktu jako vjezd pro vojenské a jiné kamióny a taky k tomu, aby mohly určité osoby, občas i prezident, nepozorovaně dovnitř nebo ven.

Všichni jsme si seřídili hodinky. Máme být před vraty tři minuty před druhou. Vrata se na dvě vteřiny zevnitř pootevřou a šofér dává v tu chvíli signál dětskou hračkou, která krásně napodobuje žabí kvákání. Na znamení, že jsme tady. K čemu to bude dobré? Nevím, to mi nevysvětlili. Patří snad k povstalcům i stráž prezidenta Gallegose, takže ho sama zajme? Nebo ji rychle odzbrojí a zneškodní spiklence, kteří už jsou uvnitř? Pánbůh ví.

Já vím jen tolik, že mám přesně ve dvě zapálit doutnák rozbušky na plynové bombě, kterou držím mezi nohama, a pak ji prudce vyhodit z dvířek, aby se dokutálela k vratům. Doutnák vydrží přesně půldruhé minuty. Mám ho zapálit svým doutníkem, a jakmile vzplane, odsunout pravou nohu, odpočítat třicet vteřin a otevřít dvířka. Jak řeknu třicet, vyhodím ji na chodník. Odhadujeme, že jak se bude kutálet, proudící vzduch spalování popožene, takže nám bude zbývat do výbuchu takových čtyřicet vteřin.

Střelivo v bombě není, ale velice nebezpečné budou její střepiny, musíme proto s vozem rychle vyrazit a dostat se mimo jejich dosah. To bude džob pro

Viktora šoféra.

Pokud by stál blízko nějaký voják nebo policista, přemluvil jsem Delvffra, aby mu přikázal utíkat na roh ulice, což ve své plukovnické uniformě může udělat. Slíbil mi to.

Tři minuty před druhou hladce dorazíme k oněm slavným vratům.

Zaparkujeme u protějšího chodníku. Nikde žádná hlídka ani policista.

Výborně. Za dvě minuty dvě… Za minutu… Dvě hodiny…

Vrata se neotevřela.

Jsem napjatý. Řeknu Deloffrovi:

„Pierre, jsou dvě hodiny.“

„Já vím, mám taky hodinky.“

„To není normální.“

„Nechápu, co se může dít. Počkejme ještě pět minut.“

„Oukej.“

Dvě hodiny a dvě minuty… Vrata se rozletí, vyběhnou vojáci a se zbrani v ruce se rozvinou v rojnici. Je to jasné jak facka, byli jsme zrazeni.

„Honem pryč, Pierre, jsme zrazeni!“

Ale Deloffrovi to patrně nestačí, tváří se úplně bezstarostně.

„Co myslíš! Ti jsou s námi!“

Vytáhnu pětačtyřicítku a přitisknu ji Viktorovi do týla:

„Jeď, nebo tě zabiju!“

Čekám, že Viktor ze všech sil šlápne na plyn a vůz skočí kupředu, místo toho slyším však něco neuvěřitelného:

„Ty tu neporoučíš, hombre poroučí tu šéf. Co říká šéf?“

Do prdele! Už jsem poznal všelijaké otrlé chlápky, ale takové, jako tenhle indiánský míšenec, to tedy nikdy!

Nemohu nic dělat, protože tři metry od nás stojí vojáci. Jak se Deloffre opírá loktem v okénku, všimli si na jeho výložkách plukovnických hvězdiček a blíž k vozu už nejdou.

„Pierre, jestli Viktorovi neporučíš, aby odjel, tak nepošlu k ledu jeho, ale tebe.“

„Povídám ti, chlapče, že jsou s námi. Ještě chvilku počkejme,“ odpoví

Pierre a otočí se tváří ke mně.

Teprve v tu chvíli postřehnu bílý poprašek na jeho chřípí. Už rozumím: hošánek se napral kokainem. Pocítím nával strachu, ano, děsného strachu, a zvednu mu bouchačku k týlu přesně v okamžiku, kdy pronese s naprostým klidem:

„Jsou dvě a šest minut, Moty. Ještě dvě minuty a pak jedem. Určitě nás někdo zradil.“

Těch sto dvacet vteřin ne a ne skončit. Nespouštím oko z vojáků, nejbližší z nich nás sice pozorují, ale jinak zatím nic. Konečně Deloffre řekne:

„Tak jedem, Viktore, vamos. Ale kliďánko, normálně, žádný velký spěch.“

Doslova zázrakem vyjdeme z té jámy lvové živí. Uf! Tak jako později natočili Nejdelší den, mohl by být tohle film s názvem Nejdelších osm minut.

Deloffre přikáže šoférovi, aby jel k mostu, který spojuje Paraiso s avenue

Saint Martin. Chce nechat bombu vybuchnout pod mostem. Cestou potkáme dva kamióny povstalců, kteří nevědí, co dělat, protože ve dvě hodiny neslyšeli výbuch. Vysvětlíme jim, co se stalo, že nás někdo zradil, a Deloffre si to zatím rozmyslí a vydá příkaz k návratu domú. Což je pořádná bota, protože pokud je to opravdu zrada, mohou tam klidně čekat poldové. Přesto tam jedeme, a když pomáhám Viktorovi uložit bombu do kufru, všimnu si, že jsou na ni namalovaná tři písmena: P. R.D. A neubráním se, abych se se nerozřehtal, když mi Pierre René Deloffre, zatímco svlékáme uniformy, vysvětlí jejich původ:

„Pro každý nebezpečný podnik si má člověk vždycky vymyslet nějakou ozdůbku, na to nikdy nezapomeň, Moty. Ty iniciály byly má navštívenka pro nepřátele mého přítele.“

Viktor zanechá vůz na jednom parkovišti, samosebou bez klíčů. Na tři bomby se přijde až po třech měsících.

Teď už ani nápad, abych šel k Deloffrovi, on se pustí na jednu stranu, já na druhou. Konec styků s Armandem. Zamířím rovnou do garáže, pomohu vystěhovat soustruh a pět nebo šest zbylých bomb. V šest ráno zazvoní telefon a jakýsi neznámý hlas řekne:

„Všichni zmizte, Francés, každý jinam. V garáži má zůstat jen B.L. Jasné?“

„Kdo je u aparátu?“

Zavěsil.

Z Caracasu se dostanu bez nesnází, jeden bývalý důstojník francouzského odboje, přistěhovalec, kterému jsem poskytl nejednu službu, mě odveze převlečeného za ženu v džípu do Rio Chica, což je asi dvě stě kilometrů podél moře. Zůstanu tam s ním, jeho ženou a dvojicí přátel z Bordeaux dva měsíce.

B.L. zatkli. Nemučili ho, jen vyslýchali, tvrdě, ale slušně. Usoudím z té zprávy, že Callegosův a Betancourtův režim není přece jen tak zločinecký, jak se tvrdí, alespoň ne v tomto případě.

Deloffre, pokud se nemýlím, vyhledal ještě tu noc „azyl“ na nikaragujské ambasádě.

A já s neztenčenou vírou v život jezdím už po týdnu ve společnosti bývalého kapitána s kamiónem Inženýrských staveb v Rio Chicu. Povedlo se nám prostřednictvím jednoho přítele vstoupit do služeb města. Vyděláváme oba dohromady jednadvacet bolivarů a z toho nás žije všech pět.

Náš cestářský život trvá dva měsíce, po dobu, než se v Caracasu utiší bouře rozvířená posledním spiknutím a pozornost policie upoutají zvěsti o dalším spiknutí, které se chystá. Že se policisté zaměří na přítomnost a minulost nechají stranou, je od nich jen rozumné. A mně to docela stačí, protože jsem pevně rozhodnutý nedat se už na podobný podnik nachytat. Jednou bylo až dost. Klidný, nenápadný život mezi přáteli bude pro tu chvíli ta nejlepší věc.

Pro zpestření jídelníčku chodím často pozdě odpoledne k moři na ryby.

Dneska jsem ulovil obrovského robalo, což je něco jako velký mořský okoun, a teď sedím na břehu, jen tak lážo plážo ho zbavuju šupin a hlavně obdivuju nádherný západ slunce. Červánky naděje Moty! Rozesměju se navzdory všem malérům, které už mě od mého propuštění potkaly. Ano, naděje mi musí pomoci zvítězit a žít, a taky pomůže! Jenže kdy se mi to podaří? Ale jdi,

Moty, spočtěme si tedy co nám ty dva roky svobody daly.

Ne, že bych byl úplně švorc, ale moc toho nemám: nanejvýš tři tisíce bolivarů, čistý výtěžek dvou let dobrodružného života.

A co se za tu dobu událo?

Za prvé: ta hromada zlata v Callau. Ale to nechme stranou, nebyl to malér, jen dobrovolný ústup, aby nebyl narušen klid bývalých trestanců, kteří tam dnes žijí. Lituješ toho? Ne. Tak dobrá, nad horou zlata udělejme kříž!

Za druhé: hra v kostky v diamantových dolech. Dvacetkrát ses nechal málem zabít pro deset tisíc dolarů, a přitom sis na ně ani nesáhl. Místo tebe umřel Jojo, ty jsi vyvázl. S prázdnou kapsou, pravda, ale dobrodružství to bylo nádherné! Na ty noci plné napětí na ty tlamy hráčů v záři karbidové lampy, na kliďase, až příliš sebejistého kliďase Joja nikdy nezapomeneš.

Nemáš tedy čeho litovat.

Za třetí: tunel pod bankou. Tady je to něco jiného: při tomhle podniku jsme měli doopravdy pech. Ale každá hodina byla tak vzrušující, že to v tobě čtvrt roku po všecky dny a noci jen hrálo. Už to samo stačí, aby sis nestěžoval. A to si ještě uvědom, že ses po tři měsíce, dokonce i ve snách, viděl majitelem miliónu dolarů, dolarů, které se zdály úplně jisté. To že by nemělo cenu? To se ví, pokud jde o bohatství, mohl jsi mít o chlup větší štěstí, ale taky ještě větší smůlu. Co kdyby se byl tunel zřítil přímo na tebe? Mohl jsi chcípnout jako krysa, nebo tam zkejsnout jako liška v díře.

Za čtvrté: zastavárna a mrazící sklepy? Těžko si někde stěžovat, leda u silničních staveb v tom zatraceném zapadákově.

Za páté: spiknutí. Upřímně řečeno, celá ta věc ti od začátku příliš neseděla.

Politika, bomby, které mohou zabít kohokoli, kdo se tam vyskytne, to není tvůj způsob. V podstatě ses nechal ukecat dvěma sympatickými chlápky a taky tě svedly prachy, ujištění, že dostaneš tolik, abys mohl uskutečnit své plány. Ale srdcem jsi do toho nešel, nepřipadalo ti správné útočit na vládu, která tě osvobodila. I tak jsi tím ale získal čtyři veselé měsíce s mušketýry, jejich ženami a kloučkem, řadu dní plných radostí ze života a výbušného mládí, na které hned tak nezapomeneš!

A to nemluvíme o dalších věcech, o Zrzkově letadle atd.

Z čehož plyne: třináct let jsem seděl, nespravedlivě, ukradli mi skoro celé mládí, a proto ať dělám cokoli, ať spím nebo jím, směju se či piju, nikdy mě neopouští myšlenka, že se jednoho dne musím pomstít. Výborně.

Vezměme to zkrátka. Dva roky už jsi svobodný. Zažil jsi za tu dobu statisíce věcí, řadu neobyčejných dobrodružství, z jednoho jsi vyvázl a už jsi byl v druhém. Dokonce jsi je ani nemusel vyhledávat, přicházela k tobě sama, poznal jsi lásku, jakou hned tak někdo nepozná, muže nejrůznějších postavení, kteří ti věnovali své přátelství, s nimiž jsi hrál o život, a ještě bys naříkal?

Že máš prázdnou kapsu? Nebo skoro prázdnou? Na tom přece nezáleží, chudoba není nemoc, jež by se nedala vyléčit.

A proto chval dobrodružství, Motýlku. Chval jeho nebezpečí, které ti den za dnem, minutu za minutou přinášejí život v plné síle! Pij ho dlouhými doušky, jež tě prostupují až do hloubi duše jako divotvorná voda! A co je hlavní, svědčí ti to.

Všechno smažme a začněme znova, pánové! Dohráno! Konec sázek! Bank je v čudu, tak tedy vabank, a ještě jednou, a ještě a ještě! Donekonečna!

Hlavně ať to v tobě hraje, ať to vibruje a zpívá onou nadějí a jistotou, že přijde den, kdy konečně uslyšíš: „Devět napoprvé. Berte, pane Motýlku, vyhrál jste!“

Slunce už je skoro na obzoru. Červánky naděje. Ano, jsem skutečně plný naděje a víry v budoucnost. Vítr se ochladil a já spokojený, šťastný pocitem svobodného života, hroužím bosé nohy do vlhkého písku a vracím se k domu, kde už čekají na můj úlovek, aby ho připravili k večeři. Ale všechny ty barvy, ten tanec tisíců světelných skvrn a stínů na hřebenech drobných vlnek ubíhajících k nekonečnu na mě působí tak silně, že po oné vzpomínce na překonaná nebezpečí musím chtě nechtě pomyslet na Pánaboha, který to všechno stvořil:

„Dobrý večer, velký otče, a dobrou noc! Přes všecky maléry ti přece jen děkuji, žes mi dal tenhle krásný den plný pohody a svobody a navrch ještě lahůdku, tenhle západ tropického slunce!“

9 MARACAIBO MEZI INDIÁNY

Vzhledem k pověstem o přípravě dalšího převratu má policie jiné starosti než zajímat se o mou osobu, ale čím dál od Caracasu se zdejchnu, tím líp.

Prozatím to vypadá, že hodlají na nezdařené spiknutí zapomenout, ale člověk nikdy neví.

Když se v Caracasu objeví na skok jeden přítel a seznámí mě ve svém bytě s jednou bývalou pařížskou manekýnkou, která hledá někoho, kdo by jí pomohl vést její nedávno otevřený hotel v Maracaibu, bez váhání se chopím příležitosti. S radostí příjmu nabídku stát se jakousi její děvečkou pro všecko.

Jmenuje se Laurence a je to krásné, elegantní děvče. Podle mého domnění přijela do Caracasu předvést nějakou kolekci a už ve Venezuele zůstala. Mezi caracaskou policií a Maracaibem leží tisíc kilometrů, což mi dokonale vyhovuje.

Cestuju v autě jednoho přítele a po čtrnácti hodinách přede mnou leží takzvané jezero Maracaibo, což je vlastně obrovský, sto padesát kilometrů hluboký a až sto kilometrů široký záliv, spojený s mořem deset kilometrú širokým průlivem. Maracaibo leží směrem na sever, na západním břehu, k němuž dnes vede z východního břehu most. Tehdy ještě neexistoval a z caracaské strany se tam přeplouvalo na lodi. Jezero je to doopravdy podivuhodné, docela zvláštní, klidné a poseté tisíci kovovými věžemi. Vypadá to jako obrovský, nekonečný les s pravidelně vysázenými stromy, mezi nimiž lze dohlédnout k obzoru. Stromy jsou ve skutečnosti naftové věže, každá při úpatí s mohutným čerpadlem, které dnem i nocí bez zastávky čerpá z hlubin země černé zlato.

Mezi Maracaibem a silnicí od Caracasu nepřetržitě jezdí ferry-boat převážející auta, lidi i zboží. Načisto očarovaný, okouzlený železnými stožáry vystupujícími z jezera přebíhám během plavby jako malý kluk z jedné strany člunu na druhou a myslím na to, že na druhém konci země, ve venezuelské

Guayaně, vzdálené odtud dva tisíce kilometrů, Pánbůh roztrousil diamanty, zlato, železo, nikl, mangan, bauxit, uran a všecko ostatní a tady zase naftu, motor světa, a to v takovém množství, že jí ty tisíce pump mohou sát dnem i nocí a nikdy pramen nevyčerpají. Na mou věru, Venezuelo, ty nemáš

Pánubohu co vyčítat!

Hotel Normandy je velikánská, nádherná vila obklopená kvetoucí pečlivě udržovanou zahradou. Krásná Laurence mě přivítá s otevřenou náručí:

„Tak tohle je mé království, Henri (oslovovala mě vždycky Henri),“ řekne se smíchem.

Otevřela hotel teprve přede dvěma měsíci. Všehovšudy šestnáct pokojů ale přepychových, každý s koupelnou hodnou paláce. Veškeré zařízení od pokojů přes salón, terasu a jídelnu až po společné toalety navrhla Laurence.

Pustím se do práce a není žádná legrace být prvním spolupracovníkem téhle ani ne čtyřicetileté Francouzky, která vstává v šest ráno, dohlíží na snídani pro své hosty a někdy ji i sama připravuje. Celý den je neúnavně na nohou, o všecko se stará, o všem má přehled a ještě si najde čas ošetřit keř růží nebo vyčistit zahradní cestu. Uchopila život oběma rukama, zvládla takřka nepřekonatelné obtíže, aby tenhle podnik vytvořila, a věří tak skálopevně v jeho úspěch, že svou dravou činorodostí nakazí i mě. Aspoň do značné míry.

Dělám co mohu, abych jí pomohl vyřešit spousty problémů, jež před ní vyvstávají. Hlavně finanční. Proměnila vilu v takřka prvotřídní hotel, ale skoro všecky peníze si na to vypůjčila a teď je zadlužená až po uši.

Aniž jsem se jí zeptal, jednal jsem včera na vlastní pěst a povedlo se mi získat odjedné naftové společnosti neobyčejnou nabídku.

„Dobrý večer, Laurence.“

„Dobrý večer. Už je pozdě, Henri, osm hodin. Nic ti nevyčítám, ale neviděla jsem tě celé odpoledne.“

„Byl jsem na procházce.“

„Žertuješ?“

„Proč ne, žertovat mě baví. Život je srandovní, ne?“

„Vždycky ne. Právě teď bych potřebovala tvou morální podporu, mám veliké starosti.“

„Veliké?“

„Ano. Musím splácet všechno to vybavení, a přestože podnik klape, není to lehké. Dlužím hromadu peněz.“

„Podrž se dobře, Laurence, nedlužíš už nic.“

„Děláš si ze mě legraci?“

„Ne. Poslouchej: vzalas mě do svého podniku tak trochu jako společníka a dost lidí, jak jsem si všiml, mě považuje dokonce za šéfa.“

„No a?“

„No a myslel si to taky jeden Kanaďan od společnosti Lumus a tuhle za mnou přišel s jednou věcí, zdali bychom se nemohli dohodnout. Dneska jsem byl za ním a teď jdu odtud.“

„Tak mluv, honem!“ řekne Laurence s očima navrch hlavy.

„Zkrátka, společnost Lumus tvůj hotel najala na jeden rok sakumprásk i s celou penzí!“

„To není možné!“

„Na mou duši, je.“

Laurence mě ze samého rozčílení zlíbá na obě tváře a pak se jí podlomí nohy a klesne do židle.

„Já tu skvostnou smlouvu samozřejmě podepsat nemůžu, zítra si tě pozvou.“

Díky téhle smlouvě vydělala Laurence na hotelu Normandy slušné jměníčko. Jen z tříměsíční zálohy na nájem zaplatila všecky dluhy.

Coby správcové společnosti Lumus jsme si po podepsání smlouvy otevřeli s Laurence šampaňské.

Ležím tu noc ve své veliké posteli a jsem šťastný, ohromně šťastný.

Šampaňské ještě přispělo k tomu, že vidím život růžově. Nejsi vůbec hloupější než ona, Motýlku: dosáhnout slušného postavení, dokonce i bohatství, normální prací je tedy přece jen možné! Právě jsem v hotelu Normandy učinil hotový objev!

Ano, hotový objev, protože pokud jsem se během těch kratičkých let ve

Francii vůbec stačil rozhlédnout trochu po životě, vždycky jsem si myslel, že dělník musí zůstat celý život dělníkem. Byla to představa naprosto falešná, a ještě falešnější je tady, ve Venezuele, protože každému, kdo chce něco dělat, jsou tu otevřeny všechny cesty, všechny možnosti.

Pro realizování mých plánů má tohle zjištění veliký význam. Ve skutečnosti mě totiž do mých nepoctivých kousků nehnala lačnost po penězích, nejsem v podstatě zloděj. Ale nedovedl jsem si zkrátka představit, že by člověk mohl začít z ničeho, a přesto v životě zvítězit, dosáhnout dobrého postavení, a hlavně, že bych tak mohl získat dostatečně velkou sumu na cestu do Francie, abych tam předložil své účty. A přitom to možné je, stačí pro začátek jenom jedna věc: aspoň minimální vklad, pár tisíc bolivarů, což se snadno našetří, jakmile jen člověk najde dobrou práci.

Čili ode dneška, Moty, žádné lumpárny, malé ani velké. Hledejme prosté a poctivé cesty. Laurence to udělala a domohla se úspěchu, musím to tedy dokázat taky! A kdybys to vskutku dokázal, jen si představ, jak šťastný by byl tvůj otec!

Je ovšem otrava, že se touhle cestou k pomstě hned tak nedojde. Potřebnou částku neschrastím za tři dni. Ale „pomsta je jídlo, které se jí studené,“ jak říkal Miguel v diamantových dolech. Uvidíme.

Maracaibo je v jednom varu. Panuje tu všeobecné vzrušení, různé nové podniky, stavby a rafinérie rostou jako houby po dešti, a proto se všechno od piva až po cement prodává na černém trhu. Výroba nestačí poptávce, obrátky se točí příliš rychle. Platí se za každou paži, každou práci, a každý druh obchodu nese prachy.

Každá krajina, ve které propukne naftová konjunktura, prožívá dvě zcela různá ekonomická údobí. Nejdřív přípravné, než se ložisko uvede do provozu.

Přicházejí různé společnosti, usazují se, je třeba zřídit kanceláře, tábory, vybudovat silnice, vedení vysokého napětí, vykopat šachty, postavit věže, pumpy atakdál. To je zlatý věk. Pro všechny druhy povolání a všechny společenské stupně.

Lid, skutečný lid s drsnými dlaněmi, mne v prstech bankovky a začíná si uvědomovat, co jsou to peníze a zabezpečený zítřek. V rodinách zavládne pořádek, byty se rozšiřují nebo zlepšují, děti chodí do školy pěkně oblečené, společnosti je leckdy i svážejí v autokarech.

Pak přijde údobí druhé, jehož projevem je podívaná, kterou mi poskytlo jezero Maracaibo proměněné (aspoň v té části, kterou jsem mohl obhlédnout) v les stožárů. To je období těžby. Tisíce pump dolují neúnavně a docela samy milióny kubíkú černého zlata denně.

Tyhle obrovské prachy, ty milióny dolarů však neprocházejí rukama lidu, nýbrž jdou přímo do bankovních trezorů, které patří státu nebo společnostem.

A to už není prašť jako uhoď, jak by řekl pařížský pásek. Nastávají starosti, personál je omezován přísně na minimum, je konec společnému bohatství, rušný kvas nejrůznějších smluv, obchodů ve velkém i malém, to všechno je minulost. Příští generace ji budou prožívat ústy svých dědů: „Tenkrát, když mělo Maracaibo milióny…“

Já však měl štěstí, přišel jsem do Maracaiba v období druhé konjunktury.

Od čerpadel na jezeře se nic čekat nedá, zato však od naftových společností, které získaly další koncese na pozemky od Peria až k jezeru a moři a doslova šílí.

To je přesně chvíle, jakou potřebuju.

Tady prorazím. A bude to díra jako hrom, to si slibuju! Udělám pro to cokoli, dám se na jakoukoli práci, všemi způsoby se budu snažit, abych z toho obrovského koláče i já posbíral co nejvíc drobečků. Slovo na to, Moty! I já teď vyhraju nad životem poctivou cestou! Měšťáci mají vlastně pravdu, protože dokážou zbohatnout, a přesto nejdou nikdy do basy.

„Good French cook, 39 let, hledá místo u naftové společnosti. Minimální plat 800 dolarů.“

Pochytil jsem od Laurence a jejího kuchaře základy vaření a rozhodl se zkusit štěstí. Za týden po tom, co vyjde inzerát v místních novinách, působím už jako kuchař u společnosti Richmond Exploration.

Loučím se s Laurence nerad, ale platit mi takovou mzdu nebylo zdaleka v jejích silách.

A dostal jsem školu, že mě dneska v kuchaření hned tak někdo netrumfne!

Když jsem nastupoval, klepal jsem se strachy, že ostatní kuchaři French cooka a jeho chabé znalosti o hrncích rychle prokouknou. Ale s údivem si okamžitě uvědomím, že mají naopak od prvního do posledního všichni nahnáno, aby v nich French cook neodhalil obyčejné umývače talířů. Oddechnu si.

Navíc jsem před nimi ve výhodě: mám francouzskou kuchařku, Escoffiera, dárek od jedné vysloužilé prostitutky.

Šéfem personálu je pan Blanchet, Kanaďan. Po dvou dnech mi svěří starost o kuchyň pro vedoucí pracovníky tábora, pro dvanáct lidí, zkrátka pro vrchnost!

První ráno mu předložím jídelníček jako hrom. Ale zároveň ho upozorním, že řada věcí v kuchyni chybí. Je tedy určena zvláštní částka navíc jen k mé dispozici. To se ví, že si při nákupech docela pěkně mastím kapsu, ale taky je pravda, že si „extratřída“ zato dává do nosu. Spokojenost na všech stranách.

Každý den vyvěsím v hale jídelníček na zítřek, samozřejmě ve francouzštině. Bombastické názvy z kuchařské knihy dělají obrovský dojem. Kromě toho jsem ve městě objevil krám s francouzskými výrobky, takže dík kuchařce a konzervám od Plotina & Rodela proplouvám tak parádně, že si hošánkové z „extratřídy“ často s sebou přivádějí i paničky. Místo dvanácti jich přijde dvacet. Z jedné strany je to otrava, ale z druhé mi aspoň nekoukají tolik na prsty, protože podle předpisů bych měl živit jenom zaměstnance.

Zkrátka jsou tak spokojeni, že požádám o zvýšení mzdy: dvanáct set dolarů měsíčně, čili o čtyři sta víc. Odmítnou a nabízejí mi tisíc, k čemuž poznamenám, že pro takového šéfkuchaře jako já je to žebrácký plat, ale dám se přemluvit.

Pevná pracovní doba mě však po několika měsících začne otravovat, cítím se svázaný, jako by mne škrtil límeček u košile. Mám celé té fušky zkrátka dost a požádám vedoucího geologů, až vyrazí na průzkum do nějakých opravdu zajímavých a třeba i nebezpečných míst, aby mě vzal s sebou.

Cílem takových expedic je geologický průzkum pohoří Perija, horského řetězu na západní straně maracaibského jezera, na hranici mezi Venezuelou a Kolumbií. Žije tam válečný a velmi divoký indiánský kmen Motilonů, proto je také pohoří Perija často nazýváno sierra de los Motilones. Přesný původ kmene není dodnes znám, jazykem i zvyky se Motilonové od sousedních kmenů značně liší a jsou tak nebezpeční, že k nim teprve dnes, kdy toto píši, začínají pronikat první stopy „civilizace“. Žijí ve společných chýších po padesáti až sto lidech, muži, ženy, děti, všecko dohromady. Z domácích zvířat znají jenom psa. Jsou tak divocí, že se často vypráví o případech, kdy se některý z nich ocitl v zajetí „civilizovaných“, ale přes všechnu péči, a i když byl třeba zraněný, naprosto odmítal jídlo a pití a nakonec si svými řezáky, utvářenými k trhání masa, prokousl žíly na zápěstí a spáchal sebevraždu.

Později se na březích řeky Santa Rosa, jen několik kilometrů od nejbližší motilonské společné chýše, usadili odvážní otcové kapucíni. Představený misie užíval dokonce těch nejmodernějších prostředků, z letadla shazoval k chýším potraviny, šatstvo, přikrývky a fotografie kapucínů. A nejen to, i slaměné panáky v kapucínském hábitu a s kapsami plnými různého jídla, dokonce i mléčných konzerv. Nebylo to hloupé: až k nim po svých přijde misionář, budou si myslet, že spadl z nebe.

Ale v době, kdy se chci účastnit expedic, se píše rok čtyřicátý osmý, do skutečných pokusů o „zcivilizování“, které začnou vlastně až kolem roku šedesát pět, je ještě daleko.

Výpravy pro mě mají hned tři kladné stránky. Jednak to bude docela jiný život než v táborové kuchyni společnosti Richmond, kde už toho začínám mít doopravdy plné zuby. Vrátím se zas k dobrodružství, k dobrodružství v lůně zdejší velkolepé přírody, ale tentokrát poctivému. Samozřejmě taky nebezpečnému, jak už to v dobrodružném životě bývá. Není nic vzácného, když se expedice vrátí o jednoho nebo dva členy chudší. Motilonové jsou totiž ve střelbě lukem mistři, a jak se v kraji říká, kam dopadne jejich oko, tam padne i šíp. Ale když už člověka zabijí, aspoň ho nesnědí, protože kanibalové to nejsou. To je taky něco.

Za druhé jsou ty třítýdenní výlety do neprozkoumané, nebezpečné džungle výborně placené. Příjdu si na víc než dvojnásobek toho, co vydělám u sporáku. Vzhledem k mému současnému chápání věcí je to bod velice pozitivní.

Za třetí se mi ve společnosti geologů líbí. Jsou to príma chlapi.

Vím sice moc dobře, že na takové znalosti, jimiž by se ze mě mohl stát jiný člověk, je už dneska pozdě, ale cítím, že čas, který s těmi lidmi, vlastně skoro vědci, strávím, nemůže být ztracený.

Plný nadšení a důvěry odjedu zkrátka s nimi. Kuchařskou knihu nepotřebuju: stačí konzervy, umět upéct „pankeques“, což jsou jakési placky, a chléb.

To se člověk naučí rychle.

Můj nový přítel, vedoucí geolog expedice, se jmenuje Crichet. Pracuje u Richmondské společnosti jako detašovaný zaměstnanec společnosti

California Exploration. V oboru nafty neexistuje nic, co by o ní po geologické stránce nevěděl. Jinak taky ví, že byla válka, protože se jí zúčastnil, ale jestli

Alexandr Veliký žil před Napoleonem nebo po něm, tím si už tak moc jistý není. A taky na to kašle, nepotřebuje znát světové dějiny k tomu, aby se cítil dobře, měl skvělou ženu, plodil děti a poskytoval své společnosti potřebné geologické informace. Ale stejně si myslím, že toho ví víc, než přiznává, humor těchhle polovičních Anglánů je často docela jiný než v mém Ardéche a já se už naučil neskákat jim na špek. Rozumíme si dobře.

Taková expedice trvá dvacet až pětadvacet dní. Po návratu týden dovolené.

Výpravu tvoří vedoucí se dvěma dalšími geology a dvanáct až osmnáct nosičů nebo pomocníků, od nichž se nežádá nic jiného než síla a disciplinovanost.

Mají vlastní stany i vlastního kuchaře. Já mám na starosti jen tři geology.

Muži nejsou žádní hlupáci, je mezi nimi i jeden člen levicové Action

Démocratiyue, který dohlíží na dodržování odborových zákonů. Jmenuje se

Carlos. Všichni se dobře shodneme a já vedu knihu přesčasových hodin, které mi každý poctivě hlásí, aniž si něco přidá nebo ubere.

Jsem první expedicí nadšený. Geologický průzkum naftových ložisek je velice zajímavá činnost. Je třeba vystoupit podél řeky co nejdál do hor, tam, kde si voda razí cestu mezi skalami. Pokud, to jde, jedeme kamiónem nebo džípem. Když cesty končí, přesedneme do pirog, a když už je dno příliš mělké, vystoupíme, pirogy jen strkáme a pokračujeme dál, co nejvýš k prameni. Muži kromě kuchařů a tří geologů vezmou vybavení zčásti na záda, každý asi pětačtyřicet kilo.

Proč musíme tak vysoko do hor? Protože stěny a zlomy říčního koryta jsou jako učebnice, z níž lze vyčíst všechny geologické formace. Ze stěn se odebírají vzorky, každý je označen, zařazen a uložen do malého váčku. Zjišťuje se tak postup jednotlivých vrstev směrem k rovině. A ze stovek geolologických vzorků odebraných v nejrůznějších místech se nakonec sestaví mapa vrstev, tak jak leží v rovině v hloubce od jednoho sta až do dvou tisíc metrů. Když se pak všechny poznatky propočítají, jednoho dne se někde ve stokilometrové dálce navrtá místo, kde vůbec nikdo nebyl, o němž se však předem ví, že v té a té hloubce tam bude ložisko nafty. Věda skutečně dokáže připravit člověku překvapení, úplně mě očarovala.

To všechno by bylo moc hezké, nebýt ovšem Motilonů. Často se stane, že je někdo zraněn nebo i usmrcen šípem. Zverbovat lidi pro výpravu je proto dost těžké a společnost to stojí hrůzu peněz.

Zúčastním se několika výprav a prožiju podivuhodné dny.

Jeden z geologů je Holanďan. Jmenuje se Lapp. Jednou nasbírá kajmaní vejce, která jsou, usušená na slunci, velice chutná. Najdou se snadno, stačí jít po stopě, kterou vytlačí břichem kajmaní samice, když se vleče od řeky někam na suché místo, kde vejce nakladla. Zahřívá je tam celé dlouhé hodiny.

Lapp využije chvíle, kdy je kajmaní samice pryč, vyhrabe vejce a klidně se vrací do tábora. Ale jen se objeví na pasece, kde táboříme, vyřítí se jako střela kajmaní samice a žene se po něm. Sledovala zlodějovu stopu a teď ho přichází potrestat. Měří víc než tři metry, a jak oddechuje, v krku jí chrčí jako při zánětu průdušek. Lapp vyrazí k obrovskému stromu a začne tam běhat dokola, pádí tam v šortkách dlouhými skoky jak ďábel a řve o pomoc a já se při tom pohledu mohu potrhat smíchy. Přiběhne Crichet s několika muži: dvě rány z pušky s trhavými střelami kajmaní samici rázem zastaví. Lapp bledý jak stěna kecne na zadek. Mé chování všechny pohoršilo. Vysvětluju jim, že jsem stejně nemohl nic dělat, protože pušku nikdy nenosím, aby mi nepřekážela.

Když sedíme večer ve stanu nad mou večeří z konzerv, Crichet mi řekne:

„Vy ne moc mladý, aspoň třicet čtyři, co?“

„Trochu víc, proč?“

„Vy žít a dělat jako muž dvacet let.“

„Víte, ono mi vlastně o moc víc není: šestadvacet.“

„Ne pravda.“

„Ale ano, vysvětlím vám to. Třináct let jsem seděl v base. Těch třináct let jsem nežil, tak je musím prožít teď. A protože třicet devět bez třinácti je dvacet šest, je mi šestadvacet.“

„Nerozumím.“

„To nevadí.“

Ale je to tak: mám duši dvacetiletého kluka. Marná věc, těch třináct roků, o které mě připravili, si musím prožít, potřebuju to, musím je dobýt zpátky.

Musím je strávit všecky do posledního, a to právě tím, že budu na všecko kašlat jako ve dvaceti, žít si s lehkým srdcem a těšit se ze života.

Jednou ráno těsně před svítáním nás probudí ostrý výkřik, při němž všichni vyskočíme. Ve chvíli, kdy kuchař mužstva rozsvítil lucernu a chtěl ji zavěsit, aby uvařil kávu, zasáhly ho dva šípy, jeden do boku a druhý do hýždí. Musí okamžitě zpátky do Maracaiba. Čtyři muži ho donesou na jakýchsi nosítkách až do pirogy, ta ho doveze k džípu, džíp ke kamiónu a kamión do Maracaiba.

Celý den panuje vážná, tíživá nálada. Indiány sice nikdo nespatří ani nezaslechne, ale cítíme je v pralese kolem sebe. Čím dál postupujeme, tím máme silnější pocit, že jsme v jejich lovišti. Zvěře je tu dost, a protože každý muž má pušku, čas od času někdo zastřelí ptáka nebo jakýsi druh zajíce. Všichni jsou vážní, nikdo nezpívá a po každém výstřelu z pušky všichni hloupě ztiší hlas, jako by se báli, že je někdo uslyší.

Postupně se mužstva zmocní kolektivní strach. Žádají, aby se výprava přerušila a abychom se vrátili do Maracaiba. Crichet jako velitel chce pokračovat. Carlos je sice odvážný chlapík, i on však cítí značnou stísněnost. Vezme mě stranou:

„Vrátíme se, Enrique?“

„Proč, Carlosi?“

„Indiáni.“

„Indiáni tu jsou, to je fakt. Ale mohou na nás zaútočit stejně dobře na zpáteční cestě, jako když půjdeme dál.“

„To není tak jisté, Francés. Jsme tu možná blízko jejich vesnice. Podívej se tady na ten kámen: někdo na něm drtil zrní.“

„Na tom něco je, Carlosi. Pojďme za Crichetem.“

Amerikán prodělal vylodění v Normandii, hned tak ho něco nevyvede z míry a je přímo posedlý svým povoláním. Shromáždí muže a vysvětluje, že jsme zrovna v místech, kde můžeme získat vůbec nejvíc geologických poznatků. A pak se rozčílí a v hněvu mu ujede věta, kterou neměl vyslovit:

„Jděte si, když máte strach. Já tu zůstanu.“

Odešlo celé mužstvo kromě Carlose, Lappa a mě. Zůstal jsem však jen pod podmínkou, že až vyrazíme nazpátek, věci tady zakopeme, protože nechci nést nic těžkého. Při jednom ze svých nezdařených útěků z Baranquilly jsem si totiž zlomil obě nohy a od té doby mě chůze s břemenem rychle unaví.

Odebrané vzorky ponese Carlos.

Pět dní jsme tam sami, jen Crichet, Lapp, Carlos a já. Nic se za tu dobu nestalo, ale musím říct, že jsem prožil jen málo tak silných a vzrušujících chvil jako za těch pět dní, kdy jsme dnem i nocí neustále cítili, že na nás číhá bůhvíkolik párů neviditelných očí. Vzdali jsme to, až když se jednou Crichet odebral na břeh řeky vykonat jistou potřebu a najednou spatřil, jak se rákosí pohnulo a pomaličku je rozhrnují dvě ruce. Potřeba ho rázem přešla, ale klid ho neopustil, jakoby nic se otočil k rákosí zády a vrátil se do tábora.

„Myslím, že je na čase vrátit se do Maracaiba,“ řekl Lappovi. „Skalních vzorků máme dost a pochybuju, že by bylo pro vědu nezbytné nechat tady

Indiánům čtyři zajímavé vzorky bílé rasy.“

Bez nehody dojdeme do La Burry (Oslice), obce asi o patnácti domcích.

Zatímco popíjíme a čekáme, až pro nás přijede kamión, jeden místní indiánský míšenec prolezlý alkoholem mě vezme stranou a řekne mi:

„Ty jsi Francouz, viď? Ale, že může být Francouz takhle pitomý.“

„Jdi, a proč?“

„Já ti to řeknu: vlezete Motilonům na jejich území, a co tam děláte? Jak vidíte něco letět, běžet nebo plavat, už saháte po pušce. Má ji každý z vás. To není žádný vědecký průzkum, ale velikánská štvanice.“

„No a o co jde?“

„Že v tom Indiáni vidí svou zásobu potravy a vy jim ji ničíte. Nemají jí zrovna moc. Oni sami zabíjejí jenom tolik, kolik potřebují na jeden nebo dva dny. Víc ne. A šípy zabíjejí potichu, zvěř to nepoleká. Kdežto vy ničíte všechno hlava nehlava a střelbou z pušky zvěř ke všemu vyplašíte. Odstěhuje se pak jinam.“

Na slovech toho chlápka něco je. Zajímá mě to.

„Co si dáš k pití? Já platím.“

„Dvojitý rum, Francés, děkuju.“

A pokračuje:

„Proto po vás Motilonové střílejí. Říkají si, že budou mít vaši vinou starosti, jak se uživit.“

„Jestli ti rozumím, pustošíme zkrátka jejich zásobárnu?“

„Ano, Francés, tak. A ještě něco. Když postupujete vzhůru proti řece a octnete se v místech, kde je hodně úzká a tak mělká, že musíte vylézt z pirog a tlačit je, nikdy sis nevšiml, že při tom bouráte takové přehrady z větví a bambusu?“

„Ano, často.“

„No, a to jsou pasti na ryby, vystavěli si je Motilonové, a když jim je tak beze všeho bouráte, znamená to pro ně těžkou ztrátu. Vybudovat takovou past dá velikou práci. Je v ní spousta složitých chodbiček, klikatí se jedna za druhou, a jak ryba plave proti proudu, postupně ji dovedou do té největší, kde se chytí a už nemůže ven. Před sebou má bambusovou přehradu a vstupní otvor už nenajde, protože je spletený z droboučkých lián, které předtím rozhrnula, aby mohla dovnitř, ale jakmile tam je, proud zase přitlačí liány zpátky. Viděl jsem pasti, které měly vcelku i přes padesát metrů. Obdivuhodná práce.“

„Máš stokrát pravdu. Taková díla dokážou ničit jenom vandalové, jako jsme my.“

Na zpáteční cestě jsem o slovech toho rumem nasáklého indiánského míšence přemýšlel a rozhodl se, že něco zkusím. Místo abych po návratu do

Maracaiba zamířil rovnou domů, kde mě čeká týden odpočinku, zajdu nejdřív k panu Blanchetovi, šéfovi personálu, a nechám tam dopis, v němž ho žádám na zítřek o slyšení.

Skutečně mě příjme a navštívíme spolu nejvyššího šéfa geologů. Vyložím jim, že kdyby mi svěřili vedení výprav, žádní mrtví ani ranění už nebudou.

Oficiálním vedoucím zůstane samozřejmě Crichet, já budu mít na starosti jenom disciplínu. Rozhodnou se, že to zkusí, a jsou dokonce rádi, protože

Crichet ve své zprávě uvedl, že kdybychom dokázali vystoupit ještě výš než posledně, tak tam můžeme posbírat učiněný poklad těch nejcennějších poznatků. Podmínky mého nového postavení, sloučeného s funkcí kuchaře (pro geology budu vařit dál), budou upřesněny po návratu. O důvodech, jež mě vedou k tomu, že mohu výpravám zaručit bezpečnost, se nezmíním samozřejmě ani slovem, a protože Amerikáni jsou lidé praktičtí, na nic se neptají, zajímá je výsledek.

O všem ví jen Crichet. S radostí to uvítá a spolehne se na mě. Věří, že jsem našel spolehlivý způsob, jak se vyhnout nepříjemnostem. A taky jsem si ho získal tím, že jsem byl jedním z tří, kteří zůstali, když ho všichni opustili.

Navštívím guvernéra provincie a vyložím mu svou věc. Je srdečný a plný pochopení a na základě jeho doporučujícího dopisu si od národní gardy vymohu, že dá své poslední strážní hlídce před územím Motilonů příkaz, aby nás nepustili dál, dokud neodeberou zbraně mužúm, které jim označím. Pod nějakou věrohodnou záminkou, která by nikoho nevyděsila. Kdyby totiž muži při odchodu z Maracaiba věděli, že vstoupí na motilonské území beze zbraně, jaktěživ by je tam nikdo nedostal. Musím je zaskočit na místě a spolehnout se na jejich důvěru.

Všechno proběhne hladce. Na posledním stanovišti v La Burra jsou všichni muži až na dva odzbrojeni a těm dvěma přikážu střílet jen v případě bezprostředního nebezpečí, rozhodně ne kvůli lovu nebo pro zábavu. Já sám mám revolver, a to je všecko.

Od toho dne už nemáme během výprav žádné potíže. A protože pro

Američany je vždycky hlavní věcí výsledek, po důvodech se mě neptají.

S muži si dobře rozumím a poslouchají mě. Svou roli jsem nadšen. Teď už pasti pirogami neničíme, obcházíme je, abychom je ani trochu nepoškodili.

A další věc: vím, že největší starostí Motilonů je hlad, a proto kdykoli opouštíme tábořiště, naplním prázdné plechovky od konzerv solí, cukrem, a někdy tam necháme i mačetu, nůž, sekyrku, podle toho, co máme. Když procházíme tábořištěm na zpáteční cestě, nikdy tam nic nenajdeme. Zmizí všechno, dokonce i plechovky. Má taktika se tedy osvědčila, a protože v Maracaibu pravý důvod nikdo nezná, šeptá se, že prý jsem brujo (kouzelník), nebo že jsem snad s Motilony tajně domluvený. Musím se tomu smát.

Během jedné výpravy poznám zcela zvláštní způsob rybolovu: jak se ryby zmocnit bez návnady, bez udice, bez prutu, klidně si ji jenom sebrat z vodní hladiny. Mým učitelem je danta, zvíře o něco větší než pořádné prase. Někdy až dvoumetrové, i víc. Poprvé je spatřím jednou odpoledne u řeky. Bez pohnutí, abych je nevyplašil, je pozoruju, jak vylezlo z vody. Kůži má trochu jako nosorožec, přední tlapy kratší než zadní a tlamu v podobě rypáku, krátkého, ale ostrého. Zamíří k jakési liáně a sežere jí pěkné množství, je to tedy býložravec. Pak ale vidím, že se vrací zpátky k řece, vleze do vody a zamíří k místu, kde je stojatá. Zastaví se tam a cosi dělá, vypadá to, jako když říhá kráva, je to tedy přežvýkavec. Pak začne vrhnout a z rypáku mu vytéká zelená tekutina. Svou velikou hlavou ji obratně ve vodě rozmíchá. Říkám si, co to má znamenat, a za několik minut s překvapením vidím, jak vyplouvají na hladinu břichem vzhůru ryby a pomaličku se pohybují jako nadopované či uspané. A milý danta si ryby kliďánko chňape a jednu za druhou polyká. Jsem z toho celý pryč.

Později to zkusím taky tak. Pečlivě jsem si očíhl liány, které zvíře přede mnou žralo, natrhám jich pořádný svazek, rozdrtím je mezi dvěma kameny a šťávu nachytám do tykve. Pak ji jdu vylít do řeky v místech, kde voda není zvířena proudem. Podařilo se! Omámené ryby vyplouvají za několik minut na hladinu. Stejně jako když lovil danta. Ale na jednu věc pozor: aby byly jedlé, musí se okamžitě vykuchat. Jinak se během dvou hodin zkazí. Po téhle zkušenosti si u stolu geologů často pochutnáváme na výtečných rybách. A muže jsem upozornil: nikdy, v žádném případě nezabíjet tak sympatického lovce.

Tím spíš, že je neškodný.

Občas s sebou brávám na výpravu jako průvodce rodinu Fuenmayorů, lovce kajmanů, otce a dva syny. Vyhovuje to oběma stranám, vyznají se totiž dobře v krajině, sami by se však snadno stali kořistí Motilonů. Pokud jdou s námi, oplátkou za stravu nám dělají ve dne průvodce a v noci loví kajmany.

Získáme na tom všichni.

Jsou to Maracuchos, lidé z Maracaiba, velice společenští. Jejich řeč zní jako zpěv a je u nich silně vyvinutý kult přátelství. Mají v sobě indiánskou krev, tedy i všechny indiánské přednosti, a navíc jsou velice inteligentní a chytří.

Navázal jsem mezi Maracuchos mnohá nádherná, nezničitelná, dodnes trvající přátelství. Jak s muži, tak se ženami, jejich ženy jsou totiž krásné a dovedou lásku dávat i přijímat.

Lovit kajmany, zvířata dlouhá dva až tři metry, je velice nebezpečné. Dnes v noci jsem vyjel s nimi, s otcem Fuenmayorem a starším synem. Sedíme v úzké, lehounké piroze, otec vzadu u kormidla, já uprostřed a syn vpředu. Je dosud noc, slyšíme jen zvuky pralesa a skoro nepostřehnutelné šplouchání vody o pirogu. Nekouříme, neděláme žádný hluk. Pádlo, které pohání člun, nesmí ani jednou škrábnout o kraj pirogy.

Chvílemi přejede po hladině kužel naší obrovské baterky a jako reklamy fosforeskující při silnici pod reflektory aut objeví se tu a tam dvojice rudě červených teček: kajman. Víme, že vpředu před očima leží na hladině ještě chřípí, protože oči a nos jsou jediné dva body, které kajman vynoří z vody, když odpočívá. Kořist si lovci vyberou podle toho, které dva body jsou nejblíž.

Jakmile je mají na mušce, se zhasnutým světlem k nim naslepo zamíříme.

Otec Fuenmayor je přímo mistr v tom, jak během vteřinového záblesku světla určit, kde kajman leží. Rychle k němu plujeme, a když se nám zdá, že už jsme dost blízko, namíříme na něj světlo. Ve většině případů ho to omámí. Držíme ho ve světelném kuželi, dokud nejsme vzdáleni dva až tři metry od něho.

Fuenmayorův syn vpředu na piroze drží v levé ruce baterku, svítí na kajmana a pravou rukou vrhne ze všech sil harpunu, která je zatížená desetikilovým olovem, aby prorazila tuhou kůži a pronikla do masa.

Potom je třeba jednat rychle, protože harpunované zvíře se okamžitě ponoří a my všemi třemi pádly rychle veslujeme ke břehu. Vlastně vyrazíme jakýmsi skokem, protože kdybychom kajmanovi dopřáli čas, vynoří se na hladinu, jedinou ranou ocasu smete loď, a než bys řekl švec, promění lovce v kořist dalších kajmanů, které sem to dění přilákalo. Na břehu okamžitě vyskočíme a rychle ovážeme provaz kolem stromu. Kajman už sem pluje, cítíme, jak se blíží, aby se podíval, k čemu je to připoutaný. Neví, co se s ním stalo, cítí jen bolest ve hřbetě. Chce se podívat. Provaz se uvolňuje, netáhneme za něj, jen ho zpolehounka zvedáme a obtáčíme kolem stromu. Kajman se vynoří skoro u břehu. Fuenmayorův syn třímá v ruce štíhlou, ostře nabroušenou sekyrku, a jakmile se zvíře vynoří, zasadí mu silnou ránu do hlavy. Někdy musí uhodit i třikrát, než je kajman mrtvý. Zvíře při každém úderu švihne ocasem s takovou silou, že zasáhnout muže se sekyrou, vezme ho na onen svět s sebou.

Někdy se i stane, že ho rány neusmrtí, a pak je třeba rychle uvolnit provaz, aby se kajman mohl vrátit do hlubin. Jinak by při své obrovské síle dokázal harpunu vyrvat, a to i důkladně zabodnutou. Chvíli počkáme a začneme zvedat provaz znovu.

Dnešní noc byla neobyčejně vzrušující, zabili jsme několik kajmanů.

Nechali jsme je na břehu. Ráno sem Fuenmayorové zajdou stáhnout kůži z břicha a zpod ocasu. Hřbetní kůže je k zužitkování příliš tvrdá. Potom obrovská zvířata zakopeme: hodit je zpátky do vody nelze, otrávili bychom řeku. Kajmani se totiž navzájem nepožírají, ani když je tělo mrtvé.

A právě v té době, kdy už mám za sebou několik výprav, krásně si vydělávám a slušně i spořím, dojde v mém životě k té nejpodivuhodnější události.

10 RITA HOTEL VERA CRUZ

Když jsem se v kobkách Svatojosefské káznice vznášel do oblak a vymýšlel si nádherné větrné zámky, abych nějak zaplnil samotu a příšerné ticho, často jsem si představoval, že jsem volný, že jsem překonal „cestu hniloby“ a začínám nový život v nějakém velikém městě. Ano, bylo to doslova jako bych vstával z mrtvých, jako bych odvalil náhrobní kámen, který na mně ležel, a vracel se ze tmy do světla a života, a mezi obrazy, které mi tehdy můj mozek vytvářel, se objevovala dívka, dívka stejně krásná jako dobrá. Ani velká, ani malá, světlovlasá, s oříškovýma očima a skoro černými zornicemi jiskřícími chutí k životu a inteligencí. Když se smála, její skvostně vykroužená ústa odhalila korálky zářivě bělostných zubů. Byla krásně, dokonale urostlá a já si představoval, že přesně taková, jak ji vidím, bude jednou žena mého života.

Maloval jsem si ji jako bohyni, jako ideál krásy, a její duši jako tu nejkrásnější, nejvznešenější, nejupřímnější, nejštědřeji obdařenou všemi vlastnostmi, které činí z ženy milenku i přítelkyni. Byl jsem přesvědčený, že ji jednoho dne určitě potkám, a až se s ní navždy spojím, získám tím lásku, bohatství, vážnost a štěstí na celý život.

Ano, když jsem v rozpáleném, dusném vlhku káznice, kde k nešťastníkům nezavanul ani sebemenší čerstvý větříček, lapal po dechu, když jsem se srdcem sevřeným úzkostí, vysílený a trýzněný neutišitelnou žízní otvíral ústa, abych zachytil aspoň drobek svěžesti, když jsem se zpola zadušený nedýchatelnou párou, která spalovala plíce, vznášel do oblak ke svým větrným zámkům, kde byl vzduch svěží, stromy plné zeleně a já sám bohatý, zbavený všech každodenních starostí, v každé té představě, v každém obraze se zjevovala má „krásná princezna“, jak jsem jí říkal. Byla vždycky stejná do nejmenšího detailu. Nic se nikdy neměnilo a znal jsem ji tak dobře, že kdykoli se v některé z těch scén objevila, hned mi to připadalo docela normální: byla to přece ona, ta, jež se měla stát mou ženou a mým dobrým duchem!

Po návratu z jedné geologické výpravy jsem se rozhodl opustit svůj pokoj v táboře Richmondské společnosti a usadit se v centru Maracaiba. A jednoho dne mě tedy kamión společnosti vysadí s malým zavazadlem v ruce na nevelkém, stinném náměstí uprostřed města. Většinu svých věcí jsem nechal v táboře. Vím, že je v těch místech větší množství hotelů či penziónů, a pustím se tedy Venezuelskou ulicí, výhodně položenou mezi dvěma hlavními maracaibskými náměstími, Bolivarovým a Baraltovým. Je to typická koloniální ulice, úzká a lemovaná domy, které mají nanejvýš dvě patra. Je úmorné vedro, jdu proto v jejich stínu.

Hotel Vera Cruz je pěkný, bledě modře omítnutý dům v koloniálním stylu z doby sjednocení Ameriky. Zlákán jeho čistým, přívětivým vzhledem vkročím do chladné chodby vedoucí na jakési patio. A tam, na svěžím, stinném dvoře spatřím ženu, a ta žena, to je ona.

Je to ona, nemohu se mýlit, viděl jsem ji ve svých snech nešťastníka nejmíň tisíckrát. Má „krásná princezna“ je tady, sedí tu přede mnou v houpací židli.

Jsem si jistý, že když se k ní přiblížím, spatřím oříškové oči a na krásné oválné tváři dokonce i maličkou pihu. A tu kulisu jsem taky viděl nejmíň tisíckrát.

Nemohu se tedy mýlit: princezna mých snů je tady, sedí přede mnou, čeká jenom na mě.

„Buenas dias, seňora! Máte k pronajmutí pokoj?“

Postavil jsem zavazadlo na zem. Vím určitě, že řekne ano. Nedívám se na ni: přímo ji očima hltám. Trochu udivená, že si ji nějaký neznámý člověk tak podrobně prohlíží, vstane z křesla a jde ke mně. V úsměvu odhalí nádherné zuby, mně tak dobře známé.

„Jistěže, pane, pokoj bych měla,“ odpoví princezna francouzsky.

„Jak víte, že jsem Francouz?“

„Podle vaší španělštiny. Francouzům se jota špatně vyslovuje. Pojďte se mnou.“

Vezmu zavazadlo a nechám se zavést do čistého, chladného a pěkně zařízeného pokoje s okny přímo do patia.

Teprve když se osvěžím důkladnou sprchou, umyju, oholím a s cigaretou v ruce usednu v pokoji na postel, začne mi doopravdy docházet, že se mi to nezdá. „Je tady, člověče, ta žena, která ti pomohla spolykat tolik let basy, je tady! Pár metrů od tebe! Hlavně se teď z toho nezblázni! I když ti to pěkně zacloumalo srdcem, nesmíš se dát strhnout, abys začal dělat nebo mluvit nějaké pitomosti!“ Srdce mi tluče jako zvon, hledím se uklidnit. „Především tu bláznivou historii nikomu nevykládej, Motýlku, ani jí ne. Kdo by ti věřil? Jak bys chtěl někoho přesvědčit, že tu ženu dávno znáš, že ses jí dotýkal, objímal ji, že byla tvou, zatímco jsi hnil v kobkách příšerného vězení? Leda bys ze sebe udělal šaška. Zavři tedy klapačku. Princezna je tady, to je hlavní. Buď bez starosti, teď už ti neuteče. Ale musíš na to zpolehounka, nechtěj nic uspěchat. Určitě to bude majitelka tohohle hotýlku, pozná se to snadno už jen podle vzhledu.“

A právě patio, doslova jakási miniaturní zahrádka, je potom oním místem, kde jí za jedné z překrásných tropických nocí řeknu svá první slova lásky.

A byla to skutečně má víla, o níž jsem tolikrát snil, protože to proběhlo, jako by i ona na mě čekala už odedávna. Jmenuje se Rita, tahle má princezna, pochází z Tangeru a není spoutána žádnými nepříjemnými závazky. Hledí na mě a oči jí září a jiskří jako hvězdy nad našimi hlavami. Poctivě jí řeknu, že jsem se ve Francii oženil, že vlastně nevím, jak to se mnou momentálně je, a z vážných důvodů, že si to nemohu ověřit. Tak tomu skutečně bylo: napsat na radnici do své rodné obce, aby mi poslali osvědčení o mém občansko-právním stavu, to jsem nemohl. Byla otázka, jak by na podobnou prosbu spravedlnost reagovala. Možná by zažádala, aby mě Venezuela vydala. O své minulosti lumpa a galejníka se však nezmíním. Snažím se ji přesvědčit ze všech sil, z celé duše. Cítím, že to je má největší životní šance, nemohu si ji nechat uniknout.

„Jsi krásná, Rito, úžasně krásná. Ani já v životě nikoho nemám, ale potřebuju mít někoho rád, potřebuju, aby měl rád někdo mě, a miloval bych tě opravdu hluboce, na věky, tak mi to dovol. Moc peněz nemám, to je pravda, a ty jsi skoro bohatá, máš svůj hotýlek, ale věř mi, že toužím jen po tom, aby se naše duše navždycky spojily, až do smrti. Jsi krásná, Rito, jako ty nejkrásnější květy téhle země, krásná jako orchidej. Řekni ano. Vysvětlit ti to sice nemohu a bude ti to asi připadat neuvěřitelné, ale znám tě a miluju tě celou dlouhou řadu let. Musíš být má, tak jako já budu tvůj, celý a provždycky, to ti přísahám.“

Ale Rita se tak snadno nedá, což mě nepřekvapuje. Stane se doopravdy mou až za tři dny. A je tak cudná, že když jdu za ní do pokoje nesmí mě nikdo vidět. Ale jednoho krásného rána, aniž předem komu co řekneme, prostě svou lásku přestaneme tajit a já se docela přirozeně ujmu role šéfa hotelu.

Našemu štěstí nic nechybí a přede mnou se otevře nový, rodinný život. Já, pária, uprchlík z francouzských galejí, který zvítězil nad „cestou hniloby“, já mám svůj domov a ženu, krásnou jak tělem, tak duchem. Naše štěstí kalí jen jediný mráček: nemůže se stát mou zákonnou manželkou, protože jsem ve

Francii ženatý.

Milovat, být milován, mít vlastní domov, ó, Bože, jak jsi veliký, že jsi mi to všechno dal!

Tuláci silnic, tuláci moří, dobrodruzi, kterým je dobrodružství stejně nezbytné jako většině smrtelníků chléb a voda, muži přelétaví jako stěhovaví ptáci, tuláci z měst, kteří dnem i nocí slídí ulicemi podsvětí, s revoltující duší bloumají po parcích a bohatých čtvrtích a číhají, kde co provést, tuláci anarchisté, propuštění vězni, uprchlíci pronásledovaní organizací, která je chce znovu vsadit do vězení a tam zničit, vojáci na dovolené, navrátilci z fronty, ti všichni bez vyjimky v sobě nosí bolestivou ránu, že jim v tu či onu chvíli chyběl domov a jestliže jim ho Prozřetelnost poskytne, vstoupí do něj, tak jako já teď, s novou duší, která dychtí po lásce a touží ji rozdávat.

Tak tedy i já stejně jako většina smrtelníků, jako můj otec, matka, jako mé sestry a všichni moji blízcí, i já mám konečně svůj domov a v něm ženu, která mě má ráda.

Setkáním s Ritou se způsob mého života takřka úplně změní, cítím, že její zásluhou dostane od nynějška zcela jiný směr, ale to všecko by nebylo možné, kdyby to nebyla opravdu vyjimečná žena.

Už tím, že stejně jako já do Venezuely vlastně utekla. Samozřejmě že ne z galejí nebo z vězení, ale přece jen utekla.

Přijela z Tangeru před půl rokem s manželem, a není to ještě ani tři měsíce, co ji opustil, protože se rozhodl zkusit štěstí kdesi tři sta kilometrů od

Maracaiba a ona tam s ním nechtěla. Nechal ji tu i s hotelem. V Maracaibu žije také její bratr, ale bývá jako obchodní zástupce často na cestách.

Vylíčila mi celý svůj život a já zaujatě poslouchal. Má princezna pochází z chudé tangerské čtvrti. Její ovdovělá matka statečně vychovala všech šest dětí, tři chlapce a tři děvčata. Rita je poslední.

Jako malá žába žila hlavně na ulici. Ve dvou místnostech, kde bydlí celý sedmičlenný klan, dlouho nevydrží. Jejím pravým domovem je město. Jeho parky, orientální tržiště, lidé, kteří se tam hemží, jedí, zpívají, pijí, vykřikují ve všech jazycích. Běhá bosky. Pro své malé kamarády a pro lidi ze čtvrti je

Riquita. Tráví se svou partou rozčepýřených nezbedů víc času na pláži nebo v přístavu než ve škole, ale když se má postavit do dlouhé fronty u studny, aby přinesla matce veliký džber vody, předběhnout se nedá. Boty je ochotná obout až v deseti letech.

Její čilý, zvídavý duch se zajímá o všecko. Celé hodiny vydrží sedět v kruhu posluchačů kolem arabského vypravěče. Až nakonec jednoho z nich naštve, že se ta maličká vždycky cpe dopředu, a jaktěživo z ní nic nekápne, a pokynem brady ji vystrnadí. Od té doby sedá v druhé řadě.

Moc toho sice nezná, sní však bez ustání o velikém, tajemném světě, z něhož připlouvají všechny ty obrovské lodě s podivnými jmény. Odjet pryč, cestovat, to je její velký sen a veliká vášeň. Neopustí ji to nikdy. Malá Riquita má však o světě zcela zvláštní představu. Severní a Jižní Amerika je Amerika horní a Amerika dolní. Horní Amerika, to je prostě New York. Všichni lidé jsou tam bohatí a všichni od filmu. V dolní Americe žijí Indiáni, kteří přinášejí lidem květiny a hrají na flétnu, pracovat se tam nemusí, protože všechno udělají černoši.

Ale ještě víc než tržiště, velbloudi, arabští vypravěči, tajemné fatmy pod závoji a živý ruch přístavu ji láká cirkus. Byla tam dvakrát. Jednou proklouzla pod plachtou a podruhé se nad roztomilou bosonohou holčičkou ustrnul starý klaun, sám ji vzal dovnitř a našel jí pěkné místo. Cirkus ji přitahuje jako magnet, nejraději by s ním odjela. Taky bude jednoho dne tančit na laně, točit na něm piruety a budou jí tleskat. Cirkus má už brzo odjet do dolní Ameriky.

Strašně ráda by jela s ním. Odjet pryč, pryč, získat bohatství a přivézt domů hromadu peněz.

S cirkusem neodjela, ale se svou rodinou. Daleko to nebylo, to ne, ale přece jen si zacestovala. Usadili se v Casablance. Přístav je větší, lodi mohutnější.

Odjet, odjet jednoho dne hodně, hodně daleko, to je Riquitin sen.

Už je jí šestnáct. Chodí vždycky v pěkných šatečkách, které si sama šije, protože pracuje ve „Francouzských tkaninách“ a majitelka obchodu jí často věnuje kousek látky. Sní o cestování ještě víc než dřív, protože blízko obchodu ležícího v ulici l’Horloge má kanceláře proslulá letecká společnost Latécoére. Do krámu často přicházejí letci. A jací letci!

Mermoz, Saint-Exupéry, Mimile spisovatel, Delaunay, Didier. Jsou hezcí, a navíc to jsou ti největší a nejodvážnější cestovatelé světa. Zná je všechny, všichni se jí dvoří, tu a tam povolí některému z nich hubičku, ale víc nic, je rozumná. Ale těch cest, které s nimi v oblacích vykonala, když jí nad zmrzlinou v sousední cukrárně líčili svá dobrodružství! Mají ji rádi, vidí v ní tak trochu svou malou chráněnku, nosí jí drobné, o to však vzácnější dárky, píší pro ni verše, z nichž některé jsou uveřejněny v deníku

Vigie.

V devatenácti se provdá za vývozce ovoce do Evropy. Pilně pracuje, narodí se jim holčička, jsou šťastní. Mají dvě auta, žijí si velice dobře a pro Ritu není problém podporovat matku a sourozence.

Pak se však stane, že hned dvě lodi doplují na místo určení se zkaženými pomeranči. Oba náklady jsou zcela ztracené a to znamená konec. Manžel dluží spoustu peněz, vstoupí do zaměstnání, ale splatit dluhy by trvalo celou řadu let. Rozhodne se tedy zmizet do Jižní Ameriky. Nemusí Ritu dlouho přemlouvat, aby se do té báječné země, kde může člověk nabírat zlato, diamanty a naftu na lopatu, vydala s ním. Holčičku svěří Ritině matce a Rita s hlavou plnou snů o dobrodružství trpělivě čeká, až je naloží veliká loď, tak jak to manžel řekl.

Onou lodí je rybářský člun dvanáct metrů dlouhý a pět a půl široký.

Kapitán, Estonec a tak trochu pirát, slíbil dopravit je bez papírů ještě s tuctem dalších černých pasažérů do Venezuely. Cena: pět tisíc franků vysázených předem na ruku.

Takhle tedy Rita cestuje na staré rybářské lodi, v prostoru pro posádku, v jedné kupě s deseti španělskými republikány, kteří utíkají před Frankem, jedním Portugalcem, který prchá před Salazarem, a dvěma ženami, pětadvacetiletou Němkou, učiněnou klisnou a milenkou kapitána, a tlustou Španělkou

Mariou, ženou kuchaře Antonia.

Cestují do Venezuely sto dvanáct dní! S dlouhou zastávkou na Kapverdách, protože do člunu teče a jednou za bouřky šel málem ke dnu.

Zatímco ho na souši opravují, cestující spí na zemi. Ritin manžel už člunu nevěří. Považuje za šílenství pouštět se v tom shnilém krámu na Atlantik. Rita ho povzbuzuje: kapitán je Viking, to jsou nejlepší námořníci na světě, určitě je na něj naprosté spolehnutí.

Ale potom slyší od Španělů něco, že nemůže věřit vlastním uším! Kapitán je sprosťák, čeká, až ulehnou na zem ke spánku, a pak je tu hodlá nechat a s jinou skupinou cestujících, s nimiž už se domluvil, vyrazit v noci k Dakaru. Všichni se okamžitě vzbouří. Upozorní velitelství a jdou společně k lodi. Hrozebně se shrnou kolem kapitána. Španělé vytáhli nože. Kapitán nakonec slíbí, že poplují opravdu do Venezuely, a všechno se uklidní.

Vzhledem k tomu, co se stalo, je kapitán svolný zůstat pod dohledem některého pasažéra. Nazítří opustí Kapverdy a vyplují na Atlantik.

Po pětadvaceti dnech se v dálce před nimi objeví ostrovy Testigos, nejzazší výběžek Venezuely. Rázem je všechno zapomenuto, bouře, ploutve žraloků, hřbety sviňuch, které narážely ve hře do člunu, červi v mouce i událost na

Kapverdách. Rita ze samého štěstí zapomene na kapitánovu zamýšlenou zradu, popadne ho kolem krku a zlíbá na obě tváře. Opět zazní píseň, kterou

Španělé složili během plavby - protože kde jsou Španělé, tam je i kytara a zpěvák:

A Venezuela nos vamos

Aunque no hay carretera

A Venezuela nos vamos

En un barquito de vela.

(Do Venezuely plujem

I když tam nevede cesta

Do Venezuely plujem

Na malém člunu s plachtou.)

A 13. dubna 1948, po cestě dlouhé 4900 námořních mil, připlují do Guairy, caracaského přístavu ležícího na konci údolí, jež se odtud táhne až do města vzdáleného pětadvacet kilometrů.

Pomocí vlajky, kterou je vlastně spodnička Němky Zendy, přivolá kapitán na palubu zdravotníky. Jak se člun venezuelské zdravotní služby blíží, všechna srdce buší radostí: ty tváře sežehlé sluncem, to je Venezuela. Vyhráli!

Rita sice ztratila deset kilo, ale cestu vydržela skvěle. Bez jediného nářku či projevu strachu. A že byl někdy v té ořechové skořápce uprostřed Atlantiku ke starostem věru důvod! Podlehla slabosti jen jednou, aniž se to kdo dověděl.

Když si brala na cestu pár knih, aby měla čím se zabavit, nenapadlo ji nic lepšího, než sáhnout právě po té, které se měla vyhnout, po verneovce Dvacet tisíc mil pod mořem!

A za jedné velké bouře už to nevydržela a hodila knihu přes palubu: po několik dní se jí zdálo, že je jejich člun vlečen obrovskou chobotnicí do vodních hlubin jako Nautilus.

Ačkoli nikdo z nich neměl papíry, venezuelské úřady jim během několika hodin potvrdily právo pobytu. „Osobní doklady vám vystavíme později.“ Dva nemocní jsou umístěni v nemocnici, ostatní dostávají už několik týdnů zadarmo šaty, ubytování i jídlo. Později každý z nich najde práci. To je tedy Ritin příběh.

Není to zvláštní? Nejenže jsem potkal ženu, která mi byla po dva roky společnicí v příšerné osamělosti káznice, ale ke všemu je také uprchlice jako já, i když z docela jiných důvodů. A přijela bez papírů stejně jako já a i ji tento národ přijal a zachoval se k ní stejně ušlechtile jako ke mně.

Žijeme šťastně víc než tři měsíce. Jednoho krásného dne je však vyloupen trezor společnosti Richmond, pro kterou ještě pořád pracuju jako organizátor a vedoucí geologických výprav. Dodnes nevím, jak se místním poldům povedlo odhalit mou minulost. Ale jisté je, že mě zatkli jako podezřelého číslo jedna a zavřeli do vězení v Maracaibu.

Ritu samozřejmě kvůli mně vyslýchají a tím se od poldů brutálně doví všechno, co jsem jí utajil. Interpol poskytl veškeré informace. Přesto mě nenechá na holičkách a stojí při mně, jak může. Sama zaplatí advokáta Echetu La

Roche, který mě obhajuje a dosáhne toho, že je za necelých čtrnáct dní vyšetřování zastaveno a já propuštěn. Má nevina je plně prokázána, ale zlo už se stalo.

Když pro mě do vězení Rita přijde, je velice dojatá, ale taky velice smutná.

Dívá se na mě nějak jinak než dřív. Cítím, že se doopravdy bojí, že se rozmýšlí žít se mnou stejně jako předtím. Připadá mi, že je všecko ztraceno.

A taky se nemýlím, protože hned zaútočí:

„Proč jsi mi lhal?“

Ne, to není možné, nesmím ji ztratit! Takovou šanci už nikdy nepotkám.

Musím se bít, zase jednou se musím bít ze všech sil.

„Rito, prosím tě, věř mi. Když jsem tě potkal, hrozně ses mi líbila, rázem jsem se do tebe zamiloval a bál jsem se, že když ti přiznám svou minulost, už mě nebudeš chtít vidět. Že jsem ti o sobě říkal něco jiného? No ano, vymyslel jsem si to, protože jsem cítil, že bys to ráda slyšela, a když jsem tě poznal, chtěl jsem ti říkat jen samé takové věci.“

„Lhal jsi mi… Lhal jsi mi…“ opakuje vytrvale znova a znova. „A já si myslela, že jsi slušný člověk!“

Je vyděšená, jako by prožívala těžký sen. Bojí se. Ano, bojí se, člověče, bojí se tebe.

„A co ti dokazuje, že by ze mě nemohl být slušný chlap? Já mám snad taky právo, jako každý jiný, dostat svou šanci, abych se mohl stát dobrým, poctivým a šťastným člověkem. Nezapomeň, Rito, že jsem se rval třináct let s tím nejstrašnějším ze všech trestních systémů, a překonat tu ,cestu hniloby` nebylo nic lehkého. Miluju tě celou svou bytostí, Rito, miluju tě takový, jaký jsem teď, ne jaký jsem byl. Musíš tomu věřit: o svém životě jsem ti nevyprávěl, protože jsem se bál tě ztratit. Říkal jsem si, že jsem sice žil špatně, nesprávně, ale s tebou, že to bude pravý opak. Snil jsem o tom, jak půjdeme ruku v ruce spolu, a celou tu budoucí cestu jsem viděl před sebou jasnou, poctivou, jen v samých pěkných barvách. To ti, Rito, přísahám na hlavu svého otce, kterému jsem způsobil tolik bolesti.“

Rozpláču se. Podlomilo mě to.

„Je to pravda, Henri? Opravdu jsi viděl naší budoucnost a všechno ostatní takhle?“

Vzpamatuju se, ale hlas mám ještě zadrhlý, když odpovím:

„Musí to být pravda, protože to od nynějška máme v srdcích. Vždyť to sama cítíš. My dva nemáme minulost. Musí pro nás existovat jenom přítomnost a budoucnost.“

Rita mě sevře do náručí:

„Už neplač, Henri. Slyšíš ten vítr, to začíná naše budoucnost. Ale přísahej mi, že už nikdy neprovedeš nic špatného. Slib mi, že přede mnou nebudeš nikdy nic tajit a že nikdy nebudeme muset skrývat něco ošklivého.“

Držíme se v náručí a já to odpřísáhnu. Cítím, že v tu chvíli hraju o velikou životní šanci. Nikdy jsem té odvážné a poctivé ženě, té matce malé holčičky, neměl svou minulost uprchlého galejníka odsouzeného na doživotí tajit, teď to vidím.

A jedním dechem jí tedy vypovím všecko, úplně všecko. Rozechvěje mě to až do hloubi duše, až tam, kde ve mně už přes osmnáct let sedí ta věc, má utkvělá myšlenka, která se změnila v posedlost, má pomsta. Rozhodnu se, že ji složím Ritě k nohám, že se jí na důkaz své upřímnosti vzdám. Nevycházím z úžasu sám nad sebou: já, pro něhož nemohlo být větší oběti - i když ji Rita nemůže v celém rozsahu chápat - já najednou říkám, jako by to nějakým zázrakem mluvil někdo jiný: „Abych ti dokázal, jak tě mám rád, Rito, přinesu ti tu největší oběť, jaké jsem schopný. Od nynějška se vzdávám své pomsty.

Ať si prokurátor, poldové i falešný svědek, ti všichni, jejichž vinou jsem tolik zkusil, klidně pojdou v posteli. Ano, máš pravdu. Odpustit jim sice nedokážu, to prostě nejde, ale abych si doopravdy zasloužil takovou ženu, jako jsi ty, musím tu utkvělou myšlenku, že nemilosrdně ztrestám všecky, kdož mě poslali na galeje, pustit z hlavy. Stojí před tebou docela nový člověk, ten starý je mrtev.“

Rita samozřejmě náš rozhovor přemílala v hlavě celý den, protože mi večer po práci řekne:

„A co tvůj otec? Teď už se před ním nemusíš stydět, tak mu to nejdřív napiš.“

„Nepsal mi od roku 1933 a já jemu taky ne. Přesně od října. Tenkrát jsem při rozdílení pošty vězňům ty ubohé dopisy viděl, všecky byly předem od dozorců otevřené a nemohlo se v nich stejně nic říct. Viděl jsem, jak byli ti ubožáci zoufalí, když jim pošta nic nepřinesla, a uměl jsem si představit i jejich zklamání, když v onom vytouženém dopise nenašli, co čekali. Leckdy jsem viděl, jak dopis roztrhali a šlapali po něm, nebo jak jim na inkoust kapaly slzy, až bylo písmo rozmazané. A taky jsem si dovedl představit, co asi ty prokleté dopisy z galejí způsobí na místě určení: stačí jen guayanská známka, a listonoš už vykládá u sousedů nebo v místní kavárně: ,Galejník psal. Tak je tedy ještě naživu, když poslal dopis. Tušil jsem, jakou hanbu cítí asi ten, kdo takový dopis dostane, a jak se bojí, aby se listonoš nezeptal: ,Tak co syn, jak se mu daří?

Proto jsem taky poslal z galejí jen dopis sestře Yvonně a v tom jsem jí napsal: ,Žádné dopisy ode mě nečekejte a vy mi taky nepište. Dokážu umřít bez nářku, tak jako vlk Alfreda de Vignyho.“

„To všechno je minulost, Henri. Napíšeš otci?“

„Ano. Zítra.“

„Ne, hned teď.“

Poslal jsem do Francie dlouhý dopis, v němž jsem vylíčil jen tolik, kolik se dalo říci, abych otci nezpůsobil bolest. O své kalvárii jsem nepsal, jen o svém vzkříšení a jak momentálně žiju. Dopis se mi vrátil s poznámkou: Dotyčný se odstěhoval bez udání adresy.

Panebóže, kam asi otec kvůli mně odešel, aby skryl svou hanbu. Lidé jsou zlí, možná, že mu tam, kde mě v mládí znali, učinili život nesnesitelným.

Rita se dlouho nerozmýšlí:

„Vydám se do Francie a tvého otce najdu.“

Dlouze se na ni zahledím.

„Tu práci u výzkumníků nech být,“ dodá. „Stejně to je nebezpečné. Až budu pryč, musíš se starat o hotel.“

Ne, v Ritě jsem se doopravdy nezmýlil. Nejenže se nebojí vydat se sama do tak dalekého, neznámého světa, ale dokonce mně, bývalému galejníkovi, natolik věří, že tu zanechá všechno jen v mých rukách. A má pravdu, ví, že se na mě může spolehnout.

Rita měla hotel jenom v nájmu, s tím, že ho časem může koupit. V první řadě bylo tedy třeba uskutečnit koupi, abychom o něj nepřišli. Teprve tehdy jsem opravdu poznal, co to znamená bojovat, aby člověk v životě prorazil poctivou cestou.

Nechám se u Richmondské společnosti vyplatit a šest tisíc bolivarů, které dostanu, nám spolu s Ritinými úsporami pomohou uhradit majitelce padesát procent ceny. A pak pro nás nastane opravdový každodenní - a vlastně i každonoční - zápas o peníze, abychom zvládli splátky. Oba dva, Rita stejně jako já, dřeme až do zblbnutí osmnáct, někdy i devatenáct hodin denně. Ale v našem společném úsilí, v naší společné vůli zvítězit za každou cenu a dosáhnout cíle v co nejkratší době, je něco nádherného. O únavě ani jeden z nás nemluví. Chodím nakupovat, pomáhám v kuchyni, přijímám zákazníky, oba jsme v každém okamžiku na deseti místech a vždycky s úsměvem.

A polomrtví únavou začínáme znova.

Abych si ještě něco přivydělal, jezdím s malým dvoukolákem naloženým bundami a kalhotami na Baraltovo náměstí a prodávám je tam na trhu. Jsou to vadné výrobky, takže je v továrně získávám velmi lacino. Stojím ve slunečním úpalu, melu pantem jako idiot a doporučuju své zboží s takovou vervou, že když jednou roztáhnu rukávy saka, abych ukázal, co vydrží, přetrhnu je v půli od shora až dolů. Marně vysvětluju, že jsem ten nejsilnější muž z celého Maracaiba, moc už toho ten den neprodám. Stojím na tržišti od osmi až do poledne. V půl jedné utíkám do hotelu, abych pomohl při obsluze v restauraci.

Baraltovo náměstí je obchodním srdcem Maracaiba a jedním z nejživějších míst ve městě. Na jednom konci má kostel a na druhém tržiště, jedno z nejbarvitějších na světě. Od masa se tu dá koupit, co si kdo pomyslí, zvěřina, ryby, korýši i velicí zelení leguáni - velice chutní -, kteří mají spletené drápy, aby nemohli utéct, kajmaní a želví vejce, mořské želvy cachicamos a suchozemské želvy morocoy, všechno možné ovoce, tropické i jiné, a samozřejmě čerstvá palmová srdce. Tržiště zalévané žhavým sluncem bouřlivě žijícího města se hemží davem: všechny barvy pleti, všechny tvary očí od šikmých čínských po kulaté černošské.

My oba s Ritou Maracaibo zbožňujeme, i když je jedním z nejteplejších míst ve Venezuele. Ale obyvatelé tohoto koloniálního města jsou milí, vřelí a dovedou se radovat ze života. Jejich řeč je jako zpěv, jsou to lidé vznešení, ušlechtilí, s kapkou španělské krve a těmi nejlepšími vlastnostmi Indiánů.

Muži jsou vznětliví, přátelství je pro ně svaté a svým přátelům jsou skutečnými bratry. Maracucho, obyvatel Maracaiba, nevěří ničemu, co přichází z Caracasu. Stěžuje si, že se z jeho nafty obohacuje celá Venezuela, a přitom je v hlavním městě stále opomíjen, připadá si jako boháč, z něhož druzí tyjí, ale nakládají s ním jako s chudým příbuzným. Ženy tu jsou spíš střední postavy, hezké a věrné, zkrátka dobrá děvčata i dobré matky. A všechno se to hemží, všechno to žije a křičí a všude samé pestré barvy, na šatech, domech, na ovoci. Lidé pospíchají sem a tam, obchodují. Baraltovo náměstí je plné pouličních prodavačů, drobných podloudníků, kteří takřka otevřeně prodávají pašované likéry, alkohol, cigarety. Probíhá to tak trochu rodinným způsobem: policista sice stojí na pár kroků, ale odvrátí hlavu přesně na tak dlouho, aby láhve whisky, francouzského koňaku a americké cigarety stačily přejít z jednoho košíku do druhého. Je to doba, kdy se platí za dolar tři bolivary pětatřicet a do rukou zákazníka platícího tvrdou měnou proudí po zemi, po vodě i vzduchem všechno možné zboží.

Vést hotel není maličkost. Když sem přišla Rita, ihned vnesla do místních zvyklostí radikální změnu. Její venezuelští zákazníci byli zvyklí vydatně snídat: kukuřičné placky arepas, šunku s vejci, solené vepřové, tvaroh. Protože tu měli plnou penzi, jídelníček dne byl vždycky vypsán na černé tabuli. Rita hned první den všechno smaže a svým protáhlým písmem napíše: „Snídaně

- černá nebo bílá káva, chléb, máslo.“ A basta, pomysleli si nejspíš zákazníci. A koncem týdne jich polovička zamířila do jiného holubníku.

Pak příjdu já. Něco už změnila Rita a se mnou je to hotová revoluce.

Za prvé: zdvojnásobím ceny.

Za druhé: francouzská kuchyně.

Za třetí: všude klimatizace.

Najít v hotelu, který byl původně koloniálním domem, v pokoji i v restauraci všude klimatizaci, to dělalo dojem. Klientela se změnila. Zprvu u nás bydlí obchodní agenti. Pak se tu usadí jeden baskický prodavač „švýcarských“ hodinek Omega, vyrobených sakumprásk v Peru. Obchoduje přímo v pokoji, prodává totiž jen překupníkům, kteří obcházejí domácnosti a naftová pole. I když je v hotelu bezpečno, je tak nedůvěřivý, že si dá na vlastní náklady zasadit do dveří tři mohutné zámky. A přesto zjišťuje, že občas některé hodinky zmizí. Myslí si, že snad v pokoji straší, až jednoho dne přijde na to, že zlodějem je vlastně zlodějka, naše fenka Bouclette, pudlík. Mazaně, potichounku se připlíží a čmajzne mu náramek rovnou před nosem, ať už s hodinkami nebo bez nich. A Bask začne děsně hulákat, že jsem pudlíka schválně naučil, aby mu kradla zboží. Popadám se smíchy za břicho a po dvou či třech rumech ho nakonec přesvědčím, že s jeho hodinkami, které jsou ostatně takový brak, že bych se je styděl prodávat, nemám nic společného. Utiší se a ukonejšený a klidný se jde zase zamknout do pokoje.

Naše zákaznictvo se skládá z nejrůznějších lidí. Maracaibo je k prasknutí nabité, najít ubytování je skoro nemožné. Dům od domu chodí parta Neapolců a tahají z lidí peníze za látky, které prodávají po kusech a tak poskládané, aby to vypadalo jako na čtyři obleky, zatímco to stačí jenom na dva. V námořnických uniformách s velkým pytlem přes rameno doslova drancují město i okolí, hlavně naftová pole. Jak se ti vykukové dověděli o našem hotelu, to nevím. Ale všechny pokoje jsou obsazené, zbývá jedině spát na dvoře. Jsou pro. Vracejí se večer k sedmé a umyjí se ve společné sprše. Protože u nás večeří, naučili jsme se připravovat špagety po neapolsku. Jsou to dobří zákazníci a na útratu nekoukají.

Večer vyneseme do patia železné postele, dvě mladé služebné je Ritě pomohou ustlat. Protože vyžaduju peníze předem, dojde každý večer k diskusi: zdá se jim moc drahé platit za pokoj a spát pod širým nebem. A já jim každý večer vysvětluju, že to je naprosto logické a v pořádku, protože vytahovat postele, povlékat je, nosit přikrývky, polštáře a ráno zase dávat všechno zpátky je hrozná práce, která se vlastně ani nedá zaplatit.

„A vůbec, moc nekřičte, nebo taxu ještě zvednu! Už jsem z toho polomrtvý, věčně všecko vytahovat a zas uklízet. V podstatě platíte za transport.“

Zaplatí a všichni z toho máme švandu. Ale přestože vydělávají hromadu peněz, příští den to začne nanovo. A křičí ještě víc, když se jednou v noci spustí liják a oni musí popadnout své svršky i matrace a dospat noc v restauračním sále.

Přišla za mnou majitelka jednoho bordelu. Patří jí veliký podnik v místě zvaném La Cabeza de toro, pět kilometrů od Maracaiba. Bordel se jmenuje

Tibiri Tabara a ona sama Eleonora. Je to obrovská hora masa, ale inteligentní a s velice krásnýma očima. Pracuje u ní asi sto dvacet žen. Zaměstnány jsou jen v noci.

„Několik Francouzek chce pryč,“ vysvětluje mi. „Nelíbí se jim být dnem i nocí v podniku. Pracovat od devíti večer do čtyř ráno, to ano. Ale chtěly by se dobře najíst a vyspat v pohodlných pokojích, v klidu a bez hluku.“

Uzavřu s Eleonorou obchod: Francouzky a Italky mohou k nám. Denní penzi můžeme klidně zvednout o deset bolivarů: i tak budou celé šťastné, že mohou bydlet v hotelu Vera Cruz, u Francouzů. Měli jsme jich vzít šest, ale za měsíc, ani nevím jak, jich máme dvakrát tolik.

Rita je drží železnou rukou. Všecky jsou hezké, mladé. Mužské návštěvy mají absolutně zakázané, ať v hotelu nebo třeba jen na dvoře či v jídelně. Ale stejně s nimi nejsou žádné potíže, u nás v hotelu se chovají jako dámy. A je taky pravda, že v běžném životě to jsou naprosto slušné a spořádané ženy.

Večer pro ně přijíždějí taxíky. To už jsou jiné elegantní, nalíčené. Potichu a nenápadně odjíždějí, jak říkají, „do rachoty“. Čas od času se objeví chlápek z Paříže nebo přímo z Caracasu. Proklouzne co nejmíň nápadně. Ten samozřejmě za děvčetem do pokoje smí. Vykoná své, sebere peníze, zvedne děvčeti morálku a odejde stejně nenápadně, jak přišel.

Občas dochází i k různým směšným příhodám. Jeden takový chlápek mě vezme jistého dne stranou a žádá, abych mu dal jiný pokoj. Jeho holka už našla kamarádku, která je ochotná ho s ní vyměnit. Důvod: v sousedním pokoji bydlí pěkně udělaný, statný Ital, a kdykoli se jeho děvče v noci vrátí, pokaždé se s ním pomiluje, někdy i dvakrát. A to je mu jistě pětačtyřicet, zatímco on sám ještě nepřekročil čtyřicítku.

„Rozumíš, člověče, nemohu se nechat před Rital takhle shazovat. Nejsem ani zdaleka tak výkonný. Jako jejich sousedi slyšíme úplně všecko sténání, vzdechy, prostě celý koncert se vším všudy. Já tu svou šťabajznu dokážu navštívit sotva jednou týdně, dovedeš si tedy představit, jak před ní asi vypadám. Na bolení hlavy už přestala věřit a samozřejmě, že to srovnává. Tak jestli ti to nevadí, udělej to pro mě.“

Musím se držet, abych se nesmál, ale řeknu, že když má tak pádné důvody, cimru mu vyměním.

Jednou ve dvě ráno mi telefonuje Eleonora. Hlídkující policista našel sedět na stromě před bordelem jakéhosi Francouze, který nezná ani slovo španělsky. Na všechny otázky, co měla ta kuriózní pozice znamenat - chtěl snad krást, či co? - má jedinou odpověď: „Enrique z Vera Cruz.“ Skočím do káry a mažu k Tibiri Tabara.

Rázem chlápka poznám. Je to pasák z Lyonu, už u mě v hotelu byl. Sedí na židli, majitelka taky. Před ním stojí s přísnými úředními tvářemi dva policisté.

Přeložím, co mi několika slovy řekne:

„Ne, když ten pán seděl na tom stromě, nemyslel na nic zlého. Je zkrátka zamilovaný do jednoho děvčete, nechce je jmenovat. Ale může je obdivovat jenom potají, protože děvče o něm nechce slyšet. Proto taky vylezl na strom.

Tak je to. Čili nic vážného, jak vidíte. Ostatně ho znám, je to slušný člověk.“

Vypijeme láhev šampaňského, chlapík zaplatí, poradím mu, aby nechal drobné na stole, že už si je někdo sebere, a odvezu ho s sebou.

„Ale cos k čertu na tom stromě dělal? Zbláznil ses, nebo snad začínáš na svou holku žárlit?“

„To ne. Ale tržba bezdůvodně poklesla. Ta má je tu jedna z nejhezčích, a přitom vydělá míň než ostatní. Tak mě napadlo potají si v noci ohlídat, kdo k ní chodí. Počítal jsem, že tak rychle zjistím, jestli si náhodou něco neulejvá a nebere mě na hůl.“

I když jsem naštvaný, že mě probudili uprostřed noci kvůli nějakému pasákovi, musím se jeho vysvětlení smát.

„Pasák na hřadě“, jak mu od toho dne říkám, odjede druhý den do Caracasu. Hlídání ztratilo smysl. Příhoda se roznesla po celém hotelu, jeho holka se to dověděla jako každý jiný, ale příčinu toho, proč se její maník uvelebil na stromě, pochopila jen ona: strom byl přesně naproti jejímu pokojíku.

Pracujeme tvrdě, ale v hotelu je veselo. Vždycky je tu nějaký důvod k legraci. Jeden čas například, vždycky po odchodu děvčat do „rachoty“, vyvoláváme duchy. Sedíme pěkně kolem kulatého stolku, dlaně přitisknuté na desku, a každý volá nějakého ducha, kterého se chce na něco zeptat. Pokud si vzpomínám, zavedla ty sedánky jedna Maďarka, hezká třicetiletá malířka.

Vyvolává každý večer svého muže a já samozřejmě duchovi pod stolem trochu pomáhám nohou, protože jinak bychom tam seděli dodnes.

Malířka tvrdí, že ji manžel straší. Proč? To neví. Jedné noci manželův duch prostřednictvím stolku konečně odpoví, že jí nedopřeje klidu nikdy. Obviní ji, že je do větru. To je ale hrozné, vykřikneme všichni, takový žárlivý duch se může děsně pomstít, zvlášť když ona sama klidně přiznává, že doopravdy do větru je. Jak z toho ven? Ona sama ať si je třeba do větru, ale takováhle věc se do větru pustit nedá, bude se to muset trochu promyslet. Strašně vážně dáme hlavy dohromady a pak jí poradíme, jak na to. Jiná pomoc není: až bude v noci měsíc v úplňku, musí vzít docela novou mačetu, svléknout se, rozpustit si vlasy, celá se umýt marseilleským mýdlem a nenalíčená, nenavoněná, bez jediného šperku, čistá od hlavy až k patě vyjít do patia. Jen s mačetou v ruce.

A ve chvíli, kdy bude mít měsíc přímo nad hlavou a svůj stín už jenom pod nohama, krouživým pohybem mačety musí přesně jednadvacetkrát seknout do vzduchu.

Výsledek byl dokonalý, protože druhý den po vymítání zlého ducha, kterému jsme se v úkrytu za okenicemi pěkně nasmáli, stolek odpověděl (na zásah

Rity, která nám řekla, že už je toho žertu dost), že zesnulý manžel dá od nynějška malířce pokoj, ať si je do větru, jak chce, jen když už nebude sekat za úplňku šavlí do vzduchu, to ho strašně bolelo.

Máme pudla Minou, dárek od jednoho francouzského zákazníka, který projížděl Maracaibem. Je dost velký, skoro královský, a vždycky bezvadně ostříhaný i učesaný: na hlavě má tuhé černé chlupy sestříhané do tvaru vysokého efektního fezu. Stehna má nadýchaná a tlapky holé, chaplinovský knírek a malou špičatou bradu. Domorodci nad ním nepřestávají žasnout, leckterý z nich dokonce přemůže nesmělost, aby se zeptal, co to je za podivné zvíře.

Minou nám málem způsobil vážný incident s církví. Venezuelská ulice, v níž stojí hotel Vera Cruz, vede ke kostelu a často tudy procházejí procesí.

Minou strašně rád sedá na zadku v hotelových dveřích a pozoruje pouliční ruch. Ať se děje na ulici cokoli, nikdy nezaštěká. Zato probouzí vzrušený zájem. Nedávno věřící při procesí, pokorní Maracuchos, nechali kněze a zpěváčky jít napřed, shlukli se před hotelem a tam se podivovali zvláštnímu zvířeti. Zapomněli kvůli němu na procesí. Padají otázky, jeden druhého postrkuje, aby viděli na Minoua víc zblízka, někteří úplně vážně soudí, že může být v tom neznámém zvířeti docela dobře duše nějakého kajícího hříšníka, když ho pohled na kněze a hlasitě zpívající kůrové zpěváčky v červených oblecích vůbec nevzrušil. Knězi se nakonec zdá přece jen zvláštní, že má za sebou takové ticho, ohlédne se a nikoho nevidí. Rudý hněvem přiběhne dlouhými skoky zpátky a energicky vyčiní svým ovečkám, že mají tak málo úcty k obřadu. Ustrašení Maracuchos se opět seřadí a vykročí dál. Na některé z nich udělal Minou takový dojem, že jdou pozpátku a nespouštějí z něho oči.

Od té doby pečlivě sledujeme den a hodinu každého procesí v Panorámě, maracaibských novinách, a Minoua na tu dobu vždycky uvážeme v patiu.

Ale stejně je to období nepříjemností s kněžími. Z Eleonořina bordelu a zároveň i z našeho hotelu odešly dvě Francouzky. Rozhodly se osamostatnit a zařídit si „domeček“ v jedné ulici v centru, budou pracovat jen samy dvě.

Nevypočítaly si to špatně, protože zákazníci už nebudou muset za nimi jezdit deset kilometrů tam a zpátky. Krámek, smím-li to tak říci, je teď přímo v místě. Děvčata si dala natisknout reklamní vizitky, na kterých stojí: „Julie a Nana, spolehlivá práce“ a adresa. Rozdávají je po městě, ale ne vždy mužům rovnou do ruky, někdy je zastrčí za stěrač parkujících aut.

Na smůlu daly taky dvě vizitky do auta maracaibského biskupa, pod každý stěrač jednu. Vypukl z toho pekelný kravál. Aby byl rouhačský čin každému jasný, deník La Religion ofotografované vizitky uveřejnil. Ale biskup i kněžstvo byli shovívaví: nedali casitu zavřít, vyzvali jen dámy k trochu větší diskrétnosti. Ostatně vizitky pak byly stejně zbytečné: dík bezplatné reklamě v La Religion se zákazníci začali na udanou adresu doslova hrnout. Dokonce v takovém množství, že si děvčata musela pro ten zástup mužů před svými dveřmi vymyslet nějaké zdůvodnění a požádala pojízdného prodavače perros calientes (párků v housce), ať se postaví se svým vozíkem kousek od nich, aby to vypadalo jako fronta na horké párky.

Takové a jiné barvité historky provázely život v hotelu, ale nebyl to život na nějaké vzdálené planetě. Žili jsme ho ve Venezuele, spjatí s tepem jejího ekonomického i politického dění. Od roku 1945 vedli zemi Callegos a Betancour a byl to v historii Venezuely první pokus o demokratický režim.

Třináctého listopadu 1948, za necelé tři měsíce po tom, co se s Ritou dáme do práce, abychom vykoupili hotel, padne proti režimu první dělová rána: jistý major Thomas Mendoza, sám proti všem, má tu odvahu, že se pokusí vyvolat vzpouru. Ztroskotá.

Čtyřiadvacátého téhož měsíce, po státním převratu připravovaném s vteřinovou přesností a provedeném víceméně bez obětí, se zmocní vlády vojáci.

Callegos, prezident republiky a význačný spisovatel, musí odstoupit.

Betancour, pravý politický rváč, se uchýlí do azylu na kolumbijské velvyslanectví.

Prožijeme v Maracaibu několik velice napínavých, vzrušujících hodin.

V jednu chvíli zazní náhle z rádia vášnivý hlas: „Dělníci, vyjděte do ulic!

Chtějí vám ukrást vaší svobodu, zrušit odbory, vnutit vám vojenskou diktaturu! Všechen lid ať obsadí náměstí a…“ Šmik! Mikrofon rázem ztichl, jak ho někdo vytrhl odvážnému bojovníku z ruky, a pak se ozve vážný, klidný hlas:

„Občané! Po sesazení generála Mediny armáda svěřila moc do rukou lidí, kteří jí užívali velmi špatně, a proto jim byla právě odebrána. Ničeho se nebojte, ručíme za životy i majetky vás všech. Ať žije naše armáda! Ať žije naše revoluce!“

To je všecko, co z téhle takříkajíc nekrvavé revoluce vidím. Když se druhý den probudíme, čteme už v novinách sestavu vojenské junty, složené ze tří plukovníků: Delgada Chalbauda jako prezidenta, Péreze Jimeneze a Llovery

Paeze.

Zpočátku se obáváme, aby nový režim nepotlačil svobody poskytnuté předchozí vládou. Ale nestane se to. Život se v ničem nezmění, a nebýt toho, že jsou teď na klíčových místech vojáci, nikdo by si málem ani nevšiml, že se vláda změnila.

Delgado Chalbaud je po dvou letech zavražděn. Je to velice špinavá historie, vykládaná dvojím způsobem. Podle první teorie měli být zavražděni všichni tři a on padl první. Podle druhého dal odstranit některý z dalších dvou plukovníků, nebo oba společně. Pravda nikdy nevyšla najevo. Vraha zatknou, ale při převozu do vězení je zastřelen z pušky. Ta blahodárná rána zabrání, aby se provalilo něco nepříjemného. Ale silným mužem režimu je od toho dne

Pérez Jimenez, který se v roce 1952 stane diktátorem.

Náš život pokračuje dál, a protože naše srdce planou vzájemnou láskou, je to život nesmírně radostný, i když v něm chybí sebemenší rozptýlení, zábava či procházka. To, co tak usilovně budujeme, bude náš domov, domov, v němž budeme šťastně žít, spokojeni vědomím, že nikomu nic nedlužíme, že jsme se ho domohli jen vlastními silami, ve vzájemné jednotě, jaká může existovat jen u lidí, kteří se milují jako my dva.

A do toho domova přijde Klotilda, Ritina dcera, která se stane i mou dcerou, a přijede sem můj otec, který se stane otcem i jim.

A budou sem přicházet přátelé, aby se vzchopili a nabrali dech, kdykoli budou v nesnázích.

A my budeme v tom domě štěstí žít tak plným životem, že už na svou pomstu těm, kdo mně i mým blízkým způsobili tolik utrpení, ani nepomyslím.

A konečně je ten den tady, máme vyhráno. V prosinci 1950 je u notáře sepsána smlouva, kterou se definitivně stáváme majiteli hotelu.

11 MŮJ OTEC

Přípravy na cestu netrvaly dlouho a dnes Rita odjela. Se srdcem plným naděje, že najde místo, kam se uchýlil, a možná ukryl, můj otec.

„Nic se neboj, Henri. Otce ti přivezu.“

Vedu teď hotel sám. Prodej kalhot a košil nechám plavat, i když jsem na nich během pár hodin vždycky dobře vydělal. Rita však odjela najít mého otce, musím se tedy starat o všechno sám, a to ještě dvakrát líp, než kdyby tu byla. Najít mého otce, najít mého otce! Toho poctivého vesnického učitele z Ardéche, který tenkrát před dvaceti lety, před dvaceti lety, nemohl svého syna odsouzeného doživotně na galeje ani naposled obejmout, protože byly v hovorně mříže. Toho otce, kterému moje žena Rita bude moci říct:

„Přicházím vám povědět jako vaše dcera, že váš syn dosáhl vlastním úsilím svobody, že žije jako dobrý a poctivý člověk a vytvořil se mnou domov, ve kterém vás očekává.“

Vstávám v pět ráno a se psem Minou a dvanáctiletým chlapcem Carlitem, kterého jsem sebral na ulici, právě když ho propustili z vězení, odcházím na nákup. Carlitos nosí košíky. Za půldruhé hodiny nakoupím všechno na celý den: maso, ryby, zeleninu. Vracíme se oba naložení jako soumaři. V kuchyni pracují dvě děvčata. Jedné je čtyřiadvacet, druhé osmnáct. Vyndám celý nákup na stůl a ony už to roztřídí.

Nejlepší okamžik onoho prostého života nastává pro mě v půl sedmé, když zasednu v jídelně k snídani, na klíně dcerušku kuchařky Rosy. Jsou jí čtyři roky, je černá jako uhel a nechce snídat jinak než se mnou. Její drobné nahé tělíčko ještě svěží od sprchy, pod níž ji maminka po probuzení umyla, její dětské žvatlání a krásné, zářící oči, které na mě hledí plné důvěry, to všechno až po mého psa, který žárlivě štěká, že ho zanedbávám, a Ritina papouška, který vedle mého šálku s kávou zobe drobty chleba namočeného v mléce, je pro mě opravdu tou nejhezčí chvílí dne.

Rita? Nepíše. Proč? Odjela víc než před měsícem. Šestnáct dní trvá cesta pravda, ale je už ve Francii čtrnáct dní, že by za tu dobu ještě nic nezjistila?

Nebo mi to nechce říci? Stačil by mi telegram, aspoň telegram s několika slovy triumfálního výkřiku: „Tvůj otec je zdráv a má tě pořád rád.“

Hlídám listonoše, odcházím z hotelu jen za nejnutnějšími pochůzkami a každý nákup či jednání rychle končím, jen abych byl pořád doma. Ve

Venezuele nenosí telegramy uniformovaní poslíčci, ale vždycky jsou to chlapci hodně mladí. Jakmile proto vkročí do patia nějaký klouček, už k němu spěchám, oči nedočkavě upřené na jeho ruce, nese-li zelený papír. Nic, pořád nic.

Většinou k nám poslíčci s telegramy vůbec nechodí. Všehovšudy se takový chlapec se zeleným papírem objevil dvakrát nebo třikrát. Vrhnu se k němu, telegram mu málem vyrvu z rukou, a potom zklamaně zjistím, že patří některému hostu v hotelu.

Pořád žádná zpráva, už jsem z toho čekání nervózní a plný úzkosti. Mám pocit, že už to nevydržím, a tak se vyčerpávám prací, hledím pořád něco dělat.

Pomáhám v kuchyni, vymýšlím si nová jídla, dvakrát denně chodím na inspekci po pokojích, mluvím s hosty, je mi jedno o čem, poslouchám, je mi jedno co. Hlavně ty hodiny a dny marného čekání na zprávu nějak zaplnit. Jen jedno nedokážu: sednout k partii pokeru, který se u nás pravidelně hrává kolem druhé v noci.

Pokud jde o hotel, vedu si docela dobře a hosté jsou spokojeni.

Až na jeden pořádný malér. Carlitos se spletl. Místo petroleje koupil do kuchyně na mytí podlahy benzín. Kuchařky betonovou podlahu poctivě vydrhnou a potom beze všeho podezření škrtnou sirkou u sporáku. V tu chvíli je celá kuchyně v jednom strašném plameni. Obě sestry to popálí od nohou až po břicho. V poslední vteřině stačím ještě zachránit Rosinu maličkou černošku tím, že ji zabalím do ubrusu. Nestalo se jí skoro nic, ale druhá dvě děvčata utrpěla těžké popáleniny. Zařídím jim ošetření v jejich pokoji a najmu panamského kuchaře.

Život v hotelu běží dál svým tempem. Ale Ritino mlčení a dlouhá nepřítomnost mi začínají dělat doopravdy starost.

Byla pryč padesát sedm dní. Konečně se vrací, za deset, za dvacet minut bude tady. Čekám na letišti. Proč přišel jen prostý telegram: „Přílet úterý

15.30 letadlem 705. Líbá Rita“? Proč nic jiného? Že by nikoho nenašla?

Nevím, co si myslet, nechci se už ničeho dohadovat.

Už je tady. Konečně se všechno dovím.

Sestupuje po schůdkách z letadla jako pátá. Hned mě spatří a zamává mi tak jako já jí. Jde dál a tváří se normálně. Na dálku víc než čtyřiceti metrů pátrám v jejím obličeji, nesměje se, jenom se usmívá. Ne, neblíží se ke mně s vítěznou tváří, ne, nezamávala na znamení radosti, jen docela prostě, přirozeně, na znamení, že mě viděla.

Když už je ode mne na deset metrů, je mi jasné, že se vrací s prohrou.

„Našla jsi otce?“

Otázka mi vyletí z úst rovnou Ritě do tváře, sotva jsem jí vtiskl polibek, jeden jediný polibek po dvou měsících odloučení.

Už jsem prostě nedokázal čekat.

Ano, našla ho. Leží na hřbitově v jedné vesničce v Ardéche.

Podá mi fotografii. Pěkný cementový náhrobek s nápisem „J. Charriére“.

Zemřel čtyři měsíce před jejím příchodem. Fotografie náhrobku je to jediné, co mi Rita přivezla.

Mé srdce, které ji vyprovázelo s takovou nadějí, se při té obludné zprávě skoro zastavilo. Cítím, jak se mi v nitru otevřela hluboká drásavá rána, všechny mé iluze, iluze muže, který se vůči otci pořád cítil chlapcem, se zřítily.

Pane Bože, zasáhl jsi tak tvrdě celé mé mládí, a to ještě nestačilo, ke všemu jsi mi i zabránil obejmout otce a slyšet jeho hlas, který by mi byl určitě řekl:

„Pojď, můj malý Riri, ať tě obejmu. Osud byl k tobě krutý, spravedlnost a její trestní systém s tebou zacházely nelidsky, ale já tě mám pořád rád, nikdy jsem tě nezavrhl a jsem hrdý, žes měl přese všechno sílu zvítězit a stát se tím, čím jsi.“ Rita mi neúnavně opakuje to málo, co dokázala zjistit, skoro vyžebrat, o otcově životě po mém odsouzení. Já neříkám nic, nejsem vůbec s to promluvit, jako by se ve mně něco pevně zadrhlo. A potom, jako když se rozletí vrata zdymadla, znovu mě divoce zaplaví myšlenka na pomstu: „Vyhodím vás do povětří, vy tlamy fízlácké v čísle 36 na Zlatnickém nábřeží, a nezabiju vás jen několik, ale co nejvíc, sto, dvě stě, tři sta, tisíc! A ty, Goldsteine, falešný, prospěchářský svědku, ty dostaneš taky svůj díl, a poctivý, to se spolehni! A tobě, prokurátore, co tolik toužíš odsuzovat, tobě vyrvu jazyk, ale tak, aby tě to co nejvíc bolelo, a neboj se, že rychle nenajdu, čím to udělat!“

„Musíme se rozejít, Rito. Pokus se to pochopit: zničili mi život. Zabránili mi obejmout otce a získat jeho odpuštění. Musím se pomstít, tomu nesmějí uniknout. Tohle je naše poslední noc, zítra odjedu. Kde najdu peníze na cestu a na to, abych uskutečnil své plány, to vím. Prosím tě jen o to, abych si směl vzít pro začátek pět set bolivarů z našich úspor.“

Rozhostí se nekonečné ticho, už Ritu nevidím, její tvář se mi ztrácí za řetězem obrazů, jak se mi v hlavě odvíjí plán, který jsem si nejmíň tisíckrát na puntík propočítal.

Co vlastně k jeho uskutečnění potřebuju? Všeho všudy necelých dvě stě tisíc bolivarů. Dřív jsem chtěl zbytečně moc. Šedesát tisíc dolarů bohatě stačí.

Jsou dvě místa, jež jsem z úcty k téhle zemi nechal na pokoji. Jednak Callao a jeho hromada zlata hlídaná bývalými galejníky. A potom pokladník jednoho velkého podniku uprostřed Caracasu. S tím to bude lehké, chodí s penězi bez doprovodu. Vstupní chodba je špatně osvětlená a chodba ve čtvrtém patře taky, to se hodí. Dokážu to sám, neozbrojený, jen pomocí chloroformu.

Otrava je, pokud se nese doopravdy velká částka, jdou vždycky tři zaměstnanci. Není stoprocentní jistota, že by je člověk sám zmohl. Nejsnazší je samozřejmě Callao. Vzít si tam, co potřebuju, třicet kilo zlata, víc ne, a někde je zakopat. Kdyby nastal rachot, budu u Marie předstírat maroda, ale kde je psáno, že to musí prasknout hned. Jednoduchá věc: lehnu si s Mariou, a až usne, dám jí čichnout chloroformu, aby mě neslyšela odcházet. Pak mohu klidně vyjít, provést věc a vrátit se k ní do postele, aniž mě kdo spatří. Když se svléknu a natřu na černo, v tmávé noci se ke stráži snadno přiblížím.

Utéct musím přes Britskou Guayanu. Do Georgetownu s sebou moc zlata brát nesmím, jen něco málo v tyčinkách či zlomcích, to se dá udělat celkem snadno. Určitě tam najdu kupce na celou částku. Domluvím se s přechovávačem, aby se to provedlo na základě rozpůlených bankovek. Půlku si jich nechá a dá mi je až na anglickém břehu řeky Caroni, kam si zboží nejdřív uleju a pak mu je předám. Důvěra tak bude na všech stranách.

Před několika lety jsem z Georgetownu tajně odešel, mohu se tam tedy klidně vynořit, když se zase tajně vrátím. A kdyby náhodou došlo k nějakému výslechu, řeknu, že jsem byl celá ta léta v pralese a hledal balatu a zlato, proto mě tak dlouho nikdo neviděl.

Dodnes tam žije Julot, pokud vím. Ten mě u sebe schová, je to správný chlap. Zařídí za mne, co bude potřeba, já budu koukat vycházet leda v noci nebo radši vůbec ne. V Georgetownu je myslím taky dlouhán André, a má kanadský pas. Vyměnit fotku a předělat razítko není problém. Kdyby tam nebyl, koupím papíry od nějakého chlápka, co bude zrovna ve srabu, nebo od některého námořníka v námořnickém klubu.

Prachy si dám žirovat bankou v Buenos Aires, s sebou si vezmu deviz jen málo a v Trinidadu sednu do letadla na Rio de Janeiro. V Riu změním pas a přejdu do Argentiny.

Tam to půjde hladce. Mám tam staré kamarády z galejí, a pár bývalých nácků s hromadou papírů v šuplatech se jistě snadno najde. Pak se čtyřmi soupravami pasů a legitimací pro různé národnosti, ale na stejné jméno, abych se nepopletl, odletím z Buenos Aires do Portugalska.

Z Lisabonu po silnici do Španělska, do Barcelony. A s paraguayským pasem pořád po silnici do Francie. Mluvím teď španělsky natolik dobře, aby mě kterýkoli zvědavý francouzský četník považoval za Jihoameričana.

Polovičku peněz převedu do Lyonské banky, druhou si nechám v rezervě v Buenos Aires.

S kýmkoli se v Georgetownu, v Brazílii nebo v Argentině setkám, každého bez výjimky musím přesvědčit, že odjíždím do Itálie, kde mě čeká manželka, abychom si tam v jedněch lázních zařídili obchod.

V Paříži se ubytuju u Jiřího V. Žádné noční vycházky, večeře v hotelu a v deset čaj nahoru do apartmá. A to denodenně. Je to známka serióznosti, života, který se řídí přesným časovým rozvrhem. V hotelu se taková věc okamžitě roznese.

Budu mít samosebou knír a vlasy ostříhané v oficírském stylu na ježka.

Mluvit smím jen to nejnutnější a francouzsky jen několik pošpanělštělých slov. Do přihrádky v recepci mi musí denně chodit španělské noviny.

Otázku, kým začít, aby si ony tři případy někdo nedal do souvislosti s Motýlkem, jsem promyslel nejmíň tisíckrát.

První to schytají poldové na Zlatnickém nábřeží z kufru nacpaného výbušninou. Když to jaksepatří zmáknu, nebudou mít o mně ani páru. Nejdřív si to zajdu očíhnout, vykoumat si, kolik budu potřebovat času na cestu po schodech do místnosti, kde se podá hlášení, a zase ven. Spínač rozbušky mi nikdo seřizovat nemusí, ve francouzsko-venezuelské autoopravně jsem se vyškolil ažaž.

Přijedu s malou dodávkou, dám si na ni namalovat nápis: „Podnik tenaten, kancelářské potřeby.“ Obleču se jako závozník, kufřík dám na rameno, a musí to klapnout. Hlavně si musím při tom prvním okouknutí přečíst na některých dveřích jméno nějakého komisaře a zapamatovat si je, nebo vypátrat jméno nějakého významného chlápka, který v tom patře pracuje, abych je mohl venku nahlásit hlídce. Nebo jí případně ukážu fakturu, jako že si na jméno adresáta nemohu vzpomenout. A pak spustím ohňostroj. Atentáty bývají obvykle dílem anarchistů a musel bych mít zatracenou smůlu, aby si to někdo dal dohromady s Motýlkem.

Pradelovi nic nedojde. Kvůli němu si najmu vilu, ale taky si v ní připravím ten kufr, časový spínač, trhaviny, nálož. Najmu ji na paraguayský pas, ledaže by se mi povedlo získat francouzský průkaz. Ale navazovat kontakt znova s podsvětím by mohlo být příliš riskantní. Radši ne, musím to nějak udělat pomocí pasu.

Bude to vila v okolí Paříže, na břehu Seiny, abych k ní mohl po silnici i po vodě. Koupím si malý lehký a rychlý člun s kabinou, který bude kotvit jednak před vilou a jednak na některém břehu Seiny přímo v Paříži. Pro silnici si opatřím citlivé a čilé autíčko. Teprve až tam budu, až zjistím, kde Pradel bydlí, kde pracuje, poznám jeho způsob života, kde tráví víkendy, jezdí-li metrem, autobusem, taxíkem či vlastním vozem, rozhodnu se, jak ho unést a uvěznit ve vile.

Hlavně si musím dobře vyčíhnout, kdy a kde bývá sám. A jakmile ho jednou budu mít ve sklepě, má to spočítané. Tenhle člověk, ten postrach advokátů, jehož supí pohled jako by mi byl během přelíčení v roce 1931 říkal: „Ty mi neuklouzneš, kamarádíčku, použiju všeho, co ti může uškodit, celé té nechutné změti ve tvých spisech, jen aby si tě porota pořádně zošklivila a vymetla tě navždy ze společnosti,“ tenhle člověk, který vynaložil všechno své úsilí a všechno své vzdělání, aby vykreslil v co nejhnusnějších barvách a jako naprosto nenapravitelného zločince čtyřiadvacetiletého kluka, takže mi pak tucet neschopných, podělaných nádivů v porotě napařilo doživotní galeje, ne, tomu to nemůže projít jen tak, musím ho mučit nejmíň týden. A ještě to bude málo!

Jako poslední mi zaplatí Goldstein, falešný svědek. Tohle bude nejnebezpečnější, proto ho musím vzít až naposled. Až ho oddělám, budou se prohrabávat jeho životem, a protože poldové nejsou vždycky pitomí, velice snadno kápnou na to, jakou roli hrál v mém procesu. A protože budou taky dobře vědět o mém útěku, dojde jim jedna dvě, že se někde po Paříži pohybuje

Motýlek. Od té chvíle mi začne hořet půda pod nohama všude, v hotelích, na ulicích, nádražích, v přístavech, na letišti. Musím se rychle vypařit a na nic nezapomenout.

Vypátrat ho a jít za ním bude maličkost, pomůže mi obchod s kožešinami, který patří jeho otci. Zabít ho mohu několika způsoby, ale ať už pojde tak anebo tak, chci, aby mě předtím poznal. Když to půjde, udělám to tak, jak jsem si to v duchu tolikrát představoval: vlastníma rukama ho pomalu zaškrtím a při tom mu řeknu: „Mrtví někdy vstávají. Tos nečekal, co, že pojdeš mýma rukama? A pořád jsi na tom líp než já, umřeš v několika minutách, ale mě jsi odsoudil, abych celý život zvolna hnil, dokud nezdechnu.“

Dokážu-li potom zmizet z Francie, je otázka, protože až zabiju Goldsteina, začne to být doopravdy nebezpečné. Odhalí mě skoro jistě. Ale kašlu na to.

Otcovu smrt mi musí všichni odpykat, i kdybych to měl zaplatit svou kůží.

Vlastní kalvárii bych jim odpustil. Ale že můj otec zemřel a já mu ani nemohl říct, že jeho chlapec zdolal onu cestu hniloby a žije, že umřel možná hanbou, skryt před někdejšími přáteli, že leží v hrobě a nedověděl se, co ze mne dnes je, to ne, ne, ne! To jim neodpustím nikdy!

Zatímco v té dlouhé chvíli ticha znova v duchu probírám všechny fáze svého činu, abych se ujistil, že nikde nic nevázne, Rita usedla k mým nohám a položila mi hlavu na kolena. Neozve se ani slovem, ani slabikou, jako by skoro i zadržovala dech.

„Rito, miláčku, zítra odjedu.“

„Neodjedeš.“

Vstala, položila mi obě ruce na ramena a hledí mi přímo do tváře.

Pokračuje:

„Nesmíš odejít, nemůžeš. Mám ještě jednu zprávu, týká se to mne. Využila jsem té cesty taky k tomu, abych zařídila příjezd dcery. Za několik dní je tady, jak víš, neměla jsem ji u sebe jen proto, že jsem se nejdřív potřebovala nějak usadit. Teď jsem nejen usazená, ale dcera bude mít i otce, tebe. Přece neutečeš před odpovědností? Přece nechceš zkazit všechno, co jsme svou vzájemnou láskou a důvěrou vytvořili? Když to všechno uvážíš, myslíš, že zabít lidi, kteří způsobili tvé neštěstí a možná smrt tvého otce, je opravdu to jediné, co je třeba udělat? Jiné řešení nevidíš?

Naše osudy jsou provždy spjaté, Henri. Kvůli mně i kvůli tomu děvčeti, které teď za tebou jede a bude tě mít rádo. O tom jsem přesvědčená a nežádám na tobě, abys odpustil, ale aby ses jednou provždy vzdal té myšlenky na pomstu. Už ses k tomu přece rozhodl. A pro smrt svého otce už jsi v tom znova. Ale dobře mě poslouchej: kdyby tvůj otec, ten poctivý, dobrý vesnický učitel, který celý život učil děti, spoustu dětí, že člověk má být dobrý, přímý, pracovitý, soucitný, poslušný zákonů, kdyby tvůj otec mohl mluvit, myslíš, že by s tou myšlenkou na pomstu souhlasil? Ne, řekl by ti, že poldové, ani falešný svědek, ani generální prokurátor, ani nádivové v porotě, jak jim říkáš, ani dozorci ve vězení, nikdo z nich nestojí za to, abys jim obětoval ženu, která tě má ráda a kterou máš rád ty, a mou dceru, která doufá, že v tobě najde otce, a svůj vlastní spokojený domov, svůj poctivý život.

Já ti řeknu, v čem vidím tvou pomstu: že naše rodina bude pro všecky lidi symbolem štěstí, že se poctivou cestou, jen zásluhou tvé inteligence a toho, že ti budu pomáhat, domůžeme pěkného postavení, že o tobě mezi zdejšími lidmi poběží jeden hlas: ten Francouz je přímý, čestný, slušný člověk, co řekne, má cenu zlata.

Tohle musí být tvá pomsta, a bude to odplata nejkrásnější: ukážeš všem, jak se v tobě strašně zmýlili, protože jsi dokázal přes všechnu hrůzu středověkého trestního systému a přes všechnu lidskou lhostejnost vyjít ze své kalvárie nezkažený a někoho jsi ze sebe udělal. Jen taková pomsta je hodna lásky a důvěry, kterou k tobě cítím.“

Vyhrála. Hovořili jsme celou noc a já poznal, co to je, vypít kalich hořkosti až do dna. Nemohu se ubránit, stůj co stůj chci slyšet všechny podrobnosti cesty. Rita leží na pohovce, zničená bolestným neúspěchem své dlouhé pouti a bojem, který se mnou právě svedla. Sedím na kraji pohovky skloněný nad ní a ptám se a ptám, až z ní kousek po kousku vymačkám všechno, co mi chtěla utajit.

Vyjela z Maracaiba do caracaského přístavu, kde se měla nalodit, s plnou důvěrou, ale hned potom se v ní ozvala první neurčitá předtucha neúspěchu: všechno jako by se spiklo, aby jí zabránilo v odjezdu. Při vstupu na Columbii zjistí, že jí chybí jedno z důležitých víz. Závod s časem po nebezpečné silnici do Caracasu, kterou dobře znám. S papírem v kabelce a srdcem sevřeným úzkostí, že jí loď ujede, se vrací do přístavu. Strhne se však neobyčejně prudká bouře, která způsobí sesuvy půdy. Nakonec je nebezpečí už tak velké, že šofér zpanikaří, otočí vůz nazpátek a pasažérku nechá uprostřed bouře a sesuté půdy na silnici. Rita ujde v dešti tři kilometry a potom jako zázrakem potká taxík, který mířil do Caracasu, ale před sesuvy otočí zpátky k přístavu.

A z přístavu ječí lodní sirény, které vyděšená Rita považuje za signál odplouvající Columbie.

Když je konečně v kabině, rozpláče se radostí, ale pak se na palubě něco stane a odjezd lodi se zdrží o řadu hodin. Ritě to všechno připadá jako znamení osudu, má z toho tísnivý dojem.

A pak už moře, Le Havre a vzápětí Paříž, Marseille. Bydlí v Marseille u přítelkyně, která ji představí jednomu městskému radnímu a ten jí bez váhání napíše vřelý doporučující dopis pro svého přítele Henriho Champela, žijícího ve Vale les Bains v Ardéche.

A znovu vlakem a autobusem za manželi Champelovými, nesmírně laskavými lidmi, u nichž může konečně vydechnout a promyslet, co dál. Jejímu trápení není však ještě konec.

Henri Champel ji odveze do Aubenas v Ardéche, k našemu rodinnému notáři Testudovi. A ten Testud! Měšťák bez srdce. Především jí hrubě sdělí, že je otec mrtvý. A pak, aniž se s kým poradí, z vlastní iniciativy jí zakáže navštívit strýce a tetu Dumarchéovy, sestru mého otce a jejího manžela, kteří žijí v Aubenas jako učitelé na penzi. Uvítají nás až po létech, a to s otevřenou náručí a pohoršeni, pobouřeni myšlenkou, že kvůli nešťastnému Testudovi nemohli tenkrát Ritu příjmout a navázat se mnou opět styk. A s mými dvěma sestrami provede totéž. Odmítne vydat jejich adresu. Jako kus kamene, ale přece jen z něho vymáčknou název městečka Saint Péray, kde otec zemřel.

Jedou do Saint Péray. Champel a Rita tam najdou hrob mého otce a zjistí ještě něco: že se po dvaceti letech vdovství, v době, kdy jsem byl na galejích, oženil s jednou učitelkou na penzi. Vyhledali ji. V rodině jí říkali teta Ju, nebo taky tata Ju.

Podle Ritiných slov je to obdivuhodná žena, žena tak ušlechtilá, že v novém domově zachovala ducha mé matky a vzpomínku na ni držela živou a nedotčenou. Rita viděla v jídelně na stěně viset velkou fotografii otce i mé zbožňované matky. Mohla si ohmatat, pohladit rukou matčin nábytek. Teta

Ju, tahle teta, která do mého života vstoupila zničehonic, a přitom mi připadalo, jako bych ji dávno znal, hleděla Ritě co nejvíc přiblížit ovzduší, jež se ona i otec snažili udržet stále živé: ovzduší prolnuté vzpomínkou na mou matku a neustálou přítomností zmizelého chlapce, který pro svého otce zůstal malým

Riri.

Mé narozeniny, šestnáctého října, otec rok co rok oplakal. O každých vánocích zůstávala jedna židle prázdná. Kdykoli jim přišli četníci sdělit, že jejich syn zase uprchl, byli by je za tu báječnou zvěst nejraději zlíbali. I teta Ju, která mě vůbec neznala, mě ve svém srdci přijala za vlastního syna a spolu s otcem plakali při takové zprávě radostí, protože to pro ně znamenalo novou naději.

Ritu tedy uvítala nanejvýš srdečně. Až na jeden stín: adresu mých sester jí nedala. Proč? Ano, proč jen ty adresy nechtěla asi teta Ju, žena mého otce, dát? Rychle přemýšlím. Ovšem, nebyla si jistá, jak by byla zpráva o mém znovuobjevení přijata. Jestliže Ritě neřekla: „Honem běžte tam a tam, budou šílet radostí, že je jejich bratr naživu, že se slušně usadil a že mohou poznat jeho ženu,“ měla pro to jistě vážné důvody. Možná je jí jasné, že návštěva bratrovy ženy, ženy uprchnuvšího galejnika odsouzeného pro vraždu na doživotí, by sestru Yvonnu ani Helenu, ani mé švagry nijak nepotěšila. Ano, nechtěla si vzít na svědomí, že bude narušen jejich klid.

Je to pravda! Jsou vdané, mají děti a ty děti možná ani nevědí, že jsem na světě. Teta Ju si řekla: musíme být opatrní. I když vlastně nevím, jak to všechno je, přece jen mi z toho plyne, že celých těch třináct let galejí, kdy jsem v duchu žil s nimi a jimi, celých těch třináct let oni se snažili na mne zapomenout, nebo mě alespoň škrtnout ze svého každodenního života. A má žena se vrátila jen s hrstkou země z otcova hrobu a s fotografií, se snímkem hrobu, do kterého přesně čtyři měsíce před jejím příjezdem otce navždy uložili.

Ale Ritinýma očima (Champel ji všude provezl) jsem přece jen znova spatřil místa svého dětství. Popsala mi dopodrobna velkou budovu obecné školy kde jsme měli nad třídami byt. Zase jsem měl před očima památník padlých naproti naší zahradě, i samotnou zahradu s nádherně rozkvetlou mimózou, která jako by se byla schválně udržela v plné svěžesti, aby mi pak má žena, která nikdy předtím tu zahradu, pomník a dům na vlastní oči neviděla, mohla říci: „Nic se tam nezměnilo, nebo skoro nic, a vlastně to tam pro mne ani nebylo nové, vylíčil jsi mi ta místa svého dětství tolikrát, že se mi spíš zdálo, jako když se vracím někam, kde to znám.“

Často si večer dávám od Rity o tom či onom okamžiku cesty znovu vyprávět. Život v hotelu se zase rozběhl jako dřív. Ale v mém nitru se událo něco nevysvětlitelného. Nenesu otcovu smrt jako čtyřicátník, jako muž v plné životní síle, který svého zemřelého otce neviděl dvacet let, ale jako desetiletý kluk, který s ním žil pořád, ale pak jednou neposlechl, šel za školu a po návratu zjistil, že mu otec zemřel.

Přijela Ritina dcera Klotilda. Je jí patnáct pryč, ale je tak křehká a útlá, že vypadá na dvanáct. Postavou je drobná. Na ramena jí spadají kadeře dlouhých, hustých černých vlasů. Její malé, jako uhel černé oči jiskří inteligencí a zvídavostí. Ústa má maličká, ne jako děvče, ale jako holčička, která si ještě hraje „nebe, peklo, ráj“ a má ráda panenky. Okamžitě si rozumíme. Vane z ní důvěra, že ten muž, který žije s její maminkou, jí bude nejlepším přítelem a že ji bude vždycky milovat a chránit.

S jejím příchodem mě zaplavilo cosi nového, pud ochránce, touha, aby byla šťastná, aby ve mně vždycky viděla ne-li otce, tedy alespoň svou nejspolehlivější oporu.

Když je teď Rita zas doma, chodím nakupovat později, až v sedm. Vezmu

Klotildu a odcházíme ruku v ruce. Ona vede na šňůře psa Minou a Carlitos nese košík. Všechno je pro ni nové, nejradši by poznala všechno naráz.

Jakmile objeví něco překvapivého, hned vykřikuje, co to je. Nejvíc se jí líbí

Indiánky v dlouhých měňavých šatech, s pomalovanými tvářemi a v sandálech zdobených navrchu obrovskou pestrobarevnou vlněnou bambulí.

Mít vedle sebe dítě, které mi tiskne ruku v důvěře, že je ochráním před pomyslným nebezpečím, dívenku, jež si mě vede pevně pod paží, aby mi dala jasně na srozuměnou, že se uprostřed toho vybuchování života, uprostřed toho pestrého národa, který se hemží sem a tam, běhá a křičí, cítí v bezpečí to, všechno mě hluboce vzrušuje a zalévá dosud nepoznaným pocitem: otcovskou láskou. Ano, malá Klotildo, můžeš jít životem klidně a s důvěrou, protože já, na to se spolehni, budu až do konce dělat všechno pro to, abych z tvé cesty odstranil trní.

Spokojeně se pak vracíme zpátky do hotelu a vždycky máme pro Ritu nějakou veselou historku, kterou jsme zažili nebo viděli.

12 OBNOVENÉ SVAZKY VENEZUELEC

Vím, že je čtenář zvědavý především na mé vlastní příhody a ne na dějiny

Venezuely. Nechť mi tedy odpustí, že mu přece jen chci povědět o některých důležitých politických událostech, k nimž došlo v době mého příběhu. Mám pro to dva důvody. Jednak ovlivnily další běh mého života, určitá má rozhodnutí, a jednak jsem na svých cestách po zemích, kde vyšel Motýlek, zjistil, že lidé toho o Venezuele vědí velice málo.

Pro většinu z nich je Venezuela prostě jedna jihoamerická země (její přesnou polohu většinou ani neznají), která produkuje naftu a je vykořisťována

Američany, zkrátka něco jako bezvýznamná americká kolonie. To není zdaleka přesné.

Svého času byl vliv naftových společností opravdu značný, ale venezuelští intelektuálové svou zemi postupem doby od amerického vlivu takřka úplně osvobodili.

Dnes je Venezuela politicky zcela nezávislá, důkazem je její členství a postavení v OSN a jinde. Její nezávislý postoj vůči ostatním zemím vyvolává žárlivost všech politických stran. Od Calderova nástupu máme diplomatické styky se všemi zeměmi světa bez ohledu na jejich politický režim.

Po ekonomické stránce Venezuela doopravdy závisí na své naftě, ale naučila se ji draho prodávat a od naftových společností pobírá až pětaosmdesát procent zisku.

Venezuela však nemá jen naftu, železo a další suroviny, má také lidi, velkou rezervu lidí, kteří usilují o naprosté osvobození země od jakéhokoli ekonomického tlaku. Lidí, kteří už dnes dokazují a do budoucna ještě dokážou, že i ve Venezuele lze nastolit a udržet stejně dobrou demokracii jako kdekoli jinde.

Jediným snem mládeže na univerzitách, kulturních kadlubech plných politického kvasu, je sociální spravedlnost a radikální přeměna země. Věří, že to dokážou a že bez potlačení zásad svobody či toho, že by zemi uvrhli pod diktaturu extrémní levice nebo pravice, dovedou svůj lid ke šťastnému životu.

Občas při tom samozřejmě dochází i k některým násilnostem, které pak tiskové agentury roztrubují po světě, aniž uvádějí důvody, totiž touhu po svobodě a sociální spravedlnosti. Já mládeži této země věřím, věřím, že se zaslouží o to, aby se z Venezuely stal stát, který bude moci být svým demokratickým zřízením i ekonomikou dáván za příklad. Nesmíme totiž zapomenout, že v blízké budoucnosti bude její obrovské surovinové bohatství plně industrializováno. Toho dne skončí pro Venezuelu veliká bitva, a ona ji vyhraje. Lze jí důvěřovat.

Kromě přírodního bohatství, jehož industrializační možnosti jsou takřka neomezené, má Venezuela také ideální podmínky pro rozvoj cestovního ruchu a v budoucnu k němu také nepochybně dojde. Všechno mluví vjejí prospěch: korálové písečné pláže stíněné kokosovými palmami, sluneční záření, v němž se jí nevyrovná žádná jiná země, nejrůznější možnosti rybolovu ve vodách neustále teplých, letiště, na nichž mohou přistávat i ta největší letadla, levnější živobytí než kdekoli jinde, hojnost ostrovů, milý, pohostinný lid nezatížený problémy rasové segregace. Stačí jen hodina letu z Caracasu a najdete Indiány, jezerní vesničky na Maracaibu, Andy a jejich věčný sníh.

Venezuela už brzy dokáže pojmout turisty ve značném množství a nabízí jim takové možnosti, že nebudou té návštěvy ani na okamžik litovat. Lid se sice začíná zajímat o politiku, ale jen pokud jde o vnitrostátní otázky. Je příliš vyrovnaný, než aby posuzoval cizince podle politického zřízení země, odkud přicházejí.

Už dávno sním o tom, umožnit lidem prostřednictvím velkých odborových organizací společné rodinné prázdniny, ale ne v obrovských hotelech, nýbrž v bungalovech, kde by mohli žít, jíst, oblékat se kdy chtějí a jak chtějí.

Letadla jsou dnes rychlejší, zásluhou charterů se může cena letenky úžasně snížit. Proč by si tedy velké světové syndikáty nemohly pořídit takové šikovné chatové kolonie, kde by mohli jejich členové za bezkonkurenčně nízké ceny užívat nádherné přírody a podnebí?

Podle mého názoru dá se zkrátka skoro říci, že zásluhou přírodního bohatství, které jen čeká na průmyslové využití, Venezuela vlastně potřebuje hlavně dobrého účetního obklopeného partou čilých lidí, kteří by z přílivu deviz za naftu vybudovali továrny na využití bohatých přírodních zdrojů a rozšířili pracovní nabídku pro všechny, kdo si to přejí a kdo to potřebují.

Nejdřív však musí proběhnout revoluce, a to odshora dolů. Přinese lepší výsledky než revoluce odzdola, k níž však nevyhnutelně dojde, pokud mládež prosycená novými myšlenkami nenabude přesvědčení, že se současný systém doopravdy změnil. Já sám jsem přesvědčen, že Venezuela tu bitvu vyhraje a že tento národ, který má všechny předpoklady, aby mohl šťastně žít a vzkvétat, umožní všem svým občanům až po toho nejchudšího, aby žili lépe a ve větší jistotě.

Rok 1951… Cítím při tom datu zase to, co tenkrát, že totiž už nebudu mít co vyprávět. Vyprávět se dá o bouřích, o vykolejení rychlíků, ale když je voda klidná, pokojná, člověk by nejradši zavřel oči a beze slova odpočíval v jejím mírumilovném jasu. Příjdou však znovu deště, potoky stoupnou, poklidné vody se rozvíří, strhne vás vír, a i kdybyste stokrát snili o klidném životě v ústraní, vnější události mají na váš život takový vliv, že vás strhnou zpátky do proudu, a už se vyhýbáte útesům a překonáváte peřeje a jen doufáte, že konečně doplujete do klidného přístavu.

Po záhadném Chalbaudově zavraždění koncem padesátého roku se ujme moci Pérez Jimenez, skrytý ovšem za Flamerichem, nastrčeným prezidentem junty. Tím začne diktatura. První projev: potlačení svobody projevu. Tisk i rozhlas jsou cenzurovány. Organizuje se tajná opozice a strašlivá Seguridad

Nacional, politická policie, se horlivě ujme činnosti. Komunisté a členové

Betancourtovy Action Démocratique jsou pronásledováni.

Několikrát jim poskytneme úkryt v hotelu. Nezavíráme dveře nikdy před nikým, ať je to kdo chce, a nikdy se neptáme na jméno. S radostí tak splácím dluh přívržencům Betancourta, jehož režim mě osvobodil a poskytl mi azyl.

Můžeme tím přijít o všechno, ale Rita chápe, že nemáme právo jednat jinak.

Hotel se stal tak trochu i útulkem Francouzů, kteří jsou v nesnázích, kteří přijeli do Venezuely s málem prostředků a nevědí, kam se vrtnout. Než si najdou práci, mohou se u nás najíst a vyspat, aniž co platí. V Maracaibu jsem si tím dokonce vysloužil přezdívku konzul Francouzů. Byl mezi nimi i Georges Arnaud, který později použil jednoho z mých vyprávění pro Mzdu strachu a patrné jako poděkování za to, že jsme mu poskytli lůžko, stravu, oblečení i potřebné prostředky pro přechod do Kolumbie, nás v jedné ze svých posledních knih bezdůvodně pomluvil.

V těch letech však dojde k jedné velké události, pro mne skoro stejně významné jako setkání s Ritou: navážu zase styk s rodinou. Teta Ju totiž okamžitě po Ritině odjezdu napsala mým dvěma sestrám. A teď mi píší všechny tři, sestry i teta Ju. Uběhlo dvacet let, velké mlčení končí. První dopis otevírám celý rozechvělý. Co v něm bude? Netroufám si číst. Zavrhují mě navždy, nebo naopak…

Vítězství! Každý ten dopis je výkřikem radosti, že žiju, poctivě se živím a mám ženu, kterou teta Ju vychválila z celého srdce. Mé sestry se mi tedy opět vrátily a poznávám i jejich rodiny, je to teď také moje rodina.

Starší sestra má čtyři krásné děti, tři děvčata a chlapce. Dokonce i její manžel mi píše, že mě má pořád stejně rád a je moc šťastný, že jsem volný a dobře se mi daří. A fotografie, a zase fotografie, dlouhé stránky vzpomínek a vyprávění o jejich životě, o válce a co všechno podstoupili, aby mohli děti vychovat. Čtu, vážím a rozebírám každé slovo, abych ho opravdu dobře pochopil a vychutnal v celém jeho kouzlu.

A jako z hloubi časů vyvstává za velkou černou propastí věznic a galejí mé dětství: „Drahý Riri…“, píše mi sestra. Riri… tak mi říkávala maminka, přímo vidím její krásný úsměv. Poslal jsem jim jednu svou fotku, na níž jsem zřejmě obrazem svého otce. „Když jsi mu podoben tváří,“ píše sestra, „jistě se mu podobáš i duchem.“ Ani ji ani jejího muže nijak nepolekalo, že jsem se opět objevil. Četníkům, kteří se patrně dověděli o Ritině cestě do Ardéche a přišli za nimi, aby zjistili, jaké mají o mně zprávy, švagr odpověděl:

„Ano, zprávy o něm máme. Daří se mu výborně a je moc šťastný, děkuju.“

Druhá sestra, provdaná za korsického advokáta, žije v Paříži. Mají dva syny a dceru a pěkné postavení. Stejný dopis: „Jsi volný, jsi milován, máš domov, dobré postavení, žiješ jako každý jiný. Výborně, bratříčku! Mé děti, můj muž i já děkujeme Bohu, že ti pomohl ty strašné galeje, na které tě uvrhli, vítězně překonat.“

Starší sestra navrhuje, že by vzali naši dceru k sobě, aby mohla pokračovat ve studiích. Samozřejmě že Klotilda pojede.

Ale nejvíc ze všeho nás hřeje u srdce, že se za bratra kriminálníka, uprchlíka z galejí, nikdo z nich zřejmě nestydí.

Aby záplava báječných novinek byla úplná, získal jsem pomocí doktora

Roesberga, Francouze usazeného v Maracaibu, adresu svého přítele doktora

Guibert-Germaina, někdejšího lékaře na galejích, který se mnou na

Královském ostrově zacházel jako s členem rodiny, zval mě k sobě domů, hlídal mě, abych neprováděl pitomosti, a spolu se svou ženou ve mně neustále podporovali víru v mou lidskou hodnotu. Jeho zásluhou mě propustili z naprosté izolace ve Svatojosefské káznici, jeho zásluhou jsem dosáhl přeložení na Ďábelský ostrov, odkud jsem pak utekl. Mám obrovskou radost, když mi po mém dopise jednoho dne přijde od něho odpověď.

„Lyon 21. února 1952. - Drahý Motýlku, jsme velice šťastní, že o tobě konečně slyšíme. Už dlouho si myslím, že ses se mnou před časem pokusil navázat kontakt. Během mého pobytu v Džibuti mi matka psala, že jí přišel dopis z Venezuely, ale nemohla mi přesně říct od koho. Teď mi konečně ten dopis poslala prostřednictvím paní Roesbergové. Po mnoha trampotách o tobě tedy konečně zase víme. Od září 1945, kdy jsem odešel z Královského ostrova, se přihodilo dost věcí.

(…) A v říjnu 1951 jsem dostal přidělení do Indočíny, kam odjíždím už 6. března, to jest okamžitě, a zůstanu tam dva roky. Jedu tentokrát sám. Až podle toho, kam mě přidělí, snad se mi povede zařídit, aby za mnou přijela žena.

Jak vidíš, proběhl jsem od našeho posledního setkání hezkých pár kilometrů! Z celé té minulosti mi zůstalo několik pěkných vzpomínek, ale nikoho z těch, kdo k nám domů docházeli, jsem bohužel nedokázal najít. Dost dlouho jsem měl zprávy o svém kuchaři (Ruchovi), který se usadil ve Svatém

Vavřinci, ale od mého odjezdu do Džibuti se už vůbec neozval. Každopádně nás moc potěšila zpráva, že jsi šťastný, zdravý a konečně žiješ v dobrých podmínkách. Život je opravdu zvláštní, ale vzpomínám si, že sis vždy uchovával naději, a měl jsi pravdu.

Tvá fotografie, kde jsi se svou ženou, nám udělala radost a pozná se na ní, žes dosáhl úspěchu. Možná se nám jednou povede tě navštívit, kdoví!

Události mají spád, že jim nestačíme. Podle fotografie je také vidět, žes měl dobrý vkus, paní vypadá rozkošně a hotel je zřejmě příjemný. Promiň, milý

Motýlku, že tě pořád oslovuju tou přezdívkou, ale je v ní pro nás tolik vzpomínek!

(…) A teď ještě, kamaráde, něco málo o nás. To víš, že na tebe doma často přišla řeč a vždycky jsme vzpomínali zvláště na ten proslulý den, kdy

Mandolim strčil nos, kam neměl.

Přikládám ti, milý Motýlku, fotografii, na níž jsme oba se ženou, je to záběr udělaný asi přede dvěma měsíci v Marseille, na Canebiére.

Loučím se s tebou s přáním všeho dobrého a doufám, že se čas od času ozveš.

* Postava z Motýlka, dozorce Bruet, který odhalil vor v hrobě. (pozn. aut.)

S nejupřímnějšími pozdravy od nás obou a také s přátelským pozdravem pro tvou ženu A. Guibert-Germain.“

A pak čtyři řádky od paní Guibert-Germainové: „Upřímně gratuluji k Vašemu úspěchu a přeji vám oběma šťastný nový rok. S těmi nejhezčími vzpomínkami na svého ,chráněnce` M. Guibert-Germainová.“

Paní Guibert-Germainová za manželem do Indočíny nejela. Ten skromný felčar tam byl zabit, takže jsem ho už nikdy nespatřil.

Spolu s majorem Péanem od Armády spásy a několika, opravdu jen několika dalšími byl jedním z mála lidí, kteří měli odvahu prosazovat na galejích humánní přístup k vězňům, a v době svého tamějšího působení skutečně i dosáhli určitých výsledků. Nelze ani slovy vyjádřit, kolik úcty si takoví lidé jako on a jeho žena zaslouží. S rizikem, že ohrozí vlastní kariéru, prosazoval sám proti všem, že i člověk, který se dopustil těžkého zločinu, zůstává člověkem a nikdy není ztracen navždy.

A pak mi také píše teta Ju. Ne jako macecha, která mě jakživa neviděla, ale doopravdy jako matka, slovy, jaká může nalézt jen mateřské srdce. Líčí mi život mého otce až do jeho smrti, vypráví mi o tom, jak tento učitel přes všechnu svou poslušnost zákonů a úřadů říkal: „Můj chlapec byl nevinný, cítím to, a ti lumpové ho odsoudili! Kde asi teď může být, když utekl? Je mrtvý, nebo žije?“ Při každé úspěšné akci ardéšských odbojářů proti okupantům říkal: „Kdyby tu byl Henri, byl by s nimi.“ A pak zase měsíce mlčel, ani se o synovi nezmínil, jako by všechnu svou lásku přenesl na vnoučata, pro která měl nevyčerpatelnou trpělivost a kazil je jako málokterý dědeček.

Všechno to přímo hladově hltám. Všechny ty drahocenné dopisy, jimiž opět navazuji po tolik let přerušená pouta s rodinou, čteme s Ritou pořád dokola, uchováváme je jako relikvie. Musím být skutečně miláčkem bohů, jestliže mě moji blízcí, všichni do jednoho, mají tak rádi, že se i ve svém, v podstatě měšťáckém, postavení dokážou vykašlat na lidské řeči a napsat mi, jak je těší, že jsem živý, svobodný a šťastný. Je k tomu potřeba vskutku odvaha, protože společnost je tvrdá a rodině, která má mezi svými členy trestance, neodpouští snadno. Najdou se i lidé tak nízcí, že řeknou: „Ach, víte, tahle rodina, tam je v každém kousek kriminálníka.“

V roce 1953 prodáme hotel. Úmorné maracaibské vedro nás postupem doby začne velice vyčerpávat, a protože máme oba rádi dobrodružný život, stejně tu nehodláme žít až do smrti. Navíc jsem se doslechl o šílené konjunktuře ve venezuelské části Guayanské vysočiny, kde objevili horu plnou takřka čistého železa. Je to na druhém konci země, a tak vzhůru do Caracasu, kde uděláme zastávku a prozkoumáme situaci.

Jednoho rána dáme tedy sbohem pěti létům poklidného štěstí i svým přátelům, kterých máme mezi Maracuchos i mezi cizinci plno, a v mém velikém zeleném náklaďáku Soto, naloženém zavazadly, vyrazíme na cestu.

Shledáme se opět s Caracasem. Ale je to vůbec Caracas? Na mou duši, nespletli jsme si ho s nějakým jiným městem?

Prohnaný Pérez Jimenez se dal ke konci Flamarichovy prozatímní vlády jmenovat prezidentem, ale už předtím začal přebudovávat koloniální město

Caracas ve skutečnou hypermoderní metropoli. To všechno v období neslýchané krutosti a násilí jak z vládní strany, tak ze strany tajné opozice.

Ošklivému atentátu unikl například Caldera, nynější prezident republiky, který nastoupil do funkce v roce 1970: hodili mu do pokoje, kde spal se ženou a jedním dítětem, bombu mohutné síly. Jen zázrakem nebyl nikdo z nich zabit. Caldera s manželkou bez jediného výkřiku a jakékoli paniky, zcela chladnokrevně poklekli na zem, aby se pomodlili k Bohu, že jim zachránil život. Stalo se to v roce 1951, ale musím podtrhnout, že křesťanským socialistou byl už dřív, nestal se jím jen kvůli tomu zázraku.

Přes všechny potíže, které provázely jeho diktaturu, Pérez Jimenez totálně přeměnil nejen Caracas, ale i mnoho jiných věcí.

Stará silnice z Caracasu k letišti Maiquetia a k přístavu La Guaira existuje pořád. Jimenez však dal vybudovat velkolepou autostrádu, po níž lze dojet z města k moři za necelou čtvrthodinku, zatímco po staré silnici to trvalo dvě hodiny. Ve čtvrti Silencio, díle Medinově, vyrostly jeho zásluhou mrakodrapy stejně vysoké jako v New Yorku. Město přeťal z jednoho konce na druhý skvělou tříproudovou autostrádou, která vede přímo centrem. Nemluvě o vylepšení silniční sítě, vybudování urbanisticky vzorných obytných ceLků pro dělníky a střední třídu a jiných přeměnách.

Je to doslova tanec miliónů dolarů a celá ta po staletí spící země se s plnou vervou probouzí k životu. Ostatní státy se na ni začínají dívat novýma očima a spolu s cizím kapitálem sem proudí také specialisté všeho druhu. Život se proměňuje, hranice jsou pro každého otevřené a zásluhou oné nové krve, lépe přizpůsobené modernímu životu, dosahuje země ve svém novém životním rytmu kladných výsledků. Ale stejně se podle mého soudu stala tenkrát velká chyba, že se totiž přítomnosti cizích techniků nevyužilo k technickému vyškolení tisíců mladých lidí, z nichž se tak mohli stát řemeslníci či odborníci toho či onoho druhu.

Využiju zastávky v Caracasu k tomu, abych navázal kontakt s přáteli a zjistil, co se stalo s Picolinem. V průběhu posledních let jsem čas od času vždycky někoho poslal, aby ho navštívil a dovezl mu trochu peněz. Vyhledám jednoho přítele, po němž jsem mu v roce 1952 na jeho vlastní žádost poslal menší částku, aby se mohl usadit v La Guaiře, nedaleko přístavu. Mnohokrát jsem Picolina zval do Maracaiba, aby bydlel u nás, ale pokaždé mi v odpovědi vzkázal, že doktory najde jenom v Caracasu. Zřejmě už zas mohl jakž takž mluvit a pravou rukou už také skoro vládl. Teď však nikdo neví, co se s ním stalo. Před časem ho vídali, jak se motá po přístavu v La Guaiře, pak ale úplně zmizel. Možná odplul do Francie. Už nikdy jsem to nezjistil a vyčítal jsem si, že jsem nezajel do Caracasu už dřív a nepřemluvil ho, aby se mnou odjel do

Maracaiba.

Situace je jasná: pokud nenajdeme nic vhodného uprostřed železné horečky ve venezuelské Guyaně, kde právě generál Ravard, jeden z hlavních architektů, zaútočil na divoký prales a jeho mohutné toky, aby jim dokázal, že je lze i v jejich nespoutané síle ochočit, vrátíme se zpátky a zakotvíme v Caracasu.

V náklaďáku plném zavazadel uháníme s Ritou do hlavního města provincie, do Cuidad Bolivaru, které leží na břehu Orinoka. Je to víc než osm let, kdy jsem to půvabné provinční město s milými a pohostinnými obyvateli naposled spatřil.

Přespíme v hotelu, a sotva se ráno usadíme na terase ke kávě, zastaví se před námi jakýsi muž. Asi padesátiletý, vysoký, hubený, opálený s malým slamáčkem na hlavě. Mhouří malá očka, že je není škvírou víček skoro vidět.

Jako by se díval přímo do slunce.

„To jsem blázen, jestli ty nejsi Francouz jménem Motýlek.“

„Nejsi zrovna diskrétní kamaráde. Co kdyby ta dáma, co je se mnou, nevěděla, o co kráčí?“

„Promiň. Samým překvapením jsem si ani neuvědomil, jak pitomě kecám.“

„Nechme toho a pojď si tady s námi sednout.“

Je to Marcel B„ starý kamarád. Rozpovídáme se. Úplně žasne, že mě vidí v tak dobré formě. Cítí, že jsem se vzmohl. Měl jsem hlavně velké štěstí, řeknu, protože stačí jen pohled na jeho šaty, a nemusí mi chudák ani povídat, že jemu to nevyšlo. Pozvu ho na snídani. Po několika doušcích chilského vína řekne:

„Jo, jo, paní, jak mě tu vidíte, já býval v mládí pořádná vazba a taky žádná bábovka. Představte si, když jsem prvně pláchnul z basy, octnul se až v Kanadě a dal se tam dokonce k jízdní polici! Kdysi jsem totiž sloužil u kavalérie. Mohl jsem tam zůstat celý život, ale jednou jsem se pustil dost namazaný do rvačky a soupeř mi padl na nůž. Jak vám to povídám, paní

Motýlková! Ten Kanaďan mi padl na nůž.

Vy mi to nevěříte, co? No právě, já tenkrát věděl, že mi to kanadská policie taky neuvěří, a tak jsem vzal honem nohy na ramena a dostal se přes Státy do

Paříže. Nějaký idiot mě tam určitě prásknul, protože mě zatkli a poslali zpátky na galeje, kde jsem taky poznal vašeho muže. Byli jsme dobří kamarádi.“

„A co teď děláš, Marceli?“

„Mám v Morichales rajčatovou plantáž.“

„Prosperuje to?“

„Moc ne. Někdy se nebe tak zatáhne, že slunce ani nevyjde. Cítíš, že tam je, ale vidět není. Ale vysílá takové neviditelné paprsky, a to máš potom během několika hodin po rajčatech.“

„Opravdu? A proč?“

„Tajemství přírody, kamaráde. Důvod neznám, ale výsledek ano.“

„Je vás tu z galejí hodně?“

„Asi dvacet.“

„Šťastni?“

„Jakž takž.“

„Nepotřeboval bys něco?“

„Na mou duši, Moty, kdybys mi to nenabídl, o nic bych ti neříkal. Ale nežiješ si zjevně špatně, a tak ať se paní nezlobí, ale poprosím tě o něco hrozně důležitého.“

Hlavou mi bleskne: Jen aby to nebylo moc drahé!

„Co potřebuješ, Marceli? Mluv.“

„Kalhoty, pár bot, košili a kravatu.“

„Tak jedem, nasedej do vozu.“

„Tohle je tvoje? Teda, páni, tos měl ale vážně kliku!“

„Tojo, velikánskou.“

„Kdy odjíždíš?“

„Dnes večer.“

„Škoda, mohl jsi v té káře převézt novomanžele!“

„Jaké novomanžele?“

„Aha, já ti vlastně neřekl, že ten oblek potřebuju na svatbu jednoho bývalého mukla.“

„Znám ho?“

„Nevím. Jmenuje se Maturette.“

„Cože, Maturette?“

„No jo. Co je na tom zvláštního? Nepřítel?“

„Naopak, velký přítel.“

Jsem z toho načisto pryč. Maturette! Ten hošík, co nám pomohl utéct z nemocnice ve Svatém Vavřinci a v bárce na širém oceánu s námi urazil dva tisíce kilometrů.

Odjezd padá, druhý den se účastníme Maturettovy svatby s jednou roztomilou osůbkou světle kávové pleti. Zaplatili jsme jim aspoň útratu a oblékli tři dčti, které si vyrobili, ještě než poklekli před kněze. Jen málokdy mi to vadí, ale tentokrát lituju, že nejsem pokřtěný a nemohu mu jít za svědka.

Maturette bydlí v chudé čtvrti, kde způsobí Soto senzaci, ale domek má čisťounký, cihlový, s kuchyní, sprchou a jídelnou. Jak utekl z vězení podruhé, to mi neřekl, a já jemu taky ne. Jediná zmínka o minulosti:

„Mít trochu víc štěstí, mohli jsme být svobodní o deset let dřív.“

„Ano, ale to by nás byl potkal jiný osud. Já jsem šťastný, Maturette a ty tak vypadáš taky.“

Když se s mnohými „Na shledanou!“ a „Brzo na viděnou!“ loučíme, hrdlo se nám svírá pohnutím.

Ujíždíme dál k Ciudad Piaru, městu vyrůstajícímu vedle železného ložiska, z něhož se má začít těžit, a já cestou Ritě vyprávím o Maturettovi a o tom, k jakým neobyčejným zvratům někdy v životě dochází. Spolu s Maturettem jsme mohli nejmíň dvacetkrát zahynout na moři, vsadili jsme všechno na jednu kartu, chytili nás, odvezli zpátky na galeje, napařili každému z nás dva roky káznice, a pak, zrovna ve chvíli, kdy ujíždíme za novým dobrodružstvím, se s ním jakousi podivuhodnou náhodou opět shledám, a to zrovna v předvečer jeho svatby. A stejně jako já i on se, třebaže ve skromných podmínkách, zařadil zpátky do společnosti a je šťastný. A napadne nás oba stejná myšlenka: Minulost nic neznamená, důležité je, jací jsme dnes.

V Ciudad Pilaru nenajdeme nic vhodného a vrátíme se do Caracasu, abychom si tam koupili nějaký šikovný podnik. Hledáme něco, na co nám stačí jak síly, tak finance, a brzy to najdeme. Je to Aragonská restaurace u překrásného parku Carbobo. Je skutečně na prodej a nám přesně vyhovuje. Začátky jsou dost těžké, bývalí majitelé byli totiž domorodci z Kanárských ostrovů, takže je potřeba všechno změnit. Zavedeme francouzskou i venezuelskou kuchyni a hostů den ze dne přibývá. Je mezi nimi hodně lidí na svobodné noze: lékaři, dentisté, chemici, advokáti. Také průmyslníci. Vládne tu příjemné ovzduší a měsíce běží, aniž se cokoli děje. Jedno pondělí v devět hodin ráno, přesně 6. června 1956, dostaneme skvělou zprávu: oznámení ministerstva vnitra, že má žádost o udělení státního občanství byla vyřízena.

A dnes je konečně ten velký den, dnes budu odměněn za to, že na mém životě, životě budoucího venezuelského občana, nenašly úřady za celých deset let nic závadného. Je 5. července 1956, státní svátek. Za chvíli budu přísahat věrnost vlajce své nové vlasti, vlasti, která mě přijímá, přestože zná mou minulost. Stojí nás před vlajkou tři sta. Rita s Klotildou sedí mezi diváky.

Myšlenky mi v hlavě tak víří a prsa se mi tak dmou pohnutím, že je těžko popsat, co v tu chvíli cítím. Myslím na to, co všechno mi venezuelský lid dal: hmotnou pomoc, morální podporu, a to všechno bez jediné zmínky o mé minulosti. Myslím na legendu Iano-Mamosů, Indiánů žijících u brazilských hranic, která vypráví, že otcem Iano-Mamosů je Peribo, měsíc. Aby unikl smrti, vyskočil jednou veliký válečník Peribo před nepřátelskými šípy tak vysoko do vzduchu, že se začal vznášet pořád výš a výš. Mnoho šípů ho však přece jenom zasáhlo, a jak tak stoupal pořád nahoru, z ran mu kapala krev a kapky krve se na zemi proměňovaly v Indiány Iano-Mamos. Ano, a jak na tu legendu myslím, říkám si, zdali Simon Bolivar, osvoboditel Venezuely, neroztrousil také po téhle zemi svou krev, aby rase ušlechtilých, humánních lidí, která se z ní zrodí, odkázal to nejlepší ze sebe.

Zazní státní hymna. Všichni povstali. Upírám oči na hvězdnatý prapor, který stoupá vzhůru, a tečou mi slzy. A zpívám, já, který se zařekl, že už jakživ žádnou státní hymnu nezazpívá, spolu s ostatními zpívám z plných plic hymnu své nové vlasti:

„Abajo cadenas…“ (Řetězy padají…).

Ano, dnes doopravdy cítím, že nadobro padají řetězy, jimiž mě spoutali.

Nadobro a navždy.

„Přísahejte věrnost této vlajce, která je ode dneška i vaší vlajkou.“

Všichni, všech tři sta, slavnostně přísaháme, ale nejupřímněji ze všech přísahám určitě já, Motýlek, kterého jeho rodná země odsoudila za zločin, jehož se nedopustil, k trestu horšímu než smrt. Ano, Francie je mou zemí, ale

Venezuela mým nebem.

13 PO DVACETI SEDMI LETECH MÉ DĚTSTVÍ

Události teď dostaly rychlý spád. Jako Venezuelec mám právo na pas a také ho brzo získám. Když mi ho podávají, chvěju se pohnutím. Chvěju se ještě i ve chvíli, kdy si ho odnáším ze španělské ambasády s báječným tříměsíčním vízem. Chvěju se, když mi ho razítkují při vstupu na palubu Napoli, krásného parníku, který nás s Ritou odveze do Evropy, do Barcelony. Chvěju se, když mi ho i se vstupním vízem předává pohraniční úředník ve Španělsku. Tenhle pas, jehož zásluhou jsem zase občanem určité země, je takový poklad, že mi

Rita všila do všech vnitřních kapes saka zipy, abych ho nemohl za žádných okolností ztratit.

Je to cesta, během níž je všechno krásné, i rozbouřené moře, i déšť bičující palubu, i nerudný hlídač podpalubí, který mě jen nerad pouští dolů, když se chci ujistit, je-li náš velký, čerstvě zakoupený lincoln dobře připoutaný.

Všechno je krásné, protože Rita i já máme v srdcích svátek. Ať je to v jídelně, v baru, v salóně, ať jsou kolem nás lidé nebo ne, naše oči se hledají, aby spolu mohly hovořit, aniž nás kdo slyší. Naše cesta do Španělska, k francouzským hranicím, má totiž důvod, v jaký jsem se po celá léta neodvažoval ani doufat.

A můj pohled Ritě říká:

„Díky, holčičko moje. Je to tvá zásluha, že se sejdu se svou rodinou. A ty mě k ní vezeš.“

A její oči mi zas říkají:

„Přece jsem ti slíbila, když mi budeš věřit, že jednou ten den přijde a sejdeš se se svou rodinou, kdekoli si budeš přát a aniž by ses čeho bál.“

To je totiž důvod naší spěšné cesty, sejdu se se svými na španělské půdě, v bezpečí před francouzskou policií. Neviděl jsem je šestadvacet let. Všichni byli ochotní přijet tam za námi. Budou mými hosty a strávíme spolu celý měsíc. Srpen, kdy mají prázdniny.

Den za dnem běží a já často trávím dlouhé chvíle na přední palubě, jako by byl ten kousek lodi blíž k našemu cíli. Už se mu blížíme, propluli jsme

Gibraltarem, už zase nevidíme zemi.

Uvelebený na lehátku na palubě Napoli, nohy natažené na bílém dřevěném nástavci v podobě půlměsíce, lačně upírám oči k obzoru, kde se musí každým okamžikem objevit země, Evropa, Španělsko, a hned vedle něho Francie.

Devatenáct set třicet - devatenáct set padesát šest: dvacet šest let. Tenkrát mi bylo čtyřiadvacet, dnes je mi padesát. Jeden celý život. Jsou lidé, že se toho věku ani nedožijí. Ve chvíli, kdy už neomylně rozpoznávám břeh, srdce se mi rozbuší jako zvon. Parník jede rychle, vyřezává do hladiny obrovské V, jehož základna je širší a širší, až se postupně ztrácí a rozplývá v moři.

Když jsem opouštěl Francii v té prokleté Martiniére, která nás odvážela do

Guayany a už předem nám dala poznat, co to jsou galeje, ano, když tenkrát

Martiniére opustila břehy, byli jsme v železných klecích na dně podpalubí, takže jsem nemohl vidět, jak se ode mne navždycky (to jsem si tehdy myslel) vzdaluje země, má země.

A dnes mám v jachtařské vestě, pěkně v bezpečí pod Ritiným zipem, svůj nový pas, průkaz své nové vlasti, své nové státní příslušnosti: „Venezuelec.

Venezuelec? Ty, Francouz z francouzských rodičů, a navíc učitelů, a k tomu z Ardéche? A přece je to tak!

V té evropské zemi, která se tak rychle blíží, že už přesně rozeznávám krajkoví břehů, v té zemi odpočívá má matka, odpočívá tam můj otec a všichni moji mrtví a žijí tam všichni moji blízcí.

Má matka! Ano, opravdu matka, něžná víla, se kterou jsem si tak hluboce rozuměl, že jsme snad tvořili jednu jedinou bytost.

Bylo mi asi pět, ano, pět let, když mi dědeček Thierry koupil krásného mechanického koně. Skvostný, nádherný oř. Světle hnědý, skoro rezavý, a ta hříva! Černá, z pravých žíní, splývajících vždycky k pravé straně. Šlapu do pedálů tak divoce, že musí chůva vedle mne utíkat, za rovinou mě pak vytlačí do kopečka, kterému říkám „hora“, a po další dlouhé rovině přijedu k mateřské škole.

Před školou mě přivítá paní ředitelka Bonnotová, maminčina přítelkyně, pohladí mě po dlouhých kudrnatých vlasech, které mi spadají na ramena jako holčičce, a řekne vrátnému Louisovi:

„Otevři vrata dokořán, ať může Riri na tom velikém koni přijet do školy.“

Pyšný jako král šlapu do pedálů ze všech sil a vřítím se do školního dvora.

Vykonám nejdřív čestnou objížďku a pak slezu pomaličku ze sedla, uzdu však nepouštím z ruky, aby mi snad můj kůň někam neodklusal. Políbím chůvu

Terezu, která předá paní Bonnotové pro mne svačinu. Seběhnou se všichni moji malí kamarádi, chlapci i holčičky, a obdivují a hladí ten zázrak, mechanického koně, jediného v obou vesničkách, Pont d’Ucel a Pont d’Aubenas.

Než zamířím do školy, stojí mě vždycky trochu přemáhání splnit maminčin příkaz, totiž každému ho na chvilku půjčit, ale přece jen to udělám. Když zazvoní, vrátný Louis uklidí koně pod střechu, my se seřadíme a s písničkou

„Už do lesa nepůjdeme“ vstoupíme do třídy.

Vím, že se mému způsobu vyprávění leckdo usměje, ale celé to dětství se mi vrylo tak hluboko do srdce, že v tu chvíli nepíše pětašedesátiletý muž pro mondénní salóny, ale malý kluk, Riri z Pont d’Ucel, a píše slovy, jakých užíval, slovy, jaká slýchal, má matka pro mne skutečně byla „víla“, mé sestry vždycky jen „sestřičky“, já pro ně „bratříček“ a otec nikdy nebyl ničím jiným než „tatínkem“.

Mé dětství… Zahrada s rybízem, který se sestrami jíme ještě nezralý, hrušky, které se jen rozplývají, ale nesmíme je trhat, dokud tatínek nedovolí, hrušeň je však nízká, špalírová, šplhám po ní jako Sioux aby mě z okna bytu v prvním patře nikdo neviděl, a cpu se jimi, až mám z toho bolení.

Ještě v osmi letech se často stane, že usnu tatínkovi na klíně nebo mamince v náručí. Necítím, jak mě svlékají, ani jak mi maminčiny jemné prsty navlékají pyžamo. Když ke mně usedne na postýlku, někdy ji v polospánku popadnu kolem krku a tisknu ji k sobě, až se náš dech spojí, a držím ji dlouho, dlouho, tak se mi to alespoň zdá, až nakonec usnu a ani nevím, kdy odešla. Jsem ze všech tří nejvíc rozmazlený: jak by ne, jsem přece chlapec, budoucí dědic jména. A mé sestřičky jsou přece jenom starší, o dost starší! První je jedenáct a druhé deset. Je to tedy spravedlivé, ne? Král jsem já, viď, maminko? Ony jsou princezny.

Jak je maminka krásná, jemná, štíhlá, vždycky elegantní! Ale proč jí popisovat? Byla to ta nejkrásnější, nejněžnější maminka. Jak uměla hrát na piano, dokonce jí ani nevadilo, když jsem poklekl na židli za jejím otáčecím sedátkem a malými dlaněmi jí zakryl oči. Není to nádherné, že maminka hraje na klavír, i když nevidí noty ani klávesy? Maminka ostatně vůbec neměla být učitelkou! Dědeček byl velmi bohatý a maminka nechodila do veřejné školy, navštěvovaly spolu se sestrou Leontýnou ty nejdražší, nejvybranější školy v Avignonu jako všechny pravé buržoazní dcerky! Nebyla to maminčina vina, že si dědeček Thierry rád žil na vysoké noze a projížděl se krajinou v kolesce tažené dvěma nádhernými grošáky nebo v dvoukolce s teakovou, ano, s teakovou střechou, tažené skvostným vraníkem. A tak se má hezká maminka musela stát jednoho dne prostou učitelkou, ačkoli s tak krásným věnem, jaké měla původně dostat, by byla nikdy nemusela pracovat a mohla se výborně vdát.

Jenomže její tatínek byl sice hodný, ale měl příliš rád nádherný život (napohled by tomu nikdo nevěřil), užíval si v Avignonu a na svých projížďkách krajinou potkával až příliš často krásné statkářky, a tak se, chudinka, ocitla nakonec bez věna a musela začít pracovat.

To všechno jsem samozřejmě pochytil bezděčně z hovorů, které někdy dospělí vedou bez ohledu na dítě, zejména z řečí, „taty Ontiny“ (tety

Leontýny), která pak vzala dědečka k sobě do Fabras. Pro maminku a její sestru se ostatně mohlo ještě něco zachránit, kdyby byl dědeček nedostal šílený nápad, že si na střechách svých domů v Sorgue vybuduje visuté zahrady.

„Myslel si, že je v Babylóně!“ říkávala teta Ontina. Maminka ji jemně opravovala: „Ale musí se uznat, že byly ty zahrady na střechách nádherné.“ Jenže vinou těch „nádherných“ zahrad domy tak popraskaly, že museli všechny čtyři zdi úhlopříčně vyztužit mohutnými železnými traverzami. Výsledek: nádherné domy prodané za babku.

Dědeček je báječný. Má malou bradku a sněhobílý knír jako Raymond

Poincaré. Každé ráno s ním chodívám ruku v ruce na obchůzku po statcích. Je totiž městským tajemníkem ve Fabras, kam jezdím na prázdniny („Jen ať si vydělá aspoň na tabák,“ říká teta Leontýna), a tak se vždycky najdou nějaké listiny, které musí venkovanům buď doručit, nebo je od nich vyzvednout.

Všiml jsem si, že má teta pravdu, když říká, že se na jednom statku, kde je krásná statkářka, dědeček vždycky trochu pozdrží. On mi ale vysvětluje, že to není pravda, nezdrželi jsme se tam tak dlouho kvůli tomu, že je majitelka hezká. Ale rád si s ní zkrátka popovídá. Je totiž hrozně milá a taky výborná společnice. Já to vítám s nadšením, protože to je jediný statek, kde si smím vylézt na malého oslíka nebo odběhnout ven s Mireille, holčičkou v mém věku, která si umí hrát na tatínka a na maminku líp než má sousedka v Pont d’ Ucel.

Zkrátka, jak říká maminka: „Jsme tak šťastní!“

A dodává: „Ještě, že tatínek udělal ten bankrot, jinak bych tvého tatínka ani nepoznala a je to ten nejlepší člověk na světě. A kdybych nepřišla o věno, ty bys tu, Riri, asi nebyl.“

„A kde bych byl?“

„Daleko, moc daleko, ale tady určitě ne.“

„To jsem měl ale, maminko, štěstí, že se našemu dědečkovi líbily ty visuté zahrady!“

Už je mi osm a začínají různé hloupé kousky. Chodím potají plavat do řeky

Ardéche. Naučil jsem se to na kanále sám, je hluboký, ale široký jen pět metrů. Plavky samozřejmě nemáme koupeme se nazí, sedm nebo osm chlapců. Musíme si dávat pozor na polního hlídače. Odrazíme se, a hup do kanálu.

Musí se dopadnout na břicho a dojet pod vodou až skoro k druhému břehu.

Rychle dvě tři tempa a sláva, už jsem tam, už se chytám rákosí. Na ty malé, mezi něž taky patřím, čeká na druhé straně jeden starší chlapec. Hlídá nás pozorně. Je mu dvanáct, ale cítí za nás odpovědnost, podá nám ruku, aby nám pomohl na břeh, a když se někomu nedaří chytit se rákosí, skočí honem do vody.

Ach, ty slunečné dny ve vodách mé Ardéche! Pstruzi, které chytáme do rukou! Domů se vracím teprve docela suchý. Vlasy nosím už dva roky krátké, tím líp, schnou aspoň rychleji.

Vedle budovy základní školy, kde máme v prvním patře dva byty, protože tatínek učí chlapce a maminka děvčata, mají hospodářství a kavárnu jistí

Debannovi. Jsou to hodní lidé a maminka ví, že jsem u nich v bezpečí, proto ať jdu odkudkoli, na její otázku: „Kdes byl, Riri?“ vždycky odpovídám:

„U Debannů“. Po tomhle vysvětlení nemám nikdy žádné potíže.

Rok 1914. Válka a tatínek rukuje. Vyprovodili jsme ho k vlaku. Odjíždí k horským myslivcům, ale ještě se k nám obrátí. Řekl nám: „Buďte hodní, hezky poslouchejte maminku. A vy jí doma pěkně pomáhejte, děvčata, protože teď musí převzít obě třídy, svou i mou. Nebude to dlouho trvat, každý to říká.“ Všichni čtyři hledíme za odjíždějícím vlakem, z něhož tatínek mává oběma rukama, do půl těla vykloněný z okénka, aby nás viděl co nejdéle.

Čtyři válečná léta náš šťastný domov nijak nenaruší. Jen se víc přitiskneme jeden k druhému. Spím na velké posteli vedle maminky, zaujal jsem místo po tatínkovi, který se statečně - protože statečný byl vždycky - bije na frontě.

Čtyři roky v historii světa nejsou nic.

Čtyři roky pro osmiletého kluka znamenají mnoho.

Rychle rostu, hrajeme si na vojáky, i my válčíme. Vracím se roztrhaný, samá boule, ale ať už s prohrou nebo vítězstvím, vždycky spokojený a nikdy s pláčem. Maminka mi odřeniny zaváže, na opuchlé oko přiloží syrové maso.

Trošku mi vyhubuje, ale jen tiše, nikdy nekřičí. Spíš své výčitky jen šeptá, nechce, aby sestry slyšely, že mi dělá kázání, je to jen mezi námi: „Musíš být hodný, můj malý Riri, maminka je unavená. Šedesát dětí ve třídě, to člověka vyčerpá. Už dál nemohu, rozumíš, je to nad mé síly. Tak mi pomáhej, poklade můj, aspoň tím, že budeš hodný a poslušný.“ Vždycky to skončí polibky a slibem, že budu den až týden sekat dobrotu. Své sliby jsem vždycky dodržel.

Starší sestra už je velká, je jí třináct a Yvonně dvanáct. Já jsem pořád ten nejmenší, a obě mě také mají velice rády. Občas je samozřejmě tahám za vlasy, ale nebývá to často.

Ode dne, kdy tatínek odjel na frontu, je piano zavřené a otevře se až po jeho návratu.

Někdo nám chodí na dřevo vyrovnané pod školním přístřeškem, maminka je v noci nesvá, bojí se. Tisknu se k ní, objímám ji dětskýma rukama, ale mám při tom pocit ochránce a také jí to říkám: „Neboj se, maminko, teď jsem tu já místo tatínka, už jsem velký, ubráním tě.“ Sundal jsem tatínkovu loveckou pušku a vložil do ní dvě nábojnice s broky na kance. Jednou v noci se má víla probudí, zatřese mnou a celá zpocená mi šeptá do ucha:

„Jsou tu zloději, slyšela jsem, jak vytáhli kus dřeva.“

„Neboj se, maminko.“

Ne ona mě, já ji uklidňuju. Tichounce vstanu, jako by mohlo být na dvůr slyšet, když se něco šustne v našem pokoji. V ruce držím pušku. Nesmírně opatrně otevřu okno, trochu vrzne, zatajím dech, pak si jednou rukou přitáhnu okenici, koncem pušky ji vyvěsím z háčku a s pažbou u ramene, abych mohl hned vystřelit na zloděje, ji otevřu, aniž zavrzne. Měsíc osvětluje dvůr jako ve dne a je jasně vidět, že pod střechou nikdo není. Hromada dřeva je pořád pěkně vyrovnaná. „Nikdo tu není, maminko, pojď se podívat.“ Držíme se kolem pasu a stojíme chvilku u okna, uklidnění, že tu žádní zloději nebyli, a maminka šťastná, že má odvážného synka.

Ano, jsme šťastní, ale přestože svou zbožňovanou maminku-vílu doopravdy nechci trápit, je mi přece jenom deset let, tatínek je pryč, a tak dělám občas hlouposti, při nichž vždycky doufám, věřím, že se to maminka nedoví. Uvážeme kočku za ocas k domovnímu zvonku, kolo porybného, který přijel načapat rybáře chytající do sítí, shodíme z mostu do Ardéche. A jiné věci… Střílíme prakem ptáky a v době, kdy mi je tak deset jedenáct, se vydáme s malým Riquetem Debannem dvakrát do polí, že zastřelíme tatínkovou puškou králíka, kterého Riquet zahlédl hupsat ve vojtěšce. Sebrat doma pušku s náboji a zase ji vrátit, aby to maminka neviděla, byl pro nás doslova hrdinský kousek.

Rok 1917. Tatínek je raněn. Má v hlavě spoustu granátových střepinek, ale v nebezpečí života není. Zpráva přijde přes Červený kříž a tvrdě na nás dolehne. Proběhne to bez výkřiků, skoro i bez slz. Celých čtyřiadvacet hodin jsme všichni vážní, maminka končí vyučování, nikdo nic neví. Obyčejně sedám v první řadě, ale dnes jsem se posadil do poslední, abych žáky hlídal a mohl zarazit každého, kdo by začal dělat při hodině hlouposti. V půl čtvrté je maminka u konce se silami, cítím to, měli jsme totiž mít „přírodní vědy“.

Místo toho napíše na tabuli početní příklad a řekne: „Potřebuji na pár minut odejít, vypočítejte si ten příklad do sešitů.“

Vyjdu ven za ní, opírá se o mimózu rostoucí hned vpravo vedle vchodu do školy. Má drahá maminka pláče, zlomilo ji to. Sestry tu nejsou, chodí na střední školu v Aubenas a vrátí se až k šesté.

Přitisknu se k ní, sám však nepláču. Naopak, snažím se ji utěšit, a když mi v slzách řekne, jako kdybych to nevěděl: „Chudák tatínek je raněný,“ mé dětské srdce najde tuto odpověď: „To je dobře, maminko, aspoň už nepůjde do války a máme jistotu, že se vrátí živý.“

Maminka si náhle uvědomí, že mám pravdu.

„Ale ano, vlastně je to tak! Máš pravdu, miláčku, tatínek se nám vrátí živý!“

Políbí mě na čelo, na tvář a ruku v ruce se vracíme do třídy.

Španělský břeh vyvstává zřetelněji, už rozeznám bílé skvrny domů. A stejně jako ten břeh vyvstávají přede mnou prázdniny v roce 1917, prázdniny v Saint Chamas, kam tatínka přidělili jako dozorce v prachárně. S jeho zraněním to není vážné, jen drobounké zbytky střepin v hlavě, které se zatím nedají operovat, mu občas působí lehké závratě. Přidělili ho k pomocným službám, na frontu už nepůjde.

Je tu tak přelidněno, že není kde bydlet. Lidé žijí v jeskyních. Tatínek dokázal zázrak: učitelka ze Saint Chamas mu půjčila na hlavní prázdniny svůj byt. Celé dva měsíce s tatínkem! Ve školním bytě je všechno, co potřebujeme, dokonce i varnice.

Jsme všichni pohromadě, veselí, zdraví, šťastní. Maminka září, už máme tu strašnou válku za sebou, ale pro ostatní ještě pokračuje, a maminka proto říká:

„Nesmíme být sobečtí a myslet jen na sebe nebo na hraní, miláčkové. To nejde, celé dny jen běhat, trhat jujuby, musíme aspoň tři hodiny denně myslet taky na druhé.“

A každé dopoledne chodí do nemocnice utěšovat a ošetřovat raněné a my ji doprovázíme. Každý z nás musí dělat něco užitečného: tlačit kolečkovou židli s těžce nemocným, podat ruku slepci, připravovat cupaninu, nabídnout nemocným jujuby, které jsme pro ně schovali, psát dopisy, naslouchat ležícím pacientům, kteří vyprávějí o své rodině a hlavně o dětech.

A když se jednou vracíme vlakem domů, mamince se udělá ve Vogiié tak špatně, že se vydáme za tetou Antoinette, tatínkovou sestrou, která je učitelkou v Lanas, třicet kilometrů od Aubenas.

Nesmíme zůstat s maminkou pohromadě, protože doktor zjistil jakousi neznámou nakažlivou chorobu, kterou určitě chytila v Saint Chamas, když ošetřovala vojáky z Indočíny.

Sestry jdou na střední škole v Aubenas do internátu a já také, jenže do chlapeckého.

Mamince už prý se daří líp. Mně je však smutno, nechtělo se mi dnes s ostatními ani na nedělní vycházku. Přišly za mnou na návštěvu sestry a teď už jsou zpátky v internátě. Vyprovodil jsem je jen před školní budovu. Jsem tu sám a strefuju se nožem do platanu. Skoro pokaždé se zabodne.

Se stísněným srdcem se jenom tak poflakuju na silnici kousek od školy.

Silnice vede od aubenaského nádraží, které je asi pět set metrů odtud.

Zahvízdal nějaký vlak, asi zrovna přijel nebo právě odjíždí. Nikoho nečekám, nemám proč vyhlížet na dolní konec silnice, kde se za chvilku objeví lidé, kteří vystoupili z vlaku.

Pořád znova, bez přestání házím nožem. Na mých pochromovaných hodinkách je pět. Slunce se sklonilo, začalo mi vadit, přejdu na druhou stranu.

A v tu chvíli spatřím, jak se ke mně tiše blíží smrt.

Poslové smrti mají skloněné hlavy, tváře skryté pod závoji splývajícími skoro až na zem, ale poznávám je dobře i v těch smutečních hábitech, je to teta Ontina, teta Antoinette a má babička z otcovy strany a vzadu, jako by se chtěli za ně schovat, jdou muži. Můj otec, doslova zlomený, a oba dědečkové, všichni v černém.

Neudělal jsem k nim ani krok, vůbec jsem se nepohnul, jak bych taky mohl? Jako by mi vyprchala všechna krev z těla, srdce se mi zastavilo a oči jako by se zadřely, tak strašně se mi chtělo zaplakat, že nebyly s to vypustit ani slzu. Skupina se zastavila víc než deset metrů ode mě. Netroufají si, ne, dokonce se stydí, vím to, cítím to, radši by sami umřeli, než muset přede mne předstoupit a povědět mi, co už vím, protože stačí ti hlasatelé neštěstí, ty černokněžnické převleky, které mi beze slov říkají: „Tvá maminka umřela, umřela a byla sama.“ Kdo byl u ní? Nikdo, protože jsem tam nebyl já, její největší láska. Umřela a pohřbili ji, ani jsem ji nespatřil, umřela, ani mě nepolíbila. Tatínek, tak jak to jistě dělal za války v zákopech, vykročí první. Dokázal se skoro napřímit. V jeho ubohé tváři se zračila nejzoufalejší bolest, nepřetržitě mu tečou slzy, a já pořád stojím jako přikovaný a tatínek ke mně nenatáhne paže, abych k němu běžel, on jediný dobře ví, že nejsem s to se pohnout.

Konečně dojde až ke mně a beze slova mě sevře do náruče. Teprve když řekne: „Umřela s tvým jménem na rtech,“ propuknu v pláč. A pak omdlím.

Ten dům, kde teď převzala maminčino místo i její dvě třídy teta Antoinette, ten dům se starou babičkou a dědečkem z matčiny strany, ten dům, kam jsem se musel vrátit, protože se báli nechat mě v internátě, ten dům, kde se jeden ubohý stařec a dvě ženy snaží být ke mně něžní, protože tatínek je pořád na vojně, ten dům, jehož každá místnost je pro mne svatostánkem a každý předmět relikvií, ten dům, který je i za plného slunce onoho končícího léta ponurý, černý a smutný, beznadějný, ten dům, kam se má tatínek podle dědečkových slov už brzo vrátit, ale pořád nepřichází, ten dům, kde mě všechno rozrušuje, zraňuje, kde každý pohyb, každé slovo, i to nejupřímnější, může mít jedině opačný účinek, ten dům už není naším domem.

Takhle by mi to maminka neřekla, a vůbec nemají právo si myslet, že někdo může nahradit takovou maminku, jako byla moje. Dojdu tak daleko, že se mi všechna laskavost i pozornosti tety, dědečka a babičky začnou protivit, že vůbec nechci slyšet žádná něžná slova, a mateřská už vůbec ne. Nechci, aby se se mnou někdo mazlil nebo mě hýčkal, ať je to kdokoli. Také to těm dvěma výtečným ženám řeknu, nijak vzpurně, ani s křikem, spíš jako prosbu.

Myslím, že to pochopily.

„Nechci už tady žít. Dejte mě do internátu, stačí, když do toho baráku přijedu na prázdniny, nemusím tu být ještě i ve školním roce.“

Na prázdniny, na prázdniny sem? Smát se nebo si hrát v tomhle domě je nemožné, nepřijatelné, byla by to svatokrádež. Pojedu o prázdninách k tetě

Ontině do Fabras, budu tam se svými malými kamarády pást na lukách kozy a ovce, na lukách, kde má hezká maminka nikdy nebyla.

Je konec války, tatínek se vrátil. Přišel za ním jeden pán, pojedl sýr, popil trochu červeného vína. Počítali spolu, kolik lidí v kraji padlo, a nakonec pronesl návštěvník nešťastná slova: „Dostali jsme se z té války docela dobře, co, pane Charriére? A váš švagr taky. Nic jsme nezískali, ale taky nic neztratili.“

Vyšel jsem ven před ním, je už tma, čekám, až půjde okolo, a střelím ho kamenem z praku rovnou do týla. S nářkem zamíří k sousedům, aby mu krvácející ránu ošetřili. Nechápe, kdo na něj mohl ten kámen vystřelit a proč.

Neví, že tu ránu dostal, protože ve svém seznamu válečných obětí zapomněl na tu nejdúležitější, jejíž ztrátu nikdo nenahradí, na mou maminku.

Ne, vyšli jsme z té nešťastné války velmi špatně.

Po prázdninách se každý rok vracím jako student internátní střední školy do

Crestu v drómském okrese, kde se připravuji k přijímacím zkouškám na

Vysokou průmyslovou školu v Aix en Provence.

A o prázdninách utíkáme každým rokem z domu a trávíme je s tatínkem a sestrami ve Fabras. Ale prázdniny jsou to přece jen báječné, protože tatínek, to jsou maminčina slova, maminčina gesta, maminčino teplo.

Ve škole se ze mne stává divoch. Hraju ragby, jako spojka v útoku. Se soupeřem se nemazlím, nečekám od nikoho milost a sám taky nikomu nic nedaruju.

Už jsem v Crestu šest let, šest let jsem dobrým žákem, hlavně v matematice, ale šest let mám taky nejhorší známku z chování. Jsem u každé rvačky.

Poperu se s kamarády pravidelně jednou nebo dvakrát za měsíc, vždycky ve čtvrtek. V neděli chodím za svým vychovatelem nebo hraju ragby.

Ale při čtvrtečních rodičovských návštěvách se neubráním, nejmíň každá čtvrtá a někdy i druhá skončí rvačkou. Jinak to prostě nejde.

Za chlapci přicházejí jejich matky, odvádějí si je s sebou na oběd, a když je odpoledne hezky, nenapadne je nic lepšího než se s nimi procházet pod kaštany na dvoře. Marně si každou středu slibuju, že tentokrát do knihovny nepůjdu a nebudu se tam na ně dívat z okna, ale málo platné, druhý den neodolám.

Musím jít a usadit se na místě, odkud všechno vidím. A odtud pak odhaluju dva druhy myšlení, které mě, každé svým způsobem, přivádějí v zuřivost.

Někteří mají matky venkovského vzhledu, nepříliš hezké nebo špatně oblečené. A vypadá to, jako by se za ně styděli. Pozoruju je s nejvyšší bedlivostí.

A na mou duši, je to tak, oni se stydí! Ach, ti zbabělci, sprosťáci, špinavci!

Pozná se to ostatně hned na první pohled. Místo aby se pěkně procházeli po dvoře, usadí se někde v koutě na lavičku a nehnou se odtud. Nechtějí, aby jejich matku někdo viděl, schovávají ji, ti sprosťáci už si uvědomují, co jsou to vzdělaní a uhlazení lidé, a rádi by zapomněli na svůj původ ještě dřív, než se z nich stanou inženýři. Až je jednou v budoucnosti překvapí návštěva rodičů a oni budou mít kolem sebe společnost úspěšných osobností, tihle vykutálenci jsou schopni vzít je do kuchyně a hostům říci: „Omluvte nás, to jen nečekaně přijeli nějací příbuzní z venkova.“

Vyvolat potyčku s tímhle typem není nic těžkého. Jakmile vypozoruju, že některý z nich poslal matku dřív domů, protože z ní byl nesvůj, stačí, aby vešel do knihovny, a já hned vybafnu:

„Poslouchej, Petříčku, copak žes nechal matku odejít tak brzo?“

„Pospíchala.“

„To není pravda. Tvé matce jede vlak do Gapu až v sedm. Já ti řeknu, proč jsi ji poslal pryč. Protože se za ni stydíš. Odvaž se říct, že to není pravda, sprosťáku!“

Vyjdu z potyček skoro vždycky vítězně. Peru se tak často, že jsem se stal v pěstním stylu takřka přeborníkem. A i kdybych stržil větší počet ran než soupeř, kašlu na to, cítím se tím skoro šťastný. Ale na slabšího neútočím nikdy.

Druhému z těch dvou typů, které mě vyvádějí z míry, říkám náfukové a peru se s nimi nejzuřivěji. Maminku mají hezkou, elegantní, uhlazenou. Pro kluka v šestnácti sedmnácti letech je taková matka chlouba a taky se na dvoře po jejím boku každý nafukuje a nakrucuje, až jsem z toho vzteky bez sebe.

Stačí, aby se mi zdálo, že to některý z nich s tím vytahováním - ne-li provokováním - přehání, nebo aby se jeho matka podobala chůzí té mé, aby měla rukavičky, stáhla si je nebo aby jednu z nich držela elegantně v ruce, a prostě to nevydržím, zuřím jako blázen.

Jakmile se viník vrátí, vrhnu se na něj:

„Hele, ty vazoune, že máš matku oblečenou podle poslední módy, pxoto se ještě nemusíš vytahovat! Moje byla hezčí, jemnější a jinak elegantní než tvá!

Šperky měla pravé, žádnou bižutérku jako tvoje matka. I ten, kdo tomu vůbec nerozumí, musí rázem poznat, jaký je to brak?“

To se ví, že většina mládenců ani nečeká, až svůj útok skončím, a vrazí mi jednu do zubů. A mně to ještě leckdy dodá, že jsem doopravdy jako opilý.

Rvu se jako lump, nabírám soupeře hlavou, sprostě ho kopu a tluču kolem s bouřlivou radostí, jako bych tím drtil na prach všechny matky, které si troufají být stejně hezké a elegantní, jako byla moje maminka.

Bylo to skutečně silnější než já, prostě jsem nemohl jinak. Od necelých jedenácti let, od maminčiny smrti jsem v sobě nosil vědomí té osudové nespravedlnosti jako věčně žhavé železo. Jedenáctileté dítě neumí smrt pochopit, neumí ji příjmout. Když už umře člověk hodně starý, no budiž, aby však umřela maminka, ta víla překypující mládím, krásou, zdravím a láskou k vám, může se něco takového vůbec stát? A ke všemu máte něco tak sprostého jako smrt ještě pochopit a příjmout? Ne, to není možné, není! Chtít, abych se nebouřil, to byste přede mnou museli schovat všechny matky. A ještě by to bylo málo! Byl bych snad dokázal žárlit i na jehňátko, které jeho matka olizuje, aby nebečelo.

A právě jednou takovou rvačkou se úplně změnil celý můj život.

Ten mládenec vážně neměl právo jít si po své odpolední komedii klidně lehnout. Domýšlivý, pyšný na svých devatenáct let, na své úspěchy v matematice, na to, že je kandidátem číslo jedna pro přijetí na Vysokou průmyslovou školu. Dlouhán, opravdu dlouhán, sportovec sice ne, protože se věčně šprtal, ale silák ano. Jednou na vycházce zvedl docela sám tlustý kmen, abychom mohli k díře, do níž právě vklouzla polní myš.

A ten čtvrtek se tedy fakt vydováděl! Matka jako proutek, v pase skoro stejně útlá, ne, buďme upřímní, stejně útlá jako ta moje, bílé šaty s modrými puntíky, nabrané rukávy. Líp by jedny šaty mojí maminky nenapodobila, ani kdyby chtěla. Oči velké, černé, a roztomilý klobouček s bílým, tříčtvrtečním tylovým závojíčkem.

A budoucí pan vysokoškolák se s ní nadnáší celé odpoledne po dvoře z jednoho konce na druhý, na délku, na šířku, kolem dokola, napříč. Každou chvíli se hubičkují, málem jako milenci Na jeho místě bych měl být já, já se svou maminkou, taky by se mi opírala o paži tak lehounce, jako laňka, a taky bych ji líbal najejí heboučkou tvář.

Jakmile je zase sám, hned spustím:

„No poslouchej, to ti tedy řeknu! Jak jsi dobrý v matice, tak jsi taky pěkný cirkusák. To jsem nevěděl, že…“

„Co se ti děje, Henri?“

„Já ti řeknu co. Že svou matku předvádíš jako medvěda v cirkuse, abys kluky oslnil. Ale mě jsi neoslnil, rozumíš. Protože tvoje matka je vedle mé úplná nula, samé cingrlátko, nafintěná koketa z Val les Bains, zrovna takové jsem tam v létě viděl.“

„Dám ti jednu do zubů, a znáš mě, že to umím. Odvolej, cos řekl. Víš dobře, že jsem silnější.“

„Máš nahnáno? Já vím, že jsi silnější, tak poslouchej. Vezmeme si každý kružítko a budeme zápasit bodci, tím se síly vyrovnají. Běž si pro ně, já si dojdu pro své. Jestli nejsi srab a dokážeš se za sebe i za svou fórovou matku postavit, čekám tě za pět minut u záchodů.“

Pár minut na to se zhroutil, bodec mého kružítka zabodnutý těsně pod srdcem.

Přijel tatínek. Vysoký, něco kolem metru osmdesáti, a trochu obtloustlý, pravý syn učitele a venkovanky. Má kulatou, velice mírnou tvář, hnědé oči se zlatými tečkami a pohled skoro dětský. Možná je to tím, že se v těch očích shlíželo jako v zrcadle už tolik žáků. Jako by tím nasákly, zůstalo v nich něco velice čistého, tajemného, co má jen dítě: prostota a přirozenost.

Matčina smrt nebyla pro otce jen krutou ztrátou. Nezasadila mu v nitru ránu, která se pozvolna zacelí. Nese ji v sobě pořád, stejně jako v onen první den. Jeho obrovská absolutní láska, jeho Lulu, jak jí říkal, tu sice tělesně už není, ale když nemůže kráčet vedle něho, našla si úkryt v jeho nitru a provází ho dnem i nocí. Jeho čelo však zůstává jasné. Nejsou na něm vrásky utrpení ani starosti. Nic neprozrazuje, jaké nadlidské úsilí ho stojí, aby žil dál, aby se dál staral o své děti a o děti těch druhých. Ale nedokáže už se zkrátka smát, ani si zpívat nebo jen pobzukovat. Nosí své vrásky uvnitř v srdci. A jim navzdory se snaží tvářit klidně a normálně. Jistě si i dneska stejně jako dřív dokáže odříci loveckou vycházku, jestliže některý žák potřebuje před zkouškou trochu doučit. A protože je ve vsi i v okolí známo, že má zálibu v holích, stačí se podívat na obrovský svazek holí v naší předsíni, aby člověk pochopil, kolik dětí už trpělivě, s pevností i něhou přivedl k úspěchu.

Právě jsme vyšli od vyšetřujícího soudce pověřeného mou záležitostí. Je mi sedmnáct. Soudce otci poradil, že by se dalo soudní řízení zastavit, kdybych se přihlásil k námořnictvu. Podepíšu to četnické stanici v Aubenas, na tři roky.

Tatínek mi pro tu vážnou věc, kterou jsem provedl vlastně nevyhuboval.

„Jestli dobře rozumím, a myslím, že ano, Henri (když chce být přísný, říká mi Henri), navrhl jsi souboj se zbraní, protože byl tvůj protivník o dost silnější než ty?“

„Ano, tatínku.“

„No vidíš, a to nebylo správné. Tak se perou jenom lumpové. A ty nejsi lump, chlapče.“

„To nejsem.“

„Podívej se, do čeho ses dostal, a nás všechny taky. Pomysli, jakou bolest jsi asi způsobil své matce tam, kde teď je.“

„Já myslím, že jsem jí bolest nezpůsobil.“

„Jak to, Henri?“

„Protože jsem se pral kvůli ní.“

„Co tím myslíš?“

„Že nesnesu, aby mi kamarádi schválně předváděli svoje maminky.“

„Něco ti povím, Henri, ta rvačka, i všechny předchozí, to nebylo kvůli mamince. To nebylo z opravdové lásky k ní. Ale protože jsi sobec, víš? Osud ti vzal matku a ty bys chtěl, aby ji tedy neměly ani ostatní děti. To není správné, naopak, je to nespravedlivé a udivuje mě to u tebe. Mě to taky bolí, když za mnou přijde některý kolega a vede si v podpaží svou ženu. Taky musím myslet na to, jak jsou šťastní a že bych měl být šťastný stejně jako oni, a nebýt oné tragické nespravedlnosti osudu, bylo by to moje štěstí možná ještě silnější. Ale nezávidím jim, naopak jim přeju, aby je nepotkalo nic tak strašlivého jako mě.

Kdybys byl skutečně odleskem duše, své matky, pak by ses ze štěstí druhých lidí radoval. Vidíš, aby ses teď z toho dostal, musíš k námořnictvu.

Nejmíň na tři roky, a nebude to nic lehkého. A já budu potrestaný taky, protože celé tři roky bude mé dítě daleko ode mne.“

A pak řekl větu, která se mi vryla tak hluboko do srdce, že ji nic nevymaže:

„Víš, můj zlatý chlapče, z člověka se může stát sirotek v každém věku. Na to nezapomeň nikdy v životě.“

Siréna Napoli zahouká, až nadskočím, a smaže obraz daleké minulosti, v níž jako sedmnáctiletý odcházím s otcem z četnické stanice, kde jsem právě podepsal svůj úvazek. Ale vzápětí přede mnou vyvstane chvíle ze všech nejbeznadějnější, chvíle, kdy jsem otce spatřil naposled.

Bylo to v jedné z ponurých hovoren vězení v La Santé, stáli jsme tam každý za mřížemi v jakési cele, mezi sebou metr širokou chodbu. Cítím, jak mě svírá hanba, hnus nad mým předchozím životem, který mého otce přivedl na třicet minut až sem, do té zvířecí klece.

Nepřišel mi vyčíst, že jsem podezřelým číslo jedna v jisté ošklivé aféře.

Stojí tu se ztrhanou tváří jako v den, kdy mi oznámil matčinu smrt. Přišel do vězení dobrovolně, aby mohl svého chlapce půl hodiny vidět a ne aby mu četl levity a vykládal o tom, jaké následky bude mít ta aféra pro čest rodiny a její klid, neřekne mi: „Jsi špatný syn,“ ne, prosí mě za odpuštění, že mě nedokázal vychovat.

Neslyším od něho: „Ty jsi způsobil, že…“, naopak, řekne to poslední, co bych byl čekal, to, co mě dokáže zasáhnout až do hloubi srdce mnohem spíš než jakékoli výčitky:

„Že jsi tady, chlapče, to je myslím má chyba. Odpusť mi, ano, odpusť mi, že jsem tě příliš rozmazlil.“

Ano, právě sem, na Středozemní moře, které nyní tak lehce rozráží Napoli, jsem po několika týdnech s 5. praporem toulonských námořníků vyplul na palubě lodi Thionville. Bylo to menší, elegantní plavidlo, v jehož konstrukci všechno směřovalo k rychlosti. Pohodlí ani za mák, zato obrovské uhelné sklady v podpalubí.

Nikdy jsem nepoznal nic tak nepřátelského, jako byla atmosféra železné disciplíny, jež vládla u námořnictva v roce 1923. Navíc se námořníci dělili podle vzdělání na šest tříd, a já stál na nejvyšším, šestém stupni. Takový sedmnáctiletý mladík, který zrovna vyšel z přípravky na Vysokou průmyslovou školu, takový mládenec nepochopí, nedokáže připustit, že by měl slepě, bez rozmýšlení poslouchat rozkazy povznesených velitelů praporu na té nejnižší intelektuální úrovni. Vzděláním jsou nejvýš třetí třída. Samí Bretonci, nebo většinou. Nic proti Bretoncům nemám, netvrdím, že nejsou dobří námořníci, schopní obstát v těch nejtvrdších podmínkách. Ale pokud jde o psychologii, je to jiná věc.

Jsem s nimi okamžitě na kordy. Nedokážu poslouchat rozkazy bez hlavy a paty. Protože odmítnu navštěvovat odborné kursy, což je vzhledem k mým studiím normální, okamžitě mě zařadí mezi „odpad“, to znamená do skupiny nedisciplinovaných, kteří jsou k ničemu, bez kvalifikace, „sans spécialité“, čili takzvaní „sans-spé“.

Pro nás je určena ta nejprotivnější, nejotravnější, nejpitomější dřina. „Že jste k ničemu? No dobrá, tak budete ke všemu!“ Celý den leštit měď, odřít loupání brambor, hajzly, „konfetový valčík“ (náklad pětikilových briket, které je třeba odnosit z paluby do obrovských sklepů a srovnat je jako knihy v knihovně), vydrhnout palubu, to všechno je pro nás.

„Copak se tam ulejváte za tím komínem?“

„Palubu máme vydrhnutou, veliteli.“

„Tak začněte znova, ale tentokrát od konce. A koukejte to vydrhnout trochu líp, nebo o mně ještě uslyšíte!“

Ten kretén slouží u námořnictva patnáct let. Úrovní asi tak druhá třída.

Dokonce prý to ani není Bretonec z pobřeží, ale „křupan“, venkovan z vnitrozemí.

Námořník se svou bambulí, v blůze s velkým modrým límcem a placatém baretu posunutém lehce na ucho, v celém tom pěkně sladěném obleku, je švihák. Ale my, co jsme k ničemu, my nemáme ani právo dát si své oblečení upravit. Čím horší oblek, čím ubožejší vzhled, tím šťastnější jsou „sackos“, velitelé praporu. A tak provádíme eskalaci, jak se dneska říká. V podobném ovzduší si vzpurné hlavy neustále vymýšlejí a taky provádějí různé dost ošklivé kousky. Například kdykoli jsme v přístavu, „vylodíme se“ a strávíme noc ve městě. Kam jít? Samozřejmě do bordelů. Já sám si poradil rychle a jeden či dva další kamarádi se mnou. Každý z nás má brzo holku, s níž se nejen gratis miluje, ale ještě od ní dostane jednu dvě bankovky, aby se mohl najíst a dát si něco k pití. Nemusíme si je ani namlouvat, nabalí nás samy. K smrti vyčerpaní milováním a trochu stříknutí se vracíme ke čtvrté ráno přes zbrojnici.

Dostat se zpátky není problém. Vyčíhneme si arabskou hlídku.

„Kdo tam? Odpověz, nebo střelím! Heslo? Jak je neřekneš, nesmíš dál.“

„Sám je nevíš, černá hubo. Už se ti z mozečku vykouřilo.“

„Mně, že se vykouřilo? Dneska je to ,Rochefort`!“

„Tak jo, máš pravdu.“

Jsme z toho venku a jdeme k další hlídce.

„Kdo tam? Heslo!“

„Rochefort!“

„V pořádku. Pojďte!“

Trestů přibývá. Čtrnáct dní arestu, pak měsíc. Abychom vytrestali tlusťocha kuchaře, který nám po robotě s bramborami odmítl dát sousto masa a kus chleba, počkáme si, až se otočí zády, větracím otvorem nad sporáky prostrčíme píku a ukradneme mu celou krásně upečenou kýtu. Zhltáme ji dole v uhelných skladech. Výsledkem je pětačtyřicet dní námořního vězení, kde poznám ono proslulé: „Svléknout, to znamená do naha! To nevíte?“ Uprostřed zimy stojím nahý na vězeňském dvoře v Toulonu, před sebou káď ledové vody, do které musíme skočit.

Nakonec se dostanu před disciplinární radu, a to kvůli námořnickému baretu, který nemá cenu ani deset franků. Důvod: ničení erárního majetku.

Každý námořník si rád čepici všelijak tvaruje, alespoň tenkrát tomu tak bylo. Ne aby ji zničil, ale kvůli eleganci. Baret se musí navlhčit načež ho tři popadnou a vytáhnou co nejvíc do šířky, aby pak s kruhovou pružinou, která se vstrčí dovnitř, dostal tvar placky. „Placky přímo k pomilování,“ jak říkají děvčata. Hlavně když má roztomilou, pěkně ostříhanou, mrkvově červenou bambuli. Všechna městská děvčata ze všech společenských tříd věří, že sáhnout si na ni, třeba i za cenu hubičky, přináší štěstí.

Strážní důstojník má potíže s dětmi, nedaří se jim u zkoušek. Podle něho za to nemohou děti, je to vina učitelů, kteří se jich při ústních zkouškách schválně ptají na to, co neznají. S dětmi učitelů je to něco jiného: tam panuje protekce, jeden druhému jde na ruku. A já jsem syn učitele.

„Na každého jednou dojde, Charriére. U mě mít protekci nebudeš, s tím nepočítej. Naopak!“

Ten surovec si na mne zalezl. Neustále po mně jede, pronásleduje mě.

Třikrát dokonce uteču na flám jen kvůli tomu. Ale vždycky jen na pět dní a třiadvacet hodin, protože po šesti dnech je z člověka dezertér. Málem jsem se jím stal v Nice. Strávil jsem noc s jedním čertovským děvčetem a probudil se pozdě. Ještě hodinu a jsem dezertér. V tu ránu se obleču a letím ven, abych splašil nějakého strážníka, který by mě zatkl. Sotva jednoho zahlédnu, hrnu se k němu a žádám o zatčení. Je to dobrácký, shovívavý pantatík:

„Ale jdi, chlapče! Načpak se hned tolik plašit! Pěkně se vrať na palubu a všechno vysvětli. Každý z nás byl jednou mladý!“

Marně mu říkám, že se ze mě stane do hodiny dezertér, nechce ničemu rozumět. Seberu tedy kámen, otočím se kjedné výloze a řeknu:

„Jestli mě nezatknete, než napočítám do tří, rozbiju tu výlohu!“

„Tenhle klouček je ale zuřivec! Tak jdem na strážnici!“

A kvůli té námořnické čapce, které jsem chtěl dodat zformováním větší elegance, mě tenkrát poslali do trestného tábora v Calvi na Korsice. Nikdo nemohl tušit, že je to první krok ke galejím.

Trestnému táboru se říká „kazajka“. Máme totiž speciální obleky. Každého nováčka uvítá „přijímací komise“, která ho má ohodnotit buď jako správného kazajkáře, nebo chudáka, případně teplouše. Ten roztomilý malý obřad se nazývá „demonstrace“. Člověk se musí postupně bít se dvěma či třemi starými mazáky a tím dokázat, že je muž. Díky tréninku ze střední školy v Crestu to pro mě dopadne celkem dobře. Ve chvíli, kdy má můj druhý soupeř roztržený ret a nos na maděru, mazáci „demonstraci“ ukončí. Ohodnotili mě jako správného kazajkáře.

Kazajka. Pracuju na vinicích jednoho korsického senátora. Od východu do západu slunce, bez oddechu, bez milosti, tvrdým hlavám je potřeba srazit hřebínek. Už nejsme ani námořníci, patříme ke 173. pěšímu pluku v Bastii. Mám to před očima ještě dneska, pevnost v Calvi, náš pětikilometrový pochod s krumpáčem nebo lopatou na rameni až do Calenzany, kde pracujeme, a ostrým krokem návrat zpátky do vězení. Je to nesnesitelné, nelidské. Bouříme se, a protože jsem mezi vůdci, pošlou mě s tuctem dalších do ještě tvrdšího trestného tábora v Corté.

Pevnost na vrcholku hory, dvakrát denně šest set schodů nahoru a dolů k nádraží, kde pracujeme na úpravě sportovního terénu pro místní vojenskou posádku.

Uprostřed toho pekla, toho společenství surovců, dostanu lístek z Toulonu, který mi potají předá jeden civil z Corté: „Miláčku, jestli se chceš z těch galejí dostat, usekni si palec. Podle zákona je ztráta palce, ať už se záprstní kostí nebo ne, důvod k tomu, aby tě přeložili k pomocným službám, ale když dojde k úrazu při výkonu povinnosti, je z toho trvalá nezpůsobílost k vojenské službě čili zproštění. Zákon z roku 1881, výnos z 23. července 1883. Čekám tě.

Clara.“ Adresa: Moulin Rouge, Zvláštní čtvrť, Toulon.

Dlouho jsem to neodkládal. Naším úkolem je vyrvat z hory denně asi dva kubíky země, kterou převážíme na kolečku o padesát metrů dál, a co se nepoužije k vyrovnání terénu, odvezou kamióny pryč. Pracujeme ve dvojicích. Aby mě nenařkli, že jsem se zmrzačil schválně, což by mě stálo pět let kazajky navíc, nesmím si palec useknout ničím ostrým.

Začali jsme s Franquim, mým korsickým parťákem, od úpatí hory a vyhloubili v ní pěknou dutinu. Ještě jedna rána krumpáčem a všechno, co je nahoře, se na mě zřítí. Dohlížející poddůstojníci jsou ostří hoši. Seržant Albertini je nám na dva na tři metry neustále v zádech. Nebude to lehká operace, ale za pokus to stojí, protože když se to povede, Albertini poslouží jako svědek.

Franqui umístil pod drobný převis veliký kámen s pěkně ostrou hranou, položím na něj palec a do pusy si nacpu kapesník, abych ani trochu nevyjekl.

Než uvolníme zemi, která mě zasype, budeme mít tak pět šest vteřin času.

Franqui vezme druhý, asi desetikilový kámen a palec mi rozdrtí. Nemůže to selhat, a i kdyby mi ho neurazil celý, budou mi ho muset amputovat.

Seržant stojí na tři metry od nás, zrovna si oškrabuje hlínu z bot. Franqui popadne kámen, rozmáchne se jím nad hlavou a udeří. Palec je na kaši. Rána se ztratila v lomozu krumpáčů, seržant nic neviděl. Dvakrát kopneme a země se na mě sesype, nechám se pohřbít. Divoký pokřik, volání o pomoc, vyprošťují mě a konečně jsem venku, celý od hlíny a palec na maděru. Taky to proklatě bolí, ale přece jen se zmůžu na pár slov seržantovi:

„Řeknou, že jsem to udělal schválně, uvidíte.“

„Bane, Charriére. Já jsem svědek. Tvrdý jsem, ale spravedlivý. Dosvědčím to, nebojte se.“

Po dvou měsících mě jako penzistu, bez palce pohřbeného v Corté, převezou k 5. toulonskému praporu, odkud mě pak propustí.

Zašel jsem poděkovat Claře do Moulin Rouge. Podle ní se ani nepozná, že mi na levé ruce chybí palec, hladit umím stejně dobře se čtyřmi jako s pěti prsty. To je hlavní věc.

Sbohem, námořnictvo, trestné tábory a všechny ostatní komedie!

„Něco se v tobě změnilo, synku. Nevím, co to je. Doufám, že tě ty měsíce mezi těmi darebáky příliš nepoznamenaly.“

Po propuštění z armády jsem se rychle vrátil k otci a jsem zase v domě svého dětství. Že by se hluboko ve mně opravdu cosi změnilo?

„Nevím, tatínku, nedokážu ti to říct. Stal se ze mě asi větší divoch. Životní pravidla, kterým jsi mě jako dítě učil, už mi tak moc neříkají. Máš nejspíš pravdu, něco se ve mně změnilo. Uvědomuju si to až tady, v tomhle domě, kde jsme bývali s maminkou a sestrami tak šťastni. Už to nenesu tak krutě, že tu s tebou jsem. Asi jsem se zatvrdil.“

„Co hodláš dělat?“

„Co mi radíš?“

„Najít si co nejdřív nějaké místo. Je ti dvacet, dítě.“

Dva konkursy. Jeden k poště v Privas, druhý v Avignonu na místo civilního zaměstnance vojenské správy. Doprovodil mě tam dědeček Thierry.

Ústní zkouška i písemka proběhly dobře, dokonce moc dobře. První možná nejsem, ale mezi deseti nejlepšími určitě. A volných míst je sto deset, máme tedy vyhráno. Souhlasím, nijak mi nevadí řídit se otcovou radou, budu úředníkem. Myslel jsem to tenkrát upřímně, bral jsem to jako povinnost k otci a matce. Mohl to být důstojný, počestný život. Ale když ty řádky dneska píšu, neubráním se otázce, jak dlouho by byl malý Charriére, třebaže syn učitele, zůstal úředníkem s tím vším, co v něm vřelo.

Když se tatínek doví z ranní pošty o výsledku zkoušky, rozhodne se celý šťastný uspořádat na mou počest malou slavnost. Teta Leontina, strýček

Dumarché, dědeček Thierry, babička. Obrovský dort, láhev pravého šampaňského a navíc pozvali na tu slávu dceru jednoho tatínkova kolegy. „Byla by to skvělá žena pro mého synka.“

Poprvé po deseti letech to v domě jiskří radostí. Na chvilku si to zavyčítám, ale potom ten smích, první smích od maminčiny smrti, příjmu. Příjmu, protože jsem se tak rozhodl právě kvůli své matce a otci, chci žít stejně poctivě, jak žili oni.

Budoucnost je zajištěná, žádný strach.

„Už je to jisté, Henri byl u konkursu třetí. Má před sebou krásnou kariéru, a to mu ještě není ani dvacet!“

Procházím se chvilku po zahradě s dívkou, o níž tatínek sní jako o snaše, která by mohla jeho synka udělat šťastným. Je hezká, dobře vychovaná, skoro distingovaná a velice inteligentní. Určitou přitažlivost pro mě má: maminka jí umřela, když se narodila, jsem tedy bohatší na mateřskou lásku než ona.

Inženýr ze mě sice nebude, ale čeká mě dobré postavení.

A za dva měsíce rána jako palicí!

„Vzhledem k tomu, že jste nám nemohl předložit vysvědčení o dobrém chování u námořnictva, s lítostí vám oznamujeme, že vás nemůžeme příjmout.“

To ráno, kdy mi listonoš přinese výzvu k pravidelné půlroční kontrole penzionovaných, není tatínek doma. Od onoho dopisu je smutný málomluvný, všechny jeho iluze se rozpadly. Trápí se.

K čemu tak pokračovat? Rychle kufr a pár svršků, využijme schůze učitelů v Aubenas a zmizme.

Na schodech mě zastihne babička:

„Kam jdeš, Henri?“

„Tam, kde na mě nebudou chtít vysvědčení o dobrém chování u námořnictva. Za jedním známým z trestného tábora v Calvi. Ten ví dávno, že od téhle společnosti, ve kterou jsem ještě pořád jako blbec věřil, se nedá nic čekat, a naučí mě, jak žít mimo ni. Jedu do Paříže, babičko, na Montmartre.“

„Co budeš dělat?“

„Ještě nevím, ale určitě nic dobrého! Sbohem, babičko, pozdravuj a zlíbej za mě tatínka.“

Země se rychle přibližuje, už vidím i všechna okna domů. Po dlouhé, velice dlouhé cestě se k ní dnes vracím, abych se setkal se svou rodinou, kterou jsem neviděl dvacet sedm let.

Jací jsou? Víc než dvacet let se snažili na mě zapomenout. Byl jsem pro ně mrtvý, pro jejich děti jsem nikdy neexistoval, nikdy nevyslovili mé jméno.

Nebo možná tu a tam, když byli sami, možná v hovoru s tatínkem. Teprve v posledních pěti letech museli kvůli svým dětem vytvořit postavu strejdy

Henriho, který žije ve Venezuele.

Ano, udělali jistě všechno, aby svého bratra, synovce, strýce svých dětí vymazali ze seznamu lidí, které máme rádi. Teď už si pět let píšeme. Jejich dopisy jsou milé, plné vřelých slov. Ale je tu přece jen minulost, společnost, v níž žijí. Dopisy jsou hezká, výborná věc, ale nebojí se oni sami lidských řečí, nemají přece jen určitou obavu ze setkání s bratrem, uprchlým galejníkem, který si s nimi dal ve Španělsku schůzku?

Kéž by nepřijeli jenom z povinnosti, kéž by za mnou přispěchali se srdcem plným upřímných a dobrých pocitů!

A kdyby jen věděli…

Kdyby v tuhle chvíli, kdy se tak pomalinku přibližuje břeh, který se před dvaceti sedmi lety tak rychle vzdaloval, kdyby v tuhle chvíli věděli, že jsem celých těch třináct let na galejích byl neustále s nimi!

Kdyby mé sestry mohly vidět všechny ty filmy, jež se mi o našem dětství promítaly v hlavě v kobkách, celách, zvířecích klecích věznice!

Kdyby věděly, že jsem byl živ jen jimi, že mi všechny ty bytosti tvořící naši rodinu dodávaly sílu překonat nepřekonatelné, najít klid uprostřed beznaděje, zapomenout, že jsem vězeň, přemoci touhu po sebevraždě, kdyby věděly, že každý měsíc, den, hodina, minuta i vteřina v těch letech naprosté samoty, naprostého mlčení byly až po okraj naplněné vzpomínkami na každou sebemenší příhodu našeho nádherného dětství!

Břeh se blíží stále víc, vidíme Barcelonu, míříme do jejího přístavu. Siréna houká húú, húú. A já mám bláznivou chuť přiložit k ústům dlaně stočené do kornoutu a plný radosti ze života vykřiknout: „Hej, vy tam, už jedu! Honem poběžte! Tak jsem to vykřikoval v dětství na lukách ve Fabras, když jsem našel velké kolo fialek. „Všechno moje!“ volala vždycky Yvonne a kreslila prstem pomyslný kruh, aby bylo jasné, že všechny fialky, které jsou uvnitř, patří jí. „A já mám tenhle kousek,“ řekla Nene, velkodušná jako vždycky. Já si žádné zvláštní místo nevyznačoval, ale bez ohledu na jejich vlastnictví jsem se honem vrhl na fialky, abych jich natrhal co nejvíc.

„Co tu děláš, miláčku? Už tě hledám celou hodinu! Dokonce i dole ve voze.“

Aniž vstanu ze židle, vezmu Ritu kolem pasu a ona se skloní a lehce mě políbí na tvář. Teprve v tu chvíli si uvědomím, že i já, zatímco s mnoha otázkami jedu vstříc svým blízkým, mám svou rodinu, tu, která je zde se mnou rodinu, kterou jsem založil já sám a která mě přivedla až sem. A v údivu nad tím, jaké zázraky dokáže opravdová láska, řeknu:

„Díval jsem se, miláčku, jak se přibližuje země, kde mám své mrtvé i ty, kteří žijí, a vzpomínal na minulost.“

Barcelona, na nábřeží už se blyští naše auto a my, nedočkaví, abychom už ujížděli prosluněnou krajinou k francouzským hranicím, narovnáme všechna zavazadla do kufru a bez noclehu projedeme velkoměstem. Ale po dvou hodinách jsem tak rozrušený, že už nedokážu řídit a musím na chvíli zastavit při kraji silnice.

Vystoupím, oči oslněné pohledem na krajinu, na zoraná pole, obrovské platany, zachvívající se rákosí, na střechy statků a domků, některé doškové, jiné z červených tašek, na topoly zpívající ve větru, louky, na nichž se soustředila všechna zeleň, na pasoucí se krávy, jejichž zvonce cinkají na vinice ach, ty vinice tak plné hroznů, že je listí nedokáže zakrýt. Ten kousek

Katalánska je přesně jako zahrady Francie, to všechno znám, odjakživa, od narození, jsou to stejné barvy stejná vegetace, stejná pole jako ta, mezi nimiž jsem se procházíval ruku v dědečkově dlani, stejná oraniště, po jakých jsem nosíval tatínkovu brašnu při honech, kdy jsme pobízeli naši fenu Claru, aby vyplašila králíka nebo hejno koroptví. I ty závory kolem jednotlivých pozemků jsou stejné jako u nás! A drobné zavlažovací stružky, jimiž protéká voda tu a tam přehrazená prkýnkem, aby zamířila v tu či onu stranu pozemku, nemusím jít ani blíž, abych věděl, že jsou tam žáby, kterých bych si mohl nachytat na drát s udičkou a na kousek červené látky, kolik bych si přál, zrovna tak jako kdysi.

Úplně zapomenu, že je ta nesmírná rovina ve Španělsku, tak přesně se podobá údolím kolem Ardéche nebo Rhóny.

A celá ta zapomenutá příroda, tak jiná než ony nejrůznější scenérie, v nichž jsem žil a které jsem měl možnost obdivovat sedmadvacet let, ty nedohledné řady pozemků upravených jako farářské či učitelské zahrady, celá ta příroda se mě zmocní, jako když matka tiskne na srdce syna. A není ostatně divu, nejsem snad syn téhle země?

A pak se tam na silnici mezi Barcelonou a Figueras rozvzlykám. Uklidním se až po dlouhé chvíli, když mě Rita zlehka, zlehoučka pohladí rukou po šíji a řekne: „Poděkujme Bohu, že nás přivedl až sem, tak blizoučko k tvé Francii, do míst, kde se za dva za tři dny setkáme s tvou rodinou.“

Zastavíme u hotelu stojícího nejblíž francouzské hranici. Rita odjede druhý den vlakem do Saint Péray pro tetu Ju. Já zatím najmu nějakou vilu. Byl bych jel rád sám, ale pro francouzskou policii jsem pořád uprchlík z Guayany.

Objevil jsem krásnou vilu v Rosas, na kraji pláže.

Už jen pár minut strpení, Moty, a z vlaku vystoupí žena, která milovala tvého otce, žena, která ve svém domově dokázala udržet památku i ducha tvé matky, žena, která ti psala krásné dopisy, jež v tobě oživovaly vzpomínku na všechny, kteří tě milovali a které jsi tolik miloval ty.

První vystoupí Rita. S pozorností hodnou dcery pomáhá sestoupit na nástupiště statné, dobrácké ženě venkovského vzhledu. Nějaký galantní pán jim pak podá zavazadlo.

A už mě objímají dvě silné paže, už mě dvě silné paže tisknou na srdce a zaplavují mě životním teplem a tisícem věcí, které nelze slovy vyjádřit.

Říkají mi: „Konečně! Tvůj tatínek sice navždy odešel, maminka tě opustila před devětatřiceti lety, ale někdo od nich po sedmadvaceti letech převzal štafetu, jsem to já a jsem tu za ně za oba. Nesu je v sobě, víš, a neobjimají tě teď jenom moje paže, nejsou jenom dvě, ale je jich šest, vraceji se ti navždycky a říkají ti, chlapče, že jsme tě nikdy nepřestali mít rádi. Čas tvůj obraz nikdy ani trošku nesetřel, nikdy jsme nevěřili, že jsi vinen, nikdy jsme nevymazali tvé jméno ze seznamu těch, kdo nám byli drazí. A hlavně, Riri, ty náš ztracený a navrátilý synu, a hlavně neříkej, ani šeptem, ani v myšlenkách, že bys nás měl prosit za odpuštění, protože my už ti dávno odpustili.“

Jednou rukou držím kolem pasu Ritu, druhou tetu Ju, svou druhou matku, a pak vyjdeme z nádraží a docela zapomeneme, že zavazadla následují své vlastníky, jenom když je někdo nese.

A teta Ju mladicky vykřikuje nadšením, jaké mají její děti přepychové auto, a pak zase údivem, že se zavazadla v tak výjimečně dojemných chvílích neúčastní zázraku a neběží za svými radostí poblázněnými majiteli po vlastních nožičkách. Pak mě sice vybídne, abych pro to zatracené bezduché zavazadlo došel, ale zároveň si se svým chlapcem pořád povídá a zavazadlo, pro něž si pořád nikdo nejde, jí na srdci vůbec neleží, jako by si říkala: „Na mou duši jestli ses ztratilo navždycky, o moc jsme nepřišli, tak vzácné mi nejsi, abych se kvůli tobě připravila o několik minut se svým nalezeným dítětem.“

Rita s tetou Ju přijely v jedenáct dopoledne a jsou tři ráno, když si teta Ju, zmožená cestou, věkem, dojmy, šestnácti hodinami nepřetržitého vzpomínání, konečně položí v pokoji, kam jsem ji zašel políbit, hlavu na mé rameno a s dětským výrazem na tváři usne.

Úplně rozlámaný, vysílený, zchvácený, z posledních sil jsem padl na postel a v tu ránu spal. Výbuch příliš velkého štěstí může být stejně ničivý jako to největší neštěstí.

Obě ženy vstaly přede mnou a vytrhly mě z hlubokého spánku zvěstováním, že je jedenáct dopoledne, sluníčko svítí, nebe je modré, písek teplý, káva a chlebíčky už na mě čekají a musím se honem nasnídat, abychom vyrazili k hranicím, kam má ve dvě přijet sestra, její muž a potomstvo. „Radši ať jsme tam dřív,“ řekla teta Ju, „budou pospíchat, aby vás už popadli do náručí.

A tvůj švagr bude muset autem uhánět, nebo by ho zpucovali.“

Zaparkoval jsem lincolna hned vedle španělské celnice a policejní hlídky.

Už jsou tady!

Přicházejí pěšky, utíkají, švagra s jeho déeskou nechali ve frontě u francouzské celnice.

První ke mně běží s rozpřaženou náručí sestra Helena. Proběhne po onom malém kousku země nikoho mezi jednou a druhou celnicí, mezi Francií a Španělskem. Jdu jí vstříc, nitro sevřené pohnutím. Na tři metry od sebe zůstaneme stát a zahledíme se jeden druhému do očí. Ano, je to ona, je to

Nene mého dětství, ano, je to on, Riri, můj bratříček, říkáme si očima zastřenýma slzami. A pak si padneme do náruče. Podivná věc. Ta padesátiletá sestra pro mě zůstala někdejší sestřičkou. Nevidím její zestárlou tvář, nevidím nic, jen to, že má pohled pořád stejně vřelý a že se její rysy pro mne nezměnily.

Držíme se v náručí tak dlouho, že zapomeneme na všechny ostatní. Rita už políbila všechny děti. Zaslechnu, jak jedno z nich řekne: „Ty jsi krásná, teto!“

Otočím se, pustím svou Nenu a postrčím jí do náruče Ritu se slovy: „Měj ji hodně ráda, to ona mě přivedla až k vám.“

Mé tři neteře jsou rozkošné, švagr v plné formě a skutečně dojatý, že se se mnou shledává. Chybí jen nejstarší Jakub, který narukoval do Alžíru.

A vyrazíme do Rosas. Já s lincolnem první, sestřičku vedle sebe.

Na ten první oběd kolem kulatého stolu nikdy nezapomenu. Nohy se mi pod ubrusem chvílemi tak třesou, že si je musím přidržovat rukama.

Devatenáct set dvacet devět, devatenáct set padesát šest. Z jejich i z mé strany se událo tolik věcí. Jak dlouhá to byla cesta jaký zápas, kolik překážek bylo nutno překonat, abychom dospěli až sem! Během jídla o galejích nemluvím. Jen se svého švagra zeptám, jak moc nepříjemností a trápení jim mé odsouzení přineslo. Laskavě mě uklidňuje, ale lze si domyslet, že i oni si dost vytrpěli za to, že měli bratra či švagra v kriminále: „Nikdy jsme o tobě nepochybovali a věř, i kdybys byl vinen, byli bychom tě litovali, ale nezavrhli.“

Ne, o galejích ani o svém procesu nevyprávím. Můj život pro ně a upřímně věřím, že i pro mě, začíná dnem, kdy jsem v sobě Ritinou zásluhou pohřbil starého člověka, dobrodruha, a vzkřísil Henriho Charriéra, malého Riri, syna učitelů z Ardéche.

Můj domov se rozrostl, mám zase rodinu. Neteře jsou celé okouzlené, že jim náhle spadl z nebe strejda s báječnou americkou károu, který vypráví o Indiánech a spoustě jiných věcí ze svého života v Jižní Americe. Pravý strýček z Ameriky. Zbožňují mě a já je taky.

Ten srpen na písečných plážích v Rosas uběhl až příliš rychle. Když má sestra svolávala svoje mláďata, nacházel jsem v jejích gestech maminku. Ve všem tom halasu, bezdůvodném smíchu, výbuších radosti jsem opět nacházel své dětství, své mládí na pláži v Palavas, kam jsme jezdívali s rodiči.

Měsíc, třicet dní, jaká dlouhá doba pro člověka, který je v cele jen sám se sebou, ale jak krátká, když je opět mezi svými! Jsem štěstím doslova opilý.

Nejenže mám svou sestru, švagra, ale objevil jsem navíc další bytosti, které mohu milovat, své neteře, včera ještě neznámé a dneska skoro mé dcery.

Jsem na pláži s Ritou, která jen září, že mně vidí tak šťastného. Je to pro ni triumf, nejkrásnější dar, jaký mohla přinést jim i mně: svést nás konečně dohromady, aniž se musím bát francouzské policie. Zpola ležím, je už hodně pozdě, možná půlnoc. Rita leží také na písku, hlavu na mých stehnech, a já ji hladím po vlasech:

„Zítra budou všichni pryč. Ano, uběhlo to hrozně rychle, ale bylo to nádherné! Já vím, miláčku, člověk nesmí chtít moc, ale víš, je mi přece jenom smutno, že se s nimi musím rozloučit. Bůhví, kdy se zase uvidíme, taková dlouhá cesta stojí tolik peněz!“

„Důvěřuj v budoucnost, určitě se s nimi jednoho dne zase sejdeme.“

Doprovodili jsme je na hranice. Odvezli i tetu Ju. Asi sto metrů od hranic jsme se rozloučili. Bez pláče, protože jsem jim řekl, že se určitě zase sejdeme: a nejen na měsíc, ale na celé dva měsíce prázdnin.

„Doopravdy, strýčku?“

„Určitě, miláčkové, určitě a na beton.“

Černá déeska pomalu odjíždí. Stojím na silnici. Rita opřená o mou paži.

Všechny tváře hledí k nám, máváme jim, dokud se na ně nenalepí další vůz přijíždějící k francouzské celnici.

Na shledanou, vy všichni! Bůhví, zdali se ještě kdy uvidíme.

Za týden přistane na letišti v Barceloně má druhá sestra. Sama, rodinu s sebou vzít nemohla. Když vystupuje z letadla, okamžitě ji ve skupině víc než čtyřiceti pasažérů poznám, ona také ani nezaváhá a zamíří od celnice rovnou ke mně.

Celé tři dny a tři noci - abychom neztratili nic z té krátké doby, kterou s námi mohla pobýt - celé tři dny a skoro celé tři noci jsme jen vzpomínali.

S Ritou v sobě našly okamžitě zalíbení, a tak jsme se mohli jeden druhému vyzpovídat, ona z celého svého života, já z toho, co se dalo říci.

Jedno kolo pro mě, prokurátore, pro mě, francouzští porotci, kteří jste s takovým sebeuspokojením přijali slovo „doživotí“, to slovo, které padlo zásluhou vašeho navýsost uváženého, navýsost prozíravého, navýsost poctivého, navýsost spravedlivého výroku! Ani jedni, ani druzí jste netušili, že přijde den, pravda, za hodně dlouho, ale přece jen přijde, a ten člověk, kterého jste poslali pod „suchou gilotinu“, bude stát na sto metrů od francouzské hranice a shledá se tu se svou rodinou.

A neschovává se tu za křovím, neotáčí hlavu, zdali ho někdo nesleduje, nepřišel prosit svou rodinu o podporu nebo o pomoc, nestojí tu jako poražený, jako štvanec žebrající o drobečky lásky, ne, stojí tu jako přemožitel, který zvítězil nad vaším nelidským a nespravedlivým výrokem, který zvítězil nad sebou samým, protože zmoudřel a přijal víceméně stejný život, jakým žijí všichni ostatní, který zvítězil a uspěl v životě před očima všech, a aby to všichni dobře viděli, přijel sem v tom nejkrásnějším, nejprocovštějším, nejnabubřelejším auťáku na světě.

Za dva dny pak přijede z Tangeru Ritina matka. Hladí mě svýma měkkýma, jemnýma rukama po obou tvářích, neustále mě líbá a říká: „Jsem šťastná, můj synu, že máš Ritu rád a že ona má ráda tebe.“ Z její tváře pod aureolou bílých vlasů vyzařuje poklidná krása plná něhy, jejíž odlesk jsem vždycky nacházel v Ritě.

Zůstali jsme ve Španělsku velice dlouho, štěstím jsme ani nevnímali, že dny běží. Lodí se vrátit nemůžeme, doma čeká podnik a šestnáct dní je příliš dlouhá doba, vrátíme se tedy letadlem (lincolna naloží později).

Ale přece jen se ještě trochu projedeme po Španělsku a v Granadě, uprostřed visutých zahrad, onoho zázraku arabské civilizace, čtu při úpatí věže

„Mirador“ do kamene vyrytá slova básníka:

Dale limosna, mujer, que no hay en la vida nada comme la pena de ser ciego en Granada, což znamená: „Dej mu almužnu, ženo, neboť není v životě nic smutnějšího, než být slepý v Granadě.“

A přece je něco horšího než být slepý v Granadě, a sice mít čtyřiadvacet let, být mladý, plný zdraví, důvěry v život, neukázněný budiž, dokonce ne zrovna poctivý, ale rozhodně ne vrah, a být odsouzen na ,doživotí za zločin někoho jiného: znamená to navždy a bez odvolání zmizet ze světa, morálně i fyzicky se zaživa rozložit a nemít ani jednu stotisícinu, milióntinu naděje, že se vaše hlava jednou zvedne a zase z vás bude člověk.

Kolik lidí drcených a postupně zničených nemilosrdnou spravedlností a nelidským trestním systémem by bylo dalo přednost tomu, být slepými v Granadě! Já jsem jeden z nich.

14 NOČNÍ BARY REVOLUCE

Letadlo, do něhož jsme v Madridu nasedli, měkce přistálo na caracaském letišti Maiquetia. Čekají tu na nás přátelé, dcera. Za dvacet minut jsme doma.

Psi nás nadšeně vítají, naše dobrá Indiánka, člen rodiny, se neustále vyptává:

„Jakpak se daří Henriho rodině, seňora? A co Ritina „mama“, jak ti připadala, Henri? Má vás tam rádo tolik lidí, až jsem se bála, že se nevrátíte.

Vzdejme Bohu díky, že jste tady celí.“

Ano, jsme tu díkybohu „celí“, jak říká Maria. A víc než celí, protože obnovená shoda mezi mnou a našimi blízkými má pro mě velký význam. Jejich důvěru nemohu zradit, v budoucnu už se v žádném případě nedopustím ničeho špatného. Za žádnou cenu.

Boj za život pokračuje. Prodáváme restauraci, už mě ty věčné bifteky se smaženými brambůrkami, kachny na pomerančích, kohouti na víně začínají otravovat. Koupíme si noční podnik, Caty bar.

Noční bary navštěvují v Caracasu jen muži, protože děvčata jsou přímo na místě, dělají mužům společnost, hovoří a hlavně naslouchají, popíjejí s nimi, a nejsou-li dost žízniví, trochu jim pomohou… Je to úplně jiný život než ve dne, velice intenzivní, neklidný, ale noc co noc při něm člověk objevuje něco nového a zajímavého: druhé já svých zákazníků.

Uchylují se sem na noc senátoři, poslanci, bankéři, advokáti, důstojníci, vysocí úředníci, aby tu ventilovali přebytek páry nahromaděné během dne, kdy se při svých různých činnostech museli držet na uzdě a poskytovat obraz příkladného života a bezvadného chování. V Caty baru se každý ukáže ve vší upřímnosti. Je to jako výbuch, osvobozující výkřik lidí určité sociální vrstvy, kteří mají po krk konvencí a ohledů na lidské řeči a shazují tu ze sebe všechno společenské pokrytectví, všechny obchodní či rodinné starosti. Na pár hodin tady bez výjimky každý omládne. Alkohol jim pomáhá zbavit se společenských pout a svobodně si žít, křičet, diskutovat, hrát si na donchuány před těmi nejkrásnějšími děvčaty z baru. Dál to u nás nikdy nezajde, Rita vede bar velice přísně a v pracovní době nesmí žádná žena ven. Pro muže je potěšením už to, že jsou tady, že jim s úsměvem naslouchají, když hovoří o sobě (což každý muž miluje), a zaplňují ty hodiny osvobození jen svou krásou a svým mládím.

Kolik takových mužů jsem tu viděl, když je osamělé (protože děvčata vyklouzla jiným východem), a přece spokojené a potěšené překvapilo svítání.

Vyprovázel jsem je vždycky k vozu, byl mezi nimi i jeden významný obchodník, náš věrný host, zasedající nicméně každé ráno přesně v devět za pracovní stůl. Často mi položil ruku na rameno, druhou paží se rozmáchl ke caracaským horám, jejichž obrysy už se jasně rýsovaly v přicházejícím dni, a řekl:

„Noc skončila, Enrique, za chvilku vyjde nad Avilou slunce. Pro dnešek je konec, žádná naděje pokračovat někde jinde, všude už je zavřeno, s denním světlem se zas věcem vrátí jejich skutečná tvář a nám naše povinnosti. Čeká mě práce, kancelář, život, každodenní otročina, bylo by to vůbec bez těch nocí k vydržení? Ale noc je pryč, Enrique, ženy se vytratily domů a my tu zůstali sami jako dva staří pitomci.“

Ale byť i dobře věděli, že jejich krásný noční sen s ránem bez milosti zmizí a po hezkých chvílích se dostaví trpké vystřízlivění, přicházeli vždycky znova.

Sedávám někdy s nimi a často zažiju nezapomenutelné chvíle, naprosto odlišné od normálního, každodenního běhu života.

Brzo mám další podnik, Madrigal, a potom třetí, Normandy. S Gonzálo

Durandem, zapáleným obhájcem zájmů těch, kdo vlastní noční kluby, bary a restaurace, vytvoříme v okrscích Federal a Miranda sdružení na ochranu podniků tohoto druhu. Za čas mě jmenují předsedou a snažíme se bránit členy sdružení proti zvůli jistých úředníků, jak nejlíp dovedeme.

Jak už mívám odjakživa ztřeštěné nápady, přeměním Madrigal v ruskou krčmu, kterou nazvu Ninočka, a pro zdůraznění folklóru vystrojím jednoho

Španěla z Kanárských ostrovů do kozáckého obleku a posadím ho na koně, dost už starého, a tedy celkem klidného. Fungují pak oba společně před krčmou coby vrátní. Jenže kozák se tu za svých sto sous na hodinu otravuje a zákazníci mu nabízejí pití a nezapomínají při tom, což není zrovna nejrozumnější, ani na koně. Samosebou že si nepřihýbá whisky, ale cukr namočený v alkoholu, obzvlášť v kmínce, přímo zbožňuje. Nakonec je herka opilá a kozák nalitý jak puma, takže se nezřídka stane, že oba portýři vyrazí jako splašení po avenue Miranda, velké třídě s neméně velkým provozem, kde stojí má krčma. Výsledek je jasný: skřípění brzd po asfaltu, auta do sebe narážejí, šoféři hulákají, otvírají se okna a létají nadávky, co je to teď každou noc za brajgl. Musí se pak, pravda, urovnávat různé nepříjemnosti, ale taky se dost bavíme.

K dovršení všeho mám hudebníka, sice jen jednoho, ale ne zrovna obyčejného. Je to Němec Kurt Lowendal, varhaník s boxerskýma rukama, který hraje čaču s takovým zápalem, že roztřese dům zvukovými vlnami svých varhan až do devátého poschodí. Nechci tomu věřit, ale správcová a domácí mě jeden večer vezmou s sebou, abych se sám přesvědčil. Není to přehnané.

Můj druhý podnik, Normandy, leží doopravdy v podařeném místě, přímo naproti státní bezpečnosti. Na jedné straně hrůza, krutost, na druhé radost ze života. Pro jednou jsem na té dobré straně. Což mi nicméně nebrání komplikovat si život, podjal jsem se něčeho, co mě může vůbec nejvíc ohrozit: prostředkuju tajnou poštu vězňům, jak politickým, tak normálním.

Rok 1958. Ve Venezuele se to už několik měsíců vážně houpe. Jimenezova diktatura je otřesena. Už se od ní odtahují privilegované třídy, podporuje ji jen armáda a strašlivá politická policie, Seguridad Nacional, která stále více zatýká nespokojence. Tři nejvýznamnější venezuelští političtí vůdcové, všichni v emigraci, připravili zatím v New Yorku plán na převzetí moci. Jsou to

Rafael Caldera, Jovito Vilalba a jeden výjimečný člověk, Romulo Betancourt.

Vůdce komunistické strany Machado přizván nebyl. Nicméně i komunisté v tom nechali životy.

Prvního ledna se jeden generál letectva, Castro Leon, pokusí vyvolat vzpouru a skupinka letců shodí na Caracas a hlavně na Jimenezův palác několik bomb. Operace ztroskotá a Castro Leon uprchne do Kolumbie.

Ale třiadvacátého ledna ve dvě ráno přeletí nad Caracasem letadlo. Je to

Jimenez, utíká i s rodinou, nejbližšími spolupracovníky a částí svého jmění.

Vzal s sebou jak v lidech, tak ve jmění takové hodnoty, že Venezuelci letadlo překřtili na „zlaté tele“. Jimenez ví, že prohrál, že ho armáda opouští. Nechají ho odejít po deseti letech diktatury. Další diktátor, generál Trujillo z ostrova

Saint Domingue, kam letadlo rovnou zamířilo, svého kolegu jistě s potěšením přijal.

Caracas se probudí v čele s vládní juntou. Kormidlo bárky opuštěné kapitánem i posádkou převezme admirál Wolfgang Larrazabal. Vypukne revoluce.

Významnou roli v ní hraje jistý mladík jménem Fabricio Ojeda, člověk, který se mohl časem snadno dostat nahoru a nadělat jmění, ale nepodlehl svodu a stal se z něho jeden z nejpoctivějších partyzánů. Nakonec „spáchal sebevraždu“ v policejní cele. Znal jsem ho a tuto poctu mu tady chci vzdát.

Jednou mu možná postaví pomník.

Skoro tři týdny se v ulicích neukázal ani jediný policista. Docházelo samosebou k různým krádežím a násilnostem, ale většinou se útočilo jen na „pérezjimenisty“. Byl to výbuch, kterým se lidé po deseti letech zbavili náhubku.

Vrhli se také na sídlo Seguridad National naproti Normandy a skoro všichni zdejší policisté byli zabiti.

A já bóhem tří dnů, jež následovaly po Jimenezově odchodu, málem přišel o všecko, čeho jsme společně s Ritou svou usilovnou prací za dlouhých dvanáct let dosáhli.

Z několika míst mi telefonují, že všechny bary, všechny noční kluby, luxusní restaurace, všechna místa, kde se scházeli prominentní, „pérezjimenisté“, přepadají a drancují. Pro ty, kdo v podniku nebydlí, to není ještě tak hrozné.

My však bydlíme přímo nad Caty barem, v malém domku na konci slepé uličky, bar je v přízemí, byt situován nad ním a nahoře je plochá terasová střecha v arabském stylu.

Jsem rozhodnutý svůj dům, svůj podnik i své blízké bránit. Připravím si dvacet lahví s benzínem a uchystám pořádné výbušné koktejly. Srovnám je pěkně na střeše do řady. Rita mě nechce opustit, stojí vedle mne, zapalovač v ruce. Už jsou tady.

Blíží se skupina lidí, víc než sto, hodlají drancovat. Ulička je slepá, když už do ní vešli, míří jedině ke Caty Baru.

Jak k nám přicházejí blíž, rozeznávám v jejich křiku věty: „Tohle bylo hnízdo pérezjimenistů! Vymlátit!“ Dají se do běhu, šermují železnými tyčemi a lopatami. Rozškrtnu zapalovač.

Ale najednou se rozvášněný dav zarazí. Zastavili ho čtyři muži, kteří vyšli proti němu s rozpjatými pažemi. Slyším je, jak říkají:

„My jsme taky obyčejní pracující, taky revolucionáři. Známe ty lidi už léta.

Šéf Enrique je Francouz, přítel lidu, mockrát nám to dokázal. Tady nemáte co dělat, odejděte!“

Pak se s nimi dali do diskuse a už mírnějším tónem jim vysvětlují, proč nás brání. Trvá to dobře dvacet minut. Nehýbáme se s Ritou ze střechy, zapalovač připravený. Nakonec skupina zanechá výhrůžných gest a dá se na odchod, zřejmě se těmi čtyřmi statečnými, muži dali přesvědčit, že nás mají nechat na pokoji.

Uf! Znova jsme se narodili, ostatně někteří z nich taky. Podruhé už se tu nikdo z nich neobjevil.

Ti čtyři muži z lidu, kteří se nás ujali, byli zaměstnanci caracaských

Vodních služeb. Vjezd ke garážím Vodních služeb, jímž projížděly cisternové vozy dovážející vodu do míst, kde z nějakých důvodú netekla, byl totiž přímo vedle Caty baru, na konci slepé uličky, která tam tvořila jakési náměstíčko.

Tamější zaměstnanci byli samozřejmě většinou levičáci. Leckdy jsme jim nabídli něco k jídlu, nebo jsme od nich nevzali peníze, když si přišli pro láhev cocacoly. Zkrátka jsme žili jako dobří sousedé a oni věděli, že si jich vážíme stejně jako jiných zákazníků. Za diktatury o politice skoro nikdy nemluvili, ale když se občas některý z nich trochu namázl, stalo se, že mu uklouzla neopatrná slova, která někdo zaslechl a udal. Koukalo z toho pak vězení nebo ztráta místa.

Ritě nebo mně se leckdy povedlo získat přímluvu některého našeho známého, takže byli propuštěni na svobodu nebo přijati zpět do místa. Mnozí z poslanců, senátorů a vojenských šarží režimu byli ostatně velice lidští a ochotní pomoci. Zřídkakdy se stalo, že by některý z nich službu odmítl.

Ten den nám zaměstnanci Vodních služeb s velkou dávkou statečnosti

(legrace to doopravdy nebyla) splatili své dluhy. Podobný zázrak se kupodivu opakoval i s našimi dvěma dalšími podniky. V Ninočce ani jediné rozbité okno. A v Normandy, přímo naproti strašné Seguridad Nacional, kde bylo za revoluce nejvíc horko, kde se střílelo do všech stran, kde revolucionáři pálili a drancovali nalevo napravo všechny podniky po celé avenue Mexiko, v Normandy taky naprosto nic rozbitého ani ukradeného. Jakým tajemným řízením osudu? To nevím, nikdy jsem to nezjistil.

Za Péreze Jimeneze se dbalo především na tvrdou disciplínu, práci a veřejný pořádek. Deset let nikdo nevěděl, co je to diskuse, všichni jen poslouchali.

Tisk byl umlčen.

Za námořníka Lanazabala kdekdo tančí, zpívá, dělá si, co chce, hlásá a píše všechno možné, co jen může vyjít z hlav intelektuálských politiků a demagogů načisto opilých radostí, že se mohou svobodně a zplna hrdla vyžvanit. Je to všechno docela sympatické, zase dýcháme.

Námořník je ke všemu duchem básník, umělec, a proto citlivý k bídě a těžkému postavení tisíců lidí, kteří se po pádu diktátora začali postupně valit do

Caracasu z celé Venezuely. Vymyslí Plán záchrany, v jehož rámci jsou nešťastníkům rozdělovány milióny ze státního pokladu.

Slíbil volby. Jakožto člověk nanejvýš počestný je doopravdy připraví, a to tak poctivě, že sice v Caracasu vyhraje, ale celkově zvítězí Betancourt.

Situace, před kterou se ocitne, je složitá. Není dne, aby se nechystal nějaký komplot, není dne, aby nemusel svést bitvu s reakcí.

Koupil jsem v Sabana Grande největší caracaskou kavárnu, Grand Café, pro víc než čtyři sta hostů. Právě sem mě v roce 1931 na chodbě věznice La

Santé pozval na schůzku Julot Huignard, ten chlapík s kladivem z Lévyho klenotnictví. „Žádný strach, Moty, sejdeme v caracaském Grand Café!“ Já na schůzku přišel. Sice po dvaceti osmi letech, pravda, ale jsem tady. Dokonce jako majitel, ale není tady Huignard.

Mně se tedy, zdá se, daří. Ale Betancourt to v současné politické situaci nemá nijak lehké. Ovzduší mladičké demokracie, sotva zkoušející první krůčky, právě rozvířil obludný, zbabělý atentát.

Cestou na jakýsi slavnostní ceremoniál vybuchlo vedle Betancourtova prezidentského vozu auto plné trhavin, řízené na dálku diktátorem Trujillem z ostrova Saint Domingue. Velitel Vojenského ústavu zabit, šofér těžce raněn, generál Lopez Henriquez a jeho žena strašlivě popáleni a prezidentovi to sežehlo skoro na uhel obě předloktí. S ovázanýma rukama promluvil druhý den k venezuelskému lidu. Vypadalo to tak neuvěřitelně, že se dokonce tu a tam tvrdilo, že to hovořil dvojník.

Samozřejmě, že v takové atmosféře začne nakonec podléhat politickým vášním celá ta bohy požehnaná země. Podlehne každý, nebo skoro každý, poldy se to všude jenom hemží, rodí se nová, dosud neznámá rasa. Mnozí úředníci zneužívají své politické příslušnosti, začínají se ozývat strašlivá slova: „My poroučíme.“

Přicházejí mě otravovat představitelé nejrůznějších institucí. Objevují se inspektoři všeho druhu, přes likéry, přes městské taxy, přes to a ono. Většinou nemají ani patřičnou průpravu a zastávají svůj úřad jen proto, že patří k určité politické straně.

Na úřadech je ke všemu známa moje minulost, a protože kavárnou projdou různí maníci, s nimiž sice nemám nic společného, ale jsem s nimi i při svém počestném životě přece jenom ve styku, a taky proto, že tu jsem jako uprchlík, jehož trest není ještě ve Francii promlčen, poldové mé minulosti využijí a začnou mě v jistém smyslu vydírat. Vytáhnou například znova na světlo dva roky starou vraždu jednoho Francouze, při níž se nikdy nenašel viník. Vím něco?

Nevím? Když se uváží má situace, nebylo by náhodou v mém zájmu něco přece jenom vědět?

Začíná se to zkrátka vyvíjet moc pěkně! Brzo mám těch vypečených ptáčků plné zuby! Prozatím se ještě nic hrozného neděje, ale bude-li to pokračovat a opravdu mě naštvou, kdoví, co z toho může za rok nebo dva vzejít! Ne, v téhle zemi, která mi dala možnost stát se zase svobodným člověkem, vytvořit si domov, v téhle zemi žádný rachot nespustím!

A tak se dlouho nerozmýšlím, prodám Grand Café i ostatní podniky a odjedeme s Ritou do Španělska. Snad si tam dokážu zvyknout a nějak se tam zavést.

Ale usadit jsem se tam nedokázal. Evropské země jsou opravdu až příliš spořádané. Když jsem v Madridu konečně získal třináct povolení k tomu, abych si mohl otevřít podnik, s úsměvem mi řekli, že potřebuju čtrnácté. To už na mě bylo moc. Předtím jsme sice všechno prodali, protože však i Rita viděla, že bez Venezuely doslova nedokážu žít, že mi dokonce chybí i ti otravové, co mi tam nedali pokoj, v zájmu našeho štěstí sama chtěla, abychom se vrátili.

15 CAMARONY MĚĎ

Zase Caracas. Píše se rok 1961, od El Dorada uplynulo šestnáct let. Jsme naprosto šťastní, radujeme se ze života, žádné velké starosti nás netrápí. Sejít se ve Španělsku opět s rodinou se mi nepovedlo, ale pravidelně si píšeme, takže neustále víme, jak kdo z nás žije.

Noční život v Caracasu se velice změnil. A koupit podnik tak prosperující, krásný a velký, jako byla restaurace Grand Café, kterou jsem prodal, je především nad naše možnosti, a nelze ho ani najít a tím míň vybudovat. Ke všemu existuje směšný zákon, podle něhož víceméně každý majitel baru narušuje veřejnou morálku, protože prodává lihoviny, čehož někteří úředníci využívají k všemožnému šikanování a vydírání a já už se do ničeho podobného nechci znova dostat.

Ale něco dělat musím. Nakonec cosi objevím, není to sice zrovna diamantový důl, ale důl to je, a to na veliké krevety camarony a ještě větší nazývané langostiny, a je to zase v Maracaibu.

Usadíme se v pěkném bytě, zakoupím si kus pobřeží a založím společnost

„Kapitán Chico“, podle jména čtvrti, kde můj břeh leží. Jediný akcionář Henri

Charriére, předseda a generální ředitel Henri Charriére, vedoucí výroby Henri

Charriére. První spolupracovník Rita.

A pustím se do zcela nevšedního dobrodružství. Koupím osmnáct rybářských člunů. Jsou to veliké bárky vybavené přívěsným motorem o síle padesáti koní a sítí dlouhou dvě stě padesát sáhů. Na každém člunu je pět rybářů.

Vzhledem k tomu, že jeden kompletně vybavený člun stál dvanáct a půl tisíce bolivarů (bolivar se tehdy rovnal jednomu franku), osmnáct jich představovalo pěkné peníze.

Žijeme na plné obrátky. V krátké době probudím okolo sebe nový život, drobné rybářské vesničky na březích jezera, obzvlášť v San Francisku, se mění, ubývá bídy, a protože jsou lidé dobře placeni a začínají žít jinak, mizí nechuť k práci i lhostejnost.

Všichni ti ubožáci vůbec nic nemají a my jim nabízíme soupravu rybářských člunů, každý pro pět lidí, aniž žádáme jakoukoli záruku. Lovit si mohou, jak chtějí, mají jen povinnost prodávat mi langostiny a camarony o půl bolivaru levněji, než je denní kurs, protože všechen rybářský materiál i jeho údržbu obstarávám já.

Obchod běží, jen to frčí, a mě to úžasně baví. Máme tři chladící kamióny, které neustále objíždějí pobřeží a nakládají úlovky z mých lodí a také od jiných rybářů, ochotných prodat tomu, kdo dá víc.

Nechal jsem na jezeře postavit přes třicet metrů dlouhou zastřešenou plošinu na pilotech. Rita tu velí partě asi sto dvaceti až sto čtyřiceti žen. Zbavují camarony a langostiny hlav a zažívacího ústrojí. Krevety, dvakrát vyprané v ledové vodě, se potom třídí podle jednotné míry, americké libry. Od deseti do patnácti na jednu libru, od dvaceti do pětadvaceti, a od pětadvaceti do třiceti. Čím jsou větší, tím mají vyšší cenu. Každý týden dostávám z Ameriky green sheet, zelený papír, udávající úterní kurs camaronů. Denně odlétá do

Miami aspoň jedno letadlo DC 8 s nákladem 24 800 liber, někdy letí dvě

DC 4, každé s 12 400 librami.

Mohl jsem na tom tenkrát obrovsky vydělat, neprovést jednoho dne tu hloupost, že jsem přibral jako společníka jistého Amerikána. Tvář jako měsíc, dobráckou, kamarádskou, poctivou. Nemluvil španělsky ani francouzsky, a já zase ne anglicky, takže hádat jsme se nemohli.

Kapitál nepřinesl, ale najal několik mrazniček proslulé značky, prodávané v celém Maracaibu i okolí. Camarony a langostiny zmrazovaly dokonale.

O rybolov se starám já, také musím dohlížet na čluny, na to, aby mé tři kamióny převzaly denní úlovek, nebo ho někdy i převzít sám a sám také na místě rybářům zaplatit, což představuje značné částky. Jsou dny, že vyjedu na pobřeží s třiceti tisíci bolivary v kapse a vrátím se domů bez jediného sou.

Celá ta organizace sice pěkně klape, ale samo se nic neudělá, je to ustavičný boj, a to jak s našimi rybáři, tak s pirátskými kupci.

Rybáři jsou lidé od přírody poctiví. Vnadidlo výdělku je naučilo pracovat.

Ale s tím, co vydělají, nenakládají příliš dobře a žijí pořád ve stejně nuzných podmínkách. Možná je to z moudrostí, ale necítí ani potřebu líp si upravit dům, vybavit ho nábytkem, mít skutečnou kuchyň, skutečnou ložnici. Vášnivě jim vysvětluju, jak by pro ně byly takové změny výhodné, ale je to marné, někde hluboko v nich pořád ještě vězí kousek oné staré lhostejnosti, proti které nic nezmohu. Mrzí mě to, ale to mi nebrání stát se kmotrem řady dětí.

Hotové neštěstí jsou pirátští kupci. Jak už jsem říkal, s rybáři, kteří užívají mých věcí, bylo dohodnuto, že jim budu platit za kilogram úlovku o půl bolivaru méně, než je denní kurs, což je poctivé. Pirátští kupci nic neriskují.

Nemají čluny, jen mrazící zařízení a víc nic. Objeví se na pobřeží a nakupují camarony, od koho je napadne. Jestliže moji rybáři dostanou od pirátských kupců za kilogram camaronů o půl bolivaru víc, než dávám já, a mají na lodi úlovek o váze osmi centů, znamená to pro ně rozdíl čtyř set bolivarů. A čtyři sta bolivarů děleno pěti znamená pro každého rybáře osmdesát bolivarů navíc.

Takovému pokušení by odolal leda svatý. Taky, že příjmou pirátskou nabídku, kdykoli mají příležitost. Musím proto hájit své zájmy takřka dnem i nocí, ale ten boj se mi líbí a prožívám ho s velkým potěšením.

Když odešleme camarony a langostiny do Spojených států, předložíme v bance dodací listy a osvědčení o dobré kvalitě zboží a jeho dokonalém zmrazení. Banka nám proplatí na základě akreditivu osmdesát pět procent, zbývajících patnáct dostaneme až po dvaasedmdesáti hodinách, když přijde z Miami do Macaraiba zpráva, že byla zásilka v pořádku převzata a zkontrolována.

Často se stávalo, že jsme měli dvě letadla camaronů zrovna v sobotu, a v takovém případě letěl v jednom z nich i můj společník, aby náklad doprovodil. Ten den je dovozné dražší a zaměstnanci vnitropodnikové dopravy v Miami nepracují, je tedy třeba sehnat na místě zvláštní četu, která zboží vyloží, znovu je naložit do mrazícího přívěsu a dopravit je až do zákazníkovy továrny, buď přímo v Miami nebo do Tampy či Jacksonwillu. Banky jsou v sobotu zavřené, nelze tedy rozjet akreditiv ani náklad pojistit. Ale v pondělí ráno se zboží prodá ve Spojených státech o deset až patnáct procent dráž. Je to tedy dobrý obchod.

Všechno běží jako na drátku a já si blahopřeju, jak šikovně si můj společník vede, kdykoli odletí v sobotu s letadly. Až do dne, kdy se nevrátí.

Stalo se to jako na smůlu zrovna v ročním období, kdy je jezero na camarony chudé a já najal v přímořském přístavu Punto Fijo velikou loď a vydal se na Los Roques a nakoupil tam hromadu nádherných langust. Vrátil jsem se naložený až po střechu zbožím prvotřídní kvality. Hlavy jsem dal usekat hned na místě. Byl to tedy náklad značné ceny, samé langustí ocasy, od kila dvaceti do kila třiceti, ty nejlepší.

A jedné krásné soboty si dvě DC 8 ve vší nevinnosti odletí s nákladem langustích ocasů zaplacených stejně jako dopravné a všechno ostatní z mé vlastní kapsy a zmizí v mracích.

V pondělí žádné zprávy, v úterý taky ne. Jdu do banky, z Miami ani hlásku.

Bráním se tomu uvěřit, ale je mi to jasné: skočil jsem na špek. Protože akreditiv byl starostí mého společníka a pojistit zboží nebylo v sobotu možné, celý náklad po příletu prodal, sebral prachy a zmizel.

Popadne mě strašlivý vztek a pustím se s bouchačkou za pasem do

Ameriky, že si tu tvář jako měsíček najdu. Jeho stopu objevím brzo, není to nic těžkého, ale na každé adrese přede mnou stojí panička, která tvrdí, že je jeho zákonitou manželkou a o svém muži, že neví. A to třikrát, ve třech různých městech! Svého sympatického společníka jsem už nikdy nenašel.

Jsem zase na dně. Ztratil jsem sto padesát tisíc dolarů. Zbyly nám sice lodě, ale v dost špatném stavu, stejně jako motory. A protože při takovém podnikání musí mít člověk denně k dispozicí spoustu peněz, není možné ránu přežít, ani se z ní vzpamatovat. Všechno prodáme, jsme skoro na mizině. Rita nenaříká, dokonce mi ani mou důvěřivost nevyčítá. Naše jmění, úspory, které jsme našetřili za čtrnáct let tvrdé práce a za další dva roky zbytečných obětí a neustálé námahy, to všechno či málem všechno je pryč.

Opouštíme onu velikou, námi samotnými založenou rodinu rybářů a dalších zaměstnanců se slzami v očích. Jsou tím také ohromeni a loučí se s námi s lítostí a díkem za to, že jsme jim na dva roky tak usnadnili život, jak to doposud nikdy nepoznali.

Návrat do Caracasu. Najdeme si pěkný byt přímo uprostřed Sabana Grande, blízko Grand Café.

Do čeho se pustíme?

Koupit nějaký podnik, na to nemáme peníze. Něco musíme najít.

Zjistím, že se určité skupiny cizinců zajímají o nákup odpadové mědi v jakémkoli množství. Je to ožehavá záležitost, protože měď je považována za strategický materiál. V celé Jižní Americe je pod kontrolou Američanů. Ve

Venezuele má kontrolu na starosti armádní logistický odbor. Podle informací zájemců je ve Venezuele takové nevyužité mědi obrovské množství, není tu totiž průmysl, kde by se dala zpracovat. Vědí, že je takřka nemožné vyvézt ji ze země, protože exportní licenci lze získat jedině se svolením armády nebo aspoň na základě nějakého papíru, který by jejímu vystavení nebránil.

A tak začne vůbec nejbláznivější příběh mého života.

Vejdu ve styk se skupinami zájemců a vyložím jim, že v téhle záležitosti jsem já ten pravý muž. Po navázání prvních kontaktů je rychle přiměju otevřít úvěry, protože než podniknu jakékoli kroky, chci mít jistotu, že budou mít na financování potřebné milióny dolarů, když se operace podaří. A dolary přicházejí, najejich jména, samozřejmě.

Tak to tedy rozjedu a navazuju kontakt za kontaktem. Odpadová měď je nabízena ze všech stran a v celých hromadách. Jeden ví o podmořském telefonním kabelu, který byl vyřazen z provozu a tajně uskladněn. Má takovou cenu, že prý ho hlídá národní garda, která vůbec ani neví, co ve skladě je.

Dotyčný mi dokonce sdělí jeden cenný detail, který má od svého informátora: kabel rozřezaný na malé dílky je uložen do starých sudů a zakryt železem a litinou, aby to vypadalo, že se vyváží staré železo, což se může.

Jistý velice úctyhodný katalánský obchodník má zetě zaměstnaného u elektrárenské společnosti. Ta má celé kilometry starých měděných kabelů pro vysoké napětí, místo nichž se nyní užívají kabely z jiného kovu. Podle něho je mohu mít, kdykoli si budu přát, platí se sice hotově, ale cena je slušná. Po celé

Venezuele leží hromady poschovávané a žárlivě střežené mědi, která jen čeká na kupce.

Každý prodávající své prameny tají a sám také většinou slouží jen jako prostředník jiného prodávajícího.

Nikdo z prodávajících své prameny neprozradí, většinou jsou pouhými prostředkujícími články. Jejich údaje, i když to myslí vesměs dobře, jsou proto nepřesné a jméno toho, kdo prodává jim, nikdy nepadne ani se o něm nehovoří. Všechno spočívá na důvěře. Tyčí se tu hradby ticha.

Nakupuju, prodávám, nakupuju, prodávám, prodávám a pořádám ve svém malém bytě přepychové hody pro své budoucí kupce i pro své dodavatele.

Rita se v kuchyni doslova překonává. Považuju se za toho nejmazanějšího, nejšikovnějšího obchodníka. Jsem pilířem celé akce, zákazníci znají jenom mě, dodavatelé taky.

Jsem úplný Machiavelli, kupuji si (naštěstí) na úvěr lidská svědomí, jednak abych v potřebnou chvíli získal exportní licenci, jednak abych si provizemi u různých společností zajistil, že své zásoby prodají jen mně.

Stojí mě to všechen důvtip, všechen čas, padnou na to peníze, které mi zbyly po rybářském maléru. Rozplývají se do cestovních výloh, do poplatků za ubytování, které se už přes rok opatřuje čím dál hůř, do vína, whisky a vybraných jídel, jimiž kdekoho častuju jako velký byznysmen.

Pořádám schůzky, při nichž každý hájí urputně milióny, jež mu mají připadnout. Na budoucím zisku se podílí spousta lidí, a to nejrůznějším způsobem. Konají se hostiny a tajné schůzky s netrpělivými kupci. Konají se trachtace a ještě tajnější schůzky s přáteli přátel dalších přátel, kteří mohou získat z ministerstva vývozní licenci. Další prostředník nabízí k nalodění přístav, prý si tam může dělat, co chce, nad zbožím, že se přimhouří oči, z mědi se stane olovo, litina nebo staré železo. Propočítáváme přepravné a já dojdu k názoru, že potřebujeme pro každou oblast jeden přístav. Pro východní to bude Guanta, pro západní Maracaibo. Zkrátka čím víc s mými kupci počítáme a plánujeme, tím senzačnější hromada budoucích miliónů nám narůstá před očima.

Už jsme skoro u cíle. Po jedné z oněch památných hostin, o kterých několik ctihodných caracaských obchodníků hovoří ještě dneska dohodnu se svými hlavními dodavateli poslední podrobnosti operace. Všechno je zařízeno.

Každý si pečlivě vyčíslil stovky tun, které mi hodlá prodat, projednal svou provizi. Termíny dodávek jsou přesně určené, podrobně je dohodnut i způsob obalu.

Všechno klape jako po drátku, už mám dostat od jistého venezuelského důstojníka jenom přesné pokyny, jak to u armády zařídit, aby na ministerstvu nedělali s licencemi potíže. Předám mu dokumenty s údaji o množství, kvalitě a původu zboží.

Druhý den rána jak z děla. Zavolá mě telefonem:

„Říkám ti to hrozně nerad, milý příteli, ale prodal jsi víc mědi, než kolik je jí v celé Střední a Jižní Americe.“

Co to znamená? Zbláznil se? Nechce s tím nic mít?

Připadá mu to nepoctivé, příliš riskantní? Ta měď přece existuje! Není možné, aby neexistovala! Tolik lidí mi přece nemohlo lhát! Ale když k nám přijde večer domů, podá mi o tom nezvratné důkazy podložené doklady.

Nelze pochybovat, je to prostě katastrofa.

Věřil jsem svým dodavatelům a ti zase jiným, kteří byli často jen prostředníky mezi předposledním a posledním článkem řetězu. Pokud šlo o ten poslední článek, měď většinou existovala jen v jeho fantazii. V mnoha případech byla jen vnadidlem k uzavření obchodu docela jiného druhu. Nechal se tak doběhnout například ten Katalánec, ačkoli právě Katalánci bývají sami pěkní filutové! Nakoupil tři tucty zpuchřelých ledniček které by nikdo nechtěl ani zadarmo, protože mu zamávali před očima oním druhým obchodem: třiceti tunami staré mědi, která prý je pro něj spolehlivě a zaručeně na prodej. Jiný z mých dodavatelů, nějaký Maďar, si zase v podobné naději přecpal byt násadami ke krumpáčům. Nemůže od té doby cestáře ani vidět, radši se dívá jinam.

Uhodil jsem na své dodavatele, ale to už bylo pozdě. Měl jsem to udělat hned na začátku. Tuny se zpětnou cestou měnily v kilogramy, někdy jen v libry. Tam, kde měl být velkolepý sklad, ležela všehovšudy hromádka vypálených nábojnic, pozůstatek armádního cvičení ve střelbě. Podmořský telefonní kabel nikdy neexistoval, stejně jako dráty vysokého napětí a vyřazené kabely naftových a jiných společností.

Situace byla vážná a já spadl hezky z vysoka, protože jsem v přesvědčení, že máme o budoucnost bohatě postaráno, utratil skoro všechny peníze, které jsme ještě měli.

Jediné, co doopravdy existovalo, byli kupci. A já jim nemohl ani nahradit značné obnosy, které už vydali na převody kapitálů a otevření úvěrů. Ale moc velké nepříjemnosti jsem s nimi neměl, protože jsem jednal v dobrém úmyslu a dopustil se jen jediné chyby: věřil jsem lidem, kteří byli všichni počestnými obchodníky.

Své rozpoložení nemusím ani líčit. Během necelých dvou let jsem hned dvakrát skočil na špek měšťákům. Tomu Amerikánovi s tváří jako měsíc a buržoustům od obchodu, lidem, kteří se takzvaně vyznají. Starou belu vyznají!

Jsem na sebe naštvaný, že se přistihnu, jak v jídelně nadávám:

„Ode dneška žádné kšefty s počestnými lidmi, jsou to samí zloději a lháři!

Do budoucna budu jednat vždycky jen s darebáky! U těch aspoň člověk ví, na čem je!“

16 TĚLESNÁ STRÁŽ PABLITO

Někdo klepe na dveře (máme porouchaný zvonek), jdu otevřít a doufám, že to bude některý z mých početných dodavatelů mědi, takže si aspoň na jednom z nich budu moci vylít vztek, povědět mu od plic, co si myslím, a podle toho, jak ochotně si nechá nadávat, uštědřit mu případně i pořádný výprask.

Je to kamarád, plukovník Bolagno. On a jeho rodina byli ve Venezuele jediní, kdo mi vždycky říkali Motýlek. Pro všechny ostatní jsem byl Enrique nebo don Enrique, podle toho, jak jsem si momentálně stál. Venezuelci pro to mají tykadla, okamžitě poznají, zdali se člověku daří, nebo je v tísni.

„Tak co, Motýlku? Už jsme se neviděli víc než tři roky.“

„Tak, tak, Francisco, tři roky.“

„Dal jsem si postavit nový dům, copak žes mě tam ještě nenavštívil?“

„Nepozval jsi mě.“

„Kamaráda člověk nezve, ten přijde, kdy chce, protože když má jeho přítel dům, je to taky jeho dům. Zvát ho by byla urážka, jako kdyby ho člověk postavil do jedné řady s těmi, kdo mohou přijít jedině na pozvání.“

Nic na to neřeknu, cítím, že má pravdu.

Bolagno obejme Ritu. Usedl, lokty položil na stůl, vypadá nějak ustaraně.

Odložil si plukovnickou čepici.

Rita mu donese kávu a já se zeptám:

„Jak ses dověděl mou adresu?“

„O to nejde, to je má věc. Ale proč jsi mi ji neposlal?“

„Moc práce a moc starostí.“

„Máš starosti?“

„Dost.“

„Tak to jsem přišel nevhod.“

„Proč?“

„Chtěl jsem tě poprosit, abys mi pújčil pět tisíc bolivarů. Jsem v tísni.“

„Nejde to Francisko.“

„Jsme úplně vyřízení,“ řekne Rita.

„Opravdu vyřízení? Ty, že jsi vyřízený Motýlku, opravdu vyřízený? A máš odvahu mi to říct? Jsi vyřízený a schováváš se přede mnou. Nechtěl jsi mi vykládat o svých potížích, proto jsi nepřišel?“

„Ano.“

„Tak dovol, abych ti řekl, že jsi mizera. Protože kamaráda má člověk na to, aby si mu postěžoval, od kamaráda se čeká, že něco udělá a v potížích člověku pomůže. A ty jsi mizera, že tě nenapadlo přijít za mnou, za svým kamarádem, abych tě podepřel a pomohl ti. Já se totiž, představ si, o tvých malérech dověděl od jiných lidí, a tak jsem přišel, abych ti pomohl.“

Nevíme s Ritou, kam zalézt, a dojetím nejsme schopni slova. Nikoho jsme o nic nežádali, to je pravda. Je ale dost lidí, pro které jsem kdysi hodně udělal, dokonce mi vděčí i za své postavení, ale přestože vědí, že jsem na mizině, pomoc nám nikdo z nich nabídnout nepřijel. Většinou jsou to Francouzi, slušní lidé i lumpové.

„Co mám pro tebe udělat Motýlku?“

„Zařídit si nějaký obchod, který by nás uživil na to je potřeba moc peněz.

Jestli je máš, určitě se jich nemůžeš zbavit, ale tolik peněz stejně ani nemáš.“

„Obleč se, Rito, zajdeme se všichni najíst do té nejlepší restaurace v městě.“

Když dojídáme, je rozhodnuto že si najdu nějaký obchod a povím mu, kolik by stál. Nakonec Bolagno řekne:

„Pokud ty peníze budu mít, není to problém a kdybych neměl dost vypůjčím si od bratrů a od švagra. Ale dávám ti své slovo, že seženu, kolik budeš potřebovat.“

Až do večera hovoříme s Ritou jen o něm a o tom, jak je pozorný.

„Když byl ještě obyčejným desátníkem v eldorádských galejích, dal mi svůj jediný civilní oblek, abych odtud vyšel slušně oblečený, a dneska nám pomohl, abychom se zase postavili na nohy.“

Vyrovnali jsme nezaplacenou činži a přestěhovali se do příjemné kavárny-restaurace, výhodně položené na hlavní avenue Las Delicias, zase ve čtvrti

Sabana Grande. V této kavárně, která se jmenuje Bar-Restaurant Gab, nás zastihne příjezd velikého Charlese.

Charlese de Gaulla, v té době prezidenta republiky, pozval na oficiální návštěvu venezuelský prezident Raul Leoni.

Pro Caracas a celou Venezuelu je to svátek. Nejen pro oficiální představitele nebo privilegované třídy, skutečně pro celou Venezuelu. Lid, opravdový lid s drsnými dlaněmi, v slaměném klobouku a plátěných střevících, všechen ten ušlechtilý lid až po toho posledního občana vzrušeně očekává Charlese de

Gaulla, aby mu provolal slávu.

Sedím na pěkné kryté terase kavárny Gab a popíjím anýzovku s jedním

Francouzem, který mi vysvětluje tajemství výroby rybí moučky, ale šeptem mi zároveň sděluje, že zrovna dokončil jeden vynález, z něhož mu, až bude patentován, potečou milióny. Neběží o nic menšího než o plastický film. Ztišil hlas a šilhá očima na všechny strany, nejen aby vypadal víc spiklenecky, ale taky proto, aby vyslovil částku, kterou bych prý mohl vložit do jeho výzkumů.

Chlápek není pitomý, užívá odborných výrazů, jakým se jistě nenaučil v Ústřední věznici v Clairvaux nebo jinde, ale v proslulé Ústřední škole v Paříži, semeništi velkých inženýrů.

Poslouchat, jak se někdo namáhá, aby vám pověsil bulíka na nos, je vždycky zábavné a mně se žvanění toho chlápka tak líbí, že v samém okouzlení ani nepostřehnu, jak se k nám od sousedního stolu kdosi naklání a natahuje ucho, aby slyšel, co si povídáme. Až do chvíle, než rozbalím papírek, který mi poslala po číšníkovi Rita, sedící u pokladny: „Nevím, co si s tím člověkem povídáte, ale vašeho souseda to určitě moc zajímá. Podle tváře nějaký neznámý fízl.“

Abych to s vynálezcem ukončil, vřele mu poradím, ať pokračuje v bádání, já že jsem o jeho úspěchu tak přesvědčený, že mít peníze, které bohužel nemám, rozhodně bych s ním do toho obchodu šel. Chlápek odejde, já vstanu, a otočím se ke stolu za sebou.

Sedí tu nějaký člověk, spokojeně, až moc spokojeně si tu dřepí a šaty má taky až moc korektní, kravatu a všecko, ocelově modrý oblek a před sebou na stole anýzovku a balíček gauloisek. Na jeho zaměstnání a národnost se nemusím ani ptát.

„Perdone usted, fuma cigarillos franceses? (Promiňte, vy kouříte francouzské cigarety?)“

„Ano, jsem Francouz.“

„No prosím, a já vás neznám. Poslyšte, nejste vy náhodou osobní stráž velkého Charlese?“

Dřepící chlap vstane a představí se:

„Jsem komisař Belion, pověřený ochranou generála.“

„Těší mě.“

„A vy, vy jste taky Francouz?“

„Přestaňte s tou habaďůrou, komisaři, víte moc dobře, kdo jsem, a na terase mojí kavárničky nesedíte náhodou.“

„Ale…“

„Nenamáhejte se. Ale jedno je vám ke cti: položil jste gauloisky na stůl schválně, abych na vás promluvil. Ano, nebo ne?“

„Tak.“

„Ještě anýzovku?“

„Oukej. Odpovídám za prezidentovu bezpečnost a přišel jsem za vámi, protože jsem nechal na velvyslanectví vyhotovit seznam lidí, kteří by měli po dobu generálova pobytu případně opustit Caracas. Seznam dostane ministr vnitra a podnikne potřebné kroky.

„Jsem na tom seznamu?“

„Zatím ne.“

„Co o mně víte?“

„Že máte svůj domov a počestně žijete.“

„Co ještě?“

„Že se vaše sestra jmenuje paní X. a bydlí tam a tam v Paříži, a že vaše druhá sestra, paní Y„ žije v Grenoblu.“

„A dál?“

„Že bude v příštím roce, v červnu 1967, váš trest promlčen.“

„Kdo vám to řekl?“

„Věděl jsem to už před odjezdem z Paříže, ale oznámení přišlo taky na zdejší konzulát.“

„Proč mi o tom konzul nedal zprávu?“

„Oficiálně nezná vaši adresu.“

„Zná ji dost dobře, když za mnou posílá různé Francouze, co mají potíže, abych jim pomohl.“

„To je něco jiného, o tohle se stará Francouzská aliance.“

„Dejme tomu. Ale stejně děkuju za dobrou zprávu. Mohu zajít na konzulát, aby mi to sdělili úředně?“

„Kdy budete chtít.“

„Ale poslyšte, komisaři, proč vy tu u mě na terase dneska ráno sedíte? Jistě ne proto, abyste mi pověděl o tom promlčení, nebo že mé sestry nezměnily adresu, že ne?“

„Jistěže ne. Chtěl jsem vás prostě vidět, vidět Motýlka.“

„Pro vás je Motýlek jen člověk z pařížských policejních spisů, a to je hromada lží, přehánění a protokolů plných zlomyslností. Z těch spisů ani nepoznáte, jaký jsem byl tenkrát, natož jaký jsem dneska.“

„Naprosto upřímně tomu věřím a gratuluju vám.“

„A když jste mě teď viděl, zanesete mě do seznamu lidí, kteří budou muset po dobu de Gaullova pobytu v Caracasu pryč?“

„Ne.“

„Víte co, komisaři, já vám řeknu, proč jste tady, chcete?“

„Schválně, ať se pobavíme.“

„Protože jste si řekl: dobrodruh je vždycky člověk který jde po prachách.

A Motýlek se sice usadil, ale dobrodruh to je. Podniknout něco proti de

Gaullovi sám, třeba i za odměnu, to by možná odmítl, ale shrábnout pěkný balík jenom za pomoc při přípravě atentátu, to by mu pravděpodobně sedlo.“

„Pokračujte.“

„Šlápl jste vedle, milý komisaři. Jednak bych se nenamočil do politického atentátu ani za celé jmění, a tím spíš ne proti de Gaullovi. A za druhé, kdo by měl ve Venezuele na atentátu zájem?“

„0. A. S.“*

„Budiž. To je skutečně možné, dokonce velice pravděpodobné. Nadělali se dost rámusu i ve Francii, natož v zemi, jako je Venezuela, tady to mají v kapse.“

„V kapse? Jak to?“

„Lidi s takovou organizací, jakou má O. A. S„ nepotřebují hledat do

Venezuely normální cesty, přístavy nebo letiště, ostatně existuje pobřežní vojenské pásmo, dlouhé málem dva tisíce kilometrů. Ale jsou tu obrovské suchozemské hranice: Brazílie, Kolumbie, Britská Guayana. Tudy se sem mohou dostat, jak a kdy se jim uráčí, a nikdo jim v tom nezabrání, ani nemůže. To je jeden omyl, komisaři. Ale je tu ještě druhý.“

„Jaký?“ řekne Belion s úsměvem.

„Jestli jsou ti chlapi z O. A. S. tak mazaní, jak se to o nich povídá dají si majzla, aby navazovali kontakt se zdejšími francouzskými usedlíky. Vědí že poldové zamíří rovnou cestou právě k Francouzům, takže budou především hledět, aby se nedostali do blízkosti ani jediného Francouze. A taky nezapomeňte, že kdo má za lubem nějakou levotu, neubytuje se nikdy v hotelu.

Najdou se tu stovky lidí, co pronajmou komukoli pokoj a nic nehlásí. Čili víte, hledat účastníky atentátu na de Gaulla mezi zdejšími Francouzi, ať už darebáky nebo ne, to nemá cenu.“

Připadá mi, že Belion při mých slovech poněkud ztrácí svůj úsměv. Na odchodu mi řekne, abych ho v Paříži, až se tam budu smět vrátit, navštívil, ale cítím, že odchází ustaraný. Dal mi adresu do Elysejského paláce. Byl jsem tam, nikoho takového neznali. Škoda, mohlo to být docela legrační, znovu se s ním sejít, zachoval se ke mně slušně. Na rozdíl od mnoha jiných Francouzů jsem totiž skutečně po dobu de Gaullova pobytu Caracas opustit nemusel.

Prezidentův pobyt proběhl ostatně hladce.

A já šel de Gaullovi provolávat slávu jako pitomec.

A jako pitomec jsem při pohledu na prezidenta své země dokonce i slzel.

A jako dvojnásobný pitomec jsem v přítomnosti toho velikého muže, který zachránil čest mé vlasti, dokonce i zapomněl, že právě tahle vlast mě poslala na doživotní galeje.

A jako trojnásobný pitomec bych za to byl dal nevímco, smět mu stisknout ruku nebo se účastnit slavnosti pořádané velvyslanectvím najeho počest, slavnosti, na kterou mě samozřejmě nepozvali. Ale podsvětí se dostalo nepřímou cestou přece jen jakéhosi zadostiučinění, protože na tu slavnost proklouzlo taky několik vysloužilých francouzských děvek, které dík dobrému sňatku takříkajíc oblékly novou kůži a teď tu stály s náručemi květin pro zářící tetičku Yvonnu.

Navštívil jsem francouzského konzula a ten mi přečetl zprávu o promlčení mého trestu v příštím roce. Ještě rok a pojedu do Francie.

Musím říci, že ani na začátku svého svobodného života ve Venezuele, ani

* Organisation Armée secréte-Organizace tajné armády (pozn. překl.) později jsem vůbec za žádných okolností nezažil, že by mě zdejší velvyslanci nebo konzulové nějak popotahovali či otravovali. Sám jsem na velvyslanectví ani na konzulát za celá ta dlouhá léta nohou nevkročil, ale jejich příslušníky jsem často vídal ve svých restauracích.

Naše situace se rychle zlepšuje a vrátím se opět k nočním podnikům.

Koupím Scotch Club, položený v samém centru Chacaita, kde se soustřeďuje všechen caracaský obchodní ruch. Je to zvláštní historie, podniknu to vlastně proto, abych jednomu nešťastnému francouzskému holiči pomohl zbavit se pasáků, kteří se rozhodli, že ho oškubou. Později se ten altroistický čin ukáže velice výnosný.

Na řadu let se zase vrátím k nočnímu životu. Caracaská noc čím dál tím víc ztrácí na lesku, už nemá onen bohémský ráz, který jí dodával takové kouzlo.

Místo bývalých světáků jsou tu dnes jiní, nová klientela nemá kultivovanost a bontón privilegovaných tříd.

Žiju prakticky na ulici, v baru se zdržuju co nejmíň, většinou se poflakuju po okolních čtvrtích. Časem poznám skvělé kloučky caracaských ulic, otrhánky slídící po celou noc ulicemi, aby si vydělali pár sous, děti vyřazené z normálního života a plné fantazie, jejichž rodiče žijí v králičích kotcích. Leckteří z těch rodičů ostatně za moc nestojí, v hmotné tísni neváhají vykořisťovat své vlastní dítě.

A kloučci se odvážně vrhají do noci, aby do své barabizny přinesli tu trošku peněz, jež se od nich čeká. Jsou to tlupy harantů od pěti do dvanácti let.

Někteří cídí boty, jiní před vchody do kabaretů nabízejí nočnímu hýřilovi, který právě mizí ve špeluňce, že mu ohlídají auto, další se zas činí, aby otevřeli dvířka vozu dřív než portýr. Tisíce zaměstnání, tisíce strádání, tisíce nápadů, jak připojit bolivar k bolivaru, až jich je v pět nebo v šest ráno nakonec deset a lze se vrátit domů.

Mám mezi nimi samozřejmě kamarády, a jsou to kamarádi velice hrdí, kteří vědí, co je to přátelství. O pomoc mě nikdy přímo nežádají, leda když jsou v koncích, když je přicházející ráno zaskočí a oni celí nešťastní shledávají, že nic nevydělali nebo skoro nic. Pak příjdou za mnou.

Naše přátelství je dojemné, jsme tak trochu spiklenci. Když se některý z hostů, s nímž se znám, chystá nastoupit do své limuzíny, často ho pobídnu ke štědrosti. Už mám na to svou větu: „No, tak se dejte vidět! Pomyslete, kolik jste v téhle špeluňce utratil, pouhá setina z toho by chudáka kluka vytrhla.“ V devíti případech z deseti to zabere a kluk dostane od šlechetného flamendra deset nebo dvacet bolivarů.

Můj nejlepší kamarád se jmenuje Pablito. Je to hubený a kurážný drobek, se staršími a většími se umí prát jak lev. Tenhle boj o živobytí je zápasem protichůdných zájmů, a jestliže host přesně neřekne kdo má auto hlídat při jeho návratu shrábne minci ten nejrychlejší. Jsou to doslova bitvy, v nichž se každý snaží prosadit a uhájit, co mu patří či co by měl dostat.

Můj malý kamarád je inteligentní, prodává občas noviny a naučí se v nich číst. V umění, jak být první u auta, jež právě zaparkovalo u chodníku, nemá konkurenta. A taky je ze všech nejrychlejší, když má něco obstarat: chlebíčky, arepas, cigarety které u baru došly.

Můj malý Pablito vede noc co noc boj za to, aby pomohl babičce, babičce velice staré, s vybledle modrýma očima, bělovlasé a prolezlé revmatismem, tak hrozným revmatismem, že nemůže vůbec pracovat. Maminka je zavřená, praštila totiž jednoho souseda láhví, protože jí chtěl ukrást rádio. A maminka je moc hezká. On, devítiletý Pablito, má samojediný na starosti celou rodinu.

Babičku, malého bratříčka a malou sestřičku, do caracaských ulic ty dva pustit nechce, ve dne ani v noci. Hlavou rodiny je on, on musí nade všemi bdít a chránit je.

Kdykoli se Pablitovi noc nevydaří, vždycky mu pomohu, podporuju ho i v různých naléhavých případech, které se dost často opakují: když potřebuje pro babičku peníze na léky nebo na taxíka, aby ji odvezl do nemocnice chudých k doktorovi.

„Babička mívá taky astmatické záchvaty, Enrique, umíš si představit, co to stojí peněz?“

Noc co noc mi referuje o stavu babiččina zdraví. Jednoho dne přijde s velkou žádostí, potřebuje čtyřicet bolivarů, aby koupil starou matraci. Kvůli záduše už babička nemůže spát v síti, doktor řekl, že si tím stlačuje hrudník.

Pablito se často uvelebí v mém autě a jednou se stane, že si tam s ním povídá strážník, a jak se při tom opírá o dvířka a pohrává si s pistolí, nechtě ho postřelí do ramene. Pablita rychle odvezou do nemocnice. Podrobí se operaci a já ho druhý den navštívím. Ptám se ho, kde vlastně ten jeho brloh je a jak se tam dostanu. Řekne, že ho určitě nenajdu, leda by mě tam dovedl, ale doktor mu v tomhle stavu nedovolí vstát.

Vyhledám v noci Pablitovy kamarády, protože doufám, že by mě některý z nich mohl dovést k jeho babičce. Jak nádherně solidární jsou však děti ulice: každý mi odpoví, že Pablitovu adresu nezná. Nevěřím žádnému ani slovo, protože po ránu jich vždycky několik na sebe čeká, aby se vrátili do čtvrti společně.

Je mi to divné a požádám ošetřovatelku, jakmile by zjistila, že je u Pablita na návštěvě někdo z rodiny či nějaký soused, aby mi zavolala. Dám jí telefonní číslo do bytu. Za dva dny se ošetřovatelka ozve a spěchám do nemocnice.

„Tak co, Pablito, jak se vede? Vypadáš nějak rozmrzele.“

„Bane, Enrique. To jen že mě bolí záda.“

„Ale ještě před chvilkou se smál,“ řekne návštěvnice.

„Vy jste, paní, příbuzná?“

„Ne, sousedka.“

„Jak se má babička, děti?“

„Jaká babička?“

„No přece Pablitova!“

„Ale Pablito žádnou babičku nemá!“

„Není možná.“

Odvedu ženu stranou. Ano, malou sestřičku má, ano, bratříčka taky má, ale babičku žádnou a maminka není zavřená, maminka je ubohá troska, napůl idiotka, ne sice nebezpečná, ale neodpovědná.

Ten obdivuhodný klouček z caracaských ulic nechtěl, aby jeho přítel

Enrique věděl, že má maminku poloviční idiotku, chtěl ji mít radši zavřenou, ale krásnou, a vymyslel si podivuhodnou astmatickou babičku, aby mu pro ni kámoš Enrique dával peníze a ulehčil tak v tísni a zoufalství ubohé mamince.

Vrátím se k posteli, můj malý kamarád si netroufá pohlédnout mi do tváře.

Jemně mu zvednu bradu, oči má zavřené, a když je konečně otevře, řeknu:

„Pablito, eres un tronco de hombre (jsi chlap jaksepatří)!“ Podstrčím mu stobolivarovou bankovku pro jeho rodinu a odcházím celý šťastný a hrdý, že mám takového přítele.

Pablito, vandráček z caracaských ulic? Výjimečná duše, chlapec, který byl od prvních kroků zocelován nepřátelstvím a ve svých devíti letech vede po caracaských nocích boj za to, aby měli jeho blízcí co jíst.

17 MONTMARTRE MŮJ PROCES

Rok 1967, můj trest je promlčen. Odjel jsem do Francie sám. Vedení podniku nemůžeme svěřit nikomu cizímu. Má-li se v něm udržet zdravé ovzduší, musí být veden pevnou rukou, a jedině Rita na to má dost kuráže a umí si vynutit respekt. Řekla mi:

„Objeď svou rodinu, všechny obejmi, navštiv otcův hrob a pokračuj do

Izraele za mou matkou, už je tak stará.“

Přijel jsem do Francie přes Nice. Mám sice venezuelský pas, mám i francouzské vízum, ale zvolil jsem letadlo Caracas-Madrid-Barcelona a pak

Barcelona-Nice. Proč Nice?

Zároveň s vízem jsem dostal od francouzského konzula v Caracasu také potvrzení o výnosu pařížského odvolacího soudu, že je můj trest promlčen.

Konzul mi však předal vízum a ten papír se slovy: „Ještě počkejte, až požádám Francii o instrukce, za jakých podmínek se smíte vrátit.“ Víc mi říkat nemusel. Kdybych ho navštívil, až dostane odpověď z Paříže, oznámil by mi, že mám doživotní zákaz pobytu v seinském departementu.

Tomu oznámení jsem se tedy vyhnul, a protože jsem je nedostal ani nepodepsal, neběží z mé strany o žádné překročení zákona. Ledaže by konzul po zprávě o mém odjezdu požádal policii na pařížském letišti, aby mi je dala podepsat, až tam přiletím. Proto ty dvě etapy: přiletím do Nice jakoby ze

Španělska.

Devatenáct set třicet, devatenáct set šedesát sedm. Rozdíl představuje třicet sedm let.

Třináct let na cestě hniloby, čtyřiadvacet na svobodě, z toho dvaadvacet ve vlastním domově, který mi pomohl zařadit se zpátky do společnosti, žít poctivě, a přitom si zachovat určitou volnost.

V roce 1956 Španělsko, měsíc pohromadě s rodinou, a pak jedenáctiletá mezera, vyplněná však pilnou korespondencí, jejíž zásluhou jsem s nimi zůstal v živém kontaktu.

Rok 1967. Všechny jsem je opět viděl.

Navštívil jsem jejich domovy, seděl u jejich stolu, držel na klíně jejich děti i vnoučata. Grenoble, Lyon, Cannes, Saint Priest a konečně Saint Péray, otcův dům, v němž najdu tetu Ju, která tu pořád věrně drží stráž. Pečlivě jsem uložil do kufru veliké fotografie rodičů, pyšně převzal medaile, které otec získal ve čtrnáctém roce, a jako poklad uschoval spořitelní knížku, kterou mi založil měsíc po mém narození. Čtu v ní: „Prosinec 1906, Saint Etienne de Lugdares,

Henri Charriére, 5 frs.“ Jsou tu vklady po dvou, po třech, dokonce i po jednom franku, symbol tatínkovy lásky k malému synkovi, který se jich sice nikdy nedotkl, ale představují pro něj celé milióny něhy.

Teta Ju mi také vylíčila důvody tatínkovy předčasné smrti. Zaléval zahradu vždycky sám a celé hodiny nosil konve na vzdálenost víc než dvou set metrů:

„V jeho věku, chlapče, umíš si to představit! Mohl si koupit hadici, ale prosím tě! Byl tvrdohlavý jako mezek, a protože to soused nechtěl vzít s ním napůl, ačkoli až by ta hadice byla, určitě by ji chtěl užívat taky, postavil si zkrátka hlavu, nosil konve až do konce a srdce to jednoho dne nevydrželo.“

Vidím ho, dokonale svého otce vidím, jak vleče těžké konve až k záhonům salátu, rajských jablíček či zeleného hrášku.

Vidím ho, jak ne a ne koupit tu báječnou hadici, ačkoli ho o to jeho žena, teta Ju, denodenně prosí.

Vidím toho venkovského učitele, jak se zastavuje, aby si vydechl a otřel kapesníkem z čela pot, nebo aby posloužil radou některému sousedovi a určitě také lekcí botaniky některému z vnoučat, které k němu posílali na zotavenou po černém kašli nebo příušnicích.

A také ho vidím, jak celou jednu část své sklizně rozděluje těm, kdo zahradu nemají, jak v době omezených přídělů za poslední války chystá balíčky a rozesílá je po celé Francii, aby pomohl svým blízkým nebo přátelům.

Ještě než jsem zašel na hřbitov k jeho hrobu, poprosil jsem tetu Ju, aby mě provedla místy, která měl rád.

Jdeme týmž krokem, jakým chodíval on, po týchž kamenitých cestách vroubených rákosem, kopretinami a vlčími máky, až náhle nějaký patník, včela nebo let ptáka tetě Ju připomene nějakou příhodu, která je kdysi vzrušila. Všecka šťastná mi pak líčí například scénu, jak jí otec vyprávěl, že jeho vnuka Michela štípla vosa: „Tady, vidíš, Henri? Přesně tady stál.“

Všecek okouzlený tím, jak přede mnou otec opět ožívá, hltám s vyschlým hrdlem každý sebemenší detail z jeho života, nemohu se toho vyprávění a těch představ nabažit.

„Víš, Ju, mého chlapce jednou na procházce taky štípla vosa, to byl ještě hodně malý, tak pět nebo šest let, a bodla ho hned dvakrát, ne jen jednou, jako

Michela. Představ si, že vůbec neplakal, měli jsme ho naopak co držet, aby si to vosí hnízdo nenašel a nepustil se do něho. Ach ano, Riri měl kuráž!“

V Ardéche jsem navštívil jenom Saint Péray, dál už jsem nejel.

Do své rodné vsi bych se rád vrátil společně s Ritou, možná tak za dva, za tři roky.

Prostoupený ještě vzpomínkou na ty nádherně strávené chvíle vystoupím na

Lyonském nádraží a zavazadla nechám v úschovně, abych nemusel vyplňovat kartu v hotelu. Po třiceti sedmi letech zase šlapu asfalt Paříže.

Ale můj asfalt to může být jedině v mé čtvrti, na Montmartru. Vydám se tam samozřejmě v noci. Motýlek z třicátých let znal jedině slunce elektrických lamp.

A už je to tady, Montmartre, náměstí Pigalle a kavárna Le Pierrot, světlo měsíce a ulice Elysée des Beaux Arts a noční ptáci, smích, děvky a chlápci pasáckého vzhledu, které člověk pozná už jen podle chůze, a bary nabité lidmi, barové pulty, u nichž spolu hosté hovoří na dálku tří metrů. Ale to je jen první dojem.

Uběhlo třicet sedm let, ničí pohled na mně neutkví. Koho by taky zajímal takový málem starý (šedesátiletý) muž? Nanejvýš mě pozve k sobě nahoru některá děvka a někdo z mladých možná poněkud neuctivě odšoupne mou sklenici a postrčí mě loktem, aby se dostal k pultu na mé místo.

Pro ně je tenhle pán v pěkném obleku a pěkné kravatě prostě další cizinec, možná zákazník, venkovský průmyslník, zkrátka nějaký další měšťák, který do onoho pochybného baru zabloudil v tak pozdní hodinu jen náhodou.

Ostatně se rázem pozná, že není v těch končinách doma, je celý nesvůj.

No ano, jsem celý nesvůj, pochopitelně. Nejsou to lidé, nejsou to tváře jako kdysi, člověk okamžitě cítí, že je to tu dneska všechno v jedné směsi, v jednom chumlu. Fízlové, lesbičky, pasáci, teplouši, zloději, buržousti, černoši,

Arabové, staré časy mi připomene jen několik málo Marseillanů či Korsičanů hovořících jižním přízvukem. Je to zkrátka docela jiný svět, než jaký jsem znával.

Dokonce už tu není ani stůl, jaký tu za mých časů nikdy nechyběl, stůl se skupinou sedmi až deseti básníků, malířů, dlouhovlasých umělců, z nichž to čišelo bohémou, buřičským a avantgardním duchem. Dlouhé vlasy ostatně dnes nosí každý trouba.

A tak pokračuju jako náměsíčný od baru k baru, vystupuju po schodech, abych se podíval, je-li v prvním patře dosud kulečník jako za mého mládí, a s úsměvem odmítnu průvodce, který se nabízí provést mě po Montmartru.

Ale přece jen se ho zeptám:

„Co myslíte, neztratil se dnes z Montmartru onen duch, který tu vládl v třicátých létech?“

A s děsnou chutí bych mu jednu vrazil, když slyším jeho odpověď, která je urážkou mého starého Montmartru:

„Ale pane, Montmartre je nesmrtelný! Žiju tu už čtyřicet let, přišel jsem sem v deseti, a můžu vám říct, náměstí Pigalle, náměstí Blanche, Clichy i všechny přilehlé ulice jsou a zůstanou vždycky stejné, pořád mají to své ovzduší.“

Je to hlupák, uteču před ním do středního pásu avenue a pustím se tu po cestě lemované stromy. Odtud, ano, když člověk dobře nerozeznává lidi, když vidí jen jejich obrysy, ano, odtud je Montmartre pořád stejný. Pomalu se blížím k místu, kde jsem v noci z 25. na 26. března 1930 údajně zabil Rolanda

Legranda.

Lavička je tady, patrně táž, jen každoročně znova přelakovaná (taková lavička mezi stromy na avenue může klidně přežít třicet sedm let), je tu i táž elektrická lampa i bar na protější straně a kameny domů jsou také pořád stejné, i ony zpola přivřené okenice v domě naproti. Tak tedy promluvte, promluv, kameni, dřevo, strome, sklo! Vy jste to viděly, vy jste tu byly, protože jste tady pořád, vy jste byly prvními, jedinými, skutečnými svědky dramatu, a dobře tedy víte, že tím člověkem, který tenkrát v noci vystřelil, jsem nebyl já. Proč jste to neřekly?

Lidé jdou lhostejně dál, jdou dál a nevidí šedesátiletého muže, který tu stojí opřený o strom, o týž strom, který tu stál, když vyšla rána z revolveru.

Ten muž hladí kůru stromu, jako by ho prosil za odpuštění, protože mu na několik poblázněných vteřin zavyčítal, že kdysi nepromluvil, on i ti ostatní, navždycky němí, věční svědkové života lidí: kameny, stromy Montmartru.

Bylo mi tenkrát, v roce 1930, třiadvacet, a ulici Lepic jsem brával poklusem. I dnes ji ještě vyšlápnu pevným krokem, jsem naštěstí statný a naprosto zdravý, mladý, ano, jsem mladý, musím být tělem i duchem skutečně mladý, jestliže mě tu z rozrušení nesklátí mrtvice nebo tu nespustím takový řev, až bych z toho zešílel.

Duch mrtvého se vrátil vám všem navzdory, odvalil kámen hrobu, kam jste ho zaživa pohřbili. Zastavte se, vy slepí chodci, pohleďte na nevinného člověka, kterého odsoudili za vraždu spáchanou právě tady v těch místech, tady na té půdě, před těmihle stromy a kameny, zastavte se a zeptejte se těch němých svědků, vyzvěte je, ať dnes promluví. A když dobře nastražíte ucho, když je hodně poprosíte, aby se ozvaly, možná uslyšíte stejně jako já jejich tichý šepot: „Ne, před třiceti sedmi lety, v noci z 25. na 26. března v půl čtvrté ráno tady tenhle muž nebyl.“

„A kde tedy byl?“ vykřiknou nevěřící. Snadná odpověď, byl jsem v Iris baru, asi pět set metrů odtud, v Iris baru, kam náhle vrazil jakýsi počestný taxikář se slovy:

„Venku někdo vystřelil.“

„Lež,“ řekli poldové. „Lež,“ řekli majitel i číšník z Iris baru pod nátlakem poldů.

Vidím to všecko znova před sebou, vyšetřování, proces, nemíním se oné konfrontaci s minulostí vyhnout. Chceš to prožít ještě jednou, kamaráde?

Opravdu moc chceš? Je to už málem čtyřicet let a ty chceš ten zlý sen prožít znova? Nebojíš se, nemáš strach, že s návratem do minulosti se v tobě opět probudí tvá žízeň po pomstě, které ses už dávno vzdal? Můžeš si opravdu věřit, jsi si jistý, že až se ponoříš do toho bahna, nepocítíš nedočkavou touhu, aby už se rozednilo, aby už se otevřely obchody a tys mohl jít, koupit si příruční kufřík a nacpat ho výbušninami za dobře známým účelem, že nezačneš hledat v telefonním seznamu prokurátorovo číslo, že nezačneš pátrat, je-li

Goldstein dosud naživu a pracuje-li pořád v kožešinách nebo v čem? Ne, jsem si naprosto jistý, jedni ani druzí se ode mě nemají čeho obávat, ať si klidně pojdou jestli už je červi nesežrali.

No dobrá, kamaráde, nebude tedy nic těžkého stát se znova divákem té kašpařiny, v níž jsi kdysi sehrál hrdinu i oběť. Posaď se na tu zelenou lavičku, která byla kdysi svědkem vraždy, ano, na tu lavičku na bulváru Clichy naproti ulici Germaina Pilona, v rovině baru Le Clichy, kde podle vyšetřování drama začalo. Když nedáš jinak, starý Moty, když mermomocí chceš, aby to třiadvacetiletý Motýlek všecko znova prožil a vyprávěl ti to máš to tedy mít!

Je noc z 25. na 26. března, půl čtvrté ráno. Do Le Clichy vejde nějaký člověk a chce mluvit s madame Nini.

„To jsem já,“ řekne jedna běhna.

„Váš mužský dostal kulku do břicha. Pojďte, je v taxíku.“

Nini ještě s jednou přítelkyní spěšně následuje neznámého. Nastoupí do taxíku, na jehož zadním sedadle sedí Roland Legrand. Nini toho neznámého, co ji přišel upozornit, požádá, aby jel s ní, on však řekne: „Nemohu,“ a zmizí.

„Do Lariboisiérovy nemocnice, rychle!“

Šofér, Rus, se teprve teď doví, že je jeho pasažér raněný, předtím si ničeho nevšiml.

Jakmile zákazníka vyloží v nemocnici, rychle běží na policii vypovědět, co ví: před číslem 17 na bulváru Clichy ho zastavili nějací dva muži, drželi se v podpaží, nasedl jen jeden, Roland Legrand. Druhý řekl šoférovi, aby jel k baru Le Clichy, a šel pěšky za ním. Vstoupil do baru, vyšel odtud se dvěma ženami a pak zmizel. Ženy taxikáře požádaly, aby jel do Lariboisiérovy nemocnice: „Cestou jsem se teprve dověděl, že je ten muž raněný.“

Policie všechno pečlivě zaznamená spolu s Nininou výpovědí, že její přítel hrál celou noc v baru karty, zatímco ona tam ulovila jednoho (to už je druhý) neznámého, pak že hrál v kostky a popíjel u pultu s nějakými muži, rovněž neznámými, a že odešel až po všech ostatních a sám. Nic v její výpovědi nenasvědčuje, že by byl pro něj někdo přišel. Odešel sám, až po všech ostatních neznámých.

Jeden komisař a jeden polda, a sice komisař Gérardin a inspektor Grimaldi, v přítomnosti matky umírajícího Legranda vyslýchají. Vědí od ošetřovatelek, že je jeho stav beznadějný. Cituju jejich hlášení, a ať mi nikdo neříká, že jsem si je vymyslel, bylo totiž uveřejněno v jedné knize, která mě měla zničit a k níž poskytl předmluvu a tedy záruku divizní komisař Paul Romain. Tady to je. Poldové se vyptávají Legranda:

„,Stojí před vámi policejní komisař a vaše matka, to nejsvětější na světě.

Mluvte pravdu. Kdo na vás vystřelil?

Odpoví: ,Motýlek Roger.`

Požádáme ho, aby odpřísáhl, že mluví pravdu.

„Ano, pane, řekl jsem vám pravdu.“

Matku necháme po synově boku a odejdeme.“

Slyšíš to, třiadvacetiletý Motýlku, tenkrát v noci 25. března to bylo přesné a jasné: vystřelil Motýlek Roger.

Roland Legrand je uzenář a pasák vykořisťující svou přítelkyni Nini. Bydlí spolu v ulici Elyseé des Beaux Arts v čísle 4. K podsvětí sice přímo nepatří, ale stejně jako celé podsvětí a vůbec každý, kdo se pohybuje po Montmartru, zná Motýlků několik. A protože mu jde o to, aby zatkli doopravdy jeho vraha, a ne některého jiného Motýlka, řekne jeho křestní jméno. Dělat pasáka mu nevadilo, ale teď si přeje jako pravý měšťák, aby jeho nepřítele potrestala policie. A neudá jenom značku vozu, dokonce i číslo. Ano, Motýlek, ale Motýlek

Roger.

Jak tak sedím na těch prokletých místech, mám to náhle před očima všechno najednou. Přeříkal jsem si ten spis nejmíň tisíckrát, znal jsem ho už z cely, kde mi ho předali moji advokáti, nazpaměť jak bibli, protože do přelíčení bylo dost času vrýt si ho do hlavy.

Tak tedy výpověď umírajícího Legranda a výpověď jeho přítelkyně Nini.

Ani jedna neoznačuje jako vraha tebe.

Na scénu pak vstoupí čtyři muži. V noci, kdy došlo k vraždě, přišli do

Lariboisiérovy nemocnice vyzvědět:

1. Je-li ten raněný doopravdy Roland Legrand.

2. V jakém je stavu.

Okamžitě se to doví poldové a vyhledají je. Muži nepatří k podsvětí, neskrývají se, proto taky přišli pěšky a zrovna tak odešli. Poldové je zadrží na bulváru Rochechouart a odvedou na komisařství XVIII. čtvrti.

Jejich jména:

GOLDSTEIN GEORGES, 24 let,

DORIN ROGER, 24 let,

JOURMAR ROGER, 21 let,

CAPE EMILE, 18 let.

Ještě za tepla, přímo v den vraždy, jsou na komisařství XVIII. čtvrti učiněny výpovědi. Všechno je přesné ajasné.

Goldstein podle své výpovědi zaslechl v hloučku lidí cosi o nějakém

Legrandovi, postřeleném třemi ranami z revolveru. V domnění, že by to mohl být jeho přítel Roland Legrand, který se v dotyčných místech pohyboval, pustil se pěšky do nemocnice, aby to zjistil. Cestou potkal Dorina a pak další dva a požádal je, aby šli s ním. Ostatní o věci nic nevědí a oběť neznají.

„Motýlka znáte?“ zeptá se komisař Goldsteina.

„Ano, trochu. Párkrát jsem ho potkal. Vím, že zná Legranda, to je všecko.“

No, a co? Motýlka, co má být? Na Montmartru jich bylo pět nebo šest!

Nerozčiluj se, Moty. Zas to prožívám, jako by mi bylo třiadvacet a jako bych v cele v Conciergerie četl svůj obžalovací spis.

Výpověď Dorina: Goldstein ho požádal, aby ho doprovodil do Lariboisiérovy nemocnice, kde se chce zeptat na jednoho kamaráda, jehož jméno mu neřekl. Vešel s ním dovnitř a Goldstein se zeptal, je-li zranění hospitalizovaného

Legranda vážné.

„Znáte toho Legranda? Říká vám něco jméno Motýlek?“ zeptá se komisař.

„Legranda neznám ani podle jména, ani od vidění. Nějakého Motýlka ano, viděl jsem ho na bulváru. Zná ho kdekdo a je prý to nebezpečné individuum.

Nikdy jsem s ním nemluvil. Víc nevím.“

A zase žádný Motýlek Roger.

Třetí z vyslýchaných, Jourmar, vypovídá, že když Goldstein vyšel z nemocnice, kde byl jenom s Dorinem, řekl mu: „Je to určitě on, můj kamarád.“

Takže než tam vstoupil, jistý si nebyl, Moty, že?

Komisař:

„Znáte Motýlka Rogera a nějakého Legranda?“

„Znám nějakého Motýlka, který se pohybuje kolem Pigalle. Naposledy jsem ho viděl asi před čtvrt rokem.“

A čtvrtý maník totéž. Legranda nezná. Motýlka ano, ale jen od vidění.

Matka ve své první výpovědi potvrdí, že syn řekl „Motýlek Roger“.

Celý zmatek začne až po prvních výpovědích. Prozatím je všechno jasné, zřetelné a přesné. Žádné balamucení, žádní poldové, všichni hlavní svědci vypovídají před komisařem dotyčné čtvrti naprosto svobodně, nikdo je nemanipuluje, nikdo jim nevyhrožuje ani nenapovídá.

Čili: v baru Le Clichy, kde se Roland zdržoval, než došlo k dramatu, byli samí neznámí. Dokonce i ti, co hráli v kostky nebo karty, ačkoli je Roland musel znát. Ale zajímavé a přece jen prapodivné je, že zůstanou neznámými až do konce.

Podle výpovědi jeho přítelkyně Roland Legrand opustil bar jako poslední a sám. Nikdo pro něj nepřišel. Velmi krátce po odchodu je zraněn neznámým mužem, kterého na smrtelné posteli zcela přesně identifikuje jako Motýlka

Rogera. A další neznámý, ten, co přišel Nini upozornit, rovněž zůstane neznámým až do konce. Ačkoli to byl zrovna on, kdo pomohl Legrandovi vzápětí po střelné ráně nastoupit do taxíku. Neznámý, který sám nenasedne, jde jen vedle auta až do baru, kde upozorní Nini. A tenhle korunní svědek, jehož celé jednání nasvědčuje, že to je člověk z podsvětí, z Montmartru, a že ho tedy poldové znají, zůstane navždycky neznámý. Podivné.

Za třetí: Goldstein, budoucí hlavní svědek obžaloby, neví, kdo byl raněn, a jde do Lariboisiérovy nemocnice zjistit, není-li to jeho přítel Legrand.

Pokud jde o Motýlka, jediné dva opěrné body: jmenuje se Roger a je prý to nebezpečné individuum.

A ty žes byl, Moty, ve svých třiadvaceti nebezpečný? Ne, tehdy ještě ne, i když ses mohl takovým stát. Byl jsem tenkrát mladík „špatné pověsti“, to je fakt, ale jisté taky je, že ve třiadvaceti, třiadvaceti (ať si to představí ti, kdo v tom věku mají nebo měli syna) jsem ještě nemohl být hotový typ člověka.

A zrovna tak je jisté, že jsem v tom mládí a po pouhých dvou letech života na

Montmartru nemohl být „šejkem“, vůdcem bandy, ani postrachem Pigalle.

Pravda ovšem je, že jsem byl rušitelem veřejného pořádku, a třebaže mi nikdy nic nedokázali, podezírali mě z účasti na různých velkých loupežích. A že si mě několikrát předvolali do čísla 36 na Zlatnickém nábřeží, a ačkoli ze mě nikdy nic nevytáhli, ani přiznání ani jakékoli jméno, pěkně si mě tam „podali“. A že jsem po tragédii svého dětství, po onom krásném zážitku s námořnictvem a po odmítnutí úřadů vzít mě do stálého zaměstnání nakonec dospěl k rozhodnutí, že budu žít mimo celou tu společenskou kašpařinu a všem to taky dám pořádně vědět. A kdykoli mě v domnění, že lítám v nějaké vážné aféře, poldové sbalili a začali si mě na Zlatnickém nábřeží podávat, je taky pravda, že jsem své mučitele urážel a ponižoval, jak jsem jenom mohl, a dokonce jim někdy říkal, že na tom jejich svinském místě budu jednou sám a oni budou v mých rukách. Takže si poldové, pokoření až do hloubi duše, snadno mohli říkat: „Tenhle Motýlek nám nesmí uklouznout, přistřihneme mu křídla, jakmile se to jen hodí.“

Ale nicméně mi bylo pouhých třiadvacet! Můj život nebyl jen nenávist vůči společnosti, byl to taky život, neustálá legrace, pohyb, ohňostroj. Pitomosti, kterých jsme se dopouštěli, bývaly dost vážné, ale někdy taky ne zlé. Když jsem padl, měl jsem v rejstříku jen jediný postih: čtyřměsíční podmínku za přechovávačství. Měl jsem být vymazán ze světa jen proto, že jsem urážel poldy a mohl se stát nebezpečným? To mi řekněte!

Kdyby tak jednala Venezuela, nikdy bych byl nedostal azyl, tím méně občanství. Protože oni mě přijali jako osmatřicetiletého, jako muže v plné síle, a ke všemu s dost polepenou vizitkou: ve čtyřiadvaceti odsouzen doživotně na galeje za vraždu, dvojnásobný uprchlík, nebezpečný.

Všechno tedy začne od chvíle, kdy je věc předána kriminální policii.

Nastane honba za Motýlky. Když ti bylo dvacet, starouši, jmenoval ses totiž

Motýlek. Opustil jsi tu přezdívku až ve Venezuele. Možná se k ní ještě jednou vrátíš.

Po celém Montmartru vypukne poplach, že jsou hledáni všichni Motýlci:

Motýlek Mrňous, Pussini Motýlek, Motýlek Nezmar, Motýlek Roger atd.

Mně říkají jenom krátce Motýlek, případně pro upřesnění Motýlek

Useknutý palec, ačkoli má křestní jména jsou Henri Antoine. Protože netoužím dostat se do styku s poldy, koukám se rychle ztratit, ano, je to tak, vezmu nohy na ramena.

A pročpak jsi, Moty, utekl když jsi to neudělal?

To se ptáš dneska? Že bys v šedesáti zhloupl? Už jsi zapomněl na svých třiadvacet, jak tě na Zlatnickém nábřeží několikrát ztýrali? Nikdy jsi nebyl zrovna žhavý, aby tě mlátili a všelijak rafinovaně mučili, jak se to tehdy u pánů poldů pěstovalo. Aby ti drželi hlavu ve škopku s vodou, až se tak dusíš, že už ani nevíš, čí jsi, aby tě poldové pětkrát, šestkrát kopli do koulí, takže ti naběhnou, že chodíš celé týdny jako gaučo z argentinské pampy, aby ti drtili nehty v lisu na papír, až z nich stříká krev, nebo tě mlátili gumovou hadicí, která ti tak zřídí plíce, že ti vyletí z úst proud krve, aby ti osmdesátikiloví a metrákoví policajti skákali po břiše, jako by tvůj bachor byl nějaká trampolína. No ne!

Jsi tak starý nebo jsi ztratil paměť? Ne jeden, ale sto, tisíc důvodů jsem měl, abych vzal v tu ránu nohy na ramena. A neutíkal jsem samozřejmě daleko, protože vinen jsem nebyl. Nepotřeboval jsem hledat úkryt v cizině, jen docela malý úkryteček nedaleko Paříže. Dotyčný Motýlek Roger bude jistě brzo ne-li zadržen, aspoň identifikován, a pak stačí skočit do taxíku, vrátíš se do Paříže a basta. Tvoje kulky, nehty ani nic jiného už nebude v nebezpečí.

Jenomže Motýlek Roger nikdy policií identifikován nebyl. Viník se prostě nenašel.

A pak náhle vyskočil jako čertík z krabičky. Nějaký Motýlek Roger?

Snadná věc, vynecháme „Roger“ a máme prostě Motýlka, přezdívku Henri

Charriéra řečeného Motýlek. Máme to raz dva, zbývá jen shromáždit důkazy.

Teď už se nehledá pravda, už to není poctivé a nezaujaté pátrání, při němž se lovci snaží doplnit svůj lovecký výjev stůj co stůj o další kousek, teď se kus po kuse vyrábí viník.

Abychom si totiž my policajti vysloužili v naší převznešené a přepočestné kariéře postup, musíme úspěšně uzavřít nějaký případ vraždy. A náš zákazník má všecko, aby se líbil. Nejdřív našim šéfům, kteří na nás spoléhají, potom vyšetřujícímu soudci, který záležitost povede, a nakonec dvanácti nádivům v porotě, kteří mu napaří přinejmenším deset let. Je mladý, tak trochu pasáček… Z jeho milenky uděláme kurvu. Je to zloděj, už několikrát měl co dělat s policií, ale vždycky se z toho dostal, buď že vyšetřování proti němu zastavili, nebo že ho zprostili viny. Odsouzený byl jen jednou, za přechovávačství, podmínečně na čtyři měsíce.

Navíc je to vzpurný mizera, posílá nás k čertu, kdykoli ho zadržíme, posmívá se nám, ponižuje nás, svého psíka pojmenoval Chiappe (v té době pařížský policejní prefekt) a kolegům někdy říká: „Měl by ses v těch ,kleštích` trochu mírnit, jestli se chceš dočkat penze.“ Člověku to jeho vyhrožování, že nás za naše „moderní“ a „důkladné“ vyšetřovací metody jednou ztrestá, nejde z hlavy.

„Do toho, brácho, skoč po něm. Jsme krytí ze všech stran.“

Tady je ten smutný začátek, Moty. Třiadvacet let ti bylo, když tě tři týdny po vraždě, 10. dubna, čapli v Saint Cloud nad talířem hlemýžďů ti dva špinaví poldové.

A jak se do toho, panečku, pak dali! Jaký zápal, jaká houževnatost, jaká vytrvalost, jaká vášeň, jaká mazanost, aby tě nakonec dostali před porotu a mohli ti vlepit ten políček, z něhož se zvedneš až po třinácti letech!

Takhle, že vypadá zátah na vraha, který zabil někoho z podsvětí? Kdepak, to vyráběli vraha nějakého bankéře nebo počestného otce rodiny.

Nebylo tak snadné udělat ze mě viníka. Ale inspektor kriminální policie

Mayzaud, specialista na Montmartre, který dostal případ na starost a obul se do mne tak zuřivě, že až do přelíčení, jak o tom svědčí tehdejší noviny, probíhala mezi ním a mými obhájci otevřená válka plná narážek, žalob a podlých výpadů, ten nešťastný Mayzaud měl po ruce tlouštíka Goldsteina, soukeníkova syna, jednoho z těch falešných vazounů, co se vlichocují podsvětí, a přitom si brousí zuby na jeho kůži. A jaký to byl učenlivý žáček! Mayzaud (sám to při přelíčení řekne) ho během vyšetřování potkal snad stokrát, vždycky náhodou.

A tenhle drahocený svědek, který v den vraždy vypovídal, že se v hloučku lidí doslechl, že nějaký Roland dostal do břicha tři kulky a šel se přeptat do nemocnice, kdo vlastně tou obětí je a nakolik je zranění nebezpečné, což potvrdí i tři kamarádi, jichž se věc vůbec netýkala, týž Goldstein 18. dubna, víc než po třech týdnech a po řadě setkání s Mayzaudem, prohlásí tohle:

Že prý v noci z 25. na 26. března, ještě před vraždou, potkal Motýlka (mě) ve společnosti dvou neznámých (už zase?). Motýlek se ho zeptá, kde je

Legrand. Goldstein: „V Clichy.“ Motýlek se s ním rozloučí a on jde okamžitě varovat Legranda. Zatímco s ním hovoří, vejde dovnitř jeden z Motýlkových společníků a vyzve Legranda, aby šel ven. Za chvilku vyjde i Goldstein a spatří Motýlka s Legrandem, jak spolu klidně rozprávějí, ale sám se nezdrží.

Později se na Pigalle vrátí a potká znova Motýlka, který mu řekne, že právě oddělal Legranda, a požádá ho, aby šel do Lariboisiérovy nemocnice zjistit, jak na tom Legrand je, a pokud ještě žije, aby mu poradil držet klapačku.

No ano, Moty, při přelíčení tě sice vylíčili jako šejka, chlápka z podsvětí, který je tím nebezpečnější, že je inteligentní a mazaný, a ty, šéf bandy, jsi zatím takový pitomec, že vystřelíš na chlapa uprostřed bulváru, a nehneš se z místa, zůstaneš dál u náměstí Pigalle a jen čekáš. až tudy znova půjde

Goldstein. Ne, vůbec se nezdekuješ do jiné čtvrti nebo někam na předměstí, kdepak! Zůstaneš tam trčet jako patník u ardéšské silničky, takže poldům stačí jenom si to přifrčet a říct ti dobrý den.

Zato Goldstein, který tvrdí, že mě tak dobře zná, ten není vůbec tak hloupý.

Druhý den po onom svědectví se ztratí do Anglie.

Já se po celou tu dobu bráním jako ďábel: „Goldstein? Neznám. Třeba jsem ho viděl, může být, možná jsem s ním i prohodil pár slov, tak jak se to stává, když se lidé potkávají v jedné čtvrti, aniž přitom vědí, s kým mají tu čest.“

Skutečně nejsem s to vybavit si k tomu jménu nějakou kebuli, takže ho nakonec poznám, až když nás konfrontují. A když toho měšťáčka, pro mě úplně neznámého, vidím, jak přesně míří k tomu, aby mě potopil, jsem z toho tak paf, že si v duchu říkám, čeho se asi dopustil - jistě ne ničeho moc vážného, byl to ubožák -, že ho mají poldové tak v hrsti. Mravy nebo koks?

Protože nebýt jeho, nebýt těch postupných výpovědí, jimiž pokaždé přidá další kámen k stavbě budované poldy, těch výpovědí, do nichž má volnou cestu kdejaké „prý“, musí se všechno zhroutit. Všechno.

Goldstein ovšem řekne: „Slyšel jsem, že paní X. Y. povídala…“ a už se za paní X. Y. běží a ta řekne, že možná… atd. A z hromady takových „možná“, jak to z lidí vymačkali poldové, se později skládá převážná část spisu.

A pak dojde k něčemu, co vypadá v první chvíli jako zázrak, ale postupně se to projeví jako nesmírně nebezpečné, osudné. Byla to vychytralá policejní machinace, strašlivá léčka, a já do ní spadl i se svými advokáty přímo po hlavě. Viděl jsem v tom záchranu, a zatím jsem se zničil. Celý spis stál totiž na hliněných nohách. Goldsteinovy postupné výpovědi působily nevěrohodně.

Byl to spis tak málo podložený, že mé domnělé vraždě dokonce chyběla jedna věc: motiv. Žádný důvod k nevraživosti vůči oběti jsem neměl a nebyl jsem ani šílený, takže jsem v celé aféře působil jako pěst na oko a jakákoli porota, složená i z těch nejnatvrdlejších nádivů, by si toho nutně musela všimnout.

Tak si tedy policie motiv najde a přijde s ním inspektor Mazillier, polda, který šlape Montmartre už deset let.

Potká ho na Montmartru, oblíbeném místě svých vycházek, doktor Beffey, jeden z mých advokátů, a tenhle polda mu řekne, že prý ví, co se v oné noci z 25. na 26. března doopravdy stalo, a hodlá o tom vypovídat, čímž naznačuje, že to bude v můj prospěch. Řekneme si s Beffeyem: buďto jedná z profesionální poctivosti, nebo jde o nějakou rivalitu mezi ním a Mayzaudem, což by bylo pravděpodobnější.

A vyžádáme si jeho svědectví. My sami.

Jenže Mazillier vypovídá něco úplně jiného, než jsme si mysleli. Prohlásí, že mě dobře zná, že jsem mu poskytl mnohé služby, a dodá: „Díky

Charriérovým informacím se mi podařilo zatknout řadu lidí. Pokud jde o vraždu, nic o tom nevím. Ale slyšel jsem (kolik takových ,slyšel jsem` v mém procesu jen bylo!), že prý nějací lidé, které já neznám (to se podívejme!), roznášeli o Charriérovi kvůli jeho stykům s policií různé řeči.“

A už je tu důvod k vraždě. Zabil jsem Rolanda Legranda, protože šířil po

Montmartru, že jsem práskač.

A v který, že den přišlo tohle prohlášení inspektora Mazilliera? 14. dubna.

A Goldsteinova výpověď, jež vyvracela tu první ze dne vraždy a mě do toho namočila, to bylo kdy? 18. dubna, čtyři dny po Mazillierovi.

Ale na soudní aparát s výjimkou vyšetřujícího soudce Robbého, kterého si poldíci rázem otočili kolem prstu, kecy těch dvou frajerů příliš neplatí.

Platí na ně dokonce tak málo, že dojde k prvnímu výbuchu.

Obžalovací senát má nad tou řadou nastavovaných svědectví, nad tou sbírkou klepů, lží a tendenčních, možná i vynucených výpovědí pocit, že ve spise něco neklape. Třebaže rád házíš všecky do jednoho pytle, soudce justiční aparát, poldy, nádivy v porotě i trestní administrativu, našli se v soudním aparátu i lidé neobyčejně slušní, to musíš, Moty, uznat, a vzdátjim chválu.

Nakonec senát odmítne poslat mě s tak pochybným spisem před porotu a pošle všechno zpátky vyšetřujícímu soudci s žádostí o doplnění informací.

Poldové zuří jak zběsilí, hledají svědky, kde mohou, ve vězení, mezi těmi kteří budou nebo právě byli propuštěni. A přibývá dalších „prý“ a „slyšel jsem“ a „zdá se“ nebo „skoro“… Nemá to konce. Ale z doplnění informací nevzejde nic, vůbec nic, ani sebemenší známka, sebemenší náznak nového a seriózního důkazu.

Zkrátka nic nového, jen ubohá šlichta, bujabéza bez ropušnice, jen s říčními rybami, které jsou vydávány za středomořskou pochoutku, ale spis je nakonec přece jen přijat a odeslán porotnímu soudu.

A tady to bouchne podruhé. Stane se něco v soudních kruzích zcela neobvyklého: generální prokurátor, veřejný žalobce, jehož rolí i osobním zájmem je chránit společnost a vysluhovat si ostruhy tím, že pošle co nejvíc obžalovaných za mříže, generální prokurátor, který má pro mě navrhnout trest, vezme můj spis do konečků prstů, jako by ho držel pinzetou, a odloží ho na stůl se slovy: „Odmítám být v tomto případu navrhovatelem trestu. Čiší z toho cosi podezřelého a vykonstruovaného.“

S jakou zářící tváří za mnou ten den přišel doktor Raymond Hubert do

Conciergerie, aby mi tu skvělou zprávu oznámil!

„Představte si, Charriére, ten váš spis je tak chabý, že z toho vznikl incident v obžalovacím senátu. Dobře se podržte: jeden generální prokurátor odmítl navrhnout trest a požádal, aby ten případ dali někomu jinému!“

Na lavičce na bulváru de Clichy je dnes večer pěkně chladno. Projdu se trochu pod stromy, do světla nechci, abych nepřerušil laternu magiku, která mi přináší překotný proud obrazů rovnou z doby před třiceti sedmi lety. Vyhrnu si límec kabátu. A nadzvednu si trochu klobouk, celá ta vzpomínka mi tak rozpálila hlavu, že si ji potřebuju trochu provětrat. Zase usednu, přetáhnu si cípy kabátu přes nohy a posadím se obráceně na lavičku, zády k avenue a s pažema opřenýma na opěradle jako kdysi, když se při mém prvním přelíčení opíraly o kraj boxu obžalovaných.

V mém případu totiž nebylo jen jedno přelíčení. Byla dvě.

Každé docela jiné. Jedno v červenci, druhé v říjnu.

Vyvíjelo se to až moc dobře, Moty! Sál nebyl krvavě rudý. Čalounění, koberce, taláry soudců zahrávaly v záplavě světla nádherného červencového dne skoro do světle růžova. Ani trochu to nepřipomínalo jatka, spíš velikánský budoár. A v sále sedí usměvavý, dobrácký a trochu skeptický předseda, kterého spis příliš nepřesvědčil, takže zahájí řízení následujícím způsobem:

„Henri Charriére, vzhledem k tomu, že v obžalovacím spisu nenacházíme v plné míře to, co bychom si přáli, vyložte soudnímu dvoru a porotě svůj případ sám.“

Ano, tohle se ti doopravdy stalo, Moty, a bylo to něco úžasného, neslýchaného, nedoufaného, něco k čemu dojde v jednom z tisíce případů. Předseda soudu požádal obžalovaného, aby sám vyložil svou věc! Vzpomínáš si ještě na to červencové přelíčení, na tu záplavu slunce a na ty báječné soudce? Bylo to až příliš krásné, Moty. Aby soudci vedli přelíčení tak naprosto nestranně, aby se předseda s klidem a poctivostí snažil najít pravdu, aby kladl poldům i svědkům matoucí otázky, aby sevřel do skřipce Goldsteina poukazováním na to, jak si protiřečí, a tvým advokátům i tobě aby dovolil různé nepříjemné otázky, to všechno bylo až příliš krásné, rozumíš, Moty, bylo to prázdninové sezení, při němž celá ta změť pochybných hlášení od ještě pochybnějších poldů ovlivnila soudce ve tvůj prospěch.

Tehdy ses mohl bránit, mohl jsi bojovat, Moty. S kým? Těch protivníků bylo věru dost.

Matka, první korunní svědek předem zpracovaný firmou Polouš a spol.

Převzala od poldů všechno, co jí našeptali, ale myslím, že spíš nevědomky a ne ve zlém úmyslu.

Teď už nevypovídá, že v přítomnosti komisaře slyšela: „Motýlek Roger“, a že Legrand později (kdy?) dodal, že jeden z jeho přátel, Goldstein, Motýlka dobře zná. Vypovídá, že prý tehdy slyšela: „Motýlek, Goldstein ho zná.“

Zapomněla Roger a připojila větu „Goldstein ho zná“, kterou komisař

Gérardin ani inspektor Grimaldi neslyšeli. Zajímavé, že by si komisař nezapamatoval něco tak důležitého, co?

Doktor Gautrat, advokát obžaloby, mě vyzve, abych požádal matku zavražděného za odpuštění. Řeknu:

„Nemám proč vás žádat za odpuštění, paní, protože já vašeho syna nezabil.

Skláním se před vaší bolestí, to je všechno, co mohu udělat.“

Komisař Gérardin a inspektor Grimaldi však na své první výpovědi nic nezmění: Legrand řekl: „Motýlek Roger“, a dost.

V tu chvíli se objeví onen všudypřítomný svědek, dobrý do každé omáčky,

Goldstein, učiněná gramofonová deska natočená v čísle 36 v roce 1931 na

Zlatnickém nábřeží. Učinil pět nebo šest výpovědí, z nichž tři byly použity.

I za cenu toho, že si protiřečí, namočí mě při každé své výpovědi trochu víc, pokaždé přidá k té stavbě budované poldy další polínko. Vidím ho, jako by to bylo dneska. Hovoří tiše, tak tak, že pozvedne ruku, aby řekl: „Přísahám.“

Když domluví, doktor Beffey zaútočí:

„Především, Goldsteine, kolikrát jste vlastně náhodou potkal inspektora

Mayzauda? On sám říká, že to bylo několikrát, vždycky ,náhodou`, a vždycky prý jste mluvili o tomhle případu. Je to zvláštní, Goldsteine. Ve své první výpovědi tvrdíte, že vám není o věci nic známo, pak najednou znáte Motýlka, potom prohlásíte, že jste ho v noci těsně před zločinem potkal, a nakonec vás pošle do nemocnice, abyste zjistil, jak se daří Legrandovi. Jak ty různé výpovědi vysvětlíte?“

Goldstein místo jakékoli odpovědi jenom opakuje: „Bál jsem se, protože

Motýlek byl postrach Montmartru.“

Dám najevo nesouhlas a předseda řekne:

„Obžalovaný, máte k svědkovi nějaké otázky?“

„Ano, pane předsedo.“

Upřu Goldsteinovi pohled do očí:

„Goldsteine, otoč se ke mně, podívej se mi do tváře. Z jakého důvodu lžeš a falešně mě obviňuješ? Za co těmi prolhanými svědectvími platíš, co to je, co na tebe Mayzaud ví?“

Ten idiot se mi dívá do tváře celý roztřesený, ale přece jen dokáže zřetelně pronést:

„Mluvím pravdu.“

V tu chvíli bych byl toho špinavce dokázal opravdu zabít! Otočím se k soudnímu dvoru:

„Vážený soudní dvore, vážená poroto, generální prokurátor říká, že jsem vychytralý člověk, inteligentní a prohnaný, ale ze svědkových výpovědí vyplývá, že jsem dokonalý blbec, ajá vám to dokážu. Aby se inteligentní člověk někomu svěřil s něčím tak vážným, aby mu řekl, že právě zabil svého kamaráda, na to by ho jistě musel dobře znát, ale přiznat něco takového neznámému člověku, to by udělal leda skutečný blbec. A pro mě je Goldstein neznámý člověk.“

Otočím se ke Goldsteinovi a pokračuju:

„Prosím, Goldsteine, jmenujte v Paříži nebo ve Francii jedinou osobu, která by mohla prohlásit, že aspoň jednou viděla, jak my dva spolu hovoříme.“

„Žádnou osobu, která by to mohla dosvědčit, neznám.“

„Dobrá. Tak tedy jmenujte na Montmartru, v Paříži nebo vůbec ve Francii nějaký bar, restauraci nebo hospůdku, kde jsme my dva spolu aspoň jednou pili nebo jedli.“

„Nikdy jsem s vámi nepil ani nejedl.“

„Výborně. Říkáte, že když jste mě za té podivné noci poprvé potkal, byli se mnou dva lidé. Kdo to byl?“

„Neznám je.“

„Já ovšem taky ne. Řekněte rychle a bez rozmýšlení, kde jsem si s vámi dal schůzku, abyste mi vyřídil, co jste pro mě v nemocnici zjistil, a jestli jste o tom místě řekl těm, co byli s vámi. A jestli ne, tak proč?“

Žádná odpověď.

„Odpovězte, Goldsteine. Proč neodpovídáte?“

„Nevěděl jsem, kde vás najdu.“

Doktor Raymond Hubert:

„Tak můj klient vás pošle vyřídit věc pro něj tak důležitou, totiž zjistit, v jakém stavu je Roland Legrand, a vy jste nevěděl, kam mu přinést odpověď?

To je stejně směšné jako nepravděpodobné!“

Ano, bylo to skutečně nepravděpodobné, ale daleko smutnější bylo, že připustili, aby se na tomhle, na těchhle postupných a pokaždé víc přitěžujících svědectvích chudáka, který i přes všechnu pečlivou přípravu ze strany poldů neměl ani tolik inteligence, aby dokázal obratem odpovídat v jejich duchu, postavila celá obžaloba.

Předseda:

„Charriére, policie tvrdí, že jste zabil Legranda, protože o vás mluvil jako o udavači. Co na to odpovíte?“

„Měl jsem s policií co dělat šestkrát, a kromě jedné čtyřměsíční podmínky pokaždé vyšetřování proti mně zastavili nebo mě zprostili viny. Nikdy jsem nebyl zadržen s někým dalším, ani jsem nikdy nikoho zatknout nepomohl.

Když mě má policie v rukách, nic ze mě nedostane, a je tedy nepravděpodobné a vůbec nepřijatelné, že bych udával své přátele, když jsem na svobodě.“

„Jeden inspektor o vás ale tvrdí, že jste donašeč. Přiveďte inspektora Mazilliera.“

„Prohlašuji, že Charriére dělal donašeče, pomohl mi zatknout řadu nebezpečných individuí a že se to po Montmartru povídalo. Pokud jde o Legrandův případ, nic o tom nevím.“

„Co na to řeknete, Charriére?“

„Vyžádat si inspektorovo svědectví mi poradil doktor Beffey, říkal, že prý inspektor ví, jak to bylo s vraždou Legranda. Teď vidím, že jsme oba padli do strašlivé léčky. Když inspektor Mazillier doktoru Beffeyemu radil, aby ho dal předvolat, řekl mu, že o případu všecko ví, a můj advokát tomu věřil stejně jako já. Mysleli jsme si, že o tom chce vypovídat buďto z poctivosti, nebo že jde o nějakou rivalitu mezi ním a Mayzaudem. Ale vidíte sami, že ten policista o vraždě nic neví.“

Bylo naopak zřejmé, že inspektorova výpověď poskytla konečně i domnělému zločinu dosud chybějící motiv. Z úst policisty působilo takové prohlášení opravdu jako seslané z nebe, zachránilo vykonstruovanou obžalobu a poskytlo neudržitelnému spisu určitý pevný podklad.

Nebýt Mazillierova přispění, mohl se inspektor Mayzaud namáhat jak chtěl, obžalovací spis by neexistoval. Je to manévr tak očividný, až se člověk diví, že na něj obžaloba vůbec skočila.

Ale bráním se dál:

„Vážený soudní dvore, vážená poroto, kdybych byl donašeč, pak tu jsou dvě možnosti: buď bych Raymonda Legranda nezabil, protože někdo tak podlý jako práskač podobné osočení příjme, ani nemrkne, nebo řekněme, že by mě to přece jen urazilo a opravdu bych na Legranda vystřelil, ale pak si buďte jisti, že by mi šla policie na ruku a určitě by se nesnažila člověka pro ni natolik užitečného tak zuřivě a zároveň nešikovně potopit. A ještě víc, vzala by to jako vyřizováni účtů mezi chlápky z podsvětí a zavřela by oči nebo by to nějak narafičila, aby to pro mě vypadalo jako oprávněná sebeobrana.

Takové věci se staly mockrát, ale naštěstí to není můj případ. Pane předsedo, smím položit svědkovi jednu otázku?“

„Ano.“

Doktor Raymond Hubert ví, kam mířím, a požádá proto soudní dvůr, aby byl inspektor Mazillier zproštěn povinnosti zachovávat úřední tajemství, protože jinak by nemohl odpovědět.

Předseda:

„Soudní dvůr na základě své diskreční moci zprošťuje inspektora Mazilliera povinnosti zachovávat úřední tajemství a v zájmu pravdy a spravedlnosti ho žádá, aby odpověděl na otázku, kterou mu obžalovaný položí.“

„Jmenujte, Mazilliere, jediného člověka ve Francii, v koloniích nebo v cizině, který byl zatčen na základě mých informací.“

„Nemohu odpovědět.“

„Jste lhář, inspektore! Nemůžete odpovědět, protože nic takového nikdy nebylo!“

„Charriére, mírněte se ve svých výrazech,“ řekne předseda.

„Bráním tu dvě věci, pane předsedo, svůj život a svou čest.“

Tím je to skončeno, Mazillier odejde.

A to defilé ostatních svědků! Všichni v jednom šatě, z jedné a téže látky, střiženém a ušitém jedním a týmž způsobem, firmou Polouš a spol, adresa

Paříž, Zlatnické nábřeží číslo 36. Kriminální policie z roku 1930. Doufejme, že se to od té doby změnilo, kamaráde. Doufejme, nic jiného nezbývá, ale moc tomu nevěřme.

A tvé poslední vysvětlení, Moty, to nejlogičtější, na to už se nepamatuješ?

Že bych se nepamatoval? Dodnes je slyším:

„Poslyšte, pánové, vezměte to poctivě: Legrand dostal jen jedinou kulku, bylo na něj vystřeleno jenom jednou, zůstal stát, odešel živý, klidně ho nechali nasednout do taxíku. Čili ten, kdo na něj vystřelil, ho zabít nechtěl, jinak by na něj vypálil čtyři, pět nebo šest ran, tak jak se to v podsvětí dělá. To ví na

Montmartru každý. Není to pravda?

Takže kdybych to byl já, kdybych to přiznal a prohlásil: ,Pánové ten člověk se se mnou z určitého důvodu, ať už právem nebo neprávem začal hádat, z toho a toho mě obvinil, strčil ruku do kapsy, byl to člověk z podsvětí stejně jako já, lekl jsem se a v sebeobraně jednou vystřelil, kdybych tohle prohlásil, byl by to pro vás zároveň i důkaz, že jsem ho zabít nechtěl protože odešel po svých a živý. A tak bych tedy na závěr řekl: ,Poněvadž jeden inspektor tvrdí, že jsem policii velice užitečný považujte to, co jsem teď řekl, za pravdu za mé doznání a vyřiďte ten případ jako ublížení na těle s následkem neúmyslného usmrcení.“

Tribunál mlčky naslouchá, zdá se mi, že zamyšleně. Pokračuju:

„Doktor Raymond Hubert stejně jako doktor Beffey mi snad desetkrát, stokrát položili otázku: ,Vystřelil jste vy? Jestli ano, řekněte to. Dostanete nanejvýš pět let, možná míň, k většímu trestu vás odsoudit nemohou. Zatkli vás ve třiadvaceti, vyjdete z vězení ještě úplně mladý.

Ale já, vážený soudní dvore, vážená poroto, tuhle cestu zvolit nemohu, ani kdyby mě to mělo zachránit před gilotinou nebo galejemi, protože jsem nevinný a stal jsem se obětí policejní machinace.

Tak to bylo během onoho přelíčení prozářeného sluncem, kdy mi poskytli možnost úplně svůj případ vyložit. Ne, Moty, bylo to až příliš krásné, pokračovalo to příliš dobře, cítil jsi, že je tribunál zmatený a vítězství možná na dosah. Ale bylo to až příliš krásné, copak jsi to neviděl, ty ubohý mladý nafoukanče?

V tu chvíli dojde totiž k incidentu, který je Mayzaudovým dílem a nepochybně také prozrazuje všechnu jeho lstivost. Cítí, že prohrává, že celá jeho patnáctiměsíční námaha může být zmařena a udělá tedy něco, co se nesmí.

Během přestávky v přelíčení za mnou přijde do sálu, kam nemá přístup, kde jsem jen já mezi republikánskými gardami. Přistoupí ke mně a troufne si mi říct: „Proč nepřiznáš, že to byl Roger Korsičan?“ Načisto popletený odpovím:

„Ale já žádného Rogera Korsičana neznám!“

Chviličku se se mnou ještě dohaduje, pak zamíří rychle ven, vyhledá prokurátora a řekne mu:

„Motýlek mi právě přiznal, že to udělal Roger Korsičan.“

A stane se, co ten prokletý Mayzaud chtěl. Přes můj protest je přelíčení odročeno. Ale i tak se ještě bráním:

„Osmnáct měsíců inspektor Mayzaud tvrdí, že je do případu namočený jen jakýsi Motýlek, a to že jsem já.

Osmnáct měsíců inspektor Mayzaud tvrdí, že jsem to zcela nepochybně já, kdo zabil Legranda.

Osmnáct měsíců inspektor Mayzaud prohlašuje, že to není jenom jeho tvrzení, ale že na to má poctivé, nezvratné, zcela přesvědčivé svědky, kteří bez nejmenších pochybností dokážou mou vinu.

Když má tedy policie proti mně veškeré potřebné svědky a důkazy, jak je možné, aby se celá konstrukce najednou zhroutila? Celý ten spis byl tedy lež?

Stačí hodit do arény jedno nové jméno, a je rázem po jistotě, že tím viníkem je doopravdy Motýlek?

Říkáte, že proti mně máte všechny důkazy, a teď stačí jenom zmínka o nějakém přízračném Rogeru Korsičanovi, kterého si Mayzaud vymyslel, pokud mi ovšem věříte, nebo pokud věříte jemu, kterého jsem si vymyslel já, a hned se všechno přeruší a začne se zase od počátku?

To není možné, žádám, aby přelíčení pokračovalo, žádám, abych byl tímto tribunálem souzen.

Prosím vás o to, páni porotci a pane předsedo soudu!“

Vyhrál jsi, Moty, málem už jsi vyhrál, a pak tě zničila prokurátorova poctivost. Generální prokurátor totiž vstal se slovy:

„Páni porotci, vážený soudní dvore, nemohu vynést návrh trestu… Nevím…

Věc je potřeba důkladně prozkoumat. Žádám soudní dvůr, aby případ odročil a vyžádal si doplnění informací.“

Už jen tohle, Moty, již jen ty tři věty prokurátora Cassagnaua dokazují prohnilost spisu, na jehož základě jsi byl odsouzen.

Protože kdyby byl měl ten poctivý právník v ruce něco jasného, přesného, nesporného, kdyby si byl býval spisem jist, neřekl by: „Zastavte přelíčení, nemohu vznést návrh trestu.“

Řekl by naopak: „Další Charriérův výmysl, obžalovaný se nás snaží svým

Rogerem Korsičanem zmást. Nevěříme z toho ani slovu, pánové, mám v rukách všechny důkazy, že je Charriére vinen, a taky to dokážu.“

Ale neřekl to, neudělal to, a proč? Protože při své svědomitosti spisu dost nevěřil a začínal zcela jasně váhat nad poctivostí poldů, kteří ho vykonstruovali.

No vidíš, čtyřiadvacetiletý klouděro, a tak se stalo, že tě poldové nakonec doběhli. Ve chvíli, kdy už ostudně prohrávali a kdy dobře věděli, že jejich

Roger Korsičan je čirá bouda. Doufali, že do příštího přelíčení vykombinují další lsti. A jak již jsou prohnaní, jistě také spoléhali na jiný soudní dvůr, jiného předsedu, jiného generálního prokurátora, na šeď začínajícího října a celou atmosféru nového přelíčení, která už ti nebude tak příznivá, takže se budoár přemění v jatka.

Přelíčení je odročeno a soud si vyžádá doplnění informací, v tomhle případě už podruhé.

Jeden novinář napíše: „Takové váhání se vidí zřídkakdy.“

Z doplnění informací nevzejde samozřejmě žádný nový fakt. Roger Korsičan? Nikdy ho nenajdou.

V období doplňování informací se republikánské gardy zachovaly poctivě, svědčily ve věci červencového incidentu proti Mayzaudovi. Jak by taky bylo možné, aby člověk, který volá, že je nevinný, který to logicky dokazuje a cítí, že je mu soudní dvůr nakloněn, aby takový člověk najednou hodil všechno přes palubu a řekl: „Byl jsem tam, ale já nestřílel, střílel Roger Korsičan?“

A to druhé přelíčení, Moty? To druhé, poslední, konečné zasedání, při němž se dá suchá gilotina do pohybu, při němž dostane tvých dvacet čtyři let, tvé mládí, tvá víra v život tu obrovskou ránu palicí v podobě doživotí, při němž má Mayzaud opět všechnu sebejistotu, omluví se generálnímu prokurátorovi a uzná, že se v červenci dopustil chyby, a při němž ty na něj křičíš:

„Servu ti tu masku počestnosti, Mayzaude!“… skutečně máš chuť je prožít znovu?

Doopravdy chceš zase vidět tu síň, ten šedivý den? Uběhlo od těch dob, kamaráde, třicet sedm let, kolikrát ti to mám opakovat? Chceš opět cítit na tváři ten obludný políček, po kterém jsi musel bojovat třicet sedm let, aby ses zase mohl posadit tady na tu lavičku na bulváru de Clichy na svém

Montmartru? Ano, právě proto, abych mohl vykonanou cestu lépe zvážit, chci ty první stupně žebříku, který mě dovedl až na dno lidské sprostoty, slézt zpátky jeden po druhém.

Vzpomínáš si? Když jsi s tou papulou dvacetiletého kluka, štramáka v dvouřaďáku bezjediné poskvrnky, vešel do soudní síně, jak byla jiná než tenkrát poprvé! A přece to byla táž.

Už jen to nebe, tak nízké a deštivé, že museli rozsvítit lustry. Tentokrát je všechno potaženo krvavou červení. Koberce, čalounění, soudcovské taláry, všechno jako by byli namočili v koši, kam padají hlavy popravených.

Tentokrát soudci nemají před sebou prázdniny, už se z nich vrátili, už to není jako v červenci. A vůbec, shledat se zase na začátku nové soudní sezóny s tím bezvýznamným případem, s tím vyřizováním si vzájemných účtů montmartreské mládeže, už to možná začíná být trochu otravné, moc se to vleče.

Čekají nás jiné, vážnější případy.

Staří rutinéři z Justičního paláce, advokáti a soudci, vědí líp než kdo jiný, jak někdy může ovlivnit nestrannou spravedlnost počasí, roční období, osobnost a momentální nálada předsedy soudu, generálního prokurátora, poroty, rozpoložení obžalovaného a jeho advokátů.

Tentokrát mě předseda soudu nepoctí nabídkou, abych svůj případ sám vyložil, naprosto mu stačí písař, který monotónním hlasem přečte obžalovací spis.

Dvanáct nádivů v porotě má na mozcích stejnou mlhu, jaká panuje venku, stačí vidět jejich idiotské zakalené oči. Bez obtíží stráví blábol obžalovacího spisu.

Generální prokurátor, první zásobovač gilotiny, nemá v sobě naprosto nic lidského. Ten by určitě neřekl jako Gassagnau: „Nemohu navrhnout…“

Jakmile vstoupím do síně a mrknu po shromáždění, okamžitě to všechno cítím: „Majzla, Motýlku, v téhle soudní síni se moc lehko bránit nebudeš!“

A je to natolik pravda, že mě v průběhu řízení, jež trvá dva dny, takřka nepřipustí ke slovu. Je to zkrátka úplně jiné přelíčení než v červenci. Ostatně tenkrát to bylo až moc krásné.

A jako v červenci defilují zase stejná svědectví, stejné výpovědi, stejná

„prý“, stejná „slyšel jsem“ atakdále. Nemá smysl podrobně to opakovat, je to zase týž cirkus, jen s tím rozdílem, když místy protestuju nebo vybuchnu, že mi rázem vezmou slovo.

Jen jediná věc je tady nová, příchod svědka, který má potvrdit mé alibi. Je to Fernand Lellu, taxíkář, který v červenci při odročení procesu už nestačil svědčit. Jediný svědek, kterého poldové nenašli, kterého považovali za smyšlenku.

Pro mě však to byl svědek korunní, protože prohlásil, že já jsem byl uvnitř, když vešel do Iris baru se slovy: „Někdo vystřelil.“

Je to zvláštní historie, během vyšetřování poldové Lelluho nenajdou, ale najdou zato proti tomuto budoucímu svědkovi někoho jiného, desetinásobného recidivistu ohroženého vypovězením, který tvrdí, že ten svědek, který se později přihlásí, aby vypovídal v můj prospěch, je podplacený.

A inspektor Mayzaud, který v dlouhém hlášení Lelluovu existenci popřel, který se kasá, že všechno odhalí a všecko dokáže, ten tohoto svědka nikdy nepotká. Zdalipak tuší, že tenhle svědek, kterého je tak těžké najít, je rozhodnutý přihlásit se ke svědectví sám? A jako svědek, jehož poctivost a pracovitost je potvrzena komisařem z jeho okrsku.

Když Lellu své svědectví opakuje, nařknou ho, že je podplacený. Doktor

Raymond Hubert zvedne paže k nebi:

„Pak se tedy, pane Lellu, můžete jít klouzat!“

Ještě dneska mě na mé zelené lavičce popadne taková zuřivost, že necítím ani zimu, ani začínající mrholení.

Zase vidím majitele Iris baru, jak na svědecké lavici prohlašuje, že jsem tam nemohl být, když Lellu vešel dovnitř se slovy, že někdo venku vystřelil, protože mi už před čtrnácti dny přístup do své kavárničky zakázal.

Čili jsem tak pitomý, že ve věci natolik vážné, při níž jde o svobodu a možná i o život, uvedu jako své alibi právě místo, kam nesmím! A číšník jeho výpověď potvrdí. Zapomenou ovšem dodat, že smějí mít otevřeno do pěti ráno jen dík laskavosti policie, a kdyby řekli pravdu, postavili by se proti ní.

A museli by zase zavírat už ve dvě hodiny. Šéf bránil svou pokladnu, číšník spropitné.

Doktor Raymond Hubert i doktor Beffey dělali co mohli. Doktor Beffey byl tak zhnusen, že zahájil s Mayzaudem otevřenou válku, při čemž se

Mayzaud v tajných policejních hlášeních (ale zase ne tak příliš tajných, protože jeden novinář je z posvěcení jistého fízla uveřejnil) pokusil poškodit jeho advokátskou pověst jakýmisi mravnostními historkami, které neměly s případem nic společného.

A je konec. Mám poslední slovo. Co říci? „Jsem nevinný, stal jsem se obětí policejní machinace. To je všecko.“

Porota i tribunál odejdou. Vrátí se za hodinu, usedají na svá místa, já vstanu. Pak se zas posadím. Vstane předseda soudu, chystá se přečíst rozsudek:

„Obžalovaný, vstaňte.“

Vžil jsem se tady pod stromy na bulváru de Clichy do průběhu přelíčení tak silně, že naráz vyskočím, jenomže zapomenu, že mám nohy uvězněné na obrácené straně lavičky a padnu zpátky na zadek.

A v sedě místo ve stoje, jak by se patřilo, slyším v tom roce 1967 pod stromy na bulváru, jak se ke mně nese z roku 1931 jednotvárný hlas předsedy soudu, který odříkává rozsudek:

„Jste odsouzen na doživotí k nuceným pracím. Stráže, odveďte odsouzeného. Přelíčení je skončeno.“

Už už natahuju paže, ale nikdo mi nenavléká želízka, nestojí vedle mě republikánské gardy. Jen nějaká stará ubožačka ulehla schoulená na konci lavičky a přikrývá si hlavu novinami, aby se chránila před chladem a mžením.

Vyprostím nohy. Když konečně stojím, musím si je nejdřív rozhýbat, pak nadzvednu noviny a vložím stařence do ruky sto franků. I ona je odsouzená, k doživotní bídě.

Mé vlastní doživotí trvalo jen třináct let.

V hlavě dosud poslední scénu z přelíčení, tu, jak stojím a dostanu onen neuvěřitelný políček, který mě smete z Montmartru, z mého Montmartru, skoro na čtyřicet let, zamířím středem bulváru de Clichy, stále pod stromy, na náměstí Blanche.

Ve světlech překrásného náměstí laterna magika zhasne, vidím už jen několik pobudů, kteří se choulí u východu z metra a s hlavou na kolenou spí.

Honem taxíka. Už mě tu nic neláká, ani stín stromů, jež mi zaclánějí záři umělých světel, ani nádherný lesk náměstí, kde jiskří všemi světly Moulin

Rouge. Jedno mi až příliš připomíná minulost, druhé na mě křičí: „Už sem nepatříš!“ Všecko, ano, všecko se změnilo, rychle pryč, ať radši nevidíš, že jsou vzpomínky z tvých dvaceti let mrtvé, pohřbené.

„Hej! Taxi! Na Lyonské nádraží, prosím vás.“

A v předměstském vlaku, který mě odváží k mému synovci, se znova v duchu probírám novinovými články, které mi doktor Raymond Hubert přinesl po mém odsouzení, abych si je přečetl. Ani jeden z nich nemohl jinak, ať to byla La Dépéche, La France, Le Matin, L’Intransigeant, L’Humanité nebo

Le Journal s titulkem „Temná aféra“, všechny hovořily o pochybnosti, která se vznášela nad celým řízením.

Při dalším návratu do Francie jsem si ty noviny vyhledal. Tady je několik ukázek:

La Dépéche z 27. října 1931 cituje mého obhájce: „Spis, který byl třikrát vrácen k doplnění informací, a to jak v průběhu vyšetřování, tak z přelíčení, svědčí už sám o sobě, jak je celé obvinění vratké.“

Le Matin z 27. října 1931: „Bylo předvoláno třicet svědků. Jeden by byl možná stačil: onen neznámý, který naložil raněného do vozu, upozornil jeho

,děvče` a zmizel, tenhle neznámý však zůstane neznámým a nepomůže mu zřejmě na světlo ani oněch třicet svědectví… Městské gardy: ,Inspektor

Mayzaud přišel k Charrierovi a řekl: Ty víš dobře, kdo to je.“

La France z 28. října 1931: „Obžalovaný odpovídá s klidem a rozhodností… Obžalovaný: ,Je trapné to poslouchat. Goldstein nemá důvod proti mně něco mít, ale stejně jako řada jiných, kteří mají něco na svědomí, je v rukách inspektora Mayzauda, taková je pravda… Na svědeckou lavici je předvolán inspektor Mayzaud. Okamžitě protestuje: ,Dělám „Pigalle“ deset let, dobře tedy vím, že Goldstein k podsvětí nepatří. Kdyby patřil, nikdy by nepromluvil

(sic).“

L’Humanité z 28. října 1931. článek zaslouží být citován celý. Má titulek:

CHARRIÉRE -MOTÝLEK ODSOUZEN DOŽIVOTNĚ NA GALEJE

„Přes dále trvající pochybnost o totožnosti skutečného Motýlka, který jedné březnové noci vystřelil na La Butte na Rolanda Legranda, seinská jury odsoudila Charriéra.

Včera na počátku přelíčení byl vyslechnut svědek Goldstein, na jehož výpovědích spočívá celá obžaloba. Tento svědek, který byl v nepřetržitém styku s policií, kterého inspektor Mayzaud podle vlastních slov potkal od zločinu nejmíň stokrát, učinil tři různé výpovědi, pokaždé víc přitěžující. Je zřejmé, že jde o svědka, který je oddaným pomocníkem soudní policie.

Zatímco formuluje svá obvinění, Charriére mu pozorně naslouchá. Když svědek skončí, vykřikne:

„Já to nechápu, vůbec nechápu, co jsem tomu Goldsteinovi udělal, že tady žvaní takové lži, jen aby mě dostal na galeje.“

Na svědeckou lavici je předvolán inspektor Mayzaud. Prohlásí, že

Goldsteinova výpověď nebyla předem připravena. Tu a tam je však vidět skeptické úsměvy.

Generální prokurátor Siramy v bezvýrazné obžalovací řeči konstatuje, že

Motýlků je na Montmartru a dokonce i jinde celá řada. Nicméně žádá odsouzení, přičemž výši trestu nechá na porotě.

Doktor Gautrat, advokát žalující strany, nejprve komicky vylíčí galeje jako školu ,mravní nápravy` a pak žádá poslat tam Charriéra v jeho vlastním zájmu, aby se z něho stal ,čestný člověk`.

Obhájci doktor Beffey a doktor Raymond Hubert trvají na nevině. Jestliže se nenašel Roger Korsičan řečený ,Motýlek`, ještě z toho neplyne, že viníkem je ,Motýlek` Charriére.

Když se však porota po dlouhé rozpravě vrátí do soudní síně, uzná

Charriéra vinným a dvůr vynese trest doživotních nucených prací a jednoho franku symbolického odškodnění žalující straně.“

Celá ta dlouhá léta jsem si kladl otázku: proč se vlastně policie tak zuřivě vrhla na bezvýznamného třiadvacetiletého rošťáka, o němž sama tvrdila, že patří mezi její nejlepší spolupracovníky? Našel jsem jen jedinou odpověď, jedinou, která je logická: policie určitě kryla někoho jiného, skutečného práskače.

Vrátil jsem se na Montmartre druhý den, už svítilo slunce. A v těch místech kolem ulic Tholozéovy a Durantinovy jsem skutečně nalezl svou čtvrť, našel jsem i trh v ulici Lepic, ale tváře, kam se poděly tváře?

Pod záminkou, že někoho hledám, zajdu v Tholozéově ulici do čísla 26 za domovnicí. Ta má byla tlustá dobračka s odpornou, chloupky porostlou bradavicí na tváři. Je pryč. Místo ní tu najdu jakousi Bretonku, což mě tak zmate, že se jí ani nezeptám, zdali se tu při svém nástupu nepotkala s chlupatou bradavicí.

Ne, Montmartre mého mládí mi neukradli, je tady všecko, naprosto všecko, ale všecko změněné. Z mlékaře je rychloprádelna, z baru na rohu lékárna, místo zelináře samoobsluha. Ti to vzali, pane, od podlahy!

Bandevezův bar na rohu Tholozéovy a Durantinovy ulice, kde se scházívaly pošťačky z náměstí des Abesses na skleničku likéru a my si je s tou nejvážnější tváří schválně dobírali, že tady mažou deku, zatímco chudáci manželé pracují, ach ano, bar je tu pořád, ale s pultem na jiné straně a se dvěma pitomými stoly, které vůbec nestojí na svém místě. A navíc tu šéfuje černoška a zákazníky jsou Arabové a Španělé nebo Portugalci. Kam se asi poděl starý hospodský z Auvergne?

Stoupám po schodech z Tholozéovy ulice k Moulin de la Galette. Aspoň to zábradlí se nezměnilo, pořád končí tak nebezpečně. Tady jsem jednou pomohl na nohy jednomu stařičkému nebožákovi, kterému už nesloužily oči, takže si včas nevšiml, že zábradlí náhle končí, a upadl. Hladím zábradlí a zase tu scénu vidím, slyším stařečka, jak mi děkuje: „To jste hodný, mládenče, a pěkně vychovaný. Mějte se dobře, děkuju vám.“ Jak jsem se k němu sklonil, vypadla mi bouchačka, a jeho prostá věta mě tak popletla, že jsem najednou nevěděl, jak ji sebrat, aby si nevšiml, že, ten hodný mládenec možná není takové vzornítko, jak si on myslí.

Ano, můj Montmartre je tu pořád, neukradli mi ho, ukradli jen lidi, milé, usměvavé tváře těch, kteří mi říkávali: „Dobrý den, Motýlku, jak se vede?“

Ty všechny, ano, ty všechny mi ukradli a já cítím, jak mi to rve srdce.

Večer zajdu do jednoho zdejšího baru. Vyhledám si mezi nejstaršími zákazníky toho vůbec nejstaršího a položím mu otázku:

„Promiň, znáš toho a toho?“

„Znám.“

„Kde je?“

„V base.“

„A co ten a ten?“

„Nebožtík.“

„A ten a ten?“

„Neznám. Ale nezlob se, nějak moc se ptáš. Kdo jsi?“

Naschvál trochu zvýšil hlas, aby si toho ostatní všimli. Známý fígl. Když vejde mezi muže do baru jen tak, bez představení či doprovodu někdo neznámý, je potřeba zjistit, co tu chce.

„Jmenuju se Henri, pocházím z Avignonu, ale teď jsem přijel z Kolumbie, proto mě neznáte. Na shledanou.“

Už se nezdržuju a rychle sednu do vlaku, abych přespal mimo seinský okres. Z opatrnosti, protože za žádnou cenu nechci převzít oznámení o zákazu pobytu.

Ale přece jen jsem v Paříži, jsem tady! Jsi tady, kamaráde! A byl jsem si skočit v tančírnách u Bastilly. U Boucastela, v Bal-á jo, a pošoupl jsem klobouk nazpátek a sundal kravatu. Dokonce jsem si dopřál i tu drzost a vyzval děvče jako ve dvaceti, a úplně stejným způsobem. A když jsem při harmonice, skoro stejně pěkné jako za mého mládí, kdy na ni hrával Mimile Vacher, vytáčel valčík doleva, řekl jsem té žábě na její otázku, čím se živím, že mám na venkově hospodu, a vysloužil si tím z její strany veliký obdiv.

Na obědě jsem byl v La Coupole a docela naivně, jako bych přicházel odněkud z jiného světa, jsem se zeptal číšníka, hraje-li se nahoře na terase pořád koulená. Číšník sloužil v domě pětadvacet let a nad mou otázkou zůstal celý paf.

A v La Rotonde jsem marně hledal kout malíře Fujity a v zoufalé naději, že tu najdu něco z minulosti, tak dlouho bloudil očima po nábytku, pó rozložení stolů, baru, až jsem se nakonec všecek otrávený, že tak všecko převrátili, že zničili všecko, co jsem znal a miloval, zvedl a zapomněl zaplatit. Číšník mě dohonil u vchodu k metru na stanici Vavin, který byl hned vedle, popadl mě stroze za paži, a protože na zdvořilost už se dneska ve Francii zapomnělo, houkl mi do tváře, kolik dělá účet, a ať koukám honem zaplatit, nebo, že zavolá strážníka. Samozřejmě jsem zaplatil, ale diškreci dostal tak skrovnou, že po mně na odchodu hodil: „To si nechte pro svou babičku! Ta tu vaší diškreci jistě potřebuje víc než já!“

Ale Paříž je přece jen Paříž. Prošel jsem se jako mladík odzdola nahoru a odshora dolů po Champs Élysées, v záři tisíců jejích světel, v oné záři

Paříže, která vás rozehřeje a tak nádherně okouzlí, že se vám chce zpívat.

Ach, jak je sladké žít v Paříži!

U brány Saint Denis ani na bulváru Montmartre, před někdejším Autožurnálem, kde tehdejší mistr světa Rigoulot zvedal obrovskou roli novinového papíru, nikde tady mě nic nerozrušuje ani neuvádí v zuřivost. S klidným srdcem projdu kolem klubu, kde jsem hrával se Staviským bakarat, mírumilovně usednu sám v Lidu a dívám se na představení. A poklidně se vmísím na několik hodin do ruchu tržnice, skoro stejné jako kdysi.

Jenom na Montmartru mi ze srdce stoupají slova hořkosti.

Zůstal jsem v Paříži pouze osm dní. Osmkrát jsem se ale vrátil na místo oné vraždy.

Osmkrát jsem hladil strom a pak usedl na lavičku.

Osmkrát jsem se zavřenýma očima znova probral všecko, co mi bylo známo z vyšetřování a obou přelíčení.

Osmkrát jsem opět viděl tlamy všech těch mizerů, kteří zkonstruovali mé odsouzení.

Osmkrát jsem mumlal: „Okradli tě o třináct let mládí a tady to všecko začalo.“

Osmkrát jsem opakoval: „Vzdal ses pomsty, to je správné, ale odpustit nemůžeš nikdy.“

Osmkrát jsem prosil Boha, aby se oplátkou za to, že se vzdám své pomsty, už nikdy nikomu nic podobného nestalo.

Osmkrát jsem se ptal lavičky, zdali to nebylo právě tady zdali ten falešný svědek a pochybný polda během řady svých „náhodných“ setkání někdy

„náhodou“ neseděli právě na ní, když spolu plichtili další výpověď, která mě nakonec poslala na galeje.

Osmkrát jsem odtud odcházel, a pokaždé míň shrbený, až jsem se nakonec docela narovnal, napřímil jako mladík a zamumlal sám k sobě: „Přece jen jsi vyhrál, kamaráde, protože jsi tady, a jsi tu jako svobodný a zdravý člověk, kterého má někdo rád a který je pánem své budoucnosti. Nedej se svést k tomu, abys pátral, co se stalo s ostatními, se všemi těmi postavami tvé minulosti. Jsi tady, je to skoro zázrak, Pánbůh je nedělá každý den. A věř, že ze všech nejšťastnější jsi určitě ty.

18 IZRAEL ZEMĚTŘESENÍ

Odlétám z pařížského Orly do Izraele, abych navštívil Ritinu maminku, ale jsem zvědavý i na samotnou zemi té odedávna pronásledované rasy, o níž se po celém světě říká, že tam koná zázraky.

Byl jsem, upřímně řečeno, hodně skeptický. Představoval jsem si Izrael jako národ lidí spoutaných náboženstvím, kterým rabíni a bigotně věřící vnucují své pojetí a způsob života.

Letadlo mě vysadilo v Tel Avivu. Mířím k Haifě, do malé obce Tel Hanam, kde žije Ritina matka. A už na první pohled vidím, že chlapci a děvčata tohohle národa nejsou žádní hlupáci.

Všichni šoféři taxíků mluví kromě hebrejštiny aspoň jedním nebo dvěma dalšími jazyky. První, k němuž přistoupím, umí jen anglicky. Hledám nějakého, který by mluvil francouzsky nebo španělsky. A za tři minuty už si to hasím v taxíku vedle mládence, hovořícího stejně dobře francouzsky jako španělsky. Zahájím konverzaci:

„Odkud jsi?“

„Narodil jsem se v Casablance a teprve nedávno jsem dokončil studia.

Jsem sefardi.“

„Sefardi, to je kdo?“

„To jsou Židé, které vypudila španělská královna Isabella Katolická. Školu mám francouzskou, ale španělsky umím od rodičů.“

„Žiješ tu dlouho?“

„Deset let. Přišli jsme sem všichni, otec, matka, babička, dvě sestry a já.

Daří se nám dobře, všichni pracujeme, jsme tu doma, na své půdě. Naučili jsme se všichni hebrejsky. Proč? Protože v Izraeli jsou Židé z celého světa, tak nějaký společný jazyk mít musíme. Každý si sem přinesl ten svůj, a nemít jeden pro všechny, jak bychom to jinak dělali?“

„Pracuješ pro sebe? Ten taxík je tvúj?“

„Ne, na vlastní taxík nejsem dost bohatý.“

„Přijde draho?“

„Hodně draho, skoro na padesát tisíc franků.“

„Takže je to tady jako všude jinde, bohatí a chudí.“

„Boháči tu jsou, to ano, ale chudí ne, protože o práci ani o peníze žebrat nikdo nemusí.“

„A co staří?“

„O ty je dobře postaráno. Každý má slušnou penzi a domek se zahradou.“

„Ty máš taky svůj dům?“

„Ještě ne. Podnik vedou Poláci a u těch nejsou sefardi moc oblíbení.“

„Neříkej! U vás by měly být rasové problémy to poslední!“

Směje se.

„Máte pravdu, ale takhle to je. Není to vždycky legrace. Ale v příští generaci to pomine, všichni budou rodilí.“

„A ti dnešní rodilí nejsou rasisti?“

„Ale ano, taky. Myslí si, když se narodili v Izraeli, že jsou něco víc a mají větší práva.“

„Takže v tom tvém hnízdě není všechno růžové.“

„To ne, ale když jednáme jako Izraelci, když se vlastníma rukama snažíme přivést k prosperitě naše zemědělství a ekonomiku, tak na takové věci zapomínáme.“

„A jak moc prachů vám jde od Židů v zahraničí, hodně?“

„Jdou, ale to se nepromrhá jen na obživu pro lidi. Buduje se průmysl, zavodňuje poušť a sází se a staví všechno možné, co může sloužit všem.“

„Máš svou zemi rád?“

„Dal bych za ni život.“

„A co je v tobě nejsilnější, náboženství?“

„Kdepak. Jsem sice Žid, ale doma náboženské příkazy moc nedodržujeme.

Víte, musíte to pochopit, my jsme v žádné zemi na světě nikdy nebyli úplně rovní těm druhým. Můj otec bojoval za války ve francouzské armádě a mezi

Marokánci. A ať už to byl Francouz nebo Marokánec, vždycky se našel nějaký pitomec, který mu nadával do špinavých Židů.“

„No dobře, ale jeden člověk není ještě celá společnost.“

„To je fakt, jenže když někdo riskuje život ve vojenské uniformě určitého národa, má se s ním jednat jako s rovným mezi rovnými.“

„To jistě.“

Už je tu Haifa, za čtvrt hodiny budeme v Tel Hanam.

„Víš, kde to je, podle té adresy?“

„Ne, ale lidi nám řeknou.“

Když dojedeme do Tel Hanam, velkého haifského předměstí, je deset večer. Ulice jsou plné lidí, skupin děvčat a chlapců nejrůznějšího stáří. Smějí se, zpívají, hlučí, líbají se. Při pohledu na třináctileté či čtrnáctileté děti, jak se objímají, jak si v tom mládí úplně bez zábran, před očima všech, začínají s milostnými hrami, rázem cítím, že je to pro mě něco úplně nového.

Ptám se na adresu.

„Tamhle tudy. Ale vystupte už teď, taxík až k domu nemůže, musí se tam po schodech.“

Zaplatím taxík, jeden z mládenců vezme bez ptaní můj kufr a mile se k nám přidají tři další dívky a tři hoši.

„Jedete z daleka?“

„Z Venezuely. Víte, kde to je?“

„Samozřejmě, v Jižní Americe.“

„Cože, ty mluvíš francouzsky?“

„Vždyť jsem Francouz a tenhle taky, a tady ten je z Tangeru a tenhle z Maroka.“

„A děvčata?“

„Polky. Všechny tři.“

„Krasavice. Vaše snoubenky?“

„Ne, kamarádky. Dobré kamarádky.“

„A spolu mluvíte jak?“

„Hebrejsky.“

„A dokud jste ještě hebrejsky neuměli?“

„No co, hrát si, procházet se spolu nebo líbat, na to se hebrejsky umět nemusí,“ odpoví se smíchem ten, co mi nese kufr. „Ale teď už stejně nejsme

Francouzi ani Poláci, všichni jsme Izraelci.“

U domu nedali jinak, než že se mnou vystoupí až do třetího patra, a opustili mě, teprve když se otevřely dveře a Ritina maminka mi padla do náruče.

Úžasný Izrael, úžasná, překvapivá země! Přes všechno dojetí ze shledání s Ritinou matkou, a přestože máme jeden druhému hodně co povídat, netrávím přece jen celé dny u ní. Rozhlížím se vpravo, vlevo, brzo mám řadu přátel, a hlavně mezi mladými, ti mě zajímají ještě víc než staří.

Objevuji mládež Izraele. Mladí nejsou o nic moudřejší než jinde, milují život, motorky, bláznivé jízdy, děvčata, zábavu a tanec. Ale nacházím u nich navíc jednu věc, kterou jim vštípili jejich vychovatelé, totiž přesvědčení, že je dobré umět víc jazyků a vyučit se nějakému dobrému řemeslu, aby se nejen slušně obživili, ale především aby se stali něčím kladným a užitečným pro svou zemi. Hrát ve společenství roli, která už stojí za nějakou námahu, je pro ně hrdý cit, jemuž dokážou mnoho obětovat. Poznal jsem takových hodně.

Nejde jim o vysoké postavení jen kvůli penězům nebo kvůli přepychu.

Že peníze nejsou pro izraelské Židy to nejdůležitější, byl můj další objev.

Jak se tahle rasa, všude jinde na světě tak podnikavá, žijící zdánlivě jen proto, aby čím dál tím víc vydělávala, mohla okamžikem, kdy se octla ve své vlastní zemi, tak radikálně změnit?

Přesto bych ale rád zjistil, jak daleko až tohle neochvějné cítění sahá, a při setkání s jedním mládencem se ho proto zeptám, kolik si při svém zaměstnání dobrého technika vydělá.

Suma je to skromná, necelých dvě stě dolarů měsíčně.

„Víš, že by sis při své profesi vydělal ve Venezuele pětkrát tolik?“

Ve Francii, odpoví se smíchem, mu nabízeli čtyřikrát víc, ale jeho to nezajímá. Tady je svobodný, je mu tu dobře a hlavně je tu doma.

Ani on nedodržuje náboženský rituál, leda v tom nejnutnějším. Staré vousaté Židy v černé buřince, a obzvlášť polské rabíny, nemiluje jsou to příliš velcí sektáři a nejradši by každého spoutali náboženstvím jako do řetězů. Svou zemi rád má, ale tu mladou, sportovní, svobodnou, sexuálně otevřenou, bez komplexů. Je nadšený pro život děvčat a chlapců v jednom společenství.

A každý úspěch svého lidu v kterékoli oblasti, průmyslu či zemědělství, považuje za svůj a má z něho radost.

Pravda je, že kvůli jazyku mohu pořádně mluvit jen s mladými přistěhovalci z Francie a ze severní Afriky nebo Španělska. Jeden z nich mi vysvětluje, že politicky je spíš socialista, stejně jako většina jeho kamarádů. A jiný,

Marokánec, zase, že vůbec není nepřítelem Arabů a dobře ví, že arabské nepřátelství je věc propagandy a jiných zájmů. Lituje toho a vzpomíná dojatě na doby, kdy si v ulicích Casablanky hrál s malými Araby a hovořil s nimi bez jakýchkoli problémů z jedné či druhé strany. Hodně o tom přemýšlel, říká mi, a je přesvědčený, že současné cítění je uměle vyvolané jinými lidmi, kteří nejsou ani Arabové, ani Židé.

„Proč by s námi Arabové měli válčit?“ dodá, protože v té době, koncem května 1967, začínají kolovat vážné zvěsti o válce. „Aby zabrali námi zúrodněné pouště? Copak nemají obrovské kusy neobdělané země na svém vlastním území? Mluví o svobodě a nezávislosti arabského světa, ale aby mohli doufat, že v té válce vyhrají, odevzdávají se do rukou Rusům. A Rus se přitom liší od Araba mnohem víc než Žid, Arabův rodný bratranec.“

Přesto zjišťuju, že je fanatický sionista a jeho přátelé taky.

Přijel jsem za Ritinou matkou, ale chtěl jsem si taky prohlédnout kibucy, poznat formu jejich kolektivismu a správy. Zajímaly mě už od začátku, hlavně však od mého rybářského dobrodružství v Maracaibu. Často jsem si tenkrát říkal, že kdyby všechno dobře klapalo, pokusil bych se vytvořit něco podobného pro své rybáře a ostatní, protože úroveň i způsob jejich života by se tím určitě velice zvedly.

Na kibucech mě okamžitě uhodilo do očí nejen to, jakých dosahují výsledků, ale jak dobře se tam i žije.

Navštívil jsem jich několik a různých typů.

Každý v těch podivuhodných společenstvích má svou práci. Každý něco dělá. Společenství prosperuje, zemědělské kibucy své výrobky prodávají a zisk se dělí rovnou mírou mezi všechny. Vůbec nejsilněji však na mě možná působí, když vidím, jak svůj výdělek odevzdávají do společné pokladny profesoři, velcí lékaři, advokáti, kteří odcházejí pracovat do města a večer se vracejí.

Procházím se taky jako turista. Haifa je významné město. Přístav, v ulicích provoz a veselý ruch. Smutno není ani v noci. Prošel jsem řadu nočních podniků a našel i bary s děvčaty. Musím ale říct, klobouk dolů! Jednak každá z nich mluví třemi až pěti jazyky, a pokud jde o to, oškubat zákazníka, kam se na ně hrabou animírky v jiných zemích! Sklenka mátového stojí čtyři dolary, a přitom, jak je do sebe umějí házet a hned objednávat další, je nejlepší hezky rychle vypadnout, nebo vám nezbude v kapse ani dolar.

Má zkušenost z Izraele tedy je: žádná vnucená disciplína, ale skutečně svobodný život, v němž se každý baví i pracuje podle vlastní záliby a vůle. V ulicích žádní žebráci. Ani jediný, dítě ani stařec.

Ale vidím i legrační věci. Na stanici autobusu čeká asi dvacet lidí. Jestli první autobus, který přijede, bude řídit Arab, nasednou do něho? Někteří lidé žádný rozdíl nedělají a nastoupí, jiní si ale myslí, že těm ostatním, co zůstali venku, musí vysvětlovat, že strašně spěchají a na židovský autobus nemohou proto čekat.

Arab vespuštěné roušce se tváří vážně jak papež a cestovné vybírá bez poděkování během jízdy.

Jiný obrázek. Kdysi chodil v téhle zemi Ježíš rybařit a Židé tu teď prodávají křesťanům láhve s vodou, označené křížem a provázené biskupem podepsaným potvrzením, že to je opravdu voda z Ježíšova Jordánu. A také sáčky se svatou prstí, rovněž s biskupským osvědčením pravosti. Každá láhev a každý sáček stojí dva dolary, takže to nebude špatný obchod, protože prsť nic nestojí a v Jordánu je voda pořád.

Jsem v Izraeli už čtrnáct dní. O způsobu správy kolektivních farem mám hromadu poznatků.

Podle zpráv vypukne tenhle týden válka. Nevidím jediný důvod, proč bych se do toho měl zamotat nebo ještě něco slíznout, ale když si chci v Air France rychle koupit letenku, dovím se, že všechna letadla jsou rezervovaná pro ženy a děti. Nakonec přece jen objevím jedno letadlo Sabeny do Bělehradu.

Popozítří večer tedy odletím.

Během posledních dvou dnů jsem svědkem obranných příprav proti možnému leteckému bombardování. V Tel Hanam se všude vyklízejí přízemní komory domů, protože sklepy tu nejsou, jenom, komory, ke každému bytu jedna. Lidé nejsou vyděšení ani skleslí. Dělají to všechno klidně. Trochu poplašená je vzhledem ke svému vysokému věku jen Ritina matka.

Vykopávají se také zákopy. Účastní se všichni, i ženy a děti.

Pro muže ze čtvrti přijíždějí autobusy.

Četař je s papírem v ruce vyvolává. Když před odjezdem znovu kontroluje jména, ukáže se, že je sedm nebo osm mužů navíc. Ačkoli jejich jméno nepadlo, vklouzli do řad ostatních. Pro budoucnost dobré znamení, nikdo se nesnaží ulít.

Odlétám do Bělehradu v naději, že se v poslední chvíli přece jen najde cesta, jak se válce vyhnout. Dva dny nato mířím z Bělehradu do Caracasu.

V letadle mi krouží hlavou všemožné obrazy z té dlouhé cesty, ale jeden z nich ční nade všemi a vrací se stále znovu: obraz úzkých nazaretských uliček s jejich osly, Araby, Maurkami, Židy, pokřtěnými Araby, trhem, prodavači vody, uliček, po jejichž dlažbě, mezi týmiž kamennými domy, kolem týchž kašen, uprostřed stejného křiku, hádek a zpěvu chodil bosý Ježíš k Jordánu, aby se tam vykoupal nebo lovil ryby. Jak hluboký to musel být dojem, když se mně, ateistovi, vnucuje s takovou silou!

Letadlo měkce dosedne na caracaské letiště, kde už na mě čeká Rita. Obejme mě se slovy:

„Málem tě tam chytila válka!“

„Válka? Proč válka? Musíme doufat ze všech sil, že k ňí nedojde.“

„Už došlo, Henri, začala před třemi hodinami.“

Válka, jež mě málem chytila, trvala šest dní. Ritina matka vyvázla bez úhony, a tak s veselou myslí načínáme měsíc červenec.

Obchody se nám daří, jsme s Ritou šťastní a z Francie jsem se vrátil s takovou kyticí uschlých květů, že když sáhnu každý večer po jednom, mohu nad tou nevyčerpatelnou zásobou vyprávění snít po celý zbytek života.

V posledních letech neustále myslím na budoucnost (myšlenkám na vlastní stará kolena se člověk nevyhne), ale bez obav, jsme totiž natolik zajištěni, že půjde-li všecko normálně, neměli bychom ve stáří trpět nouzí.

Je 28. července, slaví se čtyřsté výročí založení Caracasu.

Osm večer, právě jsem rozsvítil neón nad barem, který stojí hned naproti osmipatrovému domu, kde máme v šestém patře velký byt, a vrátil se zpátky.

Francouzské okno na balkón je otevřené, oba lustry září všemi žárovkami a my s Ritou sedíme vedle sebe na čalouněné lavici a díváme se na televizi.

„Ten červenec byl dobrý měsíc, viď, Henri?“

„Výborný, miláčku. A červen taky. Nejsi moc unavená?“

„Ne, ujde to. Ach, proboha!…“

Nějaká obluda zatřese domem, jako když skáče zblázněný kamión po cestě plné děr a rigolů, nějaký drak rozhoupe budovu zprava doleva a zpředu nazad, lustry se klimbají sem tam jako hodinová kyvadla, podlaha se změní v tobogán, naklání se v úhlu víc než třiceti stupňů hned na jednu, hned na druhou stranu, naši dva psíci kloužou po naleštěných parketách přes celou místnost od jedné stěny ke druhé, padají obrazy, zdi pukají jako přezrálá granátová jablka, vybuchne televize, stoly se židlemi tancují jak na kolečkových bruslích, je slyšet kovové burácení, mnohem horší než rámus plechů při umělé bouři v divadle, na všech stranách to praská, naše služka Maria i lidé venku křičí hrůzou a my se s Ritou držíme jeden druhého, tiskneme tvář k tváři a čekáme, že se na nás dům každou vteřinu zřítí a strhne nás s sebou…

Trvalo to přesně pětatřicet vteřin. Myslel jsem si, že nemůže být nic delšího než tenkrát těch osm minut s bombou proti Betancourtovi, ale proti těmhle vteřinám to nebylo nic.

Sotva se všechen ten tanec, praskot, rachot utiší, vrhneme se ruku v ruce ke schodům. V mžiku máme za sebou šest pater, psi a Maria vyběhnou do ulice zároveň s námi.

Najdeme tu stovky lidí, všichni křičí strachem a zároveň radostí, že z toho zemětřesení o síle 6,7 stupňů Richterovy stupnice vyvázli živí.

Mnozí byli při prvních otřesech na ulici, utekli jen do středu vozovky, aby je domy, rozhoupané jako kokosové palmy, nerozdrtily a teď nám tisknou ruce a vykřikují, jaký to je zázrak, že se náš poměrně vysoký dům nezhroutil jako domeček z karet.

V osm jednačtyřicet přišel druhý otřes, dvouvteřinový.

Nikdo se neodvažuje vrátit domů, my také ne. Kdyby došlo k dalším otřesům, mohlo by se zhroutit doopravdy všecko.

Musíme zůstat tady, pěkně nohama na zemi a nad hlavou místo střechy jen nebe, tady se musíme usadit, jíst, spát a čekat.

Ale do baru v malé vilce na protější straně ulice přece jen zajdeme a čekáme tam spoušť. Nic. Z barových polic spadlo asi půl tuctu lahví, a dost. Elektřina funguje, telefon taky. Místo šesti pater tu stačí seběhnout jen po deseti schodech. Dokonce můžeme při prvních otřesech vyskočit i z okna. Řeknu

Ritě:

„Zůstaneme tady, holčičko. Můžeme sem vzít i nějaké lidi, kteří by to potřebovali.“

Teprve v tu chvíli se dostaví reakce:

„Že jsme ale měli, miláčku, neslýchané štěstí!“

A objímáme se a objímáme, služka objímá psy, my objímáme služku, psy, sousedy, naši dceru, která se přiřítila celá vyděšená.

Vrátíme se zase na ulici, kde už začínají kolovat zprávy. Zřítily se domy, které? Ten a ten, a jiný, tenhle a tamten, ten veliký, tamten malý. Jdeme se podívat, z dvanáctipatrových a patnáctipatrových budov zbyly jen obrovské hromady kamene. Hasiči už odstraňují trosky, aby se přesvědčili, zdali pod nimi nějakým zázrakem nezůstal někdo naživu. Stojíme zrovna na velikém náměstí v caracaské čtvrti Altamira, před mohutnou budovou, která se rozpoltila ve dví. Jedna část úplně spadla, druhá, velmi nebezpečně nakloněná, se může zřítit každým okamžikem. Zůstala tam žena mého přítele Jeana Malleta de la Trévanche, ředitele caracaské agentury France Presse. Byla v bytě sama,

Jeana překvapilo zemětřesení na ulici, za volantem auta. Úplným zázrakem se z té balancující půlky domu dostala ven živá.

A právě když si pustím hubu na špacír, abych vyhuboval Pánubohu za tu katastrofu, spatřím před domem dva kamarády, bratry Ducourneauovy.

Zavolám na ně jako obvykle:

„Tak co, Dukurnici! Taky jste se z toho dostali! Tak sláva!“

Pomalu ke mně zamíří, tváře mají vážné, oči plné slzí.

„Henri, Rito, vidíte tu hromadu trosek? Je pod nimi maminka, tatínek, sestra, její holčička a služka.“

S pláčem je sevřeme do náručí.

Zamíříme z toho děsivého místa pryč. Řekl jsem Ritě: „Poděkujme Bohu, že k nám byl tak milostivý.“

A druhý den skutečně slyšíme o celé řadě krutých případů, mezi jinými také o rodině Azeradových, kteří bydleli v Edificio Neveri, v osmém patře.

Otec, matka a čtyři děti seděli právě kolem stolu u večeře, když přišel první otřes a dům se zhroutil. Sesul se, jako by ho pohltila země, a Azeradovi se ocitli pod troskami skoro ve stejném rozložení, jak seděli kolem stolu: matka a tři děti odděleni od otce a čtvrtého dítěte betonovou stěnou, která na ně padla. Nebyli mrtví okamžitě a jejich umírání bylo strašné.

Muž i žena byli už v agónii, ale dosud neztratili vědomí. Jeden druhého neviděli, mohli však spolu potmě hovořit. Žena tam ležela s rozdrceným hrudníkem a jen se dívala, jak vedle ní umírají její tři děti, jedno z nich osmiměsíční. V jednu chvíli řekla: „Maličký umřel.“ A za několik hodin: „Teď umřel druhý.“ A potom ticho, už svému muži neodpovídala. Umřela také.

Otce, osmatřicetiletého Jeana Clauda Azerada, a čtvrté dítě, Rémyho, našli po dvaasedmdesáti hodinách v kómatu. Vyprostili je a přivedli k životu.

Malému Rémymu amputovali jednu nohu. Otec, polámaný po celém těle a s obzvlášť těžce poškozenými ledvinami, musel podstoupit řadu operací.

První absolvoval v Caracasu, operoval ho doktor Bénaim podle dálnopisných a telefonických instrukcí významného odborníka na operace ledvin, profesora

Hamburgera z Neckerovy nemocnice v Paříži. Dostal se z toho, ale léčba pokračovala pomalu, myslel jen na smrt. Trvalo dlouhé týdny, než ho přesvědčili, že má povinnosti k malému Rémymu.

Víc než týden lidé spali v autech, v parcích, na lavičkách, na malých náměstích, pořád pod širým nebem. Země se ještě čas od času zachvěla, až konečně bouře přešla a navrátil se klid. A s klidem důvěra a lidé se zase vrátili do bytů. Stejně jako my.

19 ZROZENÍ MOTÝLKA

Přišli jsme vinou zemětřesení o víc, než jsme mysleli, a hlavně se zpomalily obchody. Suma, kterou dokážeme na konci srpna uložit, má jen velmi málo číslic, a protože je mi skoro jednašedesát, chtě nechtě teď myslím na budoucnost s určitou obavou.

Zas a zas si lámu hlavu, do čeho nového se pustit, ale právě, do čeho?

Opráším stará lejstra obsahující plán na lov langostinů při guayanském pobřeží, sháním podklady k pěstování pstruhů, výrobě rybí moučky, lovu žraloků. Mám vůbec nějaké znalosti, jež by mi pomohly najít, vymyslet nějaký způsob, nějak se uživit, ale jak pojistit naše stáří?

Něco najít musím, ale co?

Úplně jsem zapomněl na jednu věc, která se stala ještě před zemětřesením.

Dne 11. července 1967 zemřela na následky operace Albertina Sarrazinová.

Protože už léta nečtu francouzské noviny, dovídám se až teď, že ta mladá žena byla úspěšnou spisovatelkou, že vylíčila ve dvou románech svůj útěk a život ve vězení a jeden z nich, L’Astragale, jí vynesl málem jmění. Nemohla toho blahobytu, chudák, užít. Článek čtu v El Nacional, velkém a seriózním venezuelském deníku.

A co kdybych vylíčil svá dobrodružství já?

„Rito!“

„Co je?“

„Napíšu o svém životě.“

„To už říkáš patnáct let, pořád jen opakuješ, jaká to bude bomba, až uveřejníš své paměti. Jenomže ta bomba ne a ne vybuchnout! Už tomu nevěřím, můj zlatý.“

Má pravdu, děvče, protože po každém večeru stráveném s přáteli mi vždycky někdo řekne: „To musíš napsat, Henri.“ A já pokaždé odpovím: „Jednou to napíšu, a to bude bomba!“

„Tentokrát se do toho doopravdy pustím, uvidíš!“

„Nic neslibuj, stejně to neuděláš.“

A skutečně jsem to neudělal.

Proč? Protože v první řadě nevěřím, že bych to dokázal, ano, jsem přesvědčený, že psát nedovedu. Mluvit? To ano. Vyprávět příběhy? Určitě líp než řada jiných. Ale být dobrým vypravěčem je jedna věc, a umět psát zase druhá.

Nechám to zkrátka plavat a už na to nemyslím.

Koncem září, dva měsíce po zemětřesení, chystám pro Mariu staré noviny a poslední výtisk, který z balíku vytáhnu, je staré číslo El Nacional. Máme v domě dělníky, vyspravili trhliny po zemětřesení a teď malují a Maria potřebuje noviny na podlahu, aby ji nepostříkali. A na zmačkaném papíře mám náhle zase před očima onu zprávu o smrti Albertiny Sarrazinové.

Už je to víc než dva měsíce! Chudák holka, ta si pospíšila víc než já, a to nejsem žádný boháč.

A o ty paměti ses vůbec ani nepokusil, hned jsi hodil flintu do žita! To není od tebe pěkné.

Jenže mám tolik falešných výmluv! Mou minulost tady skoro nikdo nezná, dcera pracuje už sedm let na britské ambasádě, každý tady mou ženu i mě považuje za počestné obchodníky bez minulosti. Kromě několika policejních šéfů nikdo nic neví, a teď bych s tím měl vyrukovat? A co ve

Francii, co řeknou mé sestry, synovci, teta Ju? Úspěch je vůbec tak těžká věc, v literatuře skoro nemožná. Ale ne, Moty, tohle jsou řečičky. I když si žiješ celkem slušně, tolik nevyděláš, abys mohl stáří doopravdy zajistit, musíš tedy najít nějaký fígl, aby ses z té situace dostal. Jaký? To už je fuk jaký, hlavně se z toho dostat a basta. Pořád mi to nejde z hlavy, začnu o tom vážně přemýšlet.

Několik dní na to jdu ulicí Acueducto. Už jsem na Albertinu zase zapomněl, zapomněl jsem, že i já jsem asi hodinu uvažoval o tom, napsat knihu.

Tyhle paměti, jak říká Rita, zůstanou už zkrátka bombou, která nikdy nevybuchne, dokonce ani neselže, protože ji vůbec nikdy nikdo nevyrobí.

A v té hromské ulici Acueducto je Francouzské knihkupectví a za jeho výlohou leží kniha a na té knize červená stuha: 123 000 exemplářů, a já i přes tu hromskou stuhu vidím titul: L’Astragale.

Do prdele, prodalo se 123 000 výtisků! Kolikpak ta knížka stojí? Třicet bolivarú, skoro třiatřicet franků. Otevřu peněženku, abych si ten slavný svazek koupil.

Tak na téhle jediné knize shrábla Albertina pěkný balík! Měla tolik prachů, že už potom nemusela se svým Julienem vylamovat zámky, aby si mohli dát do nosu!

A pak jsem si L’Astragale přečetl a byl jí okouzlen. Ale co mě vlastně na té knize okouzlilo? Příhody, nebo hudba slov? Pokud jde o příhody, nic se neděje, nebo skoro nic. Zlomí si na útěku nohu, potká Juliena, ten jí hledá místa, kam se může ulít, ona ho miluje, a zrovna když mezi nimi všechno klapne, sbalí ji policajti. V tomhle to tedy není. Ale jak je to napsáno! To není jen tak něco, to je mistrovské dílo!

Kdo čte mistrovská díla?

Kdo si může dovolit nechat se ukolébávat slovy, krásnými, pěkně vycizelovanými větami?

Kdo chodí na operu? Dost málo lidí.

Tahle kniha je opera, ano. Ale tak špatné to vlastně zase není, jestliže má

123 000 lidí rádo operu a dvacet procent z každé vstupenky dostane žába s rozdrcenou hlezenní kostí. Už tenhle počinek stačil, aby si otevřela účet v bance a koupila si někde na sluníčku barák, v němž by se mohla schovat před deštěm… Přiřkl jsem jí totiž dvacet procent, jako bych byl vydavatelem.

Tenkrát jsem ještě o vydavatelské činnosti nic nevěděl.

Odložil jsem knihu celý užaslý, že se najdou holky, které složí maturitu v base a dokážou se tam připravovat ke zkouškám z filozofie a psát rafinovanými slovy, aniž otevřou slovník.

A představ si, člověče, že jsi toho zažil stokrát víc než ona, že bys mohl vyprávět tisíce věcí zatraceně zajímavějších, a kdybys to dokázal napsat, že bys neprodal jen 123 000 svazků, ale desetkrát tolik. To je jistá věc, jenomže se to musí umět napsat, a ty to nedokážeš.

A co kdybych se nesnažil hledat krásné věty, ukolébávat čtenáře hudbou pěkné literatury, ale spustil na něj bez servítku? Co kdybych se nesnažil pro něj psát, a místo toho k němu hovořil?

Hovořit? Proč ne? Jednu zkušenost, co to dokáže udělat se širokým publikem, už mám!

„Rito! Neschovalas náhodou ten dopis z Radia Evropa? No, už je to dlouho, myslím tak padesátý sedmý nebo padesátý osmý rok, víc než deset let.“

„Ale ano, miláčku to víš, že schovala!“

„Dala bys mi ho?“

Po chvilce mi ho přinese.

„Co s ním chceš dělat?“

„Načerpat z něho kuráž pro tu svou slavnou knihu.“

„Bomba? Že by konečně vybuchla?“

Tady je ten dopis:

22. ledna 1958 Radio-televize

Pan Henri Motýlek EVROPA I

Caracas

Venezuela

Vážený pane, už několik týdnů se Vám chystám napsat těch několik řádek, abych

Vám pogratuloval a upřímně poděkoval.

Koncem roku mi v tom zabránila řada jiných povinností, ale teď už to nechci odkládat, protože můj velký přítel Carlos Alamon, s nimž jsem se právě s velkým potěšenim shledal v Paříži, letí zítra do Caracasu a můj dopis Vám přiveze.

Poskytl jste na požádání interview Pierru Robertovi Traniému, jednomu ze sedmi rozhlasových reportérů, které jsme vyslali do celého světa, a Vaše osobnost vnesla do rozhovoru tolik barvy a života, že byl vysílán na prvním programu Radia Evropa, kde naše posluchače velice vzrušil a jako nejlepší z reportáží toho večera vynesl Traniému první cenu. Jsem přesvědčen, že potlesk si zasloužíte především vy sám. Není pochyb, že

Vaše poselství dojde sluchu, a já doufám spolu s Vámi, že poslouží věci

Vašich kamarádů, kteří stejně jako Vy dokázali svou schopnost opět se adaptovat jako občané. Příjměte proto, vážený pane, mou gratulaci a dík za to, že jste nám pomohl zaujmout a vzrušit naše posluchače.

S upřimnými pozdravy Louis Merlin ředitel Radia Evropa I

Dokážu tedy svým vyprávěním vzrušit nejen svou ženu, své synovce, neteře, přátele, skupinu neznámých účastníků nějaké schůzky, nýbrž i neviditelné posluchače Radia Evropa I.

Sedm světoběžníků dva měsíce po světě, každý po jednom interviewu týdně, to znamená padesát šest interviewů. A ty, Motýlku, jsi první. Ano, vážně tu je určitá naděje.

Tak tedy vzhůru do nového dobrodružství!

Nač si lámat hlavu, budu psát, jak mluvím.

Budu tedy nejdřív mluvit, potom psát.

Druhý den si koupím v caracaské velkoprodejně Sears ten nejkrásnější magnetofon, jaký mají, samozřejmě na úvěr. Pět set dolarů.

A mluvím a mluvím a chrlím to ze sebe, jen to frčí. Nepustím mikrofon z ruky.

A frčím celou noc.

A frčím ráno.

A frčím odpoledne.

Frčím tak vytrvale, až z toho ochraptím, až z toho načisto ztratím hlas, takže už ho není v mikrofonu slyšet.

Musím přestat, ale začnu pásek okamžitě přepisovat na papír. Nadýmám se pýchou, přesvědčený, že jsem udělal díru do světa. Rita některé pasáže poslouchala a tekly jí slzy jako hráchy. Takže je to bez debaty, chlápek, který své ženě vypráví příhody dávno jí známé, a ještě ji dokáže dojmout, má úspěch zaručený.

A přece ne! Jakmile přenesu záznam na papír, je to učiněná sračka.

Nemohu se z toho vzpamatovat, nerozumím tomu.

Čtu těch dvaapadesát stran znova, dám je číst Ritě, pak je pročteme ještě jednou spolu a nakonec rozhodneme, že nemá cenu chodit kolem toho jako kočka kolem horké kaše, celých těch padesát dva stran je prostě dokonalá sračka.

Udělám krátký proces. Odpoledne jsem ten slavný aparát za pět set dolarů pomohl Klotildě naložit do kufru jejího auta, už jsem ho nechtěl ani vidět, ani slyšet jeho hlas. Pro ni to byl vzácný dárek, pro mě úleva.

Ještě, že mi selhaly hlasivky, jinak bych byl možná frčel pro nic za nic celé týdny.

„Už o tom nemluvme, holčičko.“ Spánembohem, mé větrné zámky, nakladatel Jean Jacques Pauvert může klidně spát, prodej L’Astragale mu nepokazí žádná konkurence.

Listopad. Marně se snažím vymáčknout z hlavy nějaký originální nápad, jak se na stará kolena pojistit, nic mě nenapadá.

Vzhledem k tomu, že mám přátele nejrůznějšího druhu, dostávám někdy naprosto bizarní nabídky. Jeden kamarád má usedlost ve venezuelské

Guayaně, a protože ví, že se tam v okolí vyskytuje troška zlata, navrhne, že bychom třeba mohli „objevit“ důl, přihlásit ho, nechat zaregistrovat, pěkně ho ohraničit a potom hledat hejla, který by ho koupil. Jednoduchá operace. Stačí nabít pušky zlatým prachem a několika valounky a vystřílet je do země. Až pak okouzlený hejl vyšle geologa a ten odebere vzorky z míst, která mu předem naznačíme, zpráva bude velmi kladná. S naprostou vážností ho přesvědčuju, že vzhledem k výrobním nákladům na jednu nálož zlata stačí stovka výstřelů, a můžeme být nadobro vyřízení. Co kdyby se totiž kupec nenašel?

První sešity jsem napsal v kanceláři našeho Scotch baru.

Už nějaký čas se totiž v caracaských nočních barech děje cosi nového.

Objevují se tu skupinky mládenců, kteří nedovedou pít a hledají výtržnosti.

Až do zemětřesení se u mě nikdy neukázali. Po jednom nebo dvou vpádech, které nadělaly trochu randálu, mi to došlo. Aby obchod klidně běžel, musím tady být, i když ne třeba přímo v sále. Naštěstí máme hned vedle malou kancelář, takže pokud všechno klape, mohu zmizet a objevit se, kdy to je třeba.

Vezmu si tam noviny a obchodní papíry, aby mi uběhl čas.

Mám tu taky sešity, školní, s listy na spirále, mezi nimi jeden nový.

Zaznamenáváme do nich běžná denní vydání, dodávky alkoholu a tak dál.

Otravuju se.

A v přesvědčení, že mi to zas jednou pomůže na nohy, napíšu tady první sešit Motýlka.

A když ho mám celý hotový, přečtu ho jednou v neděli své ženě, dceři a švagrovi, který přišel na oběd.

Chytí je to natolik, že se zapomenou dívat na program „5 a 6“, televizní sázení na první tři koně, při němž se dá na pěti či šesti závodech vyhrát přes milión bolivarů. Tu naději v sobě aspoň živí každou neděli tři sta tisíc sázejících.

Povzbuzen výsledkem, v jaký jsem moc nedoufal, pustím se do druhého sešitu. Výsledek je stoprocentně kladný, všichni jsme o tom přesvědčeni. Pak začnu pochybovat. Nejsou má žena, dcera, švagr prostě jen shovívaví, protože jsou mými příbuznými? Byla by hloupost pokračovat, aniž dřív poznám názor nejrůznějších jiných lidí, kteří mi nebudou předem tak nakloněni.

Láhev whisky, láhev anýzovky, opletená láhev chianti a jiné věci jsou jednoho sobotního odpoledne přichystány pro návštěvu několika osob, které mi mají upřímně říct své mínění. Jeden z nich je profesor, a ten mě poučí, že ve

Francii se takovému shromáždění říká „lektorská rada“.

Jsem nervózní. Mají přijít v šest, teď jsou čtyři. Zdalipak se mi cestou domů nevysmějí?

A hlavně aby nebyli moc pokrytečtí. Ale vybral jsem je přece dobře.

Především dva bývalí pasáci, dnes počestní obchodníci. U těch je důležité, že znají historky z podsvětí. Pak jeden inženýr, významný ekonom, někdejší přímý spolupracovník Lavalův. Jeden velice sečtělý holič, který zná celé dílo

Albertiny Sarrazinové i jiných. Jeden profesor francouzštiny. Jeden profesor literatury z caracaské univerzity. Jeden džudista z Limoges. Jeden průmyslník z Lyonu, chemik. A jeden cukrář z Paříže. Samí Francouzi.

Přišli všichni a skoro přesně. Jen profesor francouzštiny se objeví až ve chvíli, když už jsem přečetl dvacet stran.

Úzkostí mi během čtení vyschlo v krku, nepadlo jediné slovo, tváře se nepohnuly. Doslova zkouška ohněm. Halas při vstupu opozdilce. Omluvy, ve sklenici mu zacinkají kostky ledu, konečně se posadil.

„Pokračuju, pánové.“

„Ne,“ řekne profesor literatury. „Ať se Henri vrátí k těm stránkám, co už četl. Jsou výborné, rád bych, abyste je slyšel, a my je aspoň vychutnáme ještě jednou. Jsou všichni pro?“

Všichni jsou pro. A mně vstoupí do srdce slunce. Četl jsem několik hodin.

Celou tu dlouhou dobu nikdo z nich nejedl a skoro ani nepili. Znamení, že je to zaujalo.

Vyšli jsme z domu až pozdě večer. Usadil jsem je v restauraci naproti

Scotch baru, a než jsem s nimi zasedl k jídlu, zaskočil jsem do baru, vytáhl

Ritu od pokladny, odvlekl ji bez vysvětlení do kanceláře a tam ji objal a zlíbal se slovy:

„Vyhráli jsme, holčičko, určitě jsme vyhráli, já to cítím. Bomba vybuchne a bude to rachot jako hrom!“

Nechám ji tam stát se slzami v očích a pospíchám zpátky za „lektorskou radou“, abych to stihl, než jim přinesou objednaná jídla. Za chvilku už si pochutnávám na bezvadné parilladě (maso grilované nad ohněm) a přitom poslouchám cvrkot:

Pasáci: „Na mou duši, kamaráde, ještě teď jsem z toho paf.“

Lavalův spolupracovník: „Je to živé, má to spád, snadno se to poslouchá.“

Profesor francouzštiny a profesor literatury: „Jste skutečně velice nadaný.“

Zápasník, cukrář a chemik se shodují na tom, že mám pokračovat, určitě to bude úspěch.

Holič: „Jestli opravdu dokážeš napsat celou knihu jako ty dva sešity, bude to ohromné.“

Napsal jsem všechny sešity během dvou a půl měsíce.

Z toho, jak se členové „lektorské rady“ přou, kdo si je má jako první vždycky odnést a během osmačtyřiceti hodin přečíst, vidím, že pokračuju pořád dobře.

V lednu 1968 jsem hotov.

Sešity jsou tady, čtu si je tak často, až je znám skoro nazpaměť.

Ano, sešity jsou tady, doma na psacím stole. A co dál? Jsou tady, to je všecko. Sešity psané rukou nelze nikam poslat a taky komu? A když si nenechám kopii, může každý blbec říct, že neví, kdo to napsal, a všecky prachy, pokud jaké budou, si nechat pro sebe.

To se tedy povedlo! Konečně jsem tu knihu napsal, a teď nevim, co s ní.

Pak se rozhodnu. Nejdřív se to musí trojmo přepsat.

A právě zásluhou písařek, jugoslávské, ruské, německé a té poslední z ostrova Maritinique, Castelnau později v předmluvě napíše: „Tato kniha, přepsaná nadšenými písařkami, které se měnily a neuměly vždycky dost dobře francouzsky…“

Ach ano, francouzsky vždycky dost dobře neuměly, ale nadšené byly vždycky, dokonce tolik, že když jednou nehlučně vejdu do místnosti, v níž pracuje písařka z ostrova Martinique, zastihnu ji, jak stojí nad psacím strojem a divoce gestikuluje. Přehrávala si scénu z knihy.

Když vezmu magnetofon, psací stroj, whisky, oběd pro „lektorskou radu“, balíky papíru do stroje a plat písařek, které musí umět aspoň dva jazyky (jsme totiž ve Venezuele), začíná mě ta kniha přicházet draho. Už to doopravdy není maličkost. Rukopis má v přepise šest set dvacet stran. Přepisování trvalo osm týdnů, čtrnáct listů denně. Celkové náklady tak od oka: tři tisíce pět set dolarů. Naštěstí to můžeme dát a Rita mě uklidňuje, že to nejsou vyhozené peníze, i když knížku nevydají, budou z ní tři báječné vánoční dárky pro členy rodiny.

„Ba ne,“ řeknu. „Jenom dva. Třetí je pro tebe. A je vůbec líp jednu si nechat, člověk nikdy neví.“

A zas nad těmi třemi hromadami, z nichž každá má šest set dvacet listů, stojím otrávený jako předtím. Možná i víc.

Sešity byly mé, jen mé. Bylo to dílo mé ruky. Napsal jsem je v jakémsi zvláštním stavu. Při psaní kreslíte na papíře písmena, jejichž tvary jsou jen vaše. Jsou jiná než písmena kohokoli druhého a nikdo je po vás nenapíše stejným způsobem. Jen vy v té škrábanici rozeznáte bez vteřiny zaváhání věty hovořící o vašem minulém životě, a když jsem ty věty vrhal na papír, prožíval jsem minulost tak intenzivně, že jsem je vlastně nepsal, byl jsem přímo v nich, žil jsem je.

Sešity, to je něco čistě vašeho. Ale jakmile dvojjazyčné písařky převedou vaše věty, váš styl, do písmen psacího stroje, začne to být cosi velice vážného a významného.

Strojopisné listy už nejsou vaše. Už ne. Rozhodně už ne jen vaše. Listy mohou být předloženy doslova k soudnímu řízení a soudit budou čtenáři a vy už je nebudete moci hájit. Nebudete mít vedle každého čtenáře svého advokáta, jejich výrok bude bez odvolání.

Jak se to dělá, aby člověku vydali knihu? A může vůbec tahle kniha zajímat nějakého nakladatele? Jak to zjistí? Jít za ním. Tak si to ujasněme. Ta kniha se líbila všem členům slavné „lektorské rady“, celé mé rodině, mým venezuelským přátelům, kteří hovoří francouzsky, bývalému velvyslanci v Londýně

Hectoru Santaellovi, dokonce i chlápkovi tak povolanému a nad podobné příběhy povznesenému, jako je Jean Maillet de la Trévanche, a stejně tak komunistickému publicistovi Hernanimu Portocarrerrovi. Co to všechno znamená?

Ve skutečnosti nic.

Možná mají jenom rádi dobrodružné příběhy. Z toho ještě neplyne, že se to bude čtenářům líbit jako kniha. Nesmím být tedy moc domýšlivý, musím ji nabídnout se slovy: „Když se vám nebude líbit, nemohl byste ji dát přepracovat?“ Ledaže bych ji dal přepracovat sám. Ale taková věc stojí asi hromadu peněz, zas bychom do toho podniku jenom sázeli prachy, a přitom ani nevíme, zdali mě vydají.

Rozhodnutí mi přinese jeden chlápek, který projíždí Caracasem. Čeká u mě na Josepha Caritu, bratra slavných pařížských kadeřnic, sester Caritových.

Joseph se zdržel, chlápek mě požádá, zdali by si mohl prolistovat strojové stránky. Ani mu nepřišlo, že čekal dvě hodiny. Dobré znamení.

Odjel do Francie se dvěma sešity, jeden z jeho přátel si je prohlédne, a bude-li třeba, přepracuje.

Čekal jsem na listonoše celý měsíc, ráno co ráno. Měl mi přinést výrok profesionálního spisovatele a jednu přepracovanou pasáž z knihy, Ostrov malomocných.

A když mi teď dopis i balíček přišly, stojím nad nimi všecek bezradný.

Nevím, mám-li otevřít dřív dopis nebo balíček s malomocnými, o nichž vím, že už to nebudou „moji malomocní“.

Je jedenáct, ničeho jsem se nedotkl, nic neotevřel, dopis i balíček leží zapečetěné na mém psacím stole. Čekám, až se všichni sejdou k obědu.

Náhodou máme dva hosty, profesora francouzštiny a jeho ženu.

„Otevři nejdřív dopis.“

Francouzský spisovatel mi píše, že ho mé stránky velice zaujaly, a slibuje, že z mých Pamětí udělá dobrou knihu, dobře napsanou, v dobré francouzštině.

Knihu skutečně solidní, literárně hodnotnou: Za následujících podmínek: padesát procent z mých práv a k tomu 18 000 franků za práci a výdaje.

„Přikládám epizodu o malomocných. Doufám, že se Vám bude líbit.“

Smrtelné ticho. Se sevřeným hrdlem, začnu číst „epizodu o malomocných v dobré francouzštině“. Konečně uvidím svůj příběh přetvořen tak, aby se mohl vydat.

Skončil jsem. Tohle, že jsou moji malomocní? Ale to není možné, to už nejsou ti moji. Prohrál jsem.

„Ale kdepak, Henri! Vaši malomocní jsou skvělí, ale tihle ne,“ tvrdí profesor francouzštiny. „Snad vás to nezdrtilo, Henri?“

„Nehloupněte, profesore! Překvapilo mě to, popletlo, to je fakt. Mate mě, že tady na těch stránkách nemají už moji malomocní tu pravou vizáž, nejsou takoví, jak jsem je já viděl. Jestli to nakladatelé dělají takhle, pak je to horší než na galejích, člověk si musí dát bacha, aby ho nezchlamstli zaživa. A že na to jde ten chlap od podlahy, knihu opraví, ale hned prý za padesát procent! No ale nic, profesore, já se peru rád, začíná mě to vzrušovat, teď to dostalo teprve šmrnc. Myslel jsem si, že budu hrát otevřenou hru, že to v tomhle prostředí ani jinak nejde, ale ne, teď se prostě do té džungle vrhnu a budu se řídit podle lidí a okolností. Jen se nebojte: prales, lumpové v kravatách a s řády na prsou, mazaná hra, při které člověk neukáže karty, dokud neohlásí, že vyhrál a bere, v tom se přece vyznám!“

Bude to obrovské, vzrušující, nikomu se nedat všanc, nikomu nevěřit.

A hlavně se musím tvářit jako blbec, jako chudinka, kterého každý oblafne, jako Balzacův Otec Goriot, místo odpovědi koktat a dělat se hluchým, abych měl čas si ji pohodlně promyslet.

Popadnem se spolu do křížku, páni nakladatelé, i vy, placení černoši!

I kdyby si člověk myslel, že je jeho próza lepší než jejich, je potřeba všem namluvit, že je naprosto nutné ji přepracovat.

Kde poprosit nejdřív? U Hachetta? U Plona? Znám jen ty dva. Jistě existují i jiní.

„A proč ne nakladatel Albertiny Sarrazinové?“ řekne Klotilda.

„Skvělý nápad, děvče!“

Po obědě Klotilda telefonicky zjistí ve Francouzském knihkupectví Pauvertovu adresu. Pět minut poté už vyklepává na stroji dopis pro pana Jeana

Jacquese Pauverta, ulice Nesle 8, Paříž 6, v kterém mu píšu, že jsem galejník, který před víc než pětadvaceti roky uprchl, že mě zničilo zemětřesení a postavit se v jednašedesáti znova na nohy je těžké, on že vydal L’Astragale, proč by mi tedy nemohl pomoci uveřejněním mých pamětí, které jsou sice špatně napsané, ale nejsem spisovatel a on snadno najde někoho, kdo by z té látky udělal dobrou knihu: „Starý darebák se odevzdává do Vašich rukou, cosi mi říká, že jsem zvolil dobře. Člověk musí lidem důvěřovat, příjmu jakékoli podmínky, které pro mě uznáte za poctivé. Přikládám několik ukázek s prosbou, zda byste je prolistoval.“

Všechno jim nepošlu, nejsem blbec. Búhví, co by s tím udělali!

Dopis s ukázkami odejde doporučeně dvacátého srpna.

Do koše, kamaráde, Pauvert tvé ukázky určitě hodil do koše! Už je totiž dvacátého září. Celý měsíc žádná odpověď. Chlapík, kterého by to zajímalo, už by dávno odpověděl.

Možná je na dovolené, aspoň doufejme. To se ví, takový nakladatel si z potu svých autorů může jistě dopřát dovolenou pěkně dlouhou a přepychovou. Jestli nic nepřijde do třicátého září, napíšu jinam.

Ráno dvacátého osmého září žlutá obálka. Rozechvěle ji otevřu. Uvnitř žlutý list. „Co je tohle za praštěný barák,“ hartusím a hledám brýle.

Rita stojí vedle mě. „Tak ti přece odpověděli.“

„Uvidíme.“

A čtu:

„Vážený pane, úryvky, jež jste nám poslal, se zdají velmi zajimavé. Je to kus výtečného příběhu.

Chtělo by to, pokud už jste to neudělal, napsat celou knihu přesně tak jako tyhle stránky. Je to živé, bezprostřední a budeme další sledovat s velkou pozorností.

Než Vám cokoli nabídneme, rádi bychom si přečetli celek, všechno, co jste napsal.“

A TD.

Podepsán: Jean Pierre Castelnau

Četli jsme dopis třikrát. Nejdřív já, pak Rita, pak zase já, nahlas, větu za větou, slovo za slovem, a vážili přitom každý odstín, jako když notář předčítá závěť, aby dědici správně pochopili její smysl, přesný význam každého slova.

„Hurá, holčičko! Hurá! Tak už se to pohnulo, už to jede! A ten… jakže se ten maník jmenuje? Ano, ten Castelnau nemá ani tušení, jaké živé a bezprostřední historky v knize ještě najde.“

„Jen pomalu, miláčku. Je to dobrá zpráva, ano, ale honem tě vydávat, to je zase jiná věc.“

„Tihle chlápci neztrácejí čas nějakým zbytečným psaním, holčičko. Když odpověděli, znamená to, že je to zajímá. Nemám pravdu?“

„Jistě, no a co?“

„A dělají mi poklony: ,Je to živé, bezprostřední, je to kus výtečného příběhu. Nehloupni! Přece si nemyslíš, že ti chlápkové z nakladatelství budou někomu skládat poklony pro nic za nic! Tím víc tě vychválí, čím je to přijde dráž. Takže to jistě myslí doopravdy. Ale protože jsou mazaní, řeknou z toho, co opravdu cítí, jenom polovičku. Mám ti já, chlap na útěku spisovatel z ulice, mám ti povědět, co znamenají slova ,živé, bezprostřední, kus výtečného příběhu, pošlete nám všecko?“

„Pověz.“

„Znamená to: dostali jsme tři báječné úryvky z knihy. Jestli je v takovém stylu všecko, je to výjimečná kniha.“

„A ty jim těch šest set dvacet stran pošleš?“

„Blázníš? Dovezu je sám…“

„Ale cesta stojí spoustu peněz.“

„Je to hra, děvče! Je to hra, a chceš slyšet, co ti řeknu? Vsadíme do ní tenhle barák, těch pár šupů, co máme v bance, i celý náš kredit. Zahrajeme si vabank, rozumíš? Banco! O všecko, co máme. A poslouchej mě dobře.

Tentokrát to cítím, vím to, tentokrát nám odpoví francouzský lid a řekne:

„Devět naráz, Motýlku, tak ber, konečně jsi v tom svém zkurveném životě vyhrál bank!“

20 MOJI PÁNI NAKLADATELÉ

S třiapůlkilovým strojopisem v kufříku nasednu do letadla Caracas - Paříž.

Se zpáteční letenkou, zakoupenou na úvěr.

Mám tak hrozně naspěch, abych se už setkal s oním nakladatelem, že riskuju i střetnutí s policií v Orly. Doufám jen, že mě nezadrží a nedají mi podepsat ten doživotní zákaz pobytu v Paříži. Pak bych musel v nějaké bídné kancelářičce trapně žadonit o povolení. Ale po třiceti osmi letech jsem už jistě zmizel ze seznamu lidí, které je třeba hlídat.

Ulice de Nesle číslo 8, nakladatelství Jean Jacques Pauvert. Pro mě, člověka přicházejícího z velkých, moderních caracaských tříd, je to úzká, zchátralá ulička, oprýskaná budova. Dvůr je stejně ošklivý jako ulice. Veliké kostky dláždění, onoho dláždění pařížských ulic starého sto let, vrata, která, určitě pamatují doby, kdy tudy projížděly kočáry a čtyřkolky. A i ty se odtud jistě vymotávaly dost těžko. Musí se vysoko do patra schody jsou vysoké, bez koberce, vyšplhat po nich stojí námahu. Je tu jako v lednici (máme říjen), schodiště je ošlapané, připomíná to vstup k celám v caenské ústřední věznici.

No tedy! Pauvertovo nakladatelství nepůsobí příliš uklidňujícím dojmem.

Říkám si sice, že to je nejstarší pařížská čtvrť a že hromada maníků nabitých znalostmi o umění by dala radši zabít sebe, nebo ještě radši pár jiných, než aby se tady sáhlo na jediný kámen, ale marná věc, pro chlápka, který přijel z Jižní Ameriky s bombou naděje v podpaží, to zrovna na „vysoký byznys“ nevypadá.

Ale dveře v prvním patře jsou pěkné, naleštěné, skoro jako mohutný vchod k nějakému venkovskému notáři. Lesknou se na nich měděná písmena: nakladatel Jean Jacques Pauvert.

Dveře se otvírají zmáčknutím knoflíku. V tomhle doupěti se tedy zlodějů nebojí! To se ví, je to brloh naditý jen papírem. Ale v člověku to přece jen vzbuzuje určitou důvěru, když si múže sám otevřít dveře.

Já se však ohlásil předem telefonem:

„Haló, pan Castelnau? Tady Charriére.“

„Vida! Voláte z Caracasu?“

„Ne, jsem v Paříži.“

„Cože!“

Byl z toho celý pryč a řekl, ať se stavím později odpoledne.

V hale čekají dvě osoby s rukopisy na klíně. Když mi sekretářka pokyne, abych se posadil, jedna z nich, stará dáma, se ke mně nakloní a řekne:

„Doufám, že moc nespěcháte, já už tu totiž čekám hezkou chvíli.“

„Ne, nespěchám.“

Minutu na to:

„Vy, a tady, pane Charriére, to je k nevíře!“

Je to člověk asi čtyřicetiletý, ještě mladého vzhledu, usměvavý, sympatické tváře, hubený jako tříska. Oblek jako by se na něm plandal, a jistě už pamatuje několik sezón.

Představí se:

„Jean Pierre Castelnau.“ A dodá se smíchem: „Nemohu tomu vážně pořád uvěřit! Čekal jsem všechno, jen ne, že vás tady uvidím!“

Chová se velice mile, přívětivě a zavede mě do své kanceláře. Je to vytopená, strohá místnost, oživená knihovnou nabitou knihami a různými kresbami a plakáty.

„Pořád se z toho nemohu vzpamatovat, že jste tady. Nezlobte se, ale čekal jsem po svém dopise další sešity, vás opravdu ne!“

„Žasnete, že zruinovaný člověk přijede až z Caracasu kvůli obyčejnému dopisu, který vás k ničemu nezavazuje, že?“

„No, vlastně ano,“ řekne se smíchem, „přiznávám.“

„Víte, jsem sice švorc, to je fakt, ale na činži a na telefon ještě pořád mám.“

„Hlavně, že jste tady. Jean Jacques bude rád. Máte rukopis. Je to celé?“

„Rukopis mám. Je hotový a kompletní.“

„Máte ho tady?“

„Ne, přinesu ho zítra. Chtěl jsem se s vámi dneska jen poznat.“

Když už chvíli povídáme, vejde vysoký mladík se světlýma očima a sympatickým úsměvem.

„To je Jean Castelli,“ představí mi ho Castelnau.

„Těší mě. Charriére. Máte stejné jméno jako jeden galejník z mé knihy.

Nebude vám to vadit?“

„Vůbec ne,“ zasměje se. „Četl jsem vaše ukázky a moc se mi líbily.

Gratuluju vám.“

Odejde. Ještě chvilku klábosíme, pak se zvednu:

„Tak zítra nashledanou.“

„Copak? Nechcete se mnou povečeřet?“

„Děkuju, příjdu zítra.“

„Tak tedy zítra, a vezměte ty sešity.“

„Vezmu je všecky.“

Vrátím se na předměstí k synovci Jacquesovi. Zná Paříž jako své boty a na literární kruhy má dost přesný názor, protože pracuje v Paris Match. Taky umělec. Má velice příjemnou vilu uprostřed zahrady a čeká mě tu se svou roztomilou ženou Jacquelinou, dekoratérkou, a jejich oběma dcerkami.

„Tak co, strejčku?“ zeptá se, když zavírám dveře.

„No, zkrátka…“ a spustím. Castelnau, ohromný sympaťák atd.

„A co Pauvert?“

„Toho jsem neviděl.“

„Žes ho neviděl?“

„Inu, ne!“

„A to je podle tebe dobré, nebo špatné znamení?“

„Myslím, že o rukopisech jedná nejdřív Castelnau a taky o nich jako první rozhoduje. Velký šéf patrně pracuje ve stylu amerických byznysmenů.“

„Jak to myslíš?“

„Jako v každém obchodě, návrh projde nejdřív sítem spolupracovníků, kteří vyloží, proč to či ono doporučují, ať už je to umělecké dílo nebo třeba nový model vodovodního kohoutku. Teprve v posledním okamžiku zapracuje velký šéf. A protože s tebou nikdy nepřišel do styku, neobědval s tebou ani nepil whisky ani konečně nijak nesympatizoval, a protože mu neuklouzlo ani slůvko chvály nebo nadšení, zapracuje jako gilotina: buďto hlava padne, nebo ti zůstane na krku. A pak začne šít boudu: ,Rozumíte, ono to zase není tak slavné, moji spolupracovníci se dají lehko strhnout, oni to neplatí, nic neriskují u mě to je něco jiného. Ale zkusit by se to snad mohlo, uvidíme, ovšem pokud byste přistoupil na skrovnější podmínky. Ten Pauvert bude zkrátka nějaký takovýhle chlápek.“

„To jsi ale pěkně rozčarovaný, strejčku!“

„Ale kdepak, synku, jenom dobrý psycholog. Něco ti totiž řeknu: když se někdo vrátí z pekla jako já, za takových podmínek, jak jsem to já prožil, a urazí v letadle dvanáct tisíc kilometrů, aby ti přivezl stránky, v nichž líčí svou kalvárii, můžeš být nevím jak zaměstnaný, pokud máš v těle trochu citu, lidskosti, přijdeš mu říct aspoň dobrý den, třeba jen jednou, ale přijdeš. On nepřišel, takže je to jasné i bez rentgenu: srdce mu tluče jen podle rytmu a cinkotu peněz stejně jako některým americkým byznysmenům. Na to vezmi jed.“

Jacques i Jacquotte se při mém výkladu popadají smíchy za břicha.

Vstal jsem časně, abych byl přesně v deset v Paříži.

Vezu s sebou šest set dvacet strojopisných stránek rukopisu. Taxík mě vysadí před bistrem, které je právě na rohu ulice de Nesle a ulice Dauphine, a na chodníku tam stojí Jean Pierre Castelnau.

Má na sobě kabát, a udělal dobře, protože je chladno a při jeho hubenosti ho sádlo nezahřeje. Zamířil ke mně:

„A, už jste tady! Že bychom si zašli na kafe?“

Nečekal na mě na tom chodníku náhodou schválně?

„Tak jak se od včerejška máte, pane Castelnau?“

„Díky, jde to. V tom kufříku je rukopis?“

„Ano.“

Přinesou dvě kávy.

„Dovolíte, mohl bych se mrknout?“

Položíme plátěný kufřík v bistru na stolek, zip je otevřený raz dva.

A milý, žoviální, sympatický Castelnau začne rychlým, odbornickým okem pročítat sem tam různé stránky a nechá kávu načisto vystydnout. Napjatě pozoruju jeho soustředěnou tvář, lehce přimhouřené oči. Zapomněl na mě, kamarád. Dobré znamení.

„Víte co, milý Charriére, rukopis je tlustý, dneska máme čtvrtek, přečtu ho přes víkend a v pondělí za mnou přijďte, povím vám, s čím bychom asi tak mohli počítat. Do kanceláře už nemusíte, to hlavní jsme si řekli. Souhlasíte?“

„Výborně.“

„Tak nashledanou v pondělí.“

Řekl to naprosto bezstarostně, s milým úsměvem a upřímným, mladistvým pohledem, a pak vlastnicky zatáhl zip plátěného kufříku, nijak se nesnažil ani skrýt, že spěchá, velice spěchá, aby už byl s rukopisem sám.

„Na shledanou v pondělí, pane Castelnau.“

Milý chlapík. Zamířil do ulice de Nesle a já se vracím ulicí Dauphine na stanici metra Odeon.

Mrholí, ale zima mi není, mám kabát a dost silnou tukovou vrstvu.

Jedu taxíkem, to bude lepší než metro. Teprve ve vlaku cestou na předměstí si to v hlavě všechno znova probírám: v taxíku pohltil všechnu mou pozornost život pařížských ulic.

Neměl mi dát nějaké potvrzení? Ale proč, Moty? Tvá kniha není žádný poklad, i když opsat by ji někdo mohl, buď celou nebo z části. Než dá člověk někomu rukopis, ať už komukoli, říkal synovec, je dobře podat ho nejdřív pro jistotu na Svaz spisovatelů. Ale já přece nejsem žádný autor! A nikdo se taky nemůže vydávat za Motýlka, kterého dvanáct nádivů v porotě poslalo doživotně na galeje, to je něco jiného než opravdový spisovatel.

Ale pozor, pročpak nechtěl, abys šel nahoru? Možná měl k tomu nějaký důvod. Ale no tak, Moty, je dobře být nedůvěřivý, prosím, ale do takové míry zase ne! Viděl jsi přece, jaký to je milý, veselý, poctivý člověk, jakou má sympatickou papulu! Ano, viděl, ale ten Amerikán s langustami měl taky papulu jako měsíc, dobrácký přihlouplý výraz, taky vypadal jako zatracený poctivec!

Ale ne, chtěl tě nejspíš jen ušetřit schodů. Doufejme.

Za čtyři dny budeš každopádně vědět, na čem jsi. A stejně je to něco úžasného, hlavní maník z Pauvertovy boudy bude číst tvou knihu přes víkend.

Kolik rukopisů má to štěstí, zvlášť když je napíše někdo neznámý? A ke všemu bývalý darebák?

Ty čtyři dny budou ale dlouhé. Co kdyby ses podíval za neteří do Saint

Priestu?

Druhý den ráno odletím karavelou na meziměstské lince do Lyonu. Letadlo je nabité. Sedím nepohodlně, kouřím. Nějaká paní vedle mě si čte France

Soir. Noviny nabízené letuškou jsem odmítl, mrkám proto jedním koutkem po titulcích v novinách u sousedky, která je tak laskavá, že je kvůli mně celé rozevře.

Proboha! To není možné! Pod jménem Edgard Schneider čtu obrovská písmena:

JE PAUVERT PROSPĚŠNÝ VEŘEJNOSTI?

Dokážu přečíst jen titulek, brýle mám totiž nahoře v síti, v kabátě. Sedím však u okénka, takže bych musel obtěžovat dvě osoby, abych se k nim dostal.

To je pro všechny nepříjemné a moc zdlouhavé.

A možná to ani není můj Pauvert, přece by nepsali o nějakém nakladateli takovými velikými písmeny, třeba běží o nějakého ministra?

Ale nevydržím to.

„Promiňte, paní nemohla byste mi říct, kdo to je ten Pauvert?“

„Chcete noviny?“

„Ne, děkuju, nemám brýle. Kdybyste byla tak hodná a přečetla mi to drobné písmo.“

A má laskavá sousedka spustí neosobním hlasem:

„Jeana Jacquese Pauverta (je to tedy jasné) by mohli zachránit před krachem leda jeho věřitelé.

Tomu, co nejméně konformní pařížský nakladatel nazývá běžnou nehodou, se ve skutečnosti říká díra v rozpočtu… hromada franků atd.“

„Děkuju vám, paní, moc děkuju. Až ty noviny přečtete, byl bych rád, kdybych si je mohl vzít, chtěl bych si ten článek schovat.“

„Vy se s Pauvertem znáte?“

„To ne, ale něco horšího, hrozilo mi, že ho poznám v pondělí.“

Paní se zatváří překvapeně a karavela pokračuje v plavném, klidném letu chomáči říjnových mraků.

Přece jen musím obtěžovat sousedy, z rozčilení se mi chce na malou stranu.

„Pardon, paní, promiňte, pane.“

Místo abych zůstal stát, posadím se na záchodě na sedátko. Dá se tu o samotě v klidu přemýšlet. Někdo sice cloumá klikou, ale je mi to fuk, ať se jde vymočit jinam.

Tomuhle se tedy, kamaráde, říká průšvih. Málem už jsi našel nakladatele, myslíš si, že ho máš v kapse - a on je zatím v rejži.

A vrchol všeho, má tvůj rukopis.

No ano, proto na tebe ten hošánek s okouzlujícím úsměvem čekal před bistrem a nechtěl, abys šel nahoru!

K ďasu! Měl jsi přece vycítit, že to páchne debaklem! Nahoře už možná exekutor zabavoval nábytek a psací stroje. Tak je to!

Tenhle France Soir není pitomý plátek. Dovíš se z něho čerstvé zprávy!

A ne ledajaké, to tedy věru ne! Zprávy, které tě opravdu zahřejí u srdce!

Co si počít? Vrátit se nejkratší cestou zpátky do Paříže.

V deset přistaneme v Lyonu.

V 10,20 si vyzvednu zavazadlo.

V 10,30 je podám k letu Lyon - Paříž.

V 15,00 vrazím do recepce Pauvertova nakladatelství.

V 15,01 vpadnu bez ohlášení a povolení do pracovny, kde Castelnau právě listuje v mém rukopise a hovoří o něm s Jeanem Castellim.

V 15,06 klidně uložím rukopis, předtím zkontrolovaný, má-li doopravdy šest set dvacet stran, do plátěného kufříku.

V 15,10 mi Castelnau při kávě vysvětluje, že i když se firma, která nese

Pauvertovo jméno, octla ve velikých nesnázích, ještě to neznamená, že by mě nemohli vydat v některé z jeho filiálek, protože ty prosperují.

V 15,15 Castelnauovi jasně prohlásím, že o tom přeobratném obchodníkovi nechci už slyšet.

A v 15,20 se rozhodneme, že spolu týž večer v osm společně povečeříme v La Coupole.

A já tam objevím toho nejušlechtilejšího, nejvelkodušnějšího, nejupřímnějšího člověka, jakého jsem kdy poznal.

Při whisky se dovím, že o věc Albertiny Sarrazinové se od samého začátku velmi blízce staral právě on, Castelnau, při ústřicích, že je švorc a odchází z místa, protože už ho Pauvert nemůže platit, a trochu peněz, že dostane až za hezky dlouhou dobu, při rybě, že je Pauvert jeho přítel a přenechá mu proto malou místnost do dvora, sice trochu zchátralou, za kterou mu však nebude muset nic platit, a než se nějak uchytí a vytvoří si novou perspektivu, udělá si z ní pracovnu, při bifteku, že má ke všemu pět nádherných dětí a roztomilou manželku, při moučníku, že má nějaké ty dloužky, ale moc to nevadí, protože škola pro děti je zaplacená a oblečení na zimu mají, při kávě, že nechci-li už slyšet o Pauvertovi, proč bych svůj rukopis nesvěřil jemu, při koňaku, že mou knihu zaručeně brzy vydá, a to za výborných honorářových podmínek.

„Jakou mi můžeš dát záruku?“

„Materiálně žádnou. Jde jen o to, abys mi naprosto věřil. Nebudeš toho nikdy litovat.“

To mi tedy, kamarád, vzal dech! Buď je to ten nejmazanější ze všech darebáků, nebo…

„Mohl bych tě zítra navštívit doma? A jestli ano, tak v kolik?“

„Přijď v jednu na oběd. Hodí se ti to?“

„Oukej.“

Prošli jsme spolu několik barů. Pít umí dobře, je pořád stejný, milý a veselý, sklenice whisky polyká jako zkušený znalec.

„Tak zítra, Jean Pierre.“

„Zítra, Henri.“

Nevím, co se to pak stalo: když jsme si tiskli ruce, najednou jsme se oba rozesmáli.

Vrátím se k synovci a jeho ženě vjednu ráno. Děti už spí.

„To jsi ty, strejčku? Já myslel, že jsi v Lyonu. Co se děje? Všechno v pořádku?“

„Ano, v tom nejlepším pořádku. Můj nakladatel, nebo vlastně ten, kdo se jím měl stát, je v průšvihu.“

A dám se do smíchu.

„Vážně, strejčku, ty nebudeš mít jaktěživ život jako ostatní. Vždycky se ti přihodí něco nečekaného!“

„To je fakt. Dobrou noc všem!“

V pokoji pak rychle usnu, budoucnost mé knihy mi vůbec nedělá těžkou hlavu.

Nedokázal bych vysvětlit proč, je to něco jako předtucha.

Uvidíme zítra. Noc proběhla klidně.

V sobotu v jednu odpoledne vyjdu do druhého patra čisté budovy v šesté čtvrti. Po schodech se stoupá dobře, od té doby, co jsem si zlomil v Baranquille obě hnáty, to pro mě hodně znamená, mají tu koberec, nic moc, ale slušný, člověk aspoň neuklouzne. Venku dosud prší.

Jean Pierre má doopravdy kmen, učiněný indiánský kmen.

Dvě hezká děvčata, Olivii a Florence, osmnáct a šestnáct let, pak se

Marianina výroba - jeho žena se jmenuje Marianne - na dlouho zastavila.

Všiml jsem si, s jakým něžným úsměvem a rozzářeným pohledem hledí na své maličké, kteří začali přicházet na svět šest let po Florence, „když už je nikdo nečekal,“ řeknou se smíchem.

Byt je prostorný, dobře udržovaný a působí dost blahobytně, několik kousků starého nábytku prozrazuje, že jeden nebo druhý, nebo oba dva, měli babičku z vyšší společenské třídy. Zaznamenávám všechny ty podrobnosti, zatímco klábosím:

Při jídle si všimnu dvou významných věcí:

- všichni v Jean Pierrově kvartýru se dovedou u stolu dobře chovat, děti jedí stejně pěkně jako dospělí a líp než Motýlek, kandidát na úspěšného prozaického autora,

- stůl je kulatý, takže na sebe všichni dobře vidí. Obě starší děvčata jako správně vychované dcery pomáhají nenápadně obsluhovat, jedna zajde pro to, druhá přinese ono. Tři maličcí svého otce očividně zbožňují a nezačnou mluvit, dokud jim nedá slovo, což je ovšem zřídka. Jeanu Pierrovi totiž jede huba stejně jako mně, a to ne zrovna málo, čili ostatním už nezbývá moc naděje, že by se tak uplatnili.

Namlel toho hromadu: o tom, jak objevili Albertinu Sarrazinovou, o jejím úspěchu, jak se to dělá a jaké jsou naděje, aby autor prorazil, a jak je to s tiskem, rozhlasem, s kritiky. Všechna ta jména nejrůznějších kritiků, která tu sakumprásk i s celým doporučením a reputací plynou jakoby nic ze rtů mého budoucího nakladatele, na mě dělají veliký dojem.

Barák je v pořádku, on sám zřejmě zná své řemeslo, co říká, je logické, mluví bez přehánění. Smlouvu jsme uzavřeli v salóně.

„Svěřuju ti svou knihu i starost o to, co mi vynese. Víš, že jsem ji napsal jenom proto, abych na ní vydělal. A víš taky proč.“

Lehce se usměje:

„Člověk o své knize nikdy přesně neví, proč ji napsal.“

„To je možné, ale já to vím.“

„Můžeš se na mě spolehnout.“

„Tak na shledanou.“

„Brzo.“

„Doufejme.“

Když mě veze předměstský vlak za synovcem a neteří, necítím už ani stínek pochybností, ani trochu nedůvěry. Castelnauův domov je zdravý, jasný, podezřelý člověk by takovou rodinu nikdy nemohl mít. A navíc je šikovný, nemá v kapse ani floka, ale dovede si poradit, jeho domov přesto dýchá životní jistotou a bezstarostností.

Čtrnáct hodin letu a jsem v Caracasu.

„Holčičko! Vracím se jako vítěz!“

„Opravdu? Tak tu knížku vydají?“

„Ještě něco lepšího, chystají mi úspěch jako hrom!“

Během října, listopadu a prosince se mezi Castelnauem a mnou rozvine čilá korespondence. Píše mi, jak si váží mého rukopisu, co všecko skrze něj vycítil. A vycítil to dobře: „Když ses vrátil do Caracasu, jistě sis říkal, zdali to všechno nebyl jenom sen, bouda atd… Ani pomyšlení přepracovávat tvou knihu na román, opraví se jenom chyby ve francouzštině, pravopis a interpunkce… Tvá kniha hovoří svým hlasem, to je vzácné, zůstane nedotčená, bude to skutečně tvá kniha, neměj strach atd.“

Třicátého ledna 1969 telegram: „Vyhráno. Smlouva podepsána s velkým nakladatelem Robertem Laffontem, stop, je nadšený, stop, vydání květenčerven, stop. Osobně dohlédnu, stop, dopis následuje - Jean Pierre.“

A s tím telegramem od mého kamaráda vstoupilo do našeho domu slunce.

A po té zprávě, že má kniha zaručeně vyjde, vstoupilo slunce do našich srdcí.

A vyklenulo duhu naděje, protože mě má vydat „velký“ nakladatel Robert

Laffont.

Když telegram přišel, byli jsme s Ritou sami doma. Poslíček nás vytrhl ze spaní v deset ráno (ulehli jsme v šest, po zavření Scotch baru), jdeme proto s telegramem zpátky do postele. Než znova usneme, čteme si ho ještě jednou a já řeknu:

„Počkej, holčičko, vteřinku.“

Zavolám na ambasádu, abych tu úžasnou zvěst sdělil dceři. Vykřikne nepředstíranou radostí:

„Který nakladatel?“ (Hodně totiž čte.)

„Robert Laffont. Určitě ho znáš!“

Hlas jí pohasne: „Tohohle nakladatele neznám. Musí to být nějaký malý, vážně jsem to jméno nikdy neslyšela.“

Zavěsím trochu zklamaný, že dcera nezná mého velkého nakladatele.

Čtyři odpoledne. Rita je u kadeřníka, Klotilda se právě vrátila. Znova a znova pročítá telegram.

„Velký nakladatel Robert Laffont? To určitě přehání, Henri, já to jméno neznám.“

„Ale Castelnau je spolehlivý člověk!“

„To není možné. Ptala jsem se na ambasádě jedné kamarádky. Ta čte ještě víc než já a řekla to jasně: Laffonta nezná. A je to Francouzka, dokonce z Paříže.“

Podivné.

Crr, crr, crr! Telefon.

„Henri? To jsem já, Rita. Je to tak, opravdu je to velký nakladatel!“

„Cože! Co povídáš?“

„Tady u kadeřníka mají jednu starou revue, je tam jeho fotka. Veliká.“

„Honem přijeď!“

„Nejsem ještě učesaná.“

„Poběž zpátky, děvče, udělej to pro mě, necháš se učesat zítra.“

Za čtvrt hodiny máme ve všech bodech potvrzeno, že Castelnau svými slovy „velký nakladatel“ nepřeháněl.

Je to v revue Jours de France.

Bohatě zařízená pracovna, v ní dva muži: Robert Laffont a romanopisec

Bernard Clavel. Veliké záběry. Oba se tváří rozjařeně, mají proč: Laffontův autor Bernard Clavel právě získal šedesátou třetí Goncourtovu cenu. Cenu, která podle toho, co tu píšou, vynese nakladateli jmění (tím líp, aspoň bude mít prachy, aby vydal mě) a autorovi něco k miliónu franků na autorských právech.

Taky se dočtu, že firma tohoto sympatického Laffonta (vypadá na fotce jako mladý ministerský předseda) byla založena v roce 1941. To už je tedy seriózní podnik!

Dál se dočtu, že nositel této Goncourtovy ceny, Bernard Clavel, při svých prvních knihách poznal, co to je, když člověka „nakladatelé odmítají“ a „kritici se tváří všelijak“.

Já mám ale prapodivnou kliku! Žádný nakladatel mě neodmítl, našel jsem jednoho, a vynikajícího. Zbývá ještě otázka, jak se budou na mou knihu tvářit kritici. Doufejme, že ne moc kysele.

Klotildu a její kamarádku společně s Ritou nadobro odsoudíme do kategorie nevzdělanců, ignorantů, kteří ani neznají tak významné, velké jméno jako

Robert Laffont, můj nakladatel. Klotilda to se smíchem připustí, dvoustránku pomocí lepicí pásky hned zarámuje a pověsí mi ji v pracovně na stěnu.

Ach, ten krásný den! Blahoslavený telegram Jeana Pierra a blahoslavená revue, že nám pověděla všechno, co nám chybělo k dokonalému štěstí!

A tak vstoupím velikými vraty do světa, jaký jsem dosud nikdy nepoznal.

Castelnau mi píše, abych přijel na čtrnáct dní do Paříže. Domluvil se s Laffontem, rád by mě prý poznal, a pokud s tím souhlasím, přál by si, abych některá místa rukopisu vlastnoručně trochu zkrátil a přepracoval jednu či dvě pasáže, které se mi podle jeho názoru nepodařily tak dobře jako všechno ostatní.

Přijedu, za týden, počátkem března.

V Orly mě přivítá Castelnau. Při obědě v jednom bistru mi vysvětlí, co ode mne čeká: úplně škrtnout několik velice zajímavých příběhů, které jsem slyšel na galejích.

„Proč?“

„Protože když vypravuješ na deseti nebo na dvaceti stránkách o někom jiném, a zvlášť, když to je poutavé, přerušíš tím na celých těch dvacet stran právě to, co čtenáře nejvíc napíná: dobrodružství Motýlka.“

„Je mi to jasné: zkrátka jenom Motýlek. Oukej.“

Člověk se vážně musí učit každý den. Kdykoli napíšu „Motýlek“, vždycky si říkám: „Motýlek, zase Motýlek, pořád jen Motýlek, nakonec je to možná otráví. Když tam vsunu vyprávění o tom či onom, příběh toho nebo onoho, tím víc se to zpestří a bude to ještě zajímavější.“ Když ale Castelnau i nakladatel usoudili, že to mám škrtnout, bez debaty je poslechnu.

S Laffontem jsem se setkal v jeho kanceláři a hned mezi námi vzniklo upřímné přátelství.

Je to krásný člověk, asi čtyřicátník, něco jako „mladý bůh“, jenomže zralý.

Má chování rozvážného, klidného diplomata, jeho vnitřní vášeň nevybuchne lehko v ohňostroj, ale člověk ji v něm tuší. Zkrátka velmož, který příjme bývalého galejníka doslova jako přítel a projeví mu to nanejvýš jemně tím, že ho na druhý den, na sobotu, pozve na oběd, ale ne do restaurace, nýbrž do svého vysoce buržoazního domova.

Nikdy na ten oběd v přepychovém bytě u Bouloňského lesa nezapomenu, byl to pro mě doopravdy výjimečný zážitek. Za celý život jsem nikdy nepoznal nic víc než prosté domovy učitelů nebo luxusní restaurace. Ale v prostředí a ovzduší takhle vytříbeném jsem se neoctl nikdy.

Ne, že bych byl nad tím celý paf, že bych samým úžasem zůstal stát s pusou dokořán, něco takového mě zas tolik neohromí, hluboce však na mě působí, že se ke mně Robert Laffont i jeho žena chovají hned od druhého dne po našem prvním setkání tak pozorně.

U stolu sedí Robert se svou rodinou, jeden bankéř, Castelnau a jeho žena.

Robert hovoří o knize. Vykládá mi, jak ho nadchla, že ji dokonce začal číst na začátku víkendu a nepustil ji z ruky až do neděle večer. Jeho žena k tomu ještě přidá, že celou tu dobu vůbec neotevřel ústa a nikdo k němu nesměl.

A já během toho oběda odhalím ve svém nakladateli člověka upřímného, vznešeného, ušlechtilého srdce. Pravý opak protřelého byznysmena, kterého zajímá jen dobrý obchod.

Nedokážu ti, čtenáři, ani dobře vylíčit, jaké to byly krásné, pohnutlivé chvíle, kolik v nich bylo duchovního porozumění. Ale můžeš si sám představit, jaký to je pro mě silný zážitek, když náhle objevuju nový svět, společnost docela odlišnou od všeho, co jsem dosud znal, a navíc při tom prožívám tak nečekanou životní změnu: jsem doslova opilý štěstím.

Když někdo řekne člověku s mou minulostí: „Máš stejnou cenu jako každý jiný, zasloužíš si, aby se s tebou jednalo jako s někým, kdo není docela všední, jsi tu na svém místě, nepůsobíš uprostřed mé rodiny, v mém domě, vůbec nijak nepatřičně, jsem šťastný, že tě tu mám,“ tak, že mu to všechno vlastně ani neřekne, že mu to dá beze všech laciných poklon, které by dokázaly spíš otrávit než potěšit, prostě jenom vycítit, pak to takového člověka vezme tak silně u srdce, že se tomu nic, ale vůbec nic na světě nevyrovná.

A jak tak s nimi hovořím, stane se něco pro Laffonta i Castelnaua nečekaného, budoucnost a kýžený úspěch mé knihy se pro mě náhle octne v druhé řadě. Má kniha mi přinesla tolik krásných, vzrušujících dojmů, že se už teď cítím za svou práci zaplacený. Dokonce do takové míry, že začnu Robertova přítele bankéře vášnivě přesvědčovat, abychom spolu založili ve Venezuele obchod s langostinami.

Kromě jiných lidí poznám také vysokou a srdečnou Franšoise Lebertovou,

Laffontovu vedoucí tiskového oddělení. Rukopis odešel do tiskárny tak rychle, že neměla čas si ho přečíst. Dáme si s ní a s Castelnauem schůzku na sedm hodin v La Coupole, abychom se poznali, a ona mi tam ke svému neštěstí řekne: „Povězte mi zhruba, co v té vaší knize je.“ Vstali jsme od stolu v půl druhé ráno. Druhý den telefonovala Castelnauovi: „Jakživa jsem nestrávila tak báječný večer, určitě to bude úspěch.“ Dobré znamení.

Vracím se do Caracasu nadmutý pýchou.

Takovou pýchou, že pohroužen do úvah o tom všem, co jsem právě prožil, dokonce přeslechnu hlášení a letadlo odstartuje beze mě. Šestnáct hodin čekání, telegram Ritě.

Celých těch šestnáct hodin sedím v Orly, nejdřív v kavárně, pak v baru a nakonec v restauraci, a v myšlenkách znova probírám ty tři neobyčejné a příliš krátké pařížské týdny.

Po obědě u Laffonta oběd u významného pařížského intelektuála Jeana

Franšoise Revela. Je to jedna z nejchytřejších hlav v Paříži, pozoruhodný spisovatel, filozof atakdále, jak mi řekl Castelnau, a když mu dal Laffont přečíst můj rukopis, i jeho to strhlo. Dokonce o tom hodlá něco napsat.

Představa, že ho navštívím, mě vzrušuje, a silně na mě potom zapůsobí i jeho domov a rodina. Má byt na nábřeží u Seiny, světlý, veselý, harmonický, plný knih a jakéhosi zvláštního ovzduší, z něhož člověk okamžitě vycítí, že v tomhle domě mají domovské právo jen ušlechtilé city.

Jean Franšois Revel i jeho žena mě příjmou bez nejmenšího stínu nadřazenosti. Neberou mě ke svému stolu pod ochranu, cítím se tu jako jeden z nich, jako rovný s rovnými.

Několikrát během oběda mluvím o svém „znovunarození“, o své „nápravě“. A právě Jean Franšois Revel mi líp než kdokoli jiný, líp než já sám sobě, vysvětlí, že o tom nemám takhle mluvit, že nemám říkat „náprava“, „znovunarození“. Vysvětlí mi, že má nejhlubší podstata není dílem jiných lidí, ani různých těch ostrých hochů, které jsem snad potkal, nýbrž že existovala už předtim.

Znovunarození? Náprava? Vzhledem ke komu? Vzhledem k čemu? To, co ve mně je, ať už to má jakýkoli význam a cenu, má duševní a charakterová síla, inteligence, smysl pro dobrodružství a spravedlnost, má srdečná, veselá povaha, to všecko ve mně bylo odjakživa. Existovalo to už na začátku, dávno před Montmartrem a galejemi, jinak bych byl nikdy nedokázal to všecko, čím jsem se vymanil z cesty hniloby, a nikdy bych to taky neudělal tak, jak jsem to udělal.

A dál mi pak říká, že někteří vynikající lidé mohou člověka sice přivést k tomu, aby začal určité věci vidět jinak než dřív, ale nikdy nedokážou, aby je opravdu tak žil, aby je tak uskutečnil, zvládl. Určité okolnosti zahalily sice postavu mladého Henriho Charriéra stínem a způsobily, že po jistou dobu vedl život, který o něm poskytoval obraz značně jiný, ale nikdo mě „nenapravil“, protože to, co ve mně bylo a co se pak plně projevilo v mém zápase o to, abych unikl hrůze galejí, to všechno tam bylo už předtím. Na můj život měla určující vliv ztráta matky, vybuchlo to v mém jedenáctiletém těle jako sopka, byl jsem prudký, přecitlivělý hoch obdařený značnou představivostí a něco tak obludného, tak absolutně nespravedlivého jsem nedokázal příjmout, ale nikde není psáno a nikdo nemá právo říct, že nebýt toho dramatu a neuchovat si vedle sebe až do mužného věku onu uklidňující přítomnost matky, onu lásku, která měla pro mě základní význam, nestal se ze mne někdo jiný, i když v podstatě týž. Člověk nějakým způsobem tvořivý, možná iniciátor nových revolučních společenství, jak jsem o tom tolikrát snil, dobrodruh, ano, conquistador, možná, ale v rámci společnosti.

Nelze mluvit o „nápravě“ něčeho, co už v člověku bylo, je pouze možné, že to dřív nebo později dostane příležitost k plnému vyjádření. To, co jsem, ze mě neudělali Venezuelci, ale dali mi možnost, svobodu, s důvěrou mi umožnili zvolit si jiný způsob života, aby se to všechno, co ve mně bylo a co francouzská justice škrtla a odsoudila k zániku, mohlo stát v rámci normálního společenství něčím kladným. Už jen za to jim musím být nadosmrti vděčný.

A říká mi, že tedy není na místě, abych se snad vůči lidem z oné společnosti, do níž se teď vracím se svou knihou, cítil nějak mravně méněcenný, ani tehdy ne, kdyby kniha způsobila nějaký ten rachot, ale nesmím si zas myslet, že jsem něco víc. Ano, dělal jsem pitomosti, ano, byl jsem potrestán, ale dokázali by všichni ti počestní lidé to, co jsem dokázal já, abych se z toho dostal? Měli by dost vnitřní síly, dost víry?

Ne, i když jsem hodně zkusil a poslali mě tam zdejší lidé, Francouzi, ještě to neznamená, že mají menší cenu než já, ale taky to neznamená, že kvůli mé minulosti má každý právo o mně pochybovat, pohrdat mnou a říct mi: „Ty mlč, ty nic nejsi, vzpomeň si, odkud přicházíš.“

Podobné myšlenky mě občas taky napadaly, ale po tom všem, odkud jsem přišel, kým jsem byl, po všech těch létech, kdy mi - nejdřív u přelíčení a pak všude jinde - pořád jen říkali, opakovali a otloukali o hlavu, že nejsem nic jiného než chátra, nedokázal jsem uvažovat klidně, netroufal jsem si doopravdy tomu věřit. Museli přijít Castelnauové, Laffontové, Revelové, abych se konečně mohl podívat sám sobě zpříma a beze zmatku do tváře a spatřil v ní tvář člověka, který je sice plný chyb a nedokonalostí, ale je to člověk, člověk jako ostatní lidé.

Když jsem k nim přicházel, bylo to, jako když se blížím ke křeslu a nevím, smím-li usednout. A oni mi řekli: „Posaď se, tady je tvé místo.“

Takhle se mi to všecko konečně vyjasní během čekání v Orly a zároveň si říkám, že až se v době vydání své knihy znova vrátím do Paříže, jistě najdu další takové lidi, kteří mají opravdovou cenu.

Jen člověk se smyslem pro dobrodružství může být skutečně člověkem.

Každý muž, každá žena má svůj příběh, ale ať pocházejí odkudkoli, z kterékoli krajiny na světě a z kterékoli společenské vrstvy, snadno se mezi nimi poznají ti, kdo neohnuli záda před běžnou morálkou, jestliže ji po bližším prozkoumání neshledali správnou.

21 PŘED PAŘÍŽÍ

Konečně caracaské letiště, kde mě čeká rodina a přátelé, zpraveni z mých každodenních dopisů Ritě o všech novinkách.

„Tak je to hotové, holčičko, bude to rána jak z děla!“

A polibky a zase polibky.

„Kniha vyjde 19. května. První náklad pětadvacet tisíc výtisků, tak mi to

Laffont slíbil.“

Je tu profesor francouzštiny takřka s celou „lektorskou radou“.

„Dneska ještě žádné oficiální uvítání,“ řekne, „ale příště tady bude natáčet televize.“

„Jenom nepřehánějme,“ řekne Rita, vždycky rozvážná.

Dám se do smíchu, a teprve když si doma připíjím whisky na uvítanou, řeknu:

„No, ale chcete vědět, co si doopravdy myslím?“

„Tak řekni.“

„Myslím si, že až se po vyjití knihy vrátím do Caracasu, opravdu tam na mě bude čekat televize.“

„Ty ses načisto zbláznil, miláčku!“ řekne Rita.

„A vlastně si to nemyslím, vím to docela určitě!“

A v přesvědčení, že tohle už jsem trochu přehnal, se všichni rozesmějeme.

V dubnu 1969 další podivuhodná věc. Mezi všemi návrhy na obálku to vyhraje můj vlastní synovec, Jacques Bourgeas. U Laffonta nikdo nevěděl, že je tenhle uchazeč mým synovcem. Je to syn sestry Heleny a v době, kdy má dobrodružství začala, se ještě ani nenarodil. Dvacet let netušil, že jsem vůbec na světě, a poznal mě až před dvěma lety, v roce 1967.

A právě jeho si osud vybral, aby navrhl obálku pro mou knížku, pro knížku strýce, který pro něj tolik let vůbec neexistoval. Ano, zrod mé knížky provázela skutečně řada zvláštních okolností.

A nádherné dobrodružství pokračuje.

Osmého dubna mi Castelnau píše:

- že Laffontovi obchodní zástupci v čele s Mermetem četli korektury a hodlají udělat knize pořádnou reklamu,

- že o ní mluvil s chlápky z Radia Luxemburg a ti jsou velice napjatí,

- že jedno báječné děvče, Paule Neuvégliseová, uvažuje o možnosti uveřejnit ukázky tři dny před vyjitím ve France Soir.

Když večer tisknu v kavárně ruce známým, hřeje mě to silně a sladce u srdce. Chce se mi smát, být dobrý, milý. Tisknu lidem ruku a trochu mě za ně mrzí, že necítí to co já, že nevědí o té obrovské věci, která se chystá. Jsou stejní jako včera, mají stejné tváře. Já vlastně taky. Ale v takových chvílích, kdy se na obzoru klene velikánská naděje, je všechno stejné a zase není, člověk tak trochu neví, čí je, cítí zároveň štěstí, nervozitu, vzrušení a radost.

Dvaadvacátého dubna mi Jean Pierre pošle text doslovu, jehož autorem je

„jeden z nejkultivovanějších duchů naší doby“, Jean Franšois Revel.

Čtu ho všecek dojatý, ale přiznám se, že taky trochu popletený. Cítím totiž, že tohle už je se vším všudy vysoká literatura, dějiny a takové věci, a třebaže nemám nic proti tomu, být srovnáván s biskupem Grégoirem de Tours, který umřel před třemi sty lety, není to pro mě přece jen až příliš velká čest? Ale když Castelnau říká, že to je možná ten nejpronikavější literární text, jaký kdy bude o mé knize napsán, nač bych si tím lámal hlavu, stačí, že to ve mně zanechalo pocit krásy.

V rodině a mezi blízkými přáteli mi sice od té doby začnou říkat kámoš

Grégoira de Tours, ale to nic.

Dobrodružství to však je, opravdové a tak krásné, že bych tomu byl nikdy nevěřil, a nikdy bych si byl taky po tom všem, co už jsem prožil, nepomyslel, že by nějaké fixem načmárané stránky mohly člověku rozvířit život takovou spoustou nečekaných, srandovních, prapodivných, pohnutlivých, neobyčejných zážitků, které jsou jeden živější než druhý.

„Žít, žít, žít, holčičko! Žijem na plné obrátky, co, miláčku? Bůhví, prodá-li se vůbec tolik výtisků, aby nám to nahradilo výdaje, které jsme s tím měli, ale všecky ty zážitky za to stojí, nemám pravdu?.“

„Ano, Henri, stojí. Cítím to až do hloubi srdce. Nedokážu ti ani říct, jak jsem šťastná, hlavně kvůli tobě, ale taky kvůli nám.“

„Děkuju ti. A počkej na konec května, uvidíš, jak Francouzi řeknou: ,Devět naráz, pane Motýlku! Berte. Konečně jste vyhrál.“

Zašel jsem ke krejčímu, aby mi ušil oblek. Pro jistotu na úvěr. A je to skoro k nevíře, trval mermomocí na tom, že mi ušije obleky dva, jeden na den, druhý na večer: „Z autorských práv jistě účet zaplatíte.“ I on věří v úspěch mé knihy.

De Gaulle se nechal sesadit. A má kniha vyjde koncem května, čili v plné předvolební bitvě. Jestli vpadnu do Paříže zrovna v tu dobu, kdo bude mít čas starat se o nějakého neznámého Motýlka? Nebylo by možná hloupé zaútočit dřív. Právě když se chystám zatelefonovat Castelnauovi, ozve se sám: měl týž nápad jako já. Rozhodnuto, přijedu do Paříže začátkem května.

Čekají mě, řekl, a to v plném slova smyslu. Dal už echo několika novinářům a reportérům z rozhlasu.

Za dva týdny budu tedy v Paříži a několik dní nato vyjde má kniha. Ano, už jen pár dní a octneš se v přímém osobním styku s novináři, literárními kritiky, s rozhlasem, možná s televizí, a bude to tisk, rozhlas a televize víc než padesátimiliónového národa.

Jak tvou knihu příjmou a jak příjmou tebe?

Kniha je příběhem tvého života, ale neběží v ní pouze o tvá dobrodružství.

Skrze ně je na tapetě spravedlnost, policie a hlavně trestní systém země jako

Francie.

A jen Francie? Možná i trochu víc, možná všech zemí světa. Tvá kniha je přiměje k tomu, že začnou srovnávat se svou vlastní justicí, se svou vlastní policií a s tím, jak se nakládá s lidmi ve vězeních u nich doma.

Jedno je totiž jisté: buďto se Francie na tvou knihu lačně vrhne, dychtivá poznat pravdu, odhalit skrze tvá dobrodružství věci, o nichž neměla tušení, protože takovou cenou se platí za udržení veřejného pokoje a klidu, nebo se k ní otočí zády, aby onu pravdu, onu až příliš trapnou pravdu nemusela znát.

Ale ne! Francouzi jsou přece ušlechtilý národ, záleží jim na tom, mít opravdovou spravedlnost, přijatelnou policii, a každý trestní systém, který by víc nebo míň připomínal suchou gilotinu, s odporem zavrhují, určitě budou číst

Motýlka pozorně a přečtou ho až do konce, protože to jsou lidé, kteří se nebojí pravdy. V jejich povědomí ještě žije Komuna, jsou to lidé, kteří vymysleli a sepsali Chartu lidských a občanských práv, a zjištění, že v oblasti trestání provinilců nejsou tato práva ani minimálně dodržována, je určitě pobouří.

A jestliže Francouzi onu obžalobu, kterou je má kniha, příjmou, a já tomu věřím, jestliže o ní budou diskutovat, rozbírat ji, začnou se o to, co se u nás děje, zajímat i ostatní země a nakonec si položí otázku, co se děje u nich.

Píše se rok šedesát devět a já ve své knize hovořím o věcech, které se udály skoro před čtyřiceti lety, já vím, galeje už neexistují, naštěstí neexistují, protože už v roce 1930 byly v očích Anglánů, Holanďanů, Amerikánů a vůbec všech zemí, které o nich věděly, hanbou Francie.

Byl jsem odsouzen v roce 1931, já vím, a protože Cayenne už dnes neexistuje, logicky vzato mi budou moci říct: „Mluvíte o starých časech, pane

Motýlku, o Vercingetorixovi, římských legiích! Od těch časů tu byl Karel

Veliký, revoluce z roku 1789 a hromada jiných věcí! Všecko se změnilo: justice, policie, vězení!“

Ale skutečně se všecko změnilo? Policie, justice, vězení?

A co případ Gabrielly Russierové? A případ Devauxův?

Doopravdy se to tolik změnilo?

Změnilo se to snad proto, že místo dvanácti nádivů v porotě je jich dnes jen devět?

Cožpak ta denodenní hra, v níž běží o životy mladých, starších i docela starých lidí, neprobíhá pořád stejnou, pečlivě uchovávanou formou porotního soudu, uprostřed téhož čalounění, týchž koberců, týchž barev, téže sestavy soudců, prokurátora a obžalovaného, nejsou tam snad tytéž stráže a totéž publikum? A nehraje snad stejnou roli, jaké je zrovna roční období, počasí, nebo v jaké formě a náladě jsou všichni přítomní?

Ne, Moty, nehloupni! Pochopí to všichni, ledaže by jim klid jejich poctivého měšťáckého svědomí ležel na srdci mnohem víc než pravda, všichni pochopí, že to, na co ve svém vyprávění o minulých událostech útočíš, existuje pořád, i když to není tak vidět.

Že to není tak vidět? Musím si pozorně pročíst všecky francouzské noviny.

A nemusím číst ani pozorně, stačí titulky.

Protože takoví Mayzaudové budou vždycky.

A takoví Goldsteinové, gramofonové desky natočené v čísle 36 na

Zlatnickém nábřeží, budou taky vždycky.

A prohnilí poldové, sadističtí bachaři, sviňácká kápa budou taky vždycky.

A nepovolaní porotci, nádivové, kteří nic neviděli, nic nezažili, nic v životě nepochopili, ale klidně řeknou: „Tenhle pán je vinen vším, z čeho ho obviňují,“ ti budou taky vždycky.

Ostatně tu pořád jsou. Mám různé známé, od nichž to vím. Stejná historie, stejná písnička. Když mi takoví chlápci, ať už mladí nebo staří, vyprávějí, co kdysi nebo i docela nedávno zažili, často mám dojem, že mluví o tom, co jsem zažil já. Dokonce se někdy zeptám:

„A neřekli ti nebo neudělali tohle nebo ono?“

„Jak to víš?“

A já se zasměju, jak jsou naivní.

Ano, Moty, když jsi psal svou knihu, vlastně sis ani neuvědomoval, do čeho všeho se obouváš. Psal jsi ji kvůli svému a Ritinu stáří, abys aspoň něco podnikl, abys shrábl prachy, pro nic jiného, to sis myslel. Pravda, když jsi v onom zvláštním stavu znovu prožíval těch strašlivých třináct let basy, ten svůj děsivý příběh, který byl i příběhem tolika jiných, dělal jsi to taky proto, aby ses mohl vykřičet, aby se to konečně vědělo a byla nastolena spravedlnost. Ale všechno sis, upřímně řečeno, přece jen neuvědomoval.

Teď už je pozdě, prachy sem, prachy tam, máš jen jednu povinnost: zkrátka do té rvačky jít, i kdybys tím riskoval svůj klid, svou svobodu a třeba i život.

Společnost třicátých let si představovala, že takový galejník, který se jako posmrtný duch vrátí z Cayenne, má někam zalézt, skončit v zapomenutí, bídě, osamění a hanbě, a nikdy by byla nestrpěla, aby se z něho stal úctyhodný a vážený člověk.

Jenže jsme v roce šedesát devět. Každý dnes miluje svobodu. Nikomu se už nechce být jedním z tisíců koleček obrovského stroje. Všichni bez výjimky, od Amerikánů po Anglány, od Skandinávců po Slovany, od Němců po obyvatele Středomoří, všichni chtějí pocítit, že žijí, pořádně si loknout vzrušujících dobrodružství, kdykoli se jim zachce.

Vidím je tady ve Venezuele, mladé Němce, mladé Skandinávce, Španěly,

Angličany, Američany, Izraelce. Vidím je tu všechny každý den, mám mezi nimi desítky kamarádů, bez rozdílu rasy, národnosti či náboženství, a všichni bez výjimky zavrhují konformismus, bouří se proti zákonům a žádají od osudu jen jedno: jíst, pít a milovat se, kdy mají sami chuť, a ne když jim to někdo řekne, i kdyby to byl vlastní otec, vlastní matka.

Ano, má kniha Motýlek je obžaloba, ale neházím tím rukavici jenom francouzskému lidu, házím ji celému světu.

Ach, kéž všichni buřiči, všichni nespokojenci světa pochopí, že jsem s nimi, kéž vycítí, že je mám rád.

Nekonečné obzory, čarovné kouzlo pralesa, nesmírné pláně! Vyskočit tam na divoké, jankovité koně, kteří vyrazí, kam je napadne, pátrat po indiánském kmeni, s nímž by člověk mohl nějaký čas žít, žít tak jako oni, vsednout do malého letadla a přistát u těch nejkrásnějších vodopádů světa, vodopádů

Canaima, ještě větších než Niagarské, navštívit vodopády la Llovisna, kde je několika málo tamějším obyvatelům jedinou hudbou hluk padající vody, zpěv ptáků, křik opic, papoušků a pestrobarevných andulek, vyrazit v člunu na širá moře, projet devadesát mil po obrovském jezeře vytvořeném stovkami korálových ostrůvků Las Roques, strávit tam hodiny, dny, týdny, živit se nalovenými rybami, langustami, které lze chytit do ruky, po celé hodiny s obdivem hledět na dno jezera tak průzračného, že je vidět i v patnáctimetrové hloubce, jak se tam pohybují langusty a chobotnice, přejít odtud na ostrovy Las Aves, mezi tisíce důvěřivých ptáků, kteří neznají lidskou zlobu, a když si lehnete v slunci do písku, příjdou až k vám a hupkají po vás.

No, a co? Chtěl by mi snad někdo vyčítat, že mám tohle všechno rád? Kdo?

Chtěl by mi někdo upřít právo o tom mluvit a taky povědět, že jsem na jednom z těch ostrovů jednou strávil víc než týden se čtyřmi dvojicemi mladých

Američanů, z toho jednou černošskou, kteří tam připluli s malou kocábkou, šťastní jako blázni, že se jim motor rozbil právě tady, a že jsem tam s nimi žil v tom nejnádhernějším, úplném a přirozeném společenství?

Ten párek amerických černochů, krásných jako ebenové sochy, inteligentních, dobrých, otevřených, ty světlovlasé dívky, tohle všechno, co jsem prožil, že bych měl vyměnit? A za co? Za čistý trestní rejstřík? Za místo v bance nebo někde v průmyslu, kde bych nebyl Motýlkem, ale Henri Charriérem, ochočeným občanem dbalým zákonů, jež vytvořili druzí, a s příjemným vědomím, že je jakožto příslušníci privilegovaných tříd mohou sami klidně neposlouchat, je ukládají druhým? Když je člověk zdravý, potřebuje snad ke šťastnému životu hromadu peněz?

Plamen v srdci má větší cenu než tučný účet v bance, a pokud z něho znova a znovu čerpáš touhu žít, intenzívně žít, je to účet, který se nikdy nevyčerpá.

Ano, hodina střetnutí se blíží, zavazadla už jsou připravena, mé nové tříměsíční vízum pro Francii taky. Vystoupím zase v Orly, tentokrát však nebude tak snadné přiletět nepozorovaně. Podle Castelnaua tam budou jeden či dva novináři.

Jen aby mi při té příležitosti nedali podepsat ten zákaz pobytu.

Devátého května 1969 letím do Paříže. Nechtěl jsem, aby mě ten den někdo vyprovázel. Je se mnou jen Rita. Popíjíme na terase letiště čaj. Rita mě drží za ruku a občas mi ji lehce stiskne, aby upoutala můj pohled. Nic neříkáme, Rita ví, nač myslím: zítra úderem jedenácté začne krupiér vytahovat karty z kapsy.

Vsadil jsem si na devatenáctého května, na den, kdy vyjde má kniha, ale partie začíná desátého v jedenáct. Další lehký stisk prstů, pohlédnu na Ritu a s plnou důvěrou se na ni usměju.

Tak to v životě je, když se mají dva lidé opravdu rádi: i beze slov si řeknou tisíce věcí, které mají v hlavě, každý z nich je v kůži toho druhého a zná jeho myšlenky. Vznikne-li pochybnost, stačí se na sebe podívat a hned víme, že jsme naladěni na stejnou vlnu.

Ritin úsměv i pohled je v jednu chvíli trošku posměšný. Je mi jasné, co chce říct: „S tím Italem jsi to prve trochu přehnal. Myslel jsi to, cos řekl, doopravdy, nebo sis dělal ze sebe i z něho legraci?“ - „Ne, žádnou legraci, neměl jsem nic za lubem, ani nevím, jak mi to tak vyletělo z úst“ odpovím jí pohledem.

Jeden italský podnikatel mi totiž asi před půlhodinou přál šťastnou cestu, a protože si se mnou chtěl promluvit o nějakém obchodě, žádal mě, abych ho upozornil, který den se vrátím do Caracasu. Už se chystal, že mi dá své telefonní číslo.

Bez rozmýšlení jsem odpověděl:

„Až se budu vracet, dovíš se to z novin, Mario.“

„A proč by měli o tvém návratu psát v novinách?“

„Protože se vrátím do Caracasu jako slavný člověk.“

Mario se v domnění, že to má být vtip, dobrácky rozchechtal, spokojil se mou odpovědí a už se dál neptal. Ale já to myslel vážně.

Tlampače hlásí: „Žádáme cestující, aby ihned nasedali do letadla Air

France do Paříže.“

Několik polibků, ale hlavně ten nejvzácnější náhrdelník, Ritiny paže kolem mého krku, a do ucha mi zašeptá tichounký hlas, abych to slyšel jen já:

„Mysli na mě dnem i nocí, já budu taky dnem i nocí s tebou. Jakmile doletíš, hned napiš, budeš-li mít čas, nebo telegrafuj.“

Za chvilku už sedím v pohodlném křesle první třídy. Letenku kupovala Rita a uchystala mi to jako překvapení, aby se mi pohodlně cestovalo. Letadlo měkce vzlétá. Ještě dvě minuty jsem ji viděl, jak mi s rukama nad hlavou mává kapesníkem.

Když člověk musí jednat, čelit neznámé a obtížné situaci, je to vždycky vzrušující. Nejsilnějším zážitkem není okamžik boje, ale to předtím, čekání.

Člověku to v hlavě vře, říká si: jak to asi proběhne? Kdo na mě čeká? Udělám tohle nebo tamto, řeknu to či ono. A nikdy to neproběhne tak, jak si myslel.

Najednou je až po uši v bitvě a teprve v tu chvíli musí najít hmat, kterým protivníka zneškodní, kterým ho přesvědčí nebo odstraní. Je potřeba říct si jenom jedno: „Musím projít, musím tu překážku zdolat, ať už jsem či nejsem silnější než ti, kdo mi v tom chtějí bránit.“

Když to tak vezmu, datum vydání mé knížky je ve všem všudy nepříznivé.

Ve Francii bude v plném proudu předvolební boj. Pro většinu Francouzů je to chvíle nesmírně významná. A uprostřed politického zápasu, aby se ještě někdo zajímal o knihu neznámého člověka? Ale budou taky chvilky vyjasnění, klidu, pak možná.

Ale vlastně to datum nemá jen samé špatné stránky. Je to taky výročí květnových barikád z roku 1968.

Barikád vybudovaných proto, aby určitá vláda lidí vyšla ze své slonové věže a byla přinucena k dialogu.

Barikád postavených přes ulice a bulváry jako projev toho, že už není možné poslouchat a nevědět proč a nechtít tato „proč“, desítky, stovky, tisíce takových „proč“, prodiskutovat.

Shořelo několik aut, pár set lidí na jedné i druhé straně bylo zraněno či zbito obuškem a ti, kteří dosud nedovedli mluvit ani naslouchat, vylezli ze své slonové věže, a pokud to bylo v jejich silách, konečně tato „proč“ zodpověděli, ba dokonce šli tak daleko, že chtěli slyšet odpověď i na svou vlastní otázku:

„Proč jste postavili barikády a spálili auta?“

Květen šedesát devět, výročí, kdy vzkypěla krev mladých francouzských studentů, výročí, kdy vybuchl přetlak nahromaděný za dlouhá léta. Výročí mohutné rány sekyrou, která se zaťala do zakázaného stromu hlídaného druidem, výročí dnů, kdy konečně museli být vyslechnuti lidé odsouzení doživotně k mlčení.

A proto je to chvíle příznivá i pro mě, datum jako předurčené k tomu, abych i já, doživotně odsouzený k mlčení, řekl, co mám na srdci, a aby mi byla věnována trocha pozornosti.

„Ještě kapku šampaňského?“

„Ne, děkuju. Ale kdybyste tak měla kousek camembertu a skleničku červeného vína… Šlo by to?“

„Ale jistěže! To není problém.“

„Děkuju, slečno Air France.“

„Letíte do Paříže?“

„Ano.“

„Jste Venezuelec?“

„Ano i ne.“

Odejde a za okamžik je zpátky.

„Prosím, beaujolais a dobrý camembert. Jste tedy původem Francouz, ale venezuelský občan?“

„Tak, děvenko.“

„A není to zvláštní pocit, když se teď vracíte do Francie jako občan jiného státu?“

„Trochu ano, ale to je právě dobrodružství.“

„A zažil jste hodně dobrodružství?“

„Věru dost, a pěkně bouřlivých.“

„Mám už po službě, buďte tak hodný a povězte mi o tom něco.“

„To by trvalo moc dlouho, děvenko, ale za pár dní si to můžeš přečíst vjedné knížce.“

„Vy jste spisovatel?“

„To ne. Vylíčil jsem jenom svá dobrodružství.“

„Jak se ta kniha bude jmenovat?“

„Motýlek.“

„Proč Motýlek? Vy se tak jmenujete?“

„Ne, to je má přezdívka.“

„A o čem se v té knížce vypráví?“

„Poslyš, děvenko, ty jsi ale zvědavá. Povím ti to, když mi přineseš ještě kousek camembertu.“

Dlouho to netrvalo. Za minutu řekne:

„Tak. Ale teď mi to musíte vyprávět. A já se vám k něčemu přiznám, smím?“

„Pověz.“

„U každého cestujícího v první třídě skoro vždycky uhádnu, co dělá, jaké má postavení. Ale u vás jsem nepřišla na nic. Říkám si už od chvíle, co jste nasedl, kdo tenhle pán asi je.“

„A vážně jsi na nic nepřišla?“

„Nepřišla. Hádala jsem nejrůznější povolání, ale postupně jsem všechna zamítla. Zkrátka se vzdávám, nic mě nenapadlo.“

„Tak já ti to tedy řeknu, když jsi tak zvědavá. Moje povolání se nazývá… dobrodruh.“

„No tohle!“

Dívenka vstane, donese jedné cestující přikrývku. Teď bych mohl provést něco jako zkoušku, říkám si. Takové neznámé děvče, které v rámci svého povolání hodně cestuje a jistě i dost čte, je výborný teploměr. Zjistím, jakou teplotu má Motýlek.

„Tak mě tedy poslouchej, děvenko: představ si třiadvacetiletého mládence, docela hezkého, taky trochu vykutáleného, který však má své důvody, nebo si to aspoň myslí, aby poslal do háje všechnu spořádanost a slušnost. Umíš si toho mládence představit?“

„Ano, moc dobře.“

„A kvůli jedné vraždě v podsvětí se tenhle mládenec, ačkoli se jí sám nedopustil, dostane v Paříži před porotu a je odsouzen na doživotí…“

„To není možné.“

„Ale ano. Odsoudí ho, aby až do smrti pomaličku hynul na tom nejprohnilejším místě na světě, na cayeneských galejích. Zavřeného v kleci z tlustých mříží v podpalubí lodi upravené právě pro ten účel ho v roce 1933 odvezou do

Guayany. Nesmíří se s tím, dvakrát uprchne, dvakrát nebo třikrát se mu útěk nezdaří. Po třinácti letech se konečně dostane do Venezuely a je volný. Stane se tam opět člověkem, najde si v životě své místo, ožení se, skoro se i usadí.

Uplyne třicet devět let a tenhle bývalý galejník se vrátí do Paříže s knihou, která vypráví o jeho životě, o jeho kalvárii, o všech těch celách, útěcích, zápasech, o tom, jak ho po dvakrát hodili do medvědí jámy s mříží nahoře, jak tam stráví celkem tři a půl roku, v polotmě a sám, aniž směl promluvit jediné slovo, jak tam přecházel od jednoho konce na druhý jako zvíře, aby neztratil rozum a mohl, až ho odtud pustí, s jasnou hlavou chystat nový útěk. O tomhle je má kniha, o ničem jiném. O životě člověka na galejích.“

Letuška na mě kulí velké černé oči, div jí nevylezou z důlků, nic sice neříká, já však cítím, jak se snaží vyčíst z mé vrásčité tváře další zajímavé věci, jichž se domýšlí.

„A to jste měl odvahu povědět v té knize všecko? Úplně všecko?“

„Všecko.“

„A nemáte strach, co tomu veřejnost řekne, když jste…“

„Jen to řekni: starý galejník.“

Netroufne si chudinka odpovědět, jenom přikývne. Ano, je to tak. Já, starý galejník, člověk odsouzený za vraždu na doživotí, uprchlík který nepřestal být uprchlíkem ani po promlčení trestu, já se vracím do Paříže se srdcem na dlani a za několik hodin nabídnu tu dlaň francouzskému lidu.

Velké černé oči se znova pátravě zahledí do mých. Dívka se zachvěje, její pohled jako by mi říkal: „Ale ty si vůbec neuvědomuješ, jakou šílenou věc děláš! Co všechno se tím rozvíří!“

„Tak co myslíš, děvenko? Je to odvaha, nebo sebevražda?“

„Podle mého, to vám řeknu bez rozmyšlení, nadělá ten příběh asi trochu rozruchu. Hlavně, že jste to vy.“

„Jak to?“

„Protože člověk cítí, jen se na vás podívá, že je ve vás něco zvláštního.“

„Tak si doopravdy myslíš, že to může lidi zajímat? I ve Francii, uprostřed té nervozity, když zrovna hledají nástupce velkého Charlese?“

„Jsem o tom přesvědčená, a hned bych chtěla být s vámi, abych taky trochu okusila ze všech těch zážitků, které vás čekají. Jestli jste totiž napsal doopravdy všechno tak, jak jste mi to vyprávěl, není možné, aby k tomu lidé ve

Francii zůstali lhostejní. Promiňte, že vás teď opustím, ale musím na stanoviště. Věřte, že bych tady radši zůstala. Dobrou noc a na shledanou zítra.“

S úsměvem se ke mně nakloní, zahledí se mi do očí a řekne: „Čeká vás určitě veliké vítězství a já vám to z celého srdce přeju.“

Zkouška je pozitivní. Stačilo několik vět, které neřekly zdaleka všecko, a hned ji to vzrušilo. Takových jako ona se najde celá řada. Doufejme.

Prodloužím si sedadlo, ale usnout se mi nedaří. Zabalím si nohy do přikrývky, vytáhl jsem si ji vlastnoručně z přihrádky nad hlavou. Nechtěl jsem obtěžovat černá kukadla, chci být sám.

Teď už to všechno totiž začalo. Je noc, můj boeing sviští nad Atlantikem rychlostí devíti set kilometrů za hodinu. Rozhodující chvíle.

Vím, proč a jak vznikla má kniha, ale co ti druzí v dálce, koho budou ve mně vidět oni? Nikoho, neznámého člověka.

Jediná cesta, jít do toho zpříma:

„Tak to jsem já, Motýlek.“

„Vaše zaměstnání, než jste napsal tuhle knihu?“

„Nejdřív galejník.“

„A potom?“

„Galejník na útěku, potom galejník s promlčeným trestem.“

„Národnost a státní příslušnost?“

„Venezuelec z Ardéche.“

Ano, do Orly přiletí galejník. Člověk, kterého francouzská justice odsoudila zcela legálně k cestě hniloby na doživotí. Trest je sice promlčen, ale to neznamená, že ti nemohou nic udělat, že se tvé postavení vůči justici a poldům změnilo. I tak jsi pořád uprchlý galejník. Ale neplížíš se zpátky podél zdí, nehledáš nějakou zapadlou vísku, kde bys v tichosti a pokoře dožil, pěkně schovaný za co nejvyšším plotem zahrady, aby tam na tebe nikdo neviděl a ty sám abys neslyšel nepříjemné poznámky.

Ne, přicházíš s knihou, a v té knize píšeš: „Pohleďte, Francouzi, jakou hrůzu jste chovali osmdesát let pod svou střechou.“ A útočíš v té knize na trestní systém, na poldy a dokonce i na justici země, která má víc než padesát miliónů obyvatel, útočíš na tři instituce, jež jsou opěrnými sloupy veřejného pořádku a klidu. To si tedy, kamaráde, troufáš! Dej si bacha!

A ke všemu to nebude tak, že by se tvá kniha devatenáctého května jenom nenápadně objevila v knihkupectvích. Desátého přiletíš do Paříže (kam bys správně vůbec neměl vkročit, protože tam máš zakázaný pobyt), a podle toho, co ti psali, dvanáctého začnou vycházet ve France Soir ukázky. Z jednoho miliónu dvou set tisíc výtisků France Soir se tedy dvanáctého května o tobě doví celá Francie. Jedny noviny čtou jistě aspoň tři lidé, a to máš, kamaráde, tři milióny šest set tisíc lidí, ti všichni se budou v průběhu jednoho týdne dovídat, že existuje jistý Henri Charriére řečený Motýlek, galejník uprchlý z Cayenne, který byl odsouzen na doživotí, pak byl jeho trest promlčen a on si teď přišel jakoby nic a říká: „Dvanáct z vás mě v roce 1931 škrtlo ze seznamu živých. Před vaše soudce, představitele vaší justice a vaší bezpečnosti byl v roce 1931 předveden mladík přezdívaný Motýlek. Ti soudcové uvěřili policii, jejím vyslýchacím a pátracím metodám. Ti soudcové včetně dvanácti nádivů připustili něco tak obludného, aby byl čtyřiadvacetiletý mladík zlikvidován. Mysleli si, že dělají správně, jako hlupáci skočili na špek jednomu prohnilému policistovi. A hodili toho mladíka v plen středověkým praktikám trestního zřízení, které zacházelo s člověkem hůř než s tím nejšpinavějším odpadkem. On však jako zázrakem dokázal vstát z mrtvých. A teď je ten mladík tady, je tady, aby vám ve svých třiašedesáti letech řekl: ,Vy jste s tím souhlasili? Věděli jste o tom? Podíleli jste se na tom? Vždyť přece ani Albert

Londres, ani řada jiných vynikajících novinářů, ani major Péan od Armády spásy vámi nedokázali dost otřást a přimět vás k vyslovení požadavku, aby byla ta cesta hniloby, tahle suchá gilotina, okamžitě zrušena!“

Ano, to všechno jim řeknu. Ano, přečtou si to. Spolu s tebou si musí odříkat „jedna, dvě tři, čtyři, pět“, aby spočítali všechny tvé cely a kobky.

Až totiž začnou vycházet ukázky ve France Soir, připrav se, Moty, na všechno. Pohrnou se na tebe otázky z tisku, rozhlasu, televize, a nebude se všechno šmahem líbit.

Musím jim proto nejdřív říct:

„Dáte mi doopravdy slovo?“

„Myslíte si, že mám právo vyslovit svůj názor?“

„Připouštíte, že je možné, aby se z bývalého galejníka stal spořádaný člověk?“

„Odvrhli jste, vymetli staré myšlení svých dědečků?“

„Řekněte mi, mohu v dnešní Francii svobodně dýchat?“

„Kde mám žádat o dovolení? A u koho?“

Nelze totiž přehlédnout onen do očí bijící nepoměr mezi trestem a tím, z čeho tě obvinili, a to i kdybys byl vinen. Jestliže jim volby nezabrání věnovat ti pozornost, nebude to, kamaráde žádný med, to se spolehni.

Proč? Protože hromada lidí bude doslova nemocná z pomyšlení, že o tom všem mluví galejník, který z galejí utekl a v očích zákona je vlastně dodnes na útěku, a že o tom mluví právě v zemi, která ho odsoudila. Je to docela normální. V určité třídě Francouzů zavládne skřípění zubů. Kolik jich bude? Možná ani ne milión, ale ten milión nadělá dost kraválu. Všichni konzervativci, kteří při svém privilegovaném postavení shledávají, že je na světě všechno v pořádku tak, jak to je, všichni revanšisté, zkostnatělci, všichni ti, kdo nedokážou připustit, že se ostatní třídy mění a vyvíjejí. V tom si nezadají s kolonisty!

Takového chlápka z Alžíru nebo Maroka pohoršuje, že už nemá nikdo právo „ždímat pot“ z Arabů, a v každém, kdo si myslí, že jsou Arabové lidé nám rovní, vidí komunistu, utopistu nebo zrádce imperialistické Francie. To je ta rasa lidí, kteří by nejradši, ať tak či onak, zlikvidovali každého, kdo narušuje jejich klid. To jsou ti praví výrobci chásky zralé pro vězení, polepšovnu, pro galeje. Vinen nebo nevinen? Na to se kašle. V odporném a nelidském trestním systému? Na to se dvojnásob kašle! Nemuseli přece to či ono udělat.

„Nemuseli přece…,“ stará písnička. Písnička lidí, kterým vůbec nevadí, že jsou ve způsobu trestání delikventa horší než on sám. Lidi, kteří litují, že už galeje nejsou a ty tam, že jsou časy, kdy mohl být někdo odsouzen čistě proto, že byl „schopný“ to a to udělat. Ano, takových lidí poznáš bohužel i dnes jistě dost a dost.

Ale uběhlo už přece jen čtyřicet let. Naštěstí. Tisíce čestných lidí za války poznalo, co je to vězení, policie, v některých případech i co je to justice, a hlavně, jak se s člověkem zachází, když se změní v pouhé číslo.

Mnoho věcí se určitě změnilo, alespoň doufejme, jistá věc však je, že dojde-li na otázky novinářů, rozhlasových a televizních reportérů, nesmím to vzdát, musím říct pravdu. Bez ohledu na následky.

Bude to vzrušující, i když ne vždycky růžové. Ale co! Musím to hrát poctivě, ať si tím třeba i utrpí prodej knihy. Je mi to fuk! I kdyby má až příliš upřímná a přesná slova, má až příliš vášnivá obhajoba pravdy měla knihu připravit o finanční úspěch, stejně to udělám, musím to udělat, lidé musí slyšet, co mám na srdci, musím jim povědět, co jsem sám viděl. I kdyby mi do penze místo peněz na barák zbylo sotva tolik, abych si najal dvě místnosti někde na sluníčku u Ardéche.

Okénky proráží bílý den a já, vnitřně uklidněný rozhodnutím, jež jsem právě udělal, konečně dokážu usnout.

„Trochu kávy, pane dobrodruhu?“

Černá kukadla se na mě mile usmívají. Čtu v nich sympatii a zájem o svou osobu.

„Díky, holčičko. Ale poslouchej, on už je načisto den!“

„Ano, brzo budeme na místě. Už jen hodinu. Ale poslyšte, jsou galeje doopravdy zrušené?“

„Naštěstí jo! Již skoro dvacet let.“

„Tak vidíte, to samotné je dúkaz, že s vámi dnešní Francouzi už předem souhlasí.“

„Máš pravdu, děvenko, to mě nenapadlo.“

„Určitě vám budou naslouchat, pochopí vás, uvidíte, a ještě víc, mnozí vás budou mít rádi.“

„To bych byl upřímně rád. Díky, holčičko.“

„Připevněte si bezpečnostní pásy. Začínáme sestupovat k Orly, přistání za dvacet minut, teplota 19°, jasno.“

Pro všechny ostatní je jasno, ale jaké nebe najdu v Paříži já, galejník očekávaný jedněmi s otevřenou náručí (doufejme) a druhými s kamením v rukách?

Ale dost už otázek! Co si pořád lámu hlavu! Hrál jsem celý život, dneska pokračuju. Čeká mě krásná partie. Budou se snažit rozpitvat má holá fakta, nebo ještě spíš obléci po svém holou kostru toho, co jako jeden z několika set galejníků, kteří unikli ze žraločí tlamy, představuju, a budou proti mě svým povoláním i vzděláním ve výhodě a já ten boj prožiju všemi póry těla.

Na tvé straně je tvá kalvárie a pravda.

Ale ať už je pro mě pařížské nebe zatažené nebo ne, na chvilečku se rozhodně vyjasnilo, protože když vyjdu od kontroly, dokladů, spatřím Castelnaua, který se široce, dojatě usmívá a už mě objímá a přitom mi podává mou knihu, první výtisk Motýlka.

„Díky Jean Pierre. Počkej tu na mě, naškrábnu jen slovíčko a pošlu to

Ritě.“

„Dobře, ale pospěš si. Už na nás čekají.“

„Kde?“

„U mě doma. Dva významní novináři. Potom ti to vysvětlím.“

V okamžiku, kdy od něho odcházím, překvapí mě dva záblesky. Mé první dvě fotky do novin.

„Pro France Soir. Buďte vítán v Paříži, pane Charriérre!“

„Panečku, Jean Pierre, když se v Paříži rozletí nějaká zpráva, to je tedy fofr!“

Knihu už expedují. Jean Pierre se tváří trochu nervózně:

„Tak co, Henri, v pořádku? Nahání ti to, co se chystá, trochu strach?“

„Jen se neboj. Něco takového mě tak honem nevyvede z míry.“

„Protože, víš, novináři, kritika, zkrátka Paříž, možná si to neumíš tak docela představit. Pero je někdy nebezpečnější než bouchačka.“

„Žádné strachy, synku. Jsem dokonale fit. Spolehni se.“

„No dobře. Ale bude to tvrdé, těžké, únavné, to tě upozorňuju. A za hodinu ta rvačka začíná.“

„To mám právě rád a dvě věci jsou pro mě k dobru, jednak pravda a pak to, že rád zmáhám překážky, když je právo na mé straně.“

„Tím líp, tak jedeme domů.“

22 BANCO

První dva ostrostřelci na mě vyrazí ze zákopů, totiž ze svých dvou křesel, hned v Castelnauově salónu. Ten se samopalem není nikdo menší než Jacques

Laurent Bost a jeho kumpán, vysoký chlápek s dlouhou teleskopickou puškou, je Serge Lafaurie.

Představíme se. Stačil jsem jen odložit v předsíni zavazadlo a už jdeme ke stolu, kde se během rychlého oběda dovím, že ty dva pány sympatického a otevřeného chování vyslal Nouvel Observateur, revue, o níž se mi předtím zmínil Castelnau.

První nepřiznaný malý komplex, protože nebýt Castelnaua, který mě poučil, že Nouvel Observateur je velice významná revue, neměl bych až do téhle chvíle vůbec tušení o její existenci.

Neudělali to náhodou ti dva ostrostřelci schválně, že se mě zmocnili rovnou po čtrnáctihodinové cestě, kdy jsem skoro nespal a úplně změnil čas, podnebí a všecko, nechtějí snad využít mé únavy a tím mě dostat? Skoro to tak vypadá, protože Bost řekne, že po tak dlouhé cestě potřebuju nějakou vzpruhu, a hned mi štědře naplní sklenici. A jen spolkneme poslední doušek, jde se do salónu. Káva, whisky. Vzali to zostra.

Ale dostali mě jenom tím, že se mi líbili. Dva tak sympatické, nebezpečné podfukáře, superčmuchaly a superskeptiky hned tak nenajdete. Křížová palba trvala přesně sedm hodin. Výsledek tří lahví whisky byl jen ten, že se do mě začali obouvat ještě ostřeji: „Je tohle pravda? Nebo není? Trošku? Jen trošičku? Hodně? Nebo moc ne?“

Mazaně převraceli tytéž otázky, aby vypadaly jinak, a zmáčkli mě do takových kleští, že by se za to nemusela stydět ani FBI. Klobouk dolů! V umění, jak člověka rozpitvat, se vyznají!

Na konci výslechu jsem byl zpocený, košili rozepnutou, za sebou třiadvacet hodin bdění, z nichž sedm jsem strávil odpovídáním na otázky.

Do prdele, to to hezky začíná! Padat ještě rány a nebýt tu whisky a ten fakt, že jsou sympatičtí, cítil bych se jak před čtyřiceti lety na Zlatnickém nábřeží v čísle 36.

Je pro mě zadostiučiněním vyprovodit je k autu s pocitem, že jsou unavenější než já. Možná snášejí hůř whisky.

Rozloučili jsme se spokojeně. Jean Pierre pak řekne:

„Pojďme spát, musíš být úplně grogy.“

A upřímně, tak jak to umí, se rozchechtá, když řeknu:

„Ani nápad. Pojďme na skleničku do nějakého blízkého baru, ať se vzpamatujeme.“

A v hřmotu hudby se pak ke mně v jednu chvíli nakloní a řekne:

„Myslím, že máme vyhráno, Moty, cítím to.“

Přejdeme ještě do další špeluňky a ve tři ráno jsme zpátky doma. Budu spát tady, v pokoji Castelnauova syna Jeana. Jean Pierre ho vezme spícího do náruče a uloží ho s polštářem a přikrývkou na pohovku v salóně.

Svalím se jak široký tak dlouhý do peřin, ještě vyhřátých teplem jedenáctiletého kloučka. A uprostřed mlhavého víru, v němž kolem mě křepčí chlápek se samopalem a maník s teleskopem ďábelský tanec Siouxů a místo indiánského pokřiku na mě oba chrlí kulometnou palbu otázek, usnu rázem jako špalek.

„Vstávej, Moty!“

Na zdůraznění onoho laskavě proneseného příkazu mi někdo zatřepe ramenem. Je to Castelnau, stojí tu oblečený a s kravatou.

„Kolik je hodin?“

„Devět.“

„Večer?“

„Ne, ráno.“

„Ty ses načisto zbláznil, člověče! Taková neodpovědnost! To si jen tak klidně troufneš, probudit mě v devět ráno? Koukej vypadnout, a honem!“

Zabořím hlavu do polštáře a přetáhnu si cípy přes uši. Ale ten ignorant mě teď zase šťouchá do boku. Vyletím na posteli jako čert z krabičky a už se chystám ke skoku, že toho šílence vyhodím z pokoje. Nepřestává se usmívat:

„Je to hrůza, co, ale sami jsme to chtěli. Můžeš za to ty stejně jako já.

Couvnout už se nedá, čeká na tebe hromada lidí.“

Do prdele! A už svištím úplně jak ve víru tropického tajfunu. Paříž, že je ráj? Ne, je to obluda, která objevila člověka dne a chce ho zchlamstnout zaživa. Řítíme se, v závěsu s Franšoise Lebertovou a Castelnauem, hned sem, hned tam, odpovídáme na telefonáty, přijímáme, odmítáme. Proč jsme přijali, proč odmítli? Nechte mě, prosím vás, vydechnout!

„Vydechneme si snad my, novináři, když se za vámi honíme?“

„Ale za to já nemůžu!“

„Právě, že ano, vy jste to způsobil! Klidně jsme si psali o kandidátech na prezidentský úřad, mohli jsme si piánko obědvat s tím či oním posvěceným a pokojným autorem, a přijedete si vy. Pánbůh ví odkud? No dobře, víme to, z galejí, po zastávce ve Venezuele. A nejenže si přijedete, ale hodíte rukavici našim nejnedotknutelnějším institucím. Zkrátka nás přijdete otravovat, a ještě máte tu drzost chtít, abychom vás nechali na pokoji? To je ale ignorance!

Přijedete si z té své klidné venezuelské metropole a nevíte absolutně, ale absolutně nic!

Tady u nás je jiný svět. Patříte nám dnem i nocí, jste aktualita, člověk dne, hlavní chod hostiny, každý z nás si na něm musí pochutnat a pak to povědět publiku, tomu hafanovi, který čeká na svůj každodenní příděl. Jste aktualita všech aktualit, se všemi odstíny, aspekty, ti, kdo se vás vyptávají, mohou z ní činit různé závěry, příjmout ji či zavrhnout. Když vás nějaký reportér popadne na schodech za kabát, když vám brání nasednout do auta, když čeká před vchodem, až vyjdete z nakladatelství, když vyšlapává dolík před záchody, vyčmuchá místo, kam si občas v letu zaskočíte na biftek, pronásleduje vás do výtahu, štve vás jako lovec kořist, stopuje vás na ulici a sní o tom, jak zajdete k holiči a on využije vaši dvacetiminutové nehybnosti, aby vám mohl klást otázky, ne, přece si nemyslíte, že my, lidé od sdělovacích prostředků, tohle všechno děláme pro vlastní potěšení nebo pro vaše krásné oči!“

„Tak proč tedy?“

„Z lásky k povolání. Abychom všemi těmi věcmi, které o vás ještě nikdo neví, popsali větší kus papíru než ostatní. Abychom dokázali, že nejsme o nic blbější než filutové, kteří vás čapli hned za svítání, z profesionální svědomitosti, aby nám šéf nevynadal, aby nám neřekl kousavým hlasem: ,Všichni moji kolegové získali interview, a vy nemáte nic? To jste tak pitomý? Nebo neschopný?

„Promiňte, šéfe. Byl tak utahaný, že jsem ho nechtěl připravit o tu kratičkou chvilku oddechu.“

„I kdyby byl utahaný, vycucaný až do morku kostí, i kdyby se sotva držel na nohou, vy jste respektoval jeho soukromí? Zbláznil jste se, absolutně zbláznil! Ten člověk nemá právo spát ani jíst, kdy chce, jak dlouho chce ani kde chce. Patří v první řadě nám, zpravodajům, abychom ho potom předhodili zvědavému publiku. Jednou je to aktualita, musí nám tedy být k dispozici, abychom tu aktualitu mohli představit ze všech stránek, které se nám zlíbí.“

Ani jedno jídlo, aby při tom nebyl jeden či několik novinářů. Někdy to má i značný půvab. Třeba Paula Neuvégliseová (z France Soir), která zrovna připlula z Nouméy a přižene se s magnetofonem, aniž vůbec zaskočí domů. Bylo to v La Cafetiére v Mazarinově ulici. Magnetofon sice nefunguje, ale její inteligentní, jemná osobnost, lahodně zbarvený hlas a přímý, jasný pohled, který mě zalévá nefalšovanou sympatií, to všecko mě úplně probudí a dodá mi novou vervu. A mluvím a mluvím, upřímně a s radostí. Vylít si srdce před někým tak opravdově citlivým je pro mě odpočinek, úleva a zároveň mě to uchvacuje.

Při jednom obědě ke mně přijde čisťounce upravený, hubený, upřímný a otevřený chlapík a podává mi ruku: „Auguste Lebreton.“ A mluvíme a mluvíme, pak se řítím k nakladateli podepsat některé ze tří set výtisků knihy určených pro novináře, čtou mi seznam lidí, kteří mě chtějí vidět a s nimiž se musím setkat, zdravím se v kancelářích s Laffontovými sympatickými zaměstnanci, kteří pracovali dva měsíce na tom, aby vyšla má kniha.

Kouřím jednu cigaretu za druhou, uštědřuju podpis za podpisem, mluvím a mluvím, poslouchám otázky, odpovídám a znova odpovídám, už se ani nekoukám, kdo se ptá, a tak to běží celé dny, celé dny a noci, v kancelářích, na ulici, v kavárnách, v restauraci, na lavičce na Pigalle, na lavičce na

Champs Elysées, a s každým novinářem mlčící fotograf a whisky vypitá ve stoje u pultu, zatímco mezi dvěma doušky, napůl zadušený, protože jeden z nich jsem do sebe hodil moc rychle, odpovídám:

„Ale ano, pochopte, opravdu mě vystavili mučení jak ve středověku!“

„To není možné! Jsme přece ve Francii!“

„No ano, právě, že to byla Francie, národ lidských a občanských práv, tím to bylo ještě obludnější!“

Zbitý? Unavený? Ochraptělý? Ne, rozmandlovaný, to je to pravé slovo, duševně i fyzicky rozmandlovaný. Padám na postýlku malého Jeana, kterého

Castelnau přenese v náručí do salónu, v kteroukoli noční hodinu, taktak, že mám ještě sílu sundat kravatu, a už spím jako dřevo.

A v téhle vichřici, v tom tajfunu, který mě unáší jako stéblo slámy, v téhle chvíli, kdy musím koukat a odpovídat nalevo napravo, nahoru dolů mužům, ženám, novinám, revuím, kdy musím mluvit do rozhlasu, natáčet desetiminutové sekvence, které se budou pravidelně vysílat po dobu deseti či čtrnácti dnů, kdy už mi oči lezou z důlků a jazyk mi visí ven, kdy jsem skoro ztratil hlas a sháním po lékárnách nějaký lék pro zpěváky, v téhle chvíli, kdy se snažím pochopit, kde vůbec jsem, a uvažuju, mám-li v kterékoli situaci vždycky odpovídat „zde“ nebo se zdejchnout, v plamenech téhle sopky, která mě vyvrhuje i s lávou a kouřem na vlny mezinárodního zpravodajství, dostanu potrubní poštou zprávu, že dosud žije Nenette, má Nenette z doby, kdy mi bylo dvacet. A v káře Juliena Sarrazína, manžela Albertiny, se řítím jako šílenec do nemocnice v Limeil-Brévannes, kde leží.

V slzách dojetí se shledávám se ženou, kterou jsem opustil před čtyřiceti lety a úplně s ní ztratil kontakt, se ženou, která je stará, nemocná, pochroumaná úrazem, ale v očích má pořád onen plamínek hodného a správného děvčete, jakým kdysi byla. I ona pláče. Vysypu z kapes to málo, co v nich mám, slíbím jí, že zase příjdu a nikdy ji neopustím, což se mi povedlo dodržet, a pádím zpátky za smečkou, která na mě čeká.

A protože po každém milém překvapení musí přijít nějaká ťafka, pozvou mě na policii na nábřeží l’Horloge, abych podepsal onen zákaz pobytu.

Náhodou je to v téže kanceláři v Conciergerie, kam před třemi lety Castelnau doprovázel Albertinu Sarrazinovou, rovněž vykázanou z Paříže, aby ji tam nenechali tvrdnout moc dlouho.

Během té štvanice, v níž jsem jelenem, jsou i kratičké chvilky uklidnění.

Nezapomenutelný oběd s Claudem Lanzmannem, polibek od nádherné Judith

Magreové. Vytrhne mě však odtud spolu s Pierrem Dumayerem Radio

Luxembourg. A pak zas někdo jiný a večer je schůzka u velkého Daniela

Mermeta, Laffontova vedoucího odbytu, který mi chce představit svou dynamickou skupinu agentů brázdících celou Francii. Všichni hoří nadšením: „Jen do toho, Motýlku, jdeme za vámi.“ Neprodat pár knížek s takovouhle partou, to už by se mohl udělat kříž nad vším!

Jsem v Combs la Dille, u rodiny svého synovce. Je osmnáctého května.

Všechno jsem to prožil během týdne. Ve France Soir vycházela každý den ukázka z mé knihy, zároveň s mou fotografií. Během několika dní poznala tedy celá Francie nejenom pár Motýlkových příhod, ale dokonce i jeho držku.

Je neděle, všechno bylo tak rychlé, velkolepé, nečekané, že jsem potřeboval dvacet hodin spánku, abych se z toho trochu sebral. A v rodině synovce jehož dvě holčičky zvědavě hledí na strejdu, o němž se tolik píše v novinách a jehož hlas je slyšet z rádia - mě teď čeká jeden báječný den odpočinku.

„Dáš si aperitiv, strejčku?“

„Dám, jednoho ricarda. To mi v téhle čtyřiadvacetihodinové oáze udělá dobře. Když si představím, že to zítra začne znova!“

„A bude to ještě horší, než co už jsi zažil, to se připrav.“

„Blázníš! Horší to být nemůže!“

„Uvidíš, a nejen horší, ale k nesnesení!“

Crr, crr, crr! Zvoní telefon, ale mě to nevzruší, pro mě to být nemůže.

Později zavolám Ritě do Caracasu, abych jí pověděl, že bomba vybuchla ještě silněji, než jsme vůbec snili.

„Ano, je tady,“ slyším Jacquesův hlas. „Předám vám ho. Strejčku! To je

Castelnau, volá od Laffonta.“

„To jsi hodný, že mě voláš. Ale jo, ujde to, trochu se sbírám. Krásná jarní neděle, co? Jsi na víkendu?“

„Připrav se, za tři hodiny jdeš do televize. Pozval tě Gaston Bonheur do vysílání ,Nedělní host. Host je on, ale tebe a několik dalších osobností k tomu přizval. Je to pro tebe veliká čest a pro knihu to má obrovský význam.

Máme tě vyzvednout, nebo se dopravíš sám?“

„Přijedu sám.“

A zavěsím.

„Co se děje?“ zeptá se Jacques.

„Gaston Bonheur mě pozval do ,Nedělního hosta`. Říká vám to něco?“

„To je fantastické, strejčku, neuvěřitelná šance!“

„Tak tam mám jet?“

„A fofrem, strejčku, fofrem!“

„Ty budeš v televizi?“ křičí holčičky.

„Ano, za několik hodin mě spatříte na obrazovce.“

Francouzská televize, televize spravovaná státem. Já, galejník na útěku, budu do téhle oficiální televize mluvit úplně svobodně jako každý jiný občan.

Je to k nevíře, a přece pravda! Ano, taková je dnešní Francie! Táž Francie, která mě v roce 1931 uvrhla do bezedné studny, abych tam shnil, táž Francie chce dneska znát pravdu, je ochotná setkat se se mnou tváří v tvář. Klobouk dolů!

Vysílání pro mě bylo neobyčejným zážitkem. Muž, který mě pozval, je velice známý francouzský intelektuál, úspěšný spisovatel a úžasně jemný a srdečný člověk, pocházející z učitelské rodiny jako já. Představil mě

Francouzům slovy vzácně velkodušnými:

„My oba jsme přišli do Paříže jako synové venkovských učitelů. Ale jak rozdílné osudy. Já, Gaston Bonheur, se dostanu do intelektuálských a novinářských kruhů a vydobudu si tam postavení. Zatímco Henri Charriére, řečený

Motýlek, sice také projde Paříží, ale jen krátce a s doživotním trestem zamíří na galeje. Tento bývalý galejník, z něhož se stal opět člověk jako jiní, vám teď poví něco ze svého neobyčejného životního příběhu.“

Po skončení interviewu, brilantně řízeného Jacquesem Ertaudem, stisknu

Gastonu Bonheurovi se slzami v očích ruce a odejdu z pódia.

Všichni, kdo mě doprovázejí, přiznávají pak při whisky v malé vinárně, jak měli nahnáno, když jsem se objevil na pódiu: není na to zvyklý, taková věc ho může ochromit a tak dál. Ale nestalo se to, cítil jsem se na mou duši zcela nenuceně. Podle svého i jejich přesvědčení jsem v té obtížné zkoušce šťastně obstál, což bude mít vliv na další průběh i úspěch celého dobrodružství.

I když mi to říkali, nedovedl jsem si představit, že by ten pořad mohl mít tak výbušnou odezvu. Druhý den, v pondělí, mě tajfun uchvátí znova, a s dvojnásobnou silou. Rozhlasové stanice, noviny, všichni bez výjimky žádají a publikují interviewy a chtějí další, do toho se motají časopisy, televize, Paris Match, takže ve dne v noci jenom lítám sem a tam, na Pigalle, na náměstí Bastily, dokonce i do jedné základní školy, kde vykládám jedenáctiletým harantům o svobodě, což způsobí na vedení televize takový poprask, že sekvenci s pohoršením vystřihnou. Cože? Za koho se ten chlap má? Galejník na útěku bude naše vlastní děti poučovat o svobodě? To se snad všichni pomátli či co?

Někdy však ten bláznivý, potrhlý život, kdy spím nanejvýš čtyři hodiny denně, přináší i chvíle velice krásné. Jednou před polednem popíjím například čaj u Simone Beauvoirové. Sedět vedle ní je pro mě hluboký a silný zážitek.

Dýchám to ovzduší vybraného ducha, ovzduší ženy vysoké třídy. A právě tam, v budoáru zařízeném s tak jemným vkusem, že tu pro mě každý sebemenší detail je báseň sama, vedle ženy, která se mnou tiše a laskavě hovoří, přívětivě a se zájmem se mě vyptává, si docela zničehonic uvědomím, kde to jsem a s kým, a odkud jsem přišel a z jaké společnosti. A přímo nad pianem, za křehkou tanečnicí v českých piškotech, se mi náhle s ohromující přesností zjeví hnusná kobka ve Svatojosefské káznici a sadistické tlamy strážných a pak se obraz pomaloučku rozplývá, až zůstane zase jenom dnešek, neobyčejná chvíle v domě s půvabnou soškou, jejíž úsměv má i Simone

Beauvoirová, když mi říká: „Prošel jste hodně dlouhou a trnitou cestou, viďte? Ale zakotvil jste v dobrém přístavu, to je hlavní. V klidu si tu odpočiňte, jste u přítelkyně.“ Pohnutím mám tak sevřené hrdlo, že místo, abych poděkoval, dám si šluka a skoro se zakuckám. Pak přijde Claude Lanzman a všichni společně jdeme na oběd do jedné pařížské vinárničky.

A už to zas pokračuje dál, L’Express, Minute, Yvan Audouard a jeho

Canard Enchainé, a Elle a Figaro Littéraire a znova Radio Evropa I a znova

Luxembourg, a další lidé, na které se už nepamatuju, protože jsem je neviděl, už jsem je neviděl. Tajfun sílí a sílí, řítím se v jeho smršti, patřím mu, patřím druhým, jdu, kam mě zavolají, sednu si, kde mi řeknou, a marně zuřím, sakruju a vylévám si vztek, jsem zase vězněm, jenže tentokrát vězněm té své slavné knihy.

Poslal jsem Ritě telegram: „Všechno jde báječně, ohromný úspěch, líbám tě.“ Druhý den dostanu odpověď: „Vím o úspěchu z caracaských novin.

Bravo.“ A se smíchem si vzpomenu na Maria, toho Itala z letiště: Nejvíc překvapený je určitě on.

Každý den pročítám noviny, časopisy. Jak mě tehdy vzali do kleští ti dva ostrostřelci, Nouvel Observateur z toho udělal sedm stránek jako hrom. V Elle báječný článek Lanzmanův. Dokonce i Franšois Mauriac z Francouzské akademie napsal ve Figaro Littéraire: „Tenhle nový kolega je mistr.“

Řeknu se smíchem Castelnauovi:

„No páni, nakonec mě snad ještě frknou do Francouzské akademie?“

„Už jsme zažili jiné věci,“ odpoví s tváří vážnou jak papež.

Dvacet šest bláznivých dní, dvacet šest dní, během nichž se ze mě, neznámého člověka, stala slavná, hýčkaná hvězda, hvězda, kterou přijala za svou táž země, týž lid, táž Paříž, jež mě kdysi odsoudila tak jako tisíce jiných ke chcípnutí v Guayaně. Unést tvář hvězdy je těžké.

A kniha se prodává po třech, čtyřech, pěti tisících exemplářů denně.

Ano, poznal jsem řadu slavných lidí od divadla i filmu. Přišel mě pozdravit i člověk takového formátu, jako je Peter Towsend, obědval jsem u svých přátel Armela a Sophie Issartelových s lidmi těch nejslavnějších jmen. Malíř

Vincent Roux, milionář a přítel skvělého advokáta Paula Lombarda, mi dal k dispozici svůj byt, jeden z nejelegantnějších v Paříži. Všichni ti lidé ve výsadním postavení se prali o to, mít mě u stolu.

Ale všechny ty pocty mě nezasáhly skutečně do hloubky. Zažil jsem v životě už příliš mnoho věcí, dobrých i špatných, aby mě nenapadlo, že je ten celý skvělý svět ke mně momentálně proto tak laskavý, že jsem zkrátka v módě.

Co bude potom, až normální běh věcí přinese zas jinou aktualitu?

Vždycky mě však dojme a má pro mě význam, když mi přijde stisknout ruku malá švadlenka, sympatický „hipík“, dělník v propocené košili, když mi řeknou „výborně“ a podají mi knížku nebo kus papíru, abych se jim podepsal.

Šestého června, vyčerpaný, ale šťastný, spěchám do Caracasu a nechám za sebou Castelnaua a Franšoise Lebertovou, oba takřka u hranice sil. Po příletu mě čekala na letišti televize.

Jaký kus cesty od eldoradských galejí, od chvíle, kdy jsem poprvé vkročil na tuto zemi jako svobodný člověk!

Venezuela, kde mě příjme v soukromí prezident republiky Rafael Caldera a stejně i caracaský biskup, kde na mě všichni novináři - samosebou až na nějaké ty výjimky - píší oslavné články, kde mou knihu chválí intelektuálové jako Uslar Pietri a hlavně Otero Silva, významný spisovatel a majitel jihoamerických novin, jež tu patří mezi jedny z největších, Otero Silva a jeho žena, kteří tu byli mé knize doslova kmotry a věnovali ji také Pablu Nerudovi, od něhož se mi dostalo té cti, že mi k ní osobně blahopřál. A to nemluvím o rozhlase a televizi, kde mě slovy víc než sympatickými představí tak skvělý showman jako Renny Ottolina.

Najít v Caracasu klid, odpočinout si tu? Co vás napadá! Byl jsem tam deset dní a už přiletěli reportéři z pařížského Paris Match, aby mě odvlekli na pouť po Guayaně, Ostrovech a místech mých útěků. A v Trinidadu se shledám s doktorem Bowenem, advokátem, který mi otevřel své dveře, když jsem poprvé utekl v Georgetownu, s Bláznivým Petříčkem a bělovlasým

Hodinářem, a na eldoradských galejích s bývalými druhy, kteří se dostali ven a spadli do toho znova, a z knihy přírůstků fotografové udělají snímky mého jména, data příchodu, data propuštění.

Začátkem srpna návrat do Francie a všechno zas pokračuje.

Trvalo to bez zastávky osm měsíců.

Osm měsíců, během nichž jsem přestal být aktualitou a přešel do rangu normálních spisovatelů a pak do nebezpečného rangu hvězdy.

A během osmi měsíců se prodalo přes osm set tisíc výtisků.

A začnou cesty do zemí, kde kniha vychází v překladu: do Itálie,

Španělska, Německa, Anglie, Belgie, Spojených států, Řecka. A všude rozhlas, televize, a mluvím a mluvím. Ale všude se mi také dostává nesmírně milého přijetí. Některé dny jsou ze zlata.

Jak zapomenout na Ženevu, kde mi švýcarsko-francouzská televize v rámci jednoho živě vysílaného pořadu připraví překvapení v osobě člověka, jehož zásluhou byl na galejích instalován kříž, majora Péana, který pak na pódiu poctivě a nezaujatě potvrdí, že co jsem napsal o galejích, je nejen pravda, ale dokonce ani ne celá. Jak zapomenout na několikahodinovou návštěvu ve

Vevey u Charlie Chaplina, na večer s jeho dcerou? A na film s Georgesem

Simenonem, natočený belgickou televizí? Jak zapomenout na trvalé, nikdy se nezměnivší přátelství s takovým básníkem, jakým je Jacques Prévert, který mi nejen posílá všechny své knihy, ale každou z nich mi vyzdobí neobyčejnými, nádhernými kresbami?

Zpráva o vydání „Anti-Motýlků“, dvou knih, které mě mají zničit, mě zastihne v Řecku. Je děsně vzrušující mít bezdůvodné nepřátele, kterým člověk nic neudělal, které ani nezná.

Byl jsem tak strašlivě upřímný, že jsem v několika interviewech odpovídal také na otázky o současné francouzské justici. Hlavně v pořadu R.T.L.

„Neočekávaný žurnál“, který běží každou sobotu v poledne a řídí ho vždycky nějaký host, nějaká z toho či onoho důvodu aktuální osobnost. Tu sobotu byl vedoucím redaktorem žurnálu Motýlek. Po mé pravici solidní Jean Pierre

Farkas, po levici Jean Carlier. Téma dne bylo zvoleno věru dobře. Jednak případ Gabrielly Russierové, mladé profesorky dohnané k sebevraždě, a jednak obchodního zástupce Devauxe, obviněného z příšerné vraždy.

„Co si o těch případech myslíte vy, Motýlku?“

Hned jsem viděl, jak je to nebezpečné. Kdybych neodpověděl, kdybych otázky obešel, řeklo by se: „Motýlkovi stoupl úspěch do hlavy, začal být domýšlivý, zapomíná, odkud přišel. Už ani nechce spolupracovat se zpravodaji, ačkoli právě oni mu tolik pomohli k proslulosti. Je to nevděčný sobec.“

A když řeknu ano, když na kteroukoli otázku odpovím, co si myslím, řekne se: „Z Motýlka je teď ,pan Vševěd`, na všechno má odpověď, na všechno má radu, dokonce vám poradí i kuchařské recepty, a to ještě nic není, ten bývalý galejník si myslí, že nás smí poučovat, co máme či nemáme. Takhle už to nemůže jít dál.“

Ať tak či onak, jsem zkrátka v pasti, takže vyjde nastejno, když do toho prostě šlápnu a jasně řeknu svůj názor. Ostatně když se dám něčím strhnout, stejně to jinak skoro ani nedokážu.

A taky, že ano, někteří novináři si opravdu začali říkat: „Takhle už to nemůže jít dál. Přivedli jsme ho na svět, udělali z něho hrdinu, teď ho tedy zničíme.

Bude to zábavné a výnosné taky. Prodali jsme ho předtim, prodáváme ho teď, budeme ho prodávat i potom.“

Tenhle pořad R.T.L. o případech Russierové a Devauxově, o němž Edgar

Schneider napíše: „Motýlek tak roztřásl antény Radia Luxembourg, že se chvějí rozhořčením ještě teď,“ bude první ze dvou kapek, jimiž pohár přeteče.

Druhou je pozvání, jehož se mi jakožto „klientu justice“ dostane od několika lidí, kteří dělají zákony a kteří se o justici a o ty, kdo jsou jí postihováni, vášnivě zajímají. Odehrálo se to pod vysoce úctyhodnou kupolí pařížské právnické fakulty. Aby vedle JUDr. Jeana Lemaira, předsedy pařížské advokátní komory, na pozvání takových osobností jako profesor Baruk, předseda

Brunois, profesor Levasseur, rada Sacotte a doktor Stancier, generální tajemník Mezinárodní společnosti pro kriminální profylaxi, seděl galejník a vyjadřoval tu své mínění, to bylo něco nepřijatelného, nesnesitelného. Motýlek musel být umlčen, nebo aspoň zostuzen.

Několik poldů objeví proto novináře, doslova „literárního fízla“, jak napíší noviny La Sutsse, a ten pod ochranným křídlem jednoho divizního komisaře napíše proti mně knihu.

V životě jsou někdy situace úplně protichůdné, každá úplně na jiném konci, a to na tom nejzazším.

Dostali jste se do nebe?

Do nebe, kde k vám byli všichni milí, zdravili vás a pěli na vás chválu?

Do nebe, kde se vzduchem nesla hudba složená jen pro vás a sladce vás halila do krajkoví své jemné melodie?

Do nebe, kde k vám přicházeli půvabní andělé s kouskem papíru v ruce, abyste jim poskytli svůj převzácný podpis?

Do nebe, kde bylo chváleno všechno, co jste řekli nebo udělali?

Do nebe, kde od vás chtěli recepty na všechno možné a všechny je schvalovali?

Do nebe, kde vás synové vašich někdejších mučitelů prosili za odpuštění a jejich metody odsuzovali?

Do nebe, kde vám profesoři naslouchali, místo aby sami mluvili?

Do nebe, kde vám tleskali velcí literární duchové a přijali vás mezi sebe?

A když jste opustili nebe s jeho až příliš nádhernými hostinami, jejichž zbytky končí ve stokách, dostali jste se do těch stok, kde se krysy perou o drobty, které jste odhodili?

Do stok, mezi smečku žárlivců, závistníků, chamtivců, larev, jež tam jsou ve svém živlu, jež se v těch shnilých vodách cítí doma, tloustnou tam a rozmnožují se a vás tam strhli s sebou?

Do stok, kde se po léta brodí tmou anonymity a v hořkosti a nenávisti tu končí svůj roztříštěný život ztroskotanci, staré kůže housenek, které tu zbyly, když motýl vzlétl?

Spadli jste do těch stok, kde vámi cloumali, kde vás hnali a vláčeli lidé posedlí zuřivostí a usilující jen o to, aby vás nakazili svou příšernou nemocí, protože vám nedokážou odpustit váš úspěch?

Dostali jste se do takového nebe a do takových stok, ano, nebo ne?

Poznali jste tyhle dvě Paříže, ano, nebo ne?

Možná jste nepoznali jedno ani druhé?

Ale já ano, já poznal obojí.

A jediné, co mi z toho zbylo, jsou tisíce dopisů a svědectví od čtenářů všech zemí, kteří jako by na mě ze svých řádků volali:

„Devět naráz Motýlku! Přece jsi v tom svém zkurveném životě jednou vyhrál bank! Ber, kamaráde! Jsme šťastní za tebe.“

Návrat do Caracasu, který má také své nebe a své stoky.

A já v našem bytě uprostřed pololidové čtvrti Chacaito, pořád v tom starém, kde jsme zažili zemětřesení, na kovovém psacím stole, kde jsem napsal

Motýlka, hladím poklady posbírané během onoho nádherného dobrodružství.

Tady jsem taky otvíral dopisy, stovky, tisíce dopisú, které mě přiměly napsat tuhle knihu, dopisy z celého světa, dopisy, v nichž se srdce otvírají dokořán a vyprávějí o sobě ty nejdůvěrnější věci, dopisy, které člověku říkají:

„Díky Vám, díky Vaší knize jsem nespáchala sebevraždu, nechala jsem tu chvíli minout, opět jsem uvěřila v život, změnila ho, zvládla jsem situaci, která mi připadala nepřekonatelná,“ dopisy, v nichž mi mladí, staří, děvčata i chlapci z celého světa píší, že jim má kniha dodala elán, který jim chyběl k tomu, aby mohli milovat život a těšit se z něho.

Ten nádherný život prožívaný jako dobrodružství, ten život, v němž se hraje o všecko, v němž je každá prohra novým začátkem, ten štědrý život, který vždycky přinese něco nového těm, kdo milují risk, ten život, který nás rozechvívá až do posledního nervu, který se v nás vzdouvá, jakmile se vytrhneme z klidu a odhodláme ke skoku do dobrodružství, do dobrodružství, které má každý z nás na dosah, a jestliže po něm doopravdy silně touží, třeba i pod vlastní střechou, ten život, v němž nezůstaneš nikdy poražen, protože sotva jeden tah ztratíš, už se v naději, že tentokrát vyhraješ, chystáš k dalšímu, tuhle žízeň po životě nemá člověk nikdy chtít utišit, v každém věku, v každé situaci se má vždycky cítit mladý a žít, žít, žít naprosto svobodně a bez zábran, nespoutaný žádnou škatulkou ani společenstvím, ať by byly jakékoli.

Proto jsem taky po výhře se svou knihou nezůstal sedět v ústraní a nekoupil si barák do důchodu, ale natočil jsem film, Popsy Pop, v němž jsem si hodně zahrál a o hodně v něm přišel.

Byl jsem jeho autorem, scenáristou i hercem, a to zas jen pro tu radost, že riskuju výhru nebo prohru, že budu mít silné zážitky. Zážitky jsem měl, ale tentokrát jsem vybouchl. Tenhle bank jsem prohrál.

Naštěstí jsou další možnosti, jak si zahrát vabank. Jednoho dne si určitě zase vsadím. Kdy to bude? Na tom nezáleží, život je tak nádherný!

Na shledanou.

Fuengirola, srpen 1971

Caracas, únor 1972

Památce dr. Alexe Guibert-Germaina.

Pani Alex Guibert-Germainové.

Mým spoluobčanům Venezuelcům.

Tisícům přátel ve Francii, Španělsku,

Švícarsku, Belgii, Itálii, Jugoslávii,

Německu, Anglii, Řecku, Americe,

Turecku, Finsku, Japonsku, Izraeli,

Švédsku, Československu, Dánsku,

Argentíně, Kolumbii, Brazílii i všem ostatním, na které jsem zapomněl, všem přátelům, kteří mi prokázali tu čest, že mi napsali či řekli:

„Kdo jste byl, Motýlku?

A co jste dělal od posledních galejí, než jste se dostal v podobě knihy do naších rukou?

Co si o sobě myslíš ty sám, je důležitější než to, co si o tobě myslí jiní.“

[AUTOR MOTÝLKOVI NEZNÁMÝ]

K O N E C