Dívka s perlou

Tracy Chevalier

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Literatura světová

Šestnáctileté Griet, nové služebné v početné domácnosti slavného Johannese Vermeera z holandského města Delft, byl vedle půvabu dán do vínku i cit pro krásu uměleckého díla. Mezi ní a dvaatřicetiletým malířem vzniká křehký vztah, a když umělcův mecenáš přiměje Vermeera, aby dívku namaloval, zrodí se jeden z nejobdivovanějších a nejtajemnějších obrazů světa Podle tohoto mistrně napsaného románu byl natočen stejnojmenný britsko-lucemburský film, který získal řadu ocenění a v roce 2004 byl za výpravu, kameru a kostýmy nominován na Oscara.

Tracy Chevalier

Dívka

s perlou

NAKLADATELSTVÍ BRÁNA

Mému otci

Originální vydání

Girl with a Pearl Earring

Přeložila Ivana Breznenová

Copyright © Tracy Chevalier 1999

Translation © Ivana Breznenová, 2000

ISBN 80-7243-095-5

1664

Matka mi neřekla, že mají přijít. Potom tvrdila, že prý nechtěla, abych působila nervózně. To mě překvapilo, protože jsem si myslela, že mě dobře zná. Cizím lidem bych připadala klidná. Nenaříkala jsem jako malé děcko. Jen matka by si všimla mé napjaté čelisti a vykulených očí, které už beztak byly dost velké.

Krájela jsem právě zeleninu v kuchyni, když jsem zaslechla hlasy od předního vchodu – ženský, jasný jako vyleštěná mosaz, a mužský, hluboký a temný jako dřevo stolu, na němž jsem pracovala. Slyšela jsem v těch hlasech přepychové koberce, knihy, perly a kožešiny.

Byla jsem ráda, že jsem předtím zápraží tak důkladně vydrhla.

Matčin hlas – jako hrnec na vaření nebo džbán – se blížil z předního pokoje. Přicházeli do kuchyně. Pórky, které jsem předtím krájela, jsem odsunula na místo, položila jsem nůž na stůl, otřela jsem si ruce do zástěry a stiskla jsem rty, aby byly hladké.

Matka se objevila ve dveřích a v očích měla varování. Žena za ní musela sklonit hlavu, neboť byla příliš vysoká, vyšší než muž, jenž ji následoval.

Celá naše rodina byla malého vzrůstu, i můj otec a bratr.

Ta žena vypadala, jako by s ní povlával vítr, ačkoli ten den panovalo bezvětří. Čepec měla nakřivo, takže jí zpod něj unikly drobné plavé kadeře a poletovaly jí kolem čela jako včely, až se po nich několikrát netrpělivě ohnala. Její límec potřeboval vypnout a nebyl tak čistý, jak by mohl být. Šedý plášť si shrnula z ramen, takže jsem viděla, že pod tmavomodrými šaty jí roste dítě. Přijde na svět do konce roku, možná i dřív.

Ženin obličej byl jako oválný servírovací podnos, místy lesklý, místy matný. Oči měla jako dva světle hnědé knoflíky, což byla barva, jakou jsem v kombinaci s plavými vlasy vídala jen zřídka. Snažila se zadívat se na mne s okázalou přísností, nedokázala však na mě soustředit pozornost a oči jí jezdily po místnosti.

„Tohle je tedy to děvče,“ vyhrkla.

„Tohle je moje dcera Griet,“ odpověděla moje matka. Já jsem muži i ženě uctivě kývla na pozdrav.

„Dobře. Není moc velká. Je dost silná?“ Jak se žena otočila, aby se podívala na muže, záhyb jejího pláště zachytil rukojeť nože, s nímž jsem předtím pracovala, shodil ho ze stolu a nůž se rozlétl po podlaze. Žena vykřikla.

„Catharino,“ pronesl muž nevzrušeně. Vyslovil její jméno, jako by v ústech převaloval skořici. Žena se zarazila a snažila se uklidnit.

Šla jsem zvednout nůž, čepel jsem vyleštila do zástěry a položila jsem ho zpátky na stůl. Nůž předtím zavadil o zeleninu. Vrátila jsem kousek mrkve zpátky na místo.

Muž mne pozoroval očima šedýma jako moře. Měl podlouhlý kostnatý obličej a jeho výraz byl upřený, na rozdíl od výrazu jeho ženy, jenž se mihotal jako svíce. Nenosil bradku ani knír a já jsem byla ráda, protože mu to dodávalo čistého vzezření. Na sobě měl přes ramena přehozený černý plášť, bílou košili a jemný krajkový límec. Jeho klobouk vtisknutý do vlasů připomínal červeň cihel omytých deštěm.

„Co jsi tady dělala, Griet?“ zeptal se.

Ta otázka mne překvapila, ale raději jsem nedala nic najevo. „Krájela jsem zeleninu, pane. Na polévku.“

Vždycky jsem si zeleninu rozložila do kruhu, v němž každý druh zaujímal vlastní výseč, jako díl koláče. Dílů bylo pět: červené zelí, cibule, pórky, mrkve a tuříny. Každý díl jsem zarovnala ostřím nože a do středu jsem umístila kolečko mrkve.

Muž poklepal prstem na stůl. „Jsou rozloženy v tom pořadí, jak půjdou do polévky?“ prohodil a studoval přitom kruh.

„Ne, pane.“ Zaváhala jsem. Nedokázala jsem vysvětlit, proč jsem zeleninu rozložila právě takhle. Rozmístila jsem ji prostě tak, jak jsem cítila, že by měla být, příliš jsem se však bála to takovému vznešenému muži říci.

„Vidím, že bílé druhy jsi od sebe oddělila,“ pravil a ukázal na tuříny a cibule. „A oranžová s purpurovou neleží vedle sebe. Pročpak to?“ Zvedl proužek zelí a kousek mrkve a zatřepal jimi v ruce jako hracími kostkami.

Pohlédla jsem na svou matku, která slabě přikývla.

„Ty barvy se tlučou, když jsou vedle sebe, pane.“

Povytáhl obočí, jako by takovou odpověď nečekal. „Trávíš aranžováním zeleniny před vařením polévky hodně času?“

„Kdepak, pane,“ odpověděla jsem zmateně. Nechtěla jsem, aby si myslel, že jsem pomalá.

Koutkem oka jsem zahlédla pohyb. Moje sestra Agnes nakukovala dovnitř zpoza zárubně dveří a nad mou odpovědí potřásla hlavou. Nelhala jsem často. Sklopila jsem zrak.

Muž pootočil hlavu a Agnes zmizela. Hodil kousky mrkve a zelí do jejich dílků. Proužek zelí spadl zčásti mezi cibuli. Chtěla jsem se natáhnout a postrčit ho na místo. Neudělala jsem to, on však poznal, že na to myslím. Zkoušel mě.

„Dost těch řečiček,“ prohlásila žena. Ačkoli ji rozladila pozornost, kterou mi věnoval on, byla jsem to já, na koho se zamračila. „Takže zítra?“ Pohlédla na muže, vyřítila se z pokoje a má matka šla za ní. Muž se ještě jednou podíval na budoucí polévku, pak mi pokývl hlavou na pozdrav a následoval obě ženy.

Když se matka vrátila, seděla jsem u svého zeleninového kruhu. Čekala jsem, až promluví. Choulila ramena, jako by se krčila před zimním chladem, ačkoli bylo léto a v kuchyni panovalo horko.

„Zítra máš začít jako jejich služebná. Když ti to dobře půjde, dostaneš zaplaceno osm stuiverů za den. Bydlet budeš u nich.“

Stiskla jsem rty.

„Nedívej se na mě takhle, Griet,“ řekla matka. „Nic jiného nám nezbývá, když otec přišel o živnost.“

„Kde bydlí?“

„Na Oude Langendijck, tam, kde protíná Molenpoort.“

„V Papeženecké čtvrti? Oni jsou katolíci?“

„O nedělích můžeš chodit domů. S tím souhlasili.“ Matka nabrala tuříny do dlaní, přihrnula k nim část zelí a cibule a hodila všechno do hrnce s vodou, který čekal na ohni. Dílky koláče, které jsem předtím tak pečlivě připravila, byly zničené.

* * *

Vystoupala jsem po schodech za otcem. Seděl v přední části podkroví u okna, kde se jeho tváře dotýkalo světlo. Bylo tím jediným, co teď viděl.

Otec býval malířem kachlů a prsty měl dosud poskvrněné modrou barvou od toho, jak maloval Kupidy, služky, vojáky, lodi, děti, ryby, květiny či zvířata na bílé kachle, které potom glazoval, vypaloval a prodával. Jednoho dne pec vybuchla a připravila ho o oči i o živnost. Měl štěstí – další dva muži přitom zahynuli.

Usedla jsem vedle něj a vzala ho za ruku.

„Slyšel jsem,“ ozval se dřív, než jsem stačila sama promluvit. „Všechno jsem slyšel.“ Jeho sluch převzal sílu ztracených očí.

Nenapadalo mě, co říci, aby to neznělo vyčítavě.

„Je mi to líto, Griet. Byl bych ti rád připravil lepší úděl.“ Část obličeje, kde míval oči a kde mu lékař zašil kůži, působila lítostivě. „Aleje to dobrý muž a spravedlivý. Bude s tebou dobře zacházet.“ O té ženě neřekl nic.

„Jak si tím můžeš být jist, otče? Znáš ho?“

„Copak ty nevíš, kdo to je?“

„Ne.“

„Vzpomínáš si na ten obraz, který jsme před pár lety viděli na radnici a který tam vystavil van Ruijven poté, co ho koupil? Byl to pohled na Delft, od Rotterdamské a Schiedamské brány. Velkou část malby zabírala obloha a na některé budovy dopadalo slunce.“

„A do barvy byl přimíchaný písek, aby cihlové zdivo i střechy vypadaly drsně,“ doplnila jsem. „Po vodě se táhly dlouhé stíny a na břehu nejblíž k nám stáli malincí lidé.“

„To je on.“ Otcovy oční důlky se rozšířily, jako by stále měl oči a znovu se na ten obraz díval.

Pamatovala jsem si jej dobře a vzpomněla jsem si, jak mě tehdy napadlo, že jsem na tomtéž místě stála mnohokrát, a nikdy jsem Delft neviděla tak jako onen malíř.

„Tenhle muž byl van Ruijven?“

„Ten mecenáš?“ Otec se usmál. „Ne, ne, dítě, kdepak on. Byl to ten malíř. Vermeer. Byl to Johannes Vermeer a jeho paní. Máš uklízet v jeho ateliéru.“

* * *

K oněm pár věcem, jež jsem si brala s sebou, mi matka přidala ještě jeden čepec, límec i zástěru, takže jsem si každý den mohla jeden kousek přeprat a na sebe si vzít ten druhý, abych vždycky vypadala čistě. Dala mi také ozdobný želvovinový hřeben ve tvaru mušle, jenž patříval mé babičce a byl příliš krásný, než aby jej nosila služka, i modlitební knížku, abych si mohla číst, kdybych potřebovala uniknout z katolického prostředí kolem sebe.

Zatímco jsme shromažďovaly moje věci, vysvětlovala mi, proč mám pro Vermeerovy pracovat. „Víš, že tvůj nový pán je starším cechu svatého Lukáše a že jím byl i loni, když se otci stala ta nehoda?“

Přikývla jsem, stále ještě zaskočena tím, že mám pracovat pro takového umělce.

„Cech se o svoje členy stará, jak nejlépe může. Vzpomínáš na tu pokladničku, do níž tvůj otec celá léta dával každý týden peníze? Tyhle peníze dostávají mistři v nouzi, jako jsme teď i my. Ale to víš, vystačíme jen tak tak, zvlášť teď, když je Frans v učení a žádné peníze nevydělává. Nemáme na vybranou. Obecní almužnu přijmout nechceme, pokud se bez ní obejdeme. Otec se onehdy doslechl, že tvůj nový pán hledá služebnou, která by dokázala uklízet jeho ateliér, aniž by čímkoli pohnula, a tak navrhl tvoje jméno, protože si myslel, že Vermeer coby starší cechu, znalý naší situace, se nám třeba pokusí pomoci.“

Přebírala jsem si, co mi řekla. „Jak se dá v místnosti uklidit, a ničím přitom nepohnout?“

„Ovšem že věcmi hýbat musíš, ale je potřeba najít způsob, jak je vrátit přesně nazpátek, aby všechno vypadalo nedotčeně. Jako to děláš pro otce, když teď nevidí.“

Po otcově nehodě jsme se naučili dávat předměty tam, kde je vždycky najde. Jenže jedna věc je, dělat tohle pro slepého člověka. U muže s očima malíře je to něco docela jiného.

* * *

Agnes mi po oné návštěvě nic neřekla. Když jsem tu noc vklouzla do postele vedle ní, zůstala potichu, ale zády se ke mně neobrátila. Ležela a dívala se do stropu. Jakmile jsem sfoukla svíčku, nastala taková tma, že jsem nic neviděla. Otočila jsem se k ní.

„Vždyť víš, že odejít nechci. Jenže musím.“

Ticho.

„Ty peníze potřebujeme. Teď, když otec nemůže pracovat, nemáme nic.“

„Osm stuiverů za den není moc peněz.“ Agnesin hlas zněl chraptivě, jako by měla zastřený krk.

„Rodině to postačí na chleba. A na trochu sýra. To není tak málo.“

„Budu úplně sama. Necháte mě dočista samotnou. Nejdřív Frans a teď ty.“

Z nás všech se Agnes dotklo nejvíc, když Frans loni odešel. Ti dva na sebe vždycky prskali jako kocouři, ale po jeho odchodu trucovala celé dny. Ve svých deseti letech byla z nás tří dětí nejmladší a nikdy předtím nezažila dobu, kdy bychom já a Frans nebyli s ní.

„Matka i otec tady zůstanou. A já vás budu v neděli navštěvovat. Kromě toho, když odešel Frans, nebylo to žádné překvapení.“Řadu let předtím jsme věděly, že náš bratr ve třinácti nastoupí do učení. Otec na zaplacení učňovského poplatku usilovně šetřil a donekonečna mluvil o tom, jak se Frans naučí další stránku řemesla, pak se vrátí a společně si založí továrnu na kachle.

Teď otec vysedával u okna a o budoucnosti nikdy nehovořil.

Po otcově nehodě přišel Frans na dva dny domů. Od té doby se tu však na návštěvě neukázal. Naposledy jsem ho viděla, když jsem se vydala přes celé město do továrny, kde se učil. Vypadal vyčerpaně a měl popáleniny po celých pažích od vytahování kachlů z pece. Vyprávěl mi, že pracuje od úsvitu tak dlouho do večera, až je někdy příliš unavený i na to, aby se vůbec najedl. „Otec mi nikdy neřekl, že to bude tak zlé,“ zamumlal s odporem. „Vždycky povídal, že vyučení ho udělalo.“

„To zřejmě ano,“ odpověděla jsem. „Udělalo ho tím, čím teď je.“

* * *

Jakmile jsem příští ráno byla připravena odejít, otec se vyšoural na zápraží, přidržuje se přitom stěn. Objala jsem matku a Agnes. „Neděle tu bude co nevidět,“ pravila matka.

Otec mi podal cosi zabaleného v kapesníku. „Tohle ti bude připomínat domov,“ řekl. „I nás.“

Byl to můj oblíbený kachel z jeho dílny. Většina jeho kachlů, které jsme měli doma, nesla nějaký kaz – byly otlučené či křivě oříznuté, nebo se obrázek rozpil, protože pec byla příliš horká. Tenhle však otec schovával zvlášť pro nás. Byla to jednoduchá malba dvou malých postaviček, chlapce a starší dívky. Nehráli si, jako to děti na kachlích obvykle dělávají. Kráčeli prostě vedle sebe a vypadali jako Frans a já, když jsme se spolu procházeli – otec očividně myslel na nás, když to maloval. Chlapec šel kousek před dívkou, ohlížel se však zpátky a cosi říkal. Měl uličnickou tvář a rozcuchané vlasy. Dívka měla čepec upravený tak, jak jsem ho nosila já, ne jako většina dívek, s konci zavázanými pod bradou nebo za krkem. Já jsem si oblíbila bílý čepec, jenž se mi poskládal do širokého lemu kolem tváře, úplně mi zakrýval vlasy a špičky visely dolů po obou stranách obličeje, takže z boku skrýval můj výraz. Škrobila jsem ho vyvářením s bramborovými slupkami.

Odcházela jsem od našeho domu s věcmi svázanými v zástěře. Bylo ještě brzy – sousedé vylévali vědra vody na schody i na ulici před svými domy a drhli je dočista. Tohle teď bude dělat Agnes, stejně jako mnoho mých dalších úkolů. Zbude jí méně času k hraní na ulici a podél kanálů. Její život se také mění.

Lidé mi kývali na pozdrav a zvědavě se dívali, jak je míjím. Nikdo se nezeptal, kam jdu, ani za mnou nevolal laskavá slůvka. Nebylo třeba –věděli, co se rodinám stává, když muž přijde o živobytí. Byl to námět k pozdějším debatám – mladá Griet se stala služkou, její otec přivedl rodinu do neštěstí. Nebudou však cítit škodolibost. Totéž se může snadno přihodit i jim.

Chodila jsem po té ulici celý svůj život, nikdy jsem si však tolik neuvědomovala, že se obracím zády k domovu. Jakmile jsem ale došla na její konec a odbočila z dohledu rodiny, začalo být o něco snazší kráčet vyrovnaně a rozhlížet se kolem sebe. Ráno bylo dosud chladné a obloha nad Delftem zatažená jako nevýrazná šedobílá pokrývka, protože letní slunce ještě nevystoupalo dost vysoko, aby ji propálilo. V kanálu, podél něhož jsem kráčela, se zrcadlil bílý rozbřesk s lehkým nádechem zeleně. Jak se slunce rozjasňovalo, kanál temněl do barvy mechu.

Frans, Agnes a já jsme u tohoto kanálu sedávali, házívali do něj různé předměty – oblázky, klacíky, jednou i rozbitý kachel – a představovali jsme si, čeho se asi na dně dotknou – ne snad ryb, ale bytostí z naší fantazie, se spoustou očí, žaber, rukou a ploutví. Nejzajímavější příšery si vymýšlel Frans. Agnes se zase nejvíc bála. Já jsem vždycky hru ukončila, protože jsem měla příliš velký sklon vidět věci tak, jak jsou, než abych si dokázala vymýšlet něco, co neexistuje.

Po kanálu plulo pár lodí směrem k Tržnímu náměstí. Nebyl však den trhu, kdy se kanál zaplní tak, že nevidíte vodu. Jedna loď vezla říční ryby do stánků na Jeronýmově mostě. Další se nořila hluboko do vody pod nákladem cihel. Muž, který loď posouval bidlem, mne zdálky zdravil. Pouze jsem přikývla a sklonila jsem hlavu, aby mi okraj čepce zakryl tvář.

Přešla jsem po mostě přes kanál a zabočila jsem na otevřené prostranství Tržního náměstí, jež se i tehdy hemžilo lidmi, kteří je křižovali cestou za nějakým úkolem – nakoupit maso v Masných krámech či chléb u pekaře, nebo nechat zvážit dříví na městské váze. Děti vyřizovaly pochůzky pro své rodiče, učedníci pro své mistry, služky pro své domácnosti. Po kamenech klapala koňská kopyta a povozy. Po mé pravici stála radnice se zlaceným průčelím a s bílými mramorovými tvářemi shlížejícími z klenáků nad okny. Po mé levici byl Nový kostel, kde mě před šestnácti lety pokřtili. Jeho vysoká úzká věž mi připomínala kamennou ptačí klec. Otec nás jednou vzal nahoru. Nikdy nezapomenu na pohled na Delft rozprostírající se pod námi, každý úzký cihlový dům, každá strmá červená střecha, každý zelený kanál i městská brána se mi navždycky vryly do paměti, jak byly drobné a přesto výrazné. Zeptala jsem se tehdy otce, jestli každé holandské město vypadá takhle, on však nevěděl. Nikdy žádné jiné město nenavštívil, dokonce ani Haag, vzdálený dvě hodiny pěší chůze.

Došla jsem doprostřed náměstí. Kameny tam byly položeny do tvaru osmicípé hvězdy zasazené uvnitř kruhu. Každý cíp směřoval k jiné části Delftu. Považovala jsem to místo za skutečný střed města i za střed svého života. Frans, Agnes a já jsme si na té hvězdě hrávali od doby, kdy jsme byli dost staří na to, abychom doběhli na trh. Oblíbili jsme si hru, při níž někdo z nás vybral jeden cíp a jiný jmenoval nějakou věc – čápa, kostel, trakař nebo květinu – a pak jsme se rozběhli určeným směrem a tu věc jsme hledali. Takhle jsme prozkoumali většinu Delftu.

Podél jednoho cípu jsme se však nikdy nevydali. Nikdy jsem nešla do Papeženecké čtvrti, kde žili katolíci. Dům, v němž jsem měla pracovat, se sice nacházel od domova pouhých deset minut, tedy dobu, jakou trvá, než se začne vařit konvice vody, nikdy jsem ale kolem něj neprošla.

Žádné katolíky jsem neznala. V Delftu jich mnoho nežilo a v naší ulici ani v obchodech, kde jsme nakupovali, nebyli žádní. Ne že bychom se jim vyhýbali, ale oni se drželi mezi sebou. V Delftu byli tolerováni, očekávalo se však, že svou víru nebudou stavět veřejně na odiv. Bohoslužby pořádali vskrytu, ve skromných domech, které zvenku ani nevypadaly jako kostely.

Můj otec dříve s katolíky pracoval a vyprávěl mi, že se od nás nijak neliší. Leda snad prý jsou méně vážní. Rádi jedí, pijí, zpívají a hrají. Říkal to, jako by jim skoro záviděl.

Teď jsem sledovala právě tento cíp hvězdy a kráčela jsem napříč náměstím pomaleji než všichni ostatní, protože jsem to známé místo jen zdráhavě opouštěla. Přešla jsem po mostě přes kanál a zabočila jsem doleva do Oude Langendijck. Po mé levici směřoval kanál rovnoběžně s ulicí a odděloval ji od Tržního náměstí.

Na křižovatce s Molenpoortem seděly na lavičce vedle otevřených domovních dveří čtyři dívky. Byly seřazeny podle velikosti, od nejstarší, která se zdála asi ve věku Agnes, po nejmladší, jíž byly patrně tak čtyři roky. Jedna z prostředních dívek držela na klíně miminko – velké miminko, které už patrně lezlo a brzy bude chodit. Pět dětí, pomyslela jsem si. A další je na cestě. Nejstarší dívka vyfukovala bubliny lasturou připevněnou na konec duté hůlky, velmi podobnou té, kterou nám kdysi vyrobil můj otec. Ostatní vyskakovaly a propichovaly bubliny, sotva se objevily. Dívka s malým děckem na klíně se nemohla příliš pohybovat, takže chytila jen málo bublin, ačkoli seděla hned vedle té, která je vyfukovala. Nejmladší děvče na konci lavičky bylo nejmenší a sedělo nejdál, takže nemělo šanci na bubliny dosáhnout. Druhá nejmladší byla nejrychlejší, vrhala se za bublinami a tleskala kolem nich rukama. Měla ze všech čtyř nejzářivější vlasy, rudé jako suchá cihlová zeď za ní. Nejmladší dívka i ta s miminkem zdědily plavé kadeře po matce, zatímco nejstarší měla stejné temně zrzavé vlasy jako její otec.

Sledovala jsem dívku s jasně rudými vlasy, jak plácá po bublinách a rozbíjí je těsně předtím, než se rozprsknou na vlhké šedobílé dlažbě v úhlopříčně položených řadách před domem. S tou bude potíž, napadlo mě. „Propichujte je radši ještě předtím, než se dotknou země,“ řekla jsem. „Jinak se ty dlaždice budou muset znovu vydrhnout.“

Nejstarší dívka sklonila trubičku. Čtyři páry očí na mne zíraly stejným pohledem, který nenechával člověka na pochybách, že jsou sestry. Viděla jsem na nich různé rysy jejich rodičů – tu šedé, tu světle hnědé oči, oválné obličeje, netrpělivé pohyby.

„Ty jsi ta nová služka?“ zeptala se nejstarší.

„Řekli nám, abychom tě vyhlížely,“ ozvala se zrzka dřív, než jsem stačila odpovědět.

„Cornelie, dojdi pro Tanneke,“ řekla jí nejstarší.

„Jdi pro ni ty, Aleydis,“ nařídila pro změnu Cornelia nejmladšímu děvčeti, jež na mě hledělo velkýma šedýma očima, ale nepohnulo se.

„Já tam dojdu.“ Nejstarší zřejmě usoudila, že můj příchod je přece jen důležitá věc.

„Ne, dojdu tam já.“Cornelia vyskočila, předběhla starší sestru a nechala mě samotnou se dvěma tiššími holčičkami.

Zadívala jsem se na vrtící se miminko na dívčině klíně. „To je tvůj bratr, nebo sestra?“

„Bratr,“ odpovědělo děvče hlasem měkkým jako prachový polštář. „Jmenuje se Johannes. Nikdy mu neříkej Jan.“ Poslední slova pronesla, jako by to byl důvěrně známý refrén.

„Aha. A jak se jmenuješ ty?“

„Lisbeth. A tohle je Aleydis.“ Nejmladší se na mě usmála. Obě byly úhledně oblečené v hnědých šatečkách s bílými zástěrkami a čepci. „A tvoje starší sestra?“

„Maertge. Nikdy jí neříkej Maria. Maria se jmenuje naše babička. Maria Thins. Tohle je její dům.“

Miminko začalo kňourat. Lisbeth ho pohoupala na koleni.

Podívala jsem se na dům. Působil rozhodně velkolepěji než ten náš, ale ne tak velkolepě, jak jsem se obávala. Měl dvě patra a podkroví, zatímco náš měl jen jedno podlaží a malinkou mansardu. Byl to krajní dům, z jedné strany lemovaný Molenpoortem, takže byl o trochu širší než ostatní domy v ulici. Budil méně stísněný dojem než mnohé jiné domy v Delftu, jež se mačkaly v úzkých cihlových uličkách podél kanálů a jejichž komíny a stupňovité střechy se zrcadlily v zelené vodě. Přízemní okna tohoto domu byla velmi vysoká a v prvním patře měl blízko k sobě sesazená tři okna namísto dvou jako ostatní domy v ulici.

Ze zápraží domu bylo přes kanál vidět věž Nového kostela. Zvláštní výhled pro katolickou rodinu, pomyslela jsem si. Na kostel, do nějž nikdy ani nevkročí.

„Tak ty jsi ta služebná, ano?“ zaslechla jsem za sebou.

Žena stojící ve dveřích měla široký obličej poďobaný od neštovic. Nos měla baňatý a nepravidelný a široké stisknuté rty vytvářely malá ústa. Její oči byly světle modré, jako by do nich polapila oblohu. Na sobě měla šedohnědé šaty s bílou spodničkou, čepec přiléhající těsně k hlavě a zástěru, jež nebyla tak čistá jako moje. Zatarasila dveře, takže Maertge i Cornelia se kolem ní musely protlačit, a přitom se na mě dívala se založenými pažemi, jako by očekávala výzvu k boji.

Už teď se mnou cítí ohrožená, napadlo mě. Bude mě tyranizovat, když jí to dovolím.

„Jmenuji se Griet,“ řekla jsem a klidně jsem na ni hleděla. „Jsem nová služebná.“

Žena se zhoupla v bocích. „Tak to tedy pojď dál,“ pravila po chvilce. Ustoupila do stinného nitra domu, aby uvolnila vchod. Překročila jsem práh.

To, co jsem si vždycky pamatovala z okamžiku, kdy jsem se v přední hale ocitla poprvé, byly obrazy. Zastavila jsem se hned za dveřmi, svůj raneček jsem tiskla v rukou a jen jsem zírala. Obrazy jsem sice viděla už předtím, ale nikdy ne tolik v jedné místnosti. Napočítala jsem jich jedenáct. Největší malba zobrazovala dva muže, skoro nahé, jak spolu zápasí. Žádný takový příběh z bible se mi nevybavoval, takže jsem si kladla otázku, jestli je to nějaký katolický námět. Další obrazy zachycovaly známější věci – hromádky ovoce, krajiny, lodě na moři, portréty. Zdálo se, že je vytvořilo několik malířů. Ptala jsem se sama sebe, který z nich je asi dílem mého nového pána. Žádný z nich nevypadal tak, jak jsem od něj očekávala.

Později jsem zjistila, že všechny pocházejí od jiných malířů – svoje vlastní dokončené malby ponechával v domě zřídka. Byl nejenom malířem, ale také obchodníkem s uměním, takže obrazy visely skoro v každé místnosti, dokonce i tam, kde jsem spala já. Celkem jich bylo přes padesát, ačkoli tento počet se časem měnil, jak jevyměňoval a prodával.

„Tak už pojď, není třeba zahálet a lelkovat.“ Žena pospíchala dlouhou chodbou, jež vedla podél jedné stěny domu až dozadu. Následovala jsem ji, když vtom prudce zabočila do místnosti vlevo. Přímo na protější stěně visela malba větší než já. Byl na ní Kristus na kříži, obklopený Pannou Marií, Maří Magdalénou a svatým Janem. Snažila jsem se necivět, ale velikost i námět obrazu mě ohromily. „Katolíci se od nás příliš neliší,“ řekl kdysi můj otec. My jsme však takové obrazy ve svých domech neměli, ani v kostelích, ani nikde jinde. Teď tuhle malbu uvidím každý den.

Nadále jsem tu místnost vždycky vnímala jako síň Ukřižování. Nikdy jsem se v ní necítila dobře.

Obraz mě natolik překvapil, že jsem si ani nevšimla ženy v koutě, dokud nepromluvila. „No, děvče,“ pravila, „tohle je pro tebe něco nového k vidění.“ Seděla na pohodlné židli a kouřila dýmku. Zuby svírající troubel jí zhnědly a prsty měla zamazané inkoustem. Všechno ostatní na ní bylo bez poskvrnky – černé šaty, krajkový límec i naškrobený bílý čepec. Ačkoli se její vrásčitý obličej tvářil přísně, světle hnědé oči působily pobaveně.

Byla tím druhem staré ženy, která vypadá, že každého přežije.

To je Catharinina matka, napadlo mě náhle. Nejen kvůli barvě očí a pramenu šedých kadeří, jež jí unikly zpod čepce stejně jako její dceři. Měla vystupování člověka zvyklého starat se o ty méně schopné, než je sám – je zvyklá starat se o Catharinu. Už jsem chápala, proč mě zavedli k ní a ne k její dceři.

Dívala se na mne sice jakoby letmo, její pohled však byl pozorný. Přimhouřila oči a já jsem si uvědomila, že ví všechno, nač myslím. Odvrátila jsem hlavu, aby mi čepec zakryl obličej.

Maria Thins zabafala z dýmky a zasmála se. „Přesně tak, děvče. Svoje myšlenky si tu nech pro sebe. Máš u nás pracovat pro mou dceru. Ta je teď venku po obchodech. Tady Tanneke tě provede a vysvětlí ti tvé povinnosti.“

Přikývla jsem. „Ano, paní.“

Tanneke, která předtím stála staré paní po boku, se protáhla kolem mě. Zamířila jsem za ní a oči Marie Thins mě přitom pálily do zad. Slyšela jsem, že se znovu zasmála.

Tanneke mě nejdříve zavedla do zadní části domu, kde byla jedna kuchyně na vaření, druhá na praní a dvě komory. Z prádelní kuchyně se vycházelo na malý dvorek plný schnoucího bílého prádla.

„Tohle je pro začátek potřeba vyžehlit,“ prohlásila Tanneke. Nic jsem neříkala, ačkoli se mi zdálo, že prádlo dosud není pořádně vybělené poledním sluncem.

Zavedla mne zpátky dovnitř a ukázala k otvoru v podlaze jedné z komor, do něhož vedl žebřík. „Tady máš spát,“ oznámila. „Teď si tam hoď věci a zabydlet se můžeš později.“

Neochotně jsem nechala svůj uzlíček spadnout do tmavé díry a vzpomněla jsem si přitom na kameny, které jsme s Agnes a Fransem házívali do kanálu při hledání oblud. Moje věci s žuchnutím dopadly na hliněnou podlahu. Cítila jsem se jako jabloň ztrácející své plody.

Následovala jsem Tanneke zpátky chodbou, do níž ústily všechny pokoje – bylo tu mnohem víc místností než v našem domě. Vedle síně Ukřižování, v níž seděla Maria Thins, směrem k přední části domu se nacházel menší pokoj s dětskými postýlkami, nočníky, malými židličkami a stolkem, na kterém leželo různé kameninové nádobí, svícny, kratiknoty i oblečení, všechno v jednom chumlu.

„Tady spí děvčata,“ zamumlala Tanneke, zřejmě zahanbená tím nepořádkem.

Otočila se znovu do chodby a otevřela dveře do velké místnosti, kam proudilo světlo předními okny a dopadalo na podlahu s červenými a šedými dlaždicemi. „Velká síň,“ zabručela. „Tady spí pán a paní.“

Jejich lůžko bylo zatažené zelenými hedvábnými závěsy. V pokoji stál i další nábytek – velká skříň vykládaná ebenem, stůl z bílého dřeva přisunutý k oknům a obklopený několika španělskými židlemi potaženými kůží. Znovu mne však ohromily obrazy. V tomto pokoji jich viselo víc než kdekoli jinde. V duchu jsem jich napočítala devatenáct. Většinou se jednalo o portréty – zdálo se, že zobrazují členy obou rodin. Byl tam i obraz Panny Marie a jeden ze tří králů klanící se Ježíškovi. Stísněně jsem na oba hleděla.

„Teď nahoru.“ Tanneke zamířila po strmých schodech jako první a přiložila si prst ke rtům. Šla jsem, jak nejtišeji jsem dokázala. Nahoře jsem se rozhlédla a spatřila jsem zavřené dveře. Za nimi bylo ticho a já jsem věděla, že tam je on.

Stála jsem s očima upřenýma na dveře a neodvažovala jsem se ani pohnout pro případ, že by se otevřely a on by vyšel ven.

Tanneke se naklonila ke mně a zašeptala: „Tam budeš uklízet, mladá paní ti to později vysvětlí. A tyhle pokoje…,“ ukázala ke dveřím v zadní části domu, „jsou pokoje mojí paní. Tam chodím uklízet jenom já.“

Znovu jsme se odplížily dolů. Jakmile jsme se ocitly zpátky v prádelní kuchyni, Tanneke řekla: „Máš se starat o prádlo pro celý dům.“ Ukázala na velkou hromadu oblečení – byli s praním pořádně pozadu. Budu mít co dělat, abych to dohonila. „Ve vyvařovací kuchyni je nádrž, ale vodu na praní si přines radši z kanálu – v téhle části města je čistá dost.“

„Tanneke,“ pronesla jsem tlumeně, „tohle všechno jste dělala sama? Vaření, úklid i praní pro celý dům?“

Zvolila jsem správná slova. „A ještě část nakupování.“ Tanneke se nad svou výkonností dmula pýchou. „Většinu nákupů samozřejmě zastane mladá paní, ale syrovému masu a rybám se vyhýbá, když čeká dítě. A to je často,“ dodala šeptem. „Máš chodit do Masných krámů a taky k rybím stánkům. To bude další z tvých povinností.“

S těmi slovy mě zanechala u prádla. I se mnou nás teď v domě bylo deset, a to včetně miminka, které zašpiní víc oblečení než všichni ostatní. Čeká mne praní každý den, ruce se mi vysuší a rozpraskají mýdlem a vodou, obličej mi stáním nad párou zrudne, záda mne rozbolí od zvedání vlhkého prádla, ruce si popálím žehličkou. Jsem však nová a mladá, takže se očekává, že zastanu ty nejtěžší úkoly.

Prádlo potřebovalo celý den máčet, než ho budu moci vyprat. V komoře, z níž vedl vchod dolů do sklepa, jsem našla dvě cínové konve na vodu a měděnou konvici. Vzala jsem konve a zamířila dlouhou chodbou k předním dveřím.

Dívky dosud seděly na lavičce. Foukač bublin teď měla Lisbeth, zatímco Maertge krmila malého Johannese chlebem namočeným v mléce.

Cornelia a Aleydis honily bubliny. Sotva jsem se objevila, všechny se zarazily uprostřed své činnosti a vyčkávavě na mne hleděly.

„Tak už jsi tu zpátky,“ prohlásila dívka s jasně rudými vlasy.

„Ano, Cornelie.“

Cornelia zvedla oblázek a hodila ho přes cestu do kanálu. Na paži měla dlouhé škrábance – zřejmě zlobila domácí kočku.

„Kde budeš spát?“ zeptala se Maertge a otřela si umatlané prsty do zástěry.

„Ve sklepě.“

„Tam se nám líbí,“ prohlásila Cornelia. „Pojďme si tam teď hrát!“

Vrazila dovnitř, daleko se ale nedostala. Když za ní nikdo nešel, vrátila se ven a tvářila se mrzutě.

„Aleydis,“ řekla jsem a napřáhla ruku k nejmladšímu děvčeti, „ukážeš mi, kde si mám nabrat vodu z kanálu?“

Chopila se mé ruky a vzhlédla ke mně. Oči měla jako dvě zářivé šedé mince. Přešly jsme přes ulici, Cornelia a Lisbeth nám byly v patách. Aleydis mne zavedla ke schodům, jež mířily dolů k vodě. Naklonily jsme se nad ně a já jsem její ruku sevřela pevněji, jako jsem to před lety dělávala s Fransem i s Agnes, kdykoli jsme stáli u vody.

„Držte se dál od kraje,“ nařídila jsem. Aleydis poslušně o krok couvla. Cornelia však šla těsně za mnou, zatímco jsem nesla konve po schodech dolů.

„Cornelie, chceš mi pomoct nést vodu? Jestli ne, vrať se nahoru ke svým sestrám.“

Podívala se na mě a udělala to nejhorší, co mohla. Kdyby se byla kabonila nebo křičela, věděla bych, že jsem ji zvládla. Místo toho se zasmála.

Zvedla jsem ruku a plácla ji. Tvář jí zrudla, ale nerozplakala se. Utekla po schodech zpátky nahoru. Aleydis a Lisbeth na mne vážně zíraly.

Tehdy se mne zmocnil nejasný pocit. Takovéhle to bude s její matkou, pomyslela jsem si, až na to, že ji nebudu moci plácnout.

Naplnila jsem konve a nesla jsem je po schodech nahoru. Cornelia mezitím zmizela. Maertge dosud seděla venku s Johannesem. Odnesla jsem jednu z konví dovnitř do vyvařovací kuchyně, kde jsem rozdělala oheň, naplnila měděnou konvici a dala vodu vařit.

Když jsem se vrátila, Cornelia byla znovu venku, tvář měla dosud zardělou. Dívky si hrály s kostkami na šedých a bílých dlaždicích. Žádná z nich ke mně nevzhlédla.

Konev, kterou jsem tam předtím nechala, byla pryč. Podívala jsem se do kanálu a spatřila jsem ji, jak plave dnem vzhůru, těsně mimo dosah schodů.

„Ano, s tebou bude potíž,“ zamumlala jsem. Rozhlédla jsem se po klacku, jímž bych nádobu vylovila, žádný jsem však nemohla najít. Znovu jsem naplnila druhou konev, zanesla jsem ji dovnitř a odvrátila jsem přitom hlavu, aby mi děvčata neviděla do tváře. Postavila jsem konev na oheň vedle měděné konvice. Pak jsem znovu vyšla ven, tentokrát se smetákem.

Cornelia házela na konev kameny, patrně v naději, že ji potopí. „Jestli nepřestaneš, plácnu tě znovu.“

„Povím to naší matce. Nás služky nebijí.“Cornelia hodila další kámen.

„Mám říct tvé babičce, co jsi provedla?“

Cornelii přelétl po tváři ustrašený výraz. Upustila kameny, které držela v ruce.

Po kanálu se právě směrem od radnice blížila loď. Poznala jsem muže s bidlem, kterého jsem viděla už ten den ráno – náklad cihel mezitím doručil, takže loď teď plula mnohem výš nad hladinou. Usmál se, když mne spatřil.

Zarděla jsem se. „Prosím vás, pane,“ spustila jsem, „můžete mi pomoct vylovit tu konev?“

„Aha, teď se na mě díváte, když po mně něco chcete, co? To je mi změna!“

Cornelia mne zvědavě pozorovala.

Polkla jsem. „Odtud na tu konev nedosáhnu. Vám by se to třeba podařilo…“

Muž se naklonil, vylovil konev, vylil z ní vodu a podal mi ji. Seběhla jsem ze schodů a vzala si ji od něj. „Děkuju vám. Jsem vám moc vděčná.“

Nechtěl konev pustit. „To je všechno, co dostanu? Žádné políbení?“ Natáhl se ke mně a chytil mne za rukáv. Ucukla jsem paží a konev jsem mu vyškubla.

„Tentokrát ne,“ pronesla jsem tak zlehka, jak jsem jen dovedla. V takovýchhle řečech jsem nikdy nevynikala.

Zasmál se. „To abych se teď po konvích ohlížel, kdykoli tudy pojedu, viďte, slečinko?“ Zamrkal na Cornelii. „Po konvích a po políbení.“ Chopil se bidla a odrazil pryč.

Cestou po schodech nahoru zpátky na ulici se mi zdálo, že jsem zahlédla pohyb za prostředním oknem v prvním patře, v místnosti, kde byl on. Zadívala jsem se tam, neviděla jsem však nic než odraz oblohy.

* * *

Catharina se vrátila, právě když jsem sundávala prádlo na dvorku. Nejprve jsem zaslechla cinkot jejích klíčů v chodbě. Visely jí ve velkém svazku těsně pod pasem a narážely jí do boku. Mně se to zdálo nepohodlné, ona je však nesla velmi pyšně. Pak jsem ji uslyšela ve vyvařovací kuchyni, jak prohání Tanneke i chlapce, který jí přinesl věci z obchodů. S oběma mluvila nevlídně.

Pokračovala jsem v sundávání a skládání prostěradel, plenek, povlaků na polštáře, ubrusů, košil, spodniček, zástěr, kapesníků, límců a čepců. Prádlo bylo předtím pověšeno nedbale a místy se shrnulo, takže části látky zůstaly vlhké. Navíc je nikdo napřed nevytřepal, takže bylo celé zmuchlané. Budu muset žehlit většinu dne, než začne vypadat k světu.

Catharina se objevila ve dveřích, rozpálená a unavená, ačkoli slunce ještě nedostoupilo vrcholu. Spodnička jí nepořádně vykukovala z živůtku modrých šatů a zelený domácí plášť, který si přes ně oblékla, už byl zmačkaný. Plavé vlasy se jí kudrnatily víc než jindy, hlavně proto, že neměla čepec, jenž by je přihladil. Kadeře zápasily s hřebeny, které je držely v uzlu.

Vypadala, že si potřebuje chvilku tiše posedět u kanálu, aby ji pohled na vodu uklidnil a zchladil.

Nebyla jsem si jista, jak si vůči ní mám počínat – nikdy jsem jako služka nepracovala, ani jsme nikdy v domácnosti žádnou neměli. V naší ulici služebnictvo nebylo. Nikdo si je nemohl dovolit. Uložila jsem poskládané prádlo do koše a pokývla jsem jí na pozdrav. „Dobré ráno, paní.“

Zamračila se a já jsem pochopila, že jsem ji měla nechat promluvit jako první. Budu s ní muset jednat obezřetněji. „Už tě Tanneke provedla po domě?“ zeptala se.

„Ano, paní.“

„Takže jistě víš, co máš dělat, a uděláš to.“ Zaváhala, jako by hledala slova, a mě napadlo, že si neví o nic víc rady s tím, jak být mou paní, než já s tím, jak být její služebnou. Tanneke se pravděpodobně vyučila u Marie Thins a stále poslouchala její pokyny, ať jí Catharina říkala cokoli.

Budují v tom muset pomoci tak, aby to nepostřehla.

„Tanneke mi vysvětlila, že chcete, abych kromě praní chodila pro maso a pro ryby, paní,“ napověděla jsem jí jemně.

Catharinina tvář se rozjasnila. „Ano. Zavede tě tam, až tu skončíš s praním. Pak už budeš chodit každý den sama. I po dalších pochůzkách, jak budu potřebovat,“ dodala.

„Ano, paní.“ Vyčkávala jsem. Když nic dalšího neříkala, natáhla jsem se a stáhla jsem ze šňůry pánskou lněnou košili.

Catharina na ni zírala. „Zítra,“ oznámila, zatímco jsem košili skládala, „tě zavedu nahoru, kde budeš uklízet. Brzy – hned po ránu.“ Než jsem stačila odpovědět, zmizela v domě.

Odnesla jsem prádlo dovnitř, našla jsem žehličku, očistila jsem ji a postavila ji na oheň, aby se rozpálila. Sotva jsem začala žehlit, přišla Tanneke a podávala mi nákupní košík. „Zajdeme teď k řezníkovi,“ řekla. „Budu maso potřebovat brzy.“ Předtím jsem ji slyšela rachotit ve vyvařovací kuchyni a ucítila jsem vůni praženého pastináku.

Venku před vchodem seděla Catharina na lavičce s Lisbeth usazenou na stoličce u jejích nohou a s Johannesem spícím v kolébce. Česala Lisbeth vlasy a hledala jí vši. Cornelia a Aleydis vedle ní šily. „Ne, Aleydis,“ říkala právě Catharina, „utahuj tu nit pevně, tohle je moc volné. Ukaž jí to, Cornelie.“

Nebyla bych si pomyslela, že všechny pohromadě dokážou být tak potichu.

Maertge přiběhla od kanálu. „Jdete k řezníkovi? Smím jít taky, mami?“

„Jenom když se budeš držet Tanneke a poslouchat ji.“

Byla jsem ráda, že Maertge jde s námi. Tanneke se ke mně dosud chovala ostražitě, zato Maertge byla veselá a čiperná, což nám usnadnilo začátek vzájemného přátelského chování.

Zeptala jsem se Tanneke, jak dlouho už pro Marii Thins pracuje.

„Ach, spoustu let,“ odpověděla. „Byla jsem u nich už několik roků předtím, než se pán s mladou paní vzali a přistěhovali se sem. Začala jsem, když jsem nebyla o nic starší než ty. Kolikpak je tobě?“

„Šestnáct.“

„Já jsem začala ve čtrnácti,“ kontrovala Tanneke triumfálně. „Pracuju tady druhou půlku života.“

Já bych byla takovou věc s pýchou nevyslovila. Práce ji vyčerpala natolik, že vypadala starší než na svých dvacet osm let.

Masné krámy byly hned za radnicí, jižně a západně od Tržního náměstí. Uvnitř stálo dvaatřicet stánků – dvaatřicet řezníků bylo v Delftu už po generace. Hemžilo se to tam hospodyněmi i služebnými, které vybíraly, smlouvaly a nakupovaly pro své rodiny, i muži, kteří přenášeli kusy masa sem a tam. Piliny na podlaze vsakovaly krev a lepily se na boty i na lem šatů. Ve vzduchu se vznášel pach krve, při němž jsem se vždycky zachvěla, ačkoli jednu dobu jsem sem chodívala každý týden, takže bych na ten zápach už měla být zvyklá. Přesto mne potěšilo, že jsem na známém místě. Jak jsme procházely mezi stánky, zavolal na mne řezník, u něhož jsme nakupovali maso před otcovou nehodou. Usmála jsem se na něho s úlevou, že vidím povědomou tvář. Bylo to poprvé, co jsem se toho dne usmála.

Bylo zvláštní setkat se s tolika novými lidmi a vidět tolik nových věcí za jediné dopoledne, a to v odloučení od všeho známého, co dosud tvořilo můj život. Předtím, když jsem se seznamovala s někým novým, pokaždé mě přitom obklopovala rodina a sousedé. Pokud jsem šla na nějaké nové místo, byla jsem s Fransem nebo se svou matkou či s otcem a necítila jsem žádné ohrožení. Všechno nové se proplétalo se starým, jako když se látá ponožka.

Frans mi zanedlouho poté, co nastoupil do učení, řekl, že odtud málem utekl pryč, ne před dřinou, ale proto, že nedokázal den za dnem čelit té cizotě. Drželo ho tam pouze vědomí, že otec utratil za učňovský poplatek všechny svoje úspory a že by ho byl hned poslal zpátky, kdyby se vrátil domů. Kromě toho, kdyby šel jinam, setkal by se ve světě s cizotou mnohem větší.

„Přijdu vás navštívit,“ špitla jsem řezníkovi, „až budu sama.“ Pak jsem spěchala pryč, abych dohonila Tanneke a Maertge.

Zastavily se u stánku o kousek dál. Řezník byl pohledný muž s šednoucími plavými kadeřemi a s jasně modrýma očima.

„Pietre, tohle je Griet,“ pravila Tanneke. „Bude nám teď chodit pro maso. Máte to připočítávat k našemu účtu jako obvykle.“

Snažila jsem se udržet oči na jeho tváři, ale nemohla jsem si pomoci, pohled mi sklouzával na jeho krví potřísněnou zástěru. Náš řezník měl při prodávání zástěru vždycky čistou a převlékl si ji, kdykoli ji ušpinil krví.

„Aha.“ Pieter si mne prohlížel, jako bych byla kulaťoučké kuře, které se chystá opékat. „Co byste dneska ráda, Griet?“

Otočila jsem se k Tanneke. „Čtyři libry kotlet a libru jazyka,“ poručila.

Pieter se usmál. „A co si o tom myslíte vy, slečno?“ oslovil Maertge. „Neprodávám nejlepší jazyk v Delftu?“

Maertge přikývla, zahihňala se a přitom zírala na přehlídku kýt, kotlet, jazyků, vepřových nožiček a uzenek.

„Přijdete na to, Griet, že mám nejlepší maso a nejpoctivější váhu v celé tržnici,“ poznamenal Pieter, zatímco vážil jazyk. „Nebudete si na mě vůbec stěžovat.“

S pohledem upřeným na jeho zástěru jsem polkla. Pieter dal kotlety i jazyk do košíku, který jsem nesla, mrkl na mne a odvrátil se, aby obsloužil další zákaznici.

Potom jsme zašly k rybím stánkům hned vedle Masných krámů. Nad stánky kroužili rackové čekající na rybí hlavy a vnitřnosti, které prodavači ryb házeli do kanálu. Tanneke mne představila jejich obchodníkovi –byl také jiný než ten náš. Každý den jsem měla střídavě nakupovat maso a ryby.

Když jsme odcházely, nechtělo se mi vracet se do jejich domu, ke Catharině a k dětem na lavičce. Chtělo se mi jít domů. Chtěla jsem vstoupit do matčiny kuchyně a podat jí ten košík kotlet. Maso jsme nejedli celé měsíce.

* * *

Při našem návratu Catharina pročesávala vlasy Cornelii. Nevěnovaly mi pozornost. Pomohla jsem Tanneke s obědem, obracela jsem maso na roštu, snášela jsem věci na stůl ve velké síni a krájela jsem chléb.

Jakmile bylo jídlo hotové, přišla děvčata dovnitř a Maertge se připojila k Tanneke ve vyvařovací kuchyni, zatímco ostatní se usadili ve velké síni. Právě jsem uložila jazyk do soudku na maso v jedné ze spižíren – Tanneke ho totiž předtím nechala volně ležet, takže se k němu málem dostala kočka-, když se zvenku vynořil on, v klobouku a v plášti, a zastavil se ve dveřích na konci dlouhé chodby. Tiše jsem tam stála a on se zarazil, světlo však bylo za ním, takže jsem mu do tváře neviděla. Nevěděla jsem, jestli se dívá chodbou směrem ke mně. Po chvilce zmizel ve velké síni.

Tanneke a Maertge podávaly jídlo a já jsem se zatím starala o miminko v síni Ukřižování. Jakmile byla Tanneke hotová, přišla za mnou a pak jsme jedly a pily totéž, co rodina – kotlety, pastinák, chléb a džbánky piva. Pieterovo maso sice nebylo o nic lepší než maso našeho rodinného řezníka, ale jeho chuť jsem po tak dlouhém bezmasém období uvítala. Chléb byl žitný oproti levnějšímu hnědému, který jsme jídávali doma, a pivo nebylo tak vodnaté.

U tohoto oběda jsem rodinu neobsluhovala, takže jsem ho neviděla. Příležitostně jsem zaslechla jeho hlas, obvykle spolu s hlasem Marie Thins. Z jejich tónu bylo jasné, že spolu dobře vycházejí.

Po obědě jsme s Tanneke sklidily ze stolu a pak jsme vytřely podlahy v kuchyni i v komorách. Stěny obou kuchyní byly bíle vykachlíkovány a krb měl obklad z modrobílých delftských kachlů pomalovaných v jedné části ptáky, ve druhé loděmi a v další vojáky. Pozorně jsem je prozkoumala, ale žádný z nich nemaloval můj otec.

Většinu zbylé části dne jsem strávila žehlením v prádelní kuchyni, jen příležitostně jsem se zastavila, abych přiložila do ohně či donesla dřevo, nebo jsem vyšla na dvorek, abych unikla horku. Děvčata si hrála v domě i kolem něj, občas se na mne přišla podívat a prohrábnout oheň, jindy zase poškádlila Tanneke, když ji našla, jak vedle ve vyvařovací kuchyni spí, zatímco Johannes jí leze kolem nohou. Ke mně se chovala trochu nejistě– zřejmě si myslela, že bych je mohla plácnout. Cornelia se na mne mračila a nezdržela se v místnosti dlouho, zato Maertge i Lisbeth odnášely oblečení, které jsem vyžehlila, a ukládaly je místo mne do skříně ve velké síni. Jejich matka tam spala. „Poslední měsíc před příchodem děcka stráví v posteli většinu dne,“ svěřila mi Tanneke, „celá obložená polštáři.“

Maria Thins odešla po obědě do svých pokojů v patře. Jednou jsem ji však zaslechla z chodby, a když jsem vzhlédla, stála ve dveřích a pozorovala mne. Nic neříkala, tak jsem se obrátila zpátky k žehlení a tvářila jsem se, jako by tam nebyla. Po chvilce jsem koutkem oka postřehla, že přikývla a odšourala se pryč.

On měl nahoře hosta – když stoupali po schodech, slyšela jsem dva mužské hlasy. Později jsem je zaslechla, jak scházejí dolů, a vykoukla jsem zpoza dveří, abych je viděla odcházet. Muž, který šel s ním, byl při těle a na klobouku měl dlouhé bílé pero.

Po setmění jsme zapálily svíčky a já s Tanneke jsme povečeřely chléb se sýrem a pivo v síni Ukřižování spolu s dětmi, zatímco ostatní jedli jazyk ve velké síni. Dala jsem si pozor, abych ke scéně Ukřižování seděla zády. Cítila jsem se tak vyčerpaná, že jsem sotva dokázala myslet. Doma jsem pracovala stejně těžce, ale nikdy mne to neunavilo tolik jako v cizím domě, kde bylo všechno nové a kde jsem byla neustále napjatá a vážná. Doma jsem se mohla zasmát s matkou, s Agnes nebo s Fransem. Tady nebylo s kým se smát.

Dole ve sklepě, kde jsem měla spát, jsem dosud nebyla. Vzala jsem si s sebou svíčku, cítila jsem se však příliš vyčerpaná, než abych se rozhlížela kolem sebe, kromě toho, že jsem našla postel, polštář a přikrývku. Sklepní poklop jsem nechala otevřený, aby ke mně mohl chladný, čerstvý vzduch, sundala jsem si boty, čepec, zástěru a šaty, krátce jsem se pomodlila a ulehla jsem. Právě jsem se chystala sfouknout svíčku, když jsem si všimla malby zavěšené v nohách lůžka. Posadila jsem se a náhle jsem se cítila naprosto vzhůru. Byl to další obraz Krista na kříži, menší než ten nahoře, ale ještě znepokojivější. Kristus měl hlavu zvrácenou bolestí a Maří Magdaléna obracela oči v sloup. Opatrně jsem si lehla, nedokázala jsem však od něj odtrhnout zrak. Nedokázala jsem si představit, že s tímhle obrazem mám spát ve stejné místnosti. Chtělo se mi ho sundat, ale neodvážila jsem se. Nakonec jsem svíci sfoukla – nemohla jsem si dovolit hned první den v novém domě plýtvat svíčkami. Znovu jsem ulehla s očima přikovanýma k místu, kde jsem věděla, že malba visí.

Tu noc jsem přese všechnu únavu spala špatně. Často jsem se budila a hledala jsem onen obraz. Ačkoli jsem na stěně nic neviděla, v mé mysli byl zachycen každý detail. Konečně, když začínalo svítat, se malba znovu vynořila a já jsem si byla jista, že Panna Maria shlíží dolů na mne.

* * *

Ráno jsem vstala, snažila jsem se na obraz nedívat a prozkoumat raději obsah sklepa v tlumeném světle, jež sem dopadalo oknem z komory nade mnou. K vidění tam mnoho nebylo – několik navršených čalouněných židlí, pár jiných rozbitých židlí, zrcadlo a další dvě malby, obě zátiší, opřené o stěnu. Všiml by si někdo, kdybych Ukřižování vyměnila za zátiší?

Cornelia ano. A řekla by to své matce.

Nevěděla jsem, co si Catharina– nebo kdokoli z nich – myslí o tom, že jsem protestantka. Byl to zvláštní pocit, že já sama si toho musím být vědoma. Ještě nikdy předtím jsem se neocitla v menšině.

Otočila jsem se k obrazu zády a vystoupala jsem po žebříku. Catharininy klíče cinkaly v přední části domu, tak jsem ji šla najít. Pohybovala se pomalu, jako by ještě napůl spala, jakmile mne však spatřila, snažila se sebrat. Vedla mne po schodech nahoru, pomalu se přitom vlekla a pevně se držela zábradlí, aby své mohutné tělo vytáhla vzhůru.

U ateliéru zalovila mezi klíči, pak odemkla a otevřela dveře. Místnost byla tmavá, okenice zavřené – rozeznala jsem jen málo díky štěrbinám mezi nimi, jimiž dovnitř proudilo světlo. Z místnosti se linul čistý, ostrý pach lněného oleje, jenž mi připomněl otcovo oblečení, když se v noci vracíval z továrny na kachle. Voněl po směsi dřeva a čerstvě posečeného sena.

Catharina zůstala stát na prahu. Neodvažovala jsem se vstoupit před ní. Po stísněné chvilce zavelela: „Tak otevři ty okenice. U okna vlevo ne. Jen u toho prostředního a vzdálenějšího okna. A u prostředního okna jenom spodní část.“

Přešla jsem místnost a protáhla jsem se přitom kolem malířského stojanu a židle k prostřednímu oknu. Tahem dovnitř jsem otevřela spodní okno, pak jsem rozevřela okenice. Na obraz na stojanu jsem se nepodívala, dokud mne Catharina ode dveří sledovala.

K oknu vpravo byl přisunut stůl se židlí postavenou do rohu. Opěradlo i sedák židle byly z kůže ozdobené žlutými květy a listy.

„S ničím tam nehýbej,“ připomněla mi Catharina. „Tohle právě maluje.“

I když jsem se vytáhla na špičky, byla jsem příliš malá, než abych dosáhla na horní okno a okenice. Musela bych se postavit na židli, ale nechtěla jsem to dělat před ní. Znervózňovala mne, jak čekala ve dveřích, až se dopustím nějaké chyby.

Uvažovala jsem, co si počít.

Zachránilo mne miminko – malý začal dole plakat. Catharina se zhoupla v bocích. Zatímco jsem váhala, ztratila trpělivost a konečně odešla, aby se postarala o Johannese.

Rychle jsem vylezla nahoru, opatrně jsem se postavila na dřevěný rám židle, otevřela jsem horní okno, vyklonila jsem se ven a otevřela okenice. Vykoukla jsem na ulici pod sebou a zahlédla jsem Tanneke, jak drhne dlaždice před domem. Neviděla mne, ale kočka, která se právě loudala přes mokrou dlažbu, se zastavila a vzhlédla vzhůru.

Otevřela jsem spodní okno i okenice a slezla jsem ze židle. Přede mnou se cosi pohnulo ajá jsem zkameněla. Pohyb ustal. Byl to můj obraz v zrcadle, jež viselo na zdi mezi dvěma okny. Zírala jsem na sebe. Měla jsem sice ustrašený a provinilý výraz, ale tvář mi zalévalo světlo, v němž se má pleť rozzářila. Překvapeně jsem na sebe hleděla a pak jsem couvla.

Teď jsem měla chvilku na to, abych si místnost prohlédla. Byl to velký čtvercový prostor, ne podlouhlý jako velká síň dole. S otevřenými okny působil světle a vzdušně, měl vybílené stěny a podlahu pokrytou šedou a bílou mramorovou dlažbou, na níž tmavší dlaždice vytvářely vzor pravidelných křížů. Spodní okraj stěny lemovala řada delftských kachlů vyzdobených Kupidy. Kachle chránily bílou malbu před našimi smetáky. Nemaloval je můj otec.

Ačkoli se jednalo o velkou místnost, stálo v ní jen málo nábytku. Byl tu malířský stojan se židlí před prostředním oknem a stůl umístěný před oknem v pravém rohu. Vedle židle, na níž jsem předtím stála, byla u stolu ještě jedna, s hladkou kůží přibitou mosaznými nýty a se dvěma vyřezávanými lvími hlavami na vrcholcích sloupků. U vzdálenější stěny za židlí a stojanem trůnila malá komoda se zavřenými zásuvkami, na níž leželo srovnáno několik štětců, špachtle s čepelí kosočtvercového tvaru a čisté palety. S komodou sousedil psací stůl pokrytý papíry, knihami a tisky. Dvě další židle se lvími hlavami byly přisunuty ke zdi poblíž dveří.

Byla to uspořádaná místnost, prostá zmatku každodenního života. Vyzařoval z ní jiný dojem než ze zbytku domu, skoro jako by se nacházela v docela jiné budově. Jakmile se zavřely dveře, bylo zřejmě obtížné slyšet křik dětí, řinčení Catharininých klíčů i šustot našich košťat.

Vzala jsem smeták, kbelík s vodou a prachovku a pustila jsem se do úklidu. Začala jsem v koutě, v němž byla naaranžovaná scéna pro obraz a kde, jak jsem věděla, nesmím s ničím pohnout. Klekla jsem si na židli, abych otřela prach z okna, jež jsem předtím s námahou otevřela, i ze žlutého závěsu splývajícího k rohu jedné strany okna a dotýkala jsem se ho přitom lehce, abych neporušila záhyby. Skleněné tabule byly špinavé a potřebovaly by vydrhnout teplou vodou, nebyla jsem si však jista, jestli je chce mít čisté. Budu se muset zeptat Cathariny.

Oprášila jsem židle a vyleštila jsem mosazné nýty i lví hlavy. Stůl nikdo už pěkně dlouho pořádně neuklidil. Kdosi ho otřel kolem předmětů, jež na něm ležely – pudrovací štěteček, cínová miska, psaníčko, černá keramická dóza, modrá látka shrnutá ke straně a splývající přes okraj –, bylo však nutno je odsunout, aby se stůl dal skutečně očistit. Jak pravila moje matka, budu muset najít způsob, jak s věcmi pohnout, avšak vrátit je přesně na totéž místo, jako by se jich nikdo ani nedotkl.

Dopis ležel poblíž rohu stolu. Kdybych přiložila palec podél jednoho okraje papíru, ukazováček podél druhého a ukotvila ruku malíčkem zaklesnutým o okraj stolu, mělo by se mi podařit odsunout psaní, otřít pod ním prach a vrátit ho na místo vyznačené mojí rukou.

Položila jsem prsty k okrajům a zatajila jsem dech, pak jsem dopis odsunula, otřela jsem prach a vrátila vše jediným rychlým pohybem zpět. Nevěděla jsem jistě, proč mám pocit, že to musím provést rychle. Odstoupila jsem od stolu. Psaníčko se zdálo ležet na správném místě, ačkoli to pozná jedině on.

Jestli však má tohle být moje zkouška, tak ať ji mám raději za sebou.

Od dopisu jsem rukou odměřila vzdálenost ke štětečku a umístila jsem prsty do různých bodů kolem jednoho jeho konce. Odsunula jsem štěteček, otřela jsem prach, vrátila ho na místo a odměřila vzdálenost mezi ním a dopisem. Totéž jsem učinila s miskou.

Tak jsem uklidila, aniž jsem zdánlivě s čímkoli hnula. Změřila jsem každou věc v poměru k předmětům kolem ní i prostor mezi nimi. S drobnostmi na stole to bylo snadné, nábytek se ukázal těžší – u židlí jsem zapojila nohy, kolena, někdy i ramena a bradu.

Nevěděla jsem, co si počít s modrou látkou neuspořádaně shrnutou na stole. Kdybych s ní pohnula, nedokázala bych její záhyby přesně napodobit. Prozatím jsem ji nechala být, doufala jsem, že den či dva si ničeho nevšimne a mezitím přijdu na způsob, jak ji vyčistit.

V ostatních částech místnosti jsem tak opatrná být nemusela. Otřela jsem prach, zametla jsem a vytřela podlahu, stěny, okna i nábytek s pocitem uspokojení, že jsem si poradila s místností, která potřebovala pořádný úklid. Ve vzdáleném rohu naproti stolu a oknu byly dveře vedoucí do komory zaplněné obrazy, plátny, židlemi, truhlami, nádobami i nočníky, věšákem na šaty a řadou knih. Uklidila jsem i tam a věci jsem srovnala, aby i v téhle místnosti zavládl větší pořádek.

Po celou dobu jsem se vyhýbala úklidu kolem malířského stojanu. Nevěděla jsem proč, ale znervózňovalo mne, že spatřím obraz, který na něm spočívá. Nakonec však už jiná práce nezbývala. Oprášila jsem židli před stojanem, pak jsem začala otírat prach na stojanu samém a snažila jsem se nedívat se přitom na obraz.

Sotva jsem však zahlédla ten žlutý satén, musela jsem se zarazit.

Dosud jsem na malbu zírala, když Maria Thins promluvila.

„Tohle tedy není běžný pohled, že ne?“

Neslyšela jsem ji přicházet. Teď stála mezi dveřmi, lehce nachýlená, na sobě měla pěkné černé šaty a krajkový límec.

Nevěděla jsem, co říci, a nemohla jsem pomoci – obrátila jsem se zpátky k obrazu.

Maria Thins se zasmála. „Nejsi jediná, kdo před některým z jeho obrazů zapomene na své vychování, děvče.“ Popošla blíž a postavila se vedle mě. „Ano, tenhle se mu podařil. To je van Ruijvenova žena.“ Poznala jsem jméno mecenáše, o němž se zmínil můj otec. „Není krásná, ale on ji krásnou učinil,“ dodala. „Vynese to dobrou cenu.“

Vzhledem k tomu, že tohle byl první z jeho obrazů, které jsem měla vidět, vždycky jsem si ho pamatovala lépe než ostatní, i když ty druhé jsem viděla vznikat od první vrstvy podkladové malby až k posledním tahům štětcem.

Před stolem stála žena obrácená k zrcadlu na stěně, takže ji bylo vidět z profilu. Na sobě měla kabátek z přepychového žlutého saténu lemovaný bílým hermelínem a ve vlasech módní pěticípou červenou stuhu. Okno ji ozařovalo zleva, světlo jí dopadalo na tvář a zvýrazňovalo jemnou křivku jejího čela a nosu. Upevňovala si kolem krku šňůru perel, napínala vázací stužky a ruceji přitom znehybněly ve vzduchu. Zdálo se, jako by byla uchvácena sama sebou v zrcadle, takže si neuvědomuje, že se na ni někdo dívá. Za ní na jasně bílé stěně visela stará mapa, v potemnělém popředí stál stůl s položeným psaníčkem, štětečkem a dalšími věcmi, kolem nichž jsem předtím utírala prach.

Přála jsem si nosit ten kabátek i ty perly. Přála jsem si poznat muže, který ji takhle namaloval.

Vzpomněla jsem si, jak jsem se předtím dívala na svůj odraz v zrcadle, a zastyděla jsem se.

Maria Thins se zdála spokojená, že tam tak se mnou stojí a uvažuje o obraze. Bylo zvláštní dívat se na něj a vidět jeho námět přímo za ním. Z utírání prachu jsem si dobře pamatovala předměty na stole i jejich vzájemné vztahy – dopis v rohu, pudrovací štěteček ledabyle ležící vedle cínové misky, modrou látku nařasenou kolem tmavé dózy. Všechno vypadalo naprosto stejně, pouze se to zdálo dokonalejší a čistší. Byl to výsměch mému uklízení.

Pak jsem postřehla jeden rozdíl. Zatajila jsem dech.

„Copak je, děvče?“

„Na obraze nemá židle vedle té ženy lví hlavy,“ řekla jsem.

„Ne. Svého času také na té židli ležela loutna. On provádí řadu změn. Nemaluje jenom to, co vidí, ale to, co bude dobře vypadat. Pověz mi, děvče, myslíš si, že tenhle obraz je hotový?“

Zírala jsem na ni. Její otázka je jistě nějaký chyták, ale nedovedla jsem si představit žádnou změnu, která by obraz mohla vylepšit. „Není snad?“ zajíkla jsem se.

Maria Thins si odfrkla. „Pracuje na něm už tři měsíce. Čekám, že další dva měsíce bude pokračovat. Leccos ještě změní. Uvidíš.“ Rozhlédla se kolem. „S úklidem jsi hotová, viď? Tak tedy běž, děvče, jdi si po své další práci. On se přijde brzy podívat, jak sis poradila.“

Naposledy jsem se podívala na obraz, měla jsem však pocit, že při jeho usilovném zkoumání mi cosi uniká. Bylo to jako pozorovat hvězdu na noční obloze – zadívala-li jsem se na jednu přímo, sotva jsem ji viděla, ale jakmile jsem na ni pohlédla jen koutkem oka, stala se mnohem jasnější.

Sebrala jsem smeták, vědro a hadr. Když jsem odcházela z místnosti, Maria Thins dosud stála před obrazem.

* * *

Naplnila jsem konve vodou z kanálu, postavila je na oheň a pak jsem šla vyhledat Tanneke. Byla v pokoji, v němž spala děvčata, a pomáhala Cornelii s oblékáním, zatímco Maertge pomáhala Aleydis a Lisbeth pomáhala sama sobě. Tanneke nebyla v dobrém rozmaru, takže na mě jen koukla a nevšímala si mě, když jsem se s ní pokusila promluvit. Nakonec jsem se postavila přímo před ni, aby se na mě musela podívat. „Tanneke, zajdu teď do rybárny. Co byste dnes chtěla?“

„To tam jdeš takhle brzy? My vždycky chodíme až později.“ Tanneke na mě stále ani nepohlédla. Vázala Cornelii do vlasů bílé stuhy ve tvaru pěticípých hvězd.

„Mám čas, než se ohřeje voda, tak mě napadlo, že tam zajdu teď,“ odpověděla jsem prostě. Nedodala jsem, že nejlepší kousky se musí koupit časně, i když řezník nebo obchodník s rybami slíbí, že dají pro rodinu zboží stranou. To by měla vědět. „Co byste ráda?“

„Rybu dneska nechci. Zajdi k řezníkovi pro skopovou kýtu.“ Tanneke dovázala stuhy, Cornelia vyskočila a protáhla se kolem mě. Tanneke se odvrátila, otevřela prádelník a cosi v něm hledala. Chvíli jsem sledovala její široká záda, na nichž se jí těsně napínaly šedohnědé šaty.

Žárlila na mě. Uklidila jsem ateliér, do něhož ona neměla přístup a kam, jak se zdálo, nesmí vstoupit nikdo kromě mě a Marie Thins.

Tanneke se napřímila s čepcem v ruce a pravila: „Pán mě jednou maloval, abys věděla. Namaloval mě, jak nalévám mléko. Každý říkal, že je to jeho nejlepší obraz.“

„Ráda bych ho viděla,“ odpověděla jsem. „Je ještě tady?“

„Kdepak, koupil ho van Ruijven.“

Na okamžik jsem se zamyslela. „Takže jeden z nejbohatších mužů Delftu se každý den těší pohledem na vás.“

Tanneke se usmála a její poďobaná tvář se ještě víc rozšířila. Správná slova jí v mžiku změnila náladu. Bylo prostě na mně ta slova nalézat.

Obrátila jsem se k odchodu dřív, než se zase začne škaredit. „Smím jít s tebou?“ zeptala se Maertge.

„A já?“ dodala Lisbeth.

„Dnes ne,“ odpověděla jsem pevně. „Musíte něco sníst a pomoci Tanneke.“ Nechtěla jsem, aby se z toho, že mě děvčata doprovodí, stal zvyk. Využiji to jako odměnu, když mě budou poslouchat.

Navíc jsem toužila projít se známými ulicemi sama, aniž mi po boku bude brebentit stálá připomínka mého nového života. Jakmile jsem vstoupila na Tržní náměstí a nechala Papeženeckou čtvrť za sebou, zhluboka jsem se nadechla. Předtím jsem si ani neuvědomila, že po celou dobu strávenou s rodinou setrvávám v napětí.

Dřív než jsem zamířila k Pieterovu stánku, stavila jsem se u svého známého řezníka, který se rozzářil, sotva mě spatřil. „Konečně jste se rozhodla mě pozdravit! Copak to, včera jste byla moc vznešená pro takové, jako jsem já?“ škádlil mě.

Začala jsem mu vysvětlovat svoji novou situaci, on mě však přerušil. „Ovšem že to vím. Mluví o tom kdekdo, že dcera výrobce kachlů Jana šla pracovat k malíři Vermeerovi. A pak vidím, že už po jediném dni příliš zpychla, než aby si povídala se starými přáteli!“

„Nemám proč být pyšná, že jsem se stala služkou. Můj otec se za to stydí.“

„Váš otec měl prostě smůlu. To mu nikdo nevyčítá. Nemáte se zač stydět, má drahá. Samozřejmě až na to, že u mě nekupujete maso.“

„Bohužel nemám na vybranou. O tom rozhoduje moje paní.“

„Takhle to tedy je? Takže to, že nakupujete u Pietera, nemá s jeho pohledným synem nic společného?“

Zamračila jsem se. „Jeho synajsem neviděla.“

Řezník se zasmál. „To přijde, to přijde. Jen si běžte. Až příště uvidíte svoji matku, řekněte jí, ať mě navštíví. Nechám jí něco stranou.“

Poděkovala jsem mu a prošla jsem mezi stánky k Pieterovi. Zdál se překvapen, že mě vidí. „To už jste tady? Nemohla jste se dočkat, až si přijdete pro další kousek jazyka?“

„Ráda bych skopovou kýtu, prosím.“

„Povězte mi, Griet, nebyl to ten nejlepší jazyk, jaký jste kdy jedla?“ Odmítla jsemmu složit poklonu, po níž prahl. „Pán a paní ho snědli. Nic o něm neříkali.“

Za Pieterem se otočil mladý muž, který do té chvíle porcoval hovězí bok na stole za stánkem. Musel to být řezníkův syn, protože byl sice vyšší než otec, měl však stejné jasně modré oči. Jeho plavé vlasy byly dlouhé a husté kadeře mu rámovaly obličej, jenž mi připomněl meruňky. Jen zakrvavená zástěra oku nelahodila.

Jeho oči na mně spočinuly jako motýl na květině, takže jsem se neubránila zardění. Opakovala jsem svou žádost o skopové a nespouštěla jsem přitom oči z otce. Pieter se přehraboval v mase, pak vytáhl kýtu a položil ji na pult. Přitom mě pozorovaly dva páry očí.

Kýta byla na okrajích zašedlá. Čichla jsem k masu. „Tohle není čerstvé,“ řekla jsem stroze. „Paní vůbec nepotěší, jestli čekáte, že její rodina bude jíst takovéhle maso.“ Můj tón zněl povýšeněji, než jsem zamýšlela. Ale možná to bylo třeba.

Otec i syn na mě zírali. Dívala jsem se otci do očí a syna jsem se snažila přehlížet.

Konečně se Pieter obrátil k synovi. „Pietere, přines mi tu kýtu odloženou na vozíku.“

„Ale ta je pro –,“ Pieter mladší se zarazil. Zmizel a vrátil se s jinou kýtou, která byla na první pohled vynikající. Přikývla jsem. „To už je lepší.“

Pieter mladší kýtu zabalil a dal mi ji do košíku. Poděkovala jsem mu. Jak jsem se obracela k odchodu, všimla jsem si pohledu, který si otec se synem vyměnili. Už tehdy jako bych věděla, co znamená a co mi přinese.

* * *

Při mém návratu seděla Catharina na lavičce a krmila Johannese. Ukázala jsem jí kýtu a ona přikývla. Právě jsem se chystala odejít, když tiše pronesla: „Můj manžel si prohlédl ateliér a usoudil, že úklid mu vyhovuje.“ Nepodívala se přitom na mě.

„Děkuji, paní.“ Vešla jsem dovnitř, pohlédla jsem na zátiší s ovocem a humrem a pomyslela jsem si: Takže tu opravdu zůstanu.

Zbytek dne proběhl skoro stejně jako ten první i jako dny následující. Jakmile jsem uklidila ateliér a došla do rybárny nebo do Masných krámů, znovu jsem začala s prádlem – jeden den jsem je třídila, namáčela a čistila skvrny, druhý den jsem je valchovala, máchala, vyvářela a ždímala, pak jsem jednotlivé kusy věšela, aby na poledním slunci uschly a vybělily se, a další den jsem je žehlila, spravovala a skládala. V určitou dobu jsem vždycky přestala, abych pomohla Tanneke s obědem. Po jídle jsme uklidily a pak jsem měla chvilku času na odpočinek i na šití na lavičce před domem či vzadu na dvorku. Potom jsem dokončila to, co jsem dělala dopoledne a pomohla jsem Tanneke s večeří. Naším posledním úkolem bylo vytřít ještě jednou podlahy, aby byly čisté a uklizené na ráno.

V noci jsem přikryla Ukřižování visící v nohách mé postele zástěrou, kterou jsem ten den měla na sobě. Pak se mi spalo lépe. Následující den jsem zástěru přidala k dennímu prádlu.

* * *

Zatímco Catharina odemykala druhého rána dveře ateliéru, zeptala jsem se jí, jestli mám umýt okna.

„Proč ne?“ odsekla ostře. „Na takové malichernosti se mě ptát nemusíš.“

„Kvůli světlu, paní,“ vysvětlila jsem. „Mohlo by to změnit obraz, když je umyji. Chápete?“

Nechápala. Nechtěla nebo nemohla do místnosti vstoupit, aby se na obraz podívala. Zdálo se, že do ateliéru nikdy nechodí. Až bude jednou Tanneke v té správné náladě, musím se jí zeptat proč. Catharina odešla dolů, aby se ho na to zeptala, a zavolala na mě, že okna mám nechat být.

Při úklidu ateliéru jsem neviděla nic, co by naznačovalo, že tam vůbec zavítal. S ničím se nehýbalo, palety byly čisté, obraz sám nevypadal jinak. Já jsem však cítila, že tam byl.

První dva dny, které jsem strávila v domě na Oude Langendijck, jsem ho vídala jen zřídka. Někdy jsem zaslechla na schodech či v chodbě, jak se směje s dětmi nebo tiše rozmlouvá s Catharinou. Při zvuku jeho hlasu se mě zmocňoval pocit, jako bych kráčela po okraji kanálu a nebyla si jista svými kroky. Nevěděla jsem, jak se mnou ve svém vlastním domě bude jednat, jestli věnuje pozornost zelenině, kterou krájím v jeho kuchyni, nebo ne.

Žádný vznešený muž o mě nikdy předtím podobný zájem neprojevil.

Během svého třetího dne v domě jsem se s ním setkala tváří v tvář. Těsně před obědem jsem šla najít talíř, který Lisbeth nechala venku, a málem jsem do něj vrazila, když nesl Aleydis v náručí chodbou.

Couvla jsem. On i Aleydis mě pozorovali stejnýma šedýma očima. Nedalo se říci, že se na mě usmívá, ani že se na mě neusmívá. Bylo těžké střetnout se s jeho zrakem. Pomyslela jsem na ženu prohlížející si sebe samu na tom obrazu nahoře a na nošení perel či žlutého saténu. Jí by nebylo zatěžko čelit pohledu vznešeného muže. Když jsem se přiměla zvednout k němu oči, už se na mě nedíval.

Následujícího dne jsem onu ženu spatřila. Cestou zpátky od řezníka přede mnou po Oude Langendijck kráčeli muž a žena. U našich dveří se k ní otočil, uklonil se a šel dál. Na klobouku měl dlouhé bílé pero – musel to být onen návštěvník z doby před několika dny. Krátce jsem zahlédla jeho profil a všimla jsem si, že má knír a kulatý obličej, který se hodil k jeho tělu. Usmál se, jako by se chystal pronést lichotivý, ale falešný kompliment. Žena zamířila do domu dřív, než jsem jí uviděla do tváře, ale spatřila jsem pěticípou rudou stuhu v jejích vlasech. Zpomalila jsem a počkala jsem u dveří, dokud jsem ji neslyšela stoupat po schodech nahoru.

Později jsem ukládala nějaké oblečení do skříně ve velké síni, když se vracela dolů. Vstala jsem, když vešla. V náručí nesla onen žlutý kabátek. Stuhu měla dosud ve vlasech.

„Ale!“ řekla. „Kde je Catharina?“

„Odešla s matkou na radnici, paní. V rodinné záležitosti.“

„Chápu. Nevadí, zajdu za ní některý jiný den. Tohle jí tu nechám.“ Přehodila kabátek přes postel a perlový náhrdelník odložila na něj.

„Ano, paní.“

Nedokázala jsem z ní spustit oči. Zdálo se mi, jako bych ji viděla, a přitom neviděla. Byl to zvláštní pocit. Přesně jak říkala Maria Thins, nebyla tak krásná, jako když ji ozařovalo světlo na obraze. Přesto ale krásná byla, byť i jen proto, že jsem si ji takovou pamatovala. Hleděla na mě se zmateným výrazem ve tváři, jako by mě měla znát, když na ni zírám s takovou důvěrností. Přiměla jsem se sklopit zrak. „Řeknu jí, že jste se tu za ní stavila, paní.“

Přikývla, vypadala však neklidně. Pohlédla na perly, které předtím položila na kabátek. „Myslím, že je nechám u něj nahoře v ateliéru,“ oznámila a zvedla náhrdelník. Nepodívala se na mě, já jsem ale věděla, že myslí na to, že služkám perly svěřit nelze. Po ženině odchodu se její tvář dál vznášela ve vzduchu jako parfém.

* * *

Catharina a Maria Thins vzaly v sobotu Tanneke a Maertge s sebou na trh na náměstí, kde chtěly nakoupit zeleninu na celý týden, běžné potřeby a další věci do domácnosti. Toužila jsem jít s nimi, protože mě napadlo, že bych mohla potkat matku a sestru, bylo mi však řečeno, abych zůstala doma s mladšími děvčaty a s maličkým. Ukázalo se těžké děti udržet, aby se na trh nerozběhly. Byla bych je tam vzala sama, neodvažovala jsem se však ponechat dům bez dozoru. Místo toho jsme pozorovali lodě plující po kanálu sem a tam, cestou na trh naložené zelím, prasaty, květinami, dřívím, moukou, jahodami či koňskými podkovami. Cestou zpátky byly prázdné a lodníci počítali peníze nebo pili. Učila jsem dívky hry, jež jsem hrávala s Agnes a s Fransem, a ony mě zase učily ty, které si samy vymyslely. Vyfukovaly bubliny, hrály si s panenkami a běhaly s obručemi, zatímco já jsem seděla na lavičce s Johannesem na klíně.

Zdálo se, že Cornelia už na políček zapomněla. Byla veselá a přátelská, pomáhala s Johannesem a poslouchala mě. „Pomůžeš mi?“ zeptala se mě, když se snažila vylézt na sud, který sousedi nechali venku na ulici. Nevinně přitom kulila světle hnědé oči. Přistihla jsem se, že mě její roztomilost hřeje, ačkoli jsem věděla, že věřit jí nemohu. Zřejmě je z děvčat nejzajímavější, zároveň však nejvrtošivější – nejlepší i nejhorší zároveň.

Právě se probíraly sbírkou mušlí, které si vynesly ven a třídily je na hromádky podle různých barev, když z domu vyšel on. Stiskla jsem miminko kolem pasu, až jsem pod rukama ucítila jeho žebra. Chlapeček zavřískl a já jsem mu přitiskla nos k uchu, abych ukryla svou tvář.

„Tati, můžu jít s tebou?“ vykřikla Cornelia, vyskočila a popadla ho za ruku. Výraz jeho tváře jsem neviděla – skrýval ji sklon jeho hlavy a krempa klobouku.

Lisbeth i Aleydis nechaly mušle být. „Já chci jít taky!“ zvolaly jednohlasně a chytily ho za druhou ruku.

Zavrtěl hlavou a tehdy jsem spatřila jeho zadumaný výraz. „Dnes ne –jdu k lékárníkovi.“

„Budeš nakupovat věci na malování, tati?“ zeptala se Cornelia a stále se ho držela za ruku.

„Mimo jiné.“

Malý Johannes se rozplakal a on se po mně ohlédl. Pohoupala jsem dítě a cítila jsem se trapně.

Díval se, jako by chtěl něco říci, místo toho však setřásl dívky a vyrazil po Oude Langendijck.

Od chvíle, kdy jsme diskutovali o barvách a tvarech zeleniny, mi neřekl ani slovo.

* * *

V neděli jsem se vzbudila velmi brzy, protože jsem se těšila, že půjdu domů. Musela jsem počkat, až Catharina odemkne přední dveře, když jsem však slyšela, že se otvírají, vyšla jsem a našla jsem tam s klíčem Marii Thins.

„Dcera je dnes unavená,“ řekla, ustoupila a pustila mě ven. „Bude pár dnů odpočívat. Zvládneš to bez ní?“

„Ovšem, paní,“ odpověděla jsem a pak jsem dodala, „vždycky se přece mohu zeptat vás, když budu mít dotazy.“

Maria Thins se usmála. „Ach, ty jsi mazaná, děvče. Víš, u koho si přihřívat polívčičku. Nevadí, trocha chytrosti nám tu neuškodí.“ Podala mi pár mincí, moji mzdu za odpracované dny. „Tak už běž, mám podezření, že o nás hodláš své matce všechno vypovědět.“

Vyklouzla jsem pryč dřív, než stačila dodat něco dalšího, přešla jsem přes Tržní náměstí, míjejíc přitom ty, kdo mířili na první bohoslužbu v Novém kostele, a spěchala jsem ulicemi podél kanálů, jež mne vedly domů. Sotva jsem zabočila do své ulice, napadlo mě, že už po necelém týdnu mé nepřítomnosti působí jinak. Světlo se zdálo průzračnější a nevýraznější, kanál širší. Platany lemující kanál stály naprosto nehnutě, jako stráž, která na mě čeká.

Agnes seděla na lavičce před domem. Jakmile mě uviděla, zavolala dovnitř: „Je tady!“ Rozběhla se ke mně a chytila mě za paži. „Jaké to je?“ vyptávala se, ani nepozdravila. „Jsou hodní? Pracuješ těžce? Jsou tam nějaká děvčata? Je dům hodně přepychový? Kde spíš? Jíš z pěkných talířů?“

Smála jsem se a ani na jednu otázku jsem jí neodpověděla, dokud jsem neobjala matku a nepozdravila otce. Ačkoli to nebylo mnoho, cítila jsem hrdost nad tím, že mohu matce předat oněch pár mincí, jež jsem svírala v dlani. Tohle byl koneckonců důvod, proč jsem pracovala.

Otec si přišel sednout ven k nám a poslechnout si o mém novém životě. Podala jsem mu ruce a převedla jsem ho přes vstupní schod. Sedl si na lavičku a promnul mi dlaně palcem. „Máš rozpraskané ruce,“ řekl. „Jsou hrubé a upracované. Už teď máš jizvy z těžké dřiny.“

„Tím se netrap,“ odpověděla jsem zlehka. „Čekalo mě moc prádla, protože předtím na všechno nestačili. Brzy to bude snazší.“

Matka moje ruce prozkoumala. „Namočím do oleje trochu bergamotu,“ prohlásila. „Ten ti uchová ruce měkké. Zajdeme s Agnes na venkov nějaký sehnat.“

„Vyprávěj!“ vykřikla Agnes. „‚Vyprávěj nám o nich.“

Tak jsem jim vyprávěla. Jen o několika věcech jsem se nezmínila –jak bývám v noci unavená; že mi v nohou postele visí výjev s Ukřižováním; jak jsem plácla Cornelii; že Maertge a Agnes jsou stejně staré. Jinak jsem jim pověděla všechno.

Matce jsem vyřídila vzkaz od našeho řezníka. „To je od něj laskavé,“ řekla, „ale on ví, že na maso peníze nemáme a almužnu nepřijmeme.“

„Podle mě to nemyslel jako almužnu,“ vysvětlila jsem. „Zřejmě to řekl z přátelství.“

Neodpověděla, já jsem však věděla, že už k řezníkovi nepůjde.

Při mé zmínce o nových řeznících, o Pieterovi starším a mladším, povytáhla obočí, ale nic neřekla.

Potom jsme šli na mši do našeho kostela, kde mě obklopovaly známé tváře a známá slova. Seděla jsem mezi Agnes a matkou a cítila jsem, jak se mi záda na lavici uvolňují, tvář mi jihne a zbavuje se masky, kterou jsem nosila celý týden. Měla jsem pocit, že se rozpláču.

Po návratu domů mi matka s Agnes nedovolily pomáhat jim s obědem. Seděla jsem s otcem na lavičce na slunci. Nastavil tvář teplu a držel hlavu takto zvednutou po celou dobu, co jsme si povídali.

„Tak, Griet,“ řekl, „vyprávěj mi o svém novém pánovi. O něm jsi stěží pronesla slovo.“

„Příliš jsem ho neviděla,“ mohla jsem říci po pravdě. „Buď je v ateliéru, kde ho nikdo nesmí rušit, neboje venku.“

„Zřejmě se stará o cechovní záležitosti. Jenže v jeho ateliéru jsi byla – vyprávěla jsi nám o uklízení a odměřování, ale nic o obrazu, na kterém pracuje. Popiš mi ho.“

„Nevím, jestli to svedu tak, abys si ho dokázal představit.“

„Zkus to. Teď nemám kromě vzpomínek moc o čem přemýšlet. Bude pro mě potěšením představovat si obraz mistra, i když moje mysl vytvoří jen ubohou napodobeninu.“

Tak jsem se tedy snažila popsat ženu zavazující si perly kolem krku, jak na sebe se zdviženýma rukama hledí do zrcadla a světlo linoucí se oknem jí zalévá tvář, její žlutý kabátek i temné popředí, jež ji od nás odděluje.

Otec pozorně naslouchal, jeho obličej se však nerozjasnil, dokud jsem neřekla: „Světlo na zadní stěně je tak teplé, že při pohledu na něj se ti zdá, jako bys na tváři cítil slunce.“

Přikývl a usmál se, potěšen tím, že už to chápe.

„Tohle se ti na tvém novém životě líbí nejvíc,“ poznamenal po chvilce. „Pobývání v ateliéru.“

To je to jediné, pomyslela jsem si, ale neřekla jsem nic.

Při obědě jsem se snažila nesrovnávat jídlo s tím, co jsme jedli v Papeženecké čtvrti, mezitím už jsem však přivykla masu i dobrému žitnému chlebu. Ačkoli má matka byla lepší kuchařka než Tanneke, hnědý chléb se zdál suchý a dušená zelenina bez omastku chutnala fádně. I místnost se lišila – chyběly tu mramorové dlaždice, těžké hedvábné závěsy či zdobené kožené židle. Všechno bylo prosté a čisté, bez ozdob. Líbilo se mi to, protože jsem to tu znala, teď jsem si však uvědomovala onu bezvýraznost.

K večeru bylo těžké se s rodiči rozloučit – těžší, než když jsem odcházela poprvé, protože tentokrát už jsem věděla, do čeho se vracím. Agnes šla se mnou až na Tržní náměstí. Když jsme osaměly, zeptala jsem se jí, jak se má.

„Jsem sama,“ odpověděla a od desetileté dívky to znělo smutně. Celý den působila živě, teď však ztichla.

„Přijdu každou neděli,“ slíbila jsem. „A třeba se mi podaří se v průběhu týdne narychlo zastavit a pozdravit tě, až nakoupím maso nebo ryby.“

„Nebo ti mohu jít naproti, až budeš chodit po nákupech,“ navrhla a hned se rozzářila.

Několikrát se nám skutečně podařilo se v Masných krámech setkat. Vždycky mě potěšilo, že ji vidím – pokud jsem byla sama.

* * *

V domě na Oude Langendijck jsem si začala nacházet svoje místo. S Catharinou, Tanneke i Cornelií to občas bylo těžké, ale při práci mě většinou nechaly na pokoji. Možná to způsobil vliv Marie Thins. Ta z nějakých důvodů usoudila, že jsem užitečným přírůstkem, a ostatní včetně dětí následovali jejího příkladu.

Snad cítila, že prádlo je teď čistší a lépe vybělené, když jsem se praní ujala já. Nebo že maso je křehčí, když je teď vybírám já. Nebo že on je s uklizeným ateliérem spokojenější. Ty první dvě věci byly pravda. Tu poslední jsem nevěděla jistě. Když jsme si on a já konečně promluvili, mého úklidu se to netýkalo.

Dávala jsem si pozor, abych jakoukoli pochvalu za lepší vedení domácnosti odvracela od sebe. Nechtěla jsem si nadělat nepřátele. Pokud Marii Thins chutnalo maso, prohlásila jsem, že to je zásluha Tanneke a jejího vaření. Pokud se Maertge zmínila, že její zástěrka vypadá bělejší než dřív, řekla jsem, že to je tím, že letní slunce je teď obzvláště silné.

Catharině jsem se vyhýbala, jak jen jsem mohla. Od okamžiku, kdy mě spatřila krájet zeleninu v matčině kuchyni, bylo jasné, že mě nemá ráda. Dítě, jež nosila, jí také náladu nezlepšilo, stala se neohrabanější a vůbec se nepodobala elegantní paní domu, za jakou se považovala. Navíc panovalo horké léto a dítě bylo obzvlášť čilé. Při chůzi ji pokaždé začalo kopat, nebo to alespoň říkala. Jak tloustla, vlekla se po domě s unaveným a utrápeným výrazem. Postupně zůstávala na lůžku stále déle, takže Maria Thins od ní převzala klíče a každé ráno mi odemykala ateliér. Tanneke a já jsme zastávaly čím dál víc její práce – dohlížely jsme na děvčata, nakupovaly jsme věci do domácnosti, přebalovaly jsme malého.

Jednoho dne, když byla Tanneke v dobrém rozmaru, jsem se jí zeptala, proč nepřijmou víc služebnictva, aby se všechno usnadnilo. „Cožpak by si s takhle velkou domácností, při bohatství tvé paní a s pánovými obrazy,“ dodala jsem, „nemohli dovolit další služebnou? Nebo kuchařku?“

„Chm,“ odfrkla si Tanneke. „Stěží dokážou zaplatit tebe.“

To mě překvapilo – mince, které jsem každý týden dostala do ruky, představovaly mizivou částku. Musela bych pracovat roky, abych si mohla koupit něco tak přepychového jako žlutý kabátek, který Catharina nechávala ledabyle složený ve skříni. Zdálo se mi nemožné, že by měli nouzi o peníze.

„Ovšem že najdou způsob, jak na pár měsíců zaplatit chůvu, až se narodí to malé,“ doplnila Tanneke. Zněla přitom nesouhlasně.

„Proč?“

„Aby mohla dítě kojit.“

„Paní nechce kojit svoje vlastní dítě?“ zeptala jsem se hloupě.

„Nemohla by jich mít tolik, kdyby je krmila sama. To víš, když dítě kojíš, nemůžeš mít další.“

„Aha.“ V takových věcech jsem se cítila velmi nevědomá. „Ona chce víc dětí?“

Tanneke se zasmála. „Někdy si myslím, že zaplňuje dům dětmi proto, že ho nemůže zaplnit služebnictvem, jak by si přála.“ Ztišila hlas. „Pán nemaluje tolik, aby na služebnictvo vydělal peníze, chápeš? Obvykle udělá tři obrazy za rok. Někdy jenom dva. Z toho člověk nezbohatne.“

„Nemůže malovat rychleji?“ Už ve chvíli, kdy jsem to vyslovila, jsem věděla, že ne. Vždycky bude chtít malovat svým vlastním tempem.

„Paní a mladá paní se občas nepohodnou. Mladá paní chce, aby maloval víc, ale moje paní říká, že rychlost by ho zničila.“

„Maria Thins je velmi moudrá.“ Zjistila jsem, že před Tanneke mohu vyjadřovat vlastní názory, pokud Marii Thins nějak pochválím. Tanneke byla vůči své paní naprosto loajální. S Catharinou však mnoho trpělivosti neměla, a když se ocitla v té správné náladě, doporučovala mi, jak s ní jednat. „Nevšímej si toho, co říká,“ radila. „Dokud mluví, tvař se bezvýrazně a pak si udělej všechno po svém, nebo tak, jak ti řekla moje paní anebo já. Ona to nikdy nekontroluje, nikdy si ničeho nevšimne. Komanduje nás prostě z pocitu, že musí. My ale víme, kdo je naší skutečnou paní, a ona to ví taky.“

I když se ke mně Tanneke často chovala nerudně, naučila jsem se nebrat si to k srdci, protože jí to nikdy nevydrželo dlouho. Její nálady byly vrtkavé, snad vlivem toho, že se tolik let zmítala mezi Catharinou a Marií Thins. Bez ohledu na sebevědomá slova o přehlížení toho, co Catharina říká, se Tanneke svou vlastní radou neřídila. Catharinin tvrdý tón ji rozčiloval. A Maria Thins přes všechnu svou spravedlivost Tanneke před Catharinou nebránila. Ani jednou jsem neslyšela, že by Maria Thins svou dceru za cokoli pokárala, ačkoli to Catharina občas potřebovala.

Pak tu byla otázka způsobu, jakým Tanneke pečovala o domácnost. Její loajalita zřejmě vyvažovala nepořádek v domě – nevytřené kouty, maso navrchu připálené a uvnitř syrové, ledabyle vydrhnuté hrnce. Nedovedla jsem si představit, co dřív prováděla s jeho ateliérem, když se v něm pokoušela uklízet. Maria Thins sice Tanneke plísnila jen zřídka, obě však věděly, že by měla, což v Tanneke budilo trvalou nejistotu a potřebu se hájit.

Pochopila jsem, že přes svoje tvrdé vystupování je Maria Thins ke svým nejbližším lidem měkká. Její úsudek nebyl tak spolehlivý, jakým se jevil.

Ze všech čtyř dívek byla nejvíc nevypočitatelná Cornelia, jak ukázala hned první ráno. Lisbeth i Aleydis byly hodné, tiché dívky a Maertge byla dost stará na to, aby se začala zaučovat v chodu domácnosti, což ji zklidnilo – ačkoli příležitostně mívala výbuchy vzteku a křičela na mě podobně jako její matka. Cornelia nekřičela, ale někdy se chovala nezvladatelně. Ani hrozba hněvem Marie Thins, kterou jsem použila onoho prvního dne, nezabírala vždycky. Dokázala být v jednu chvíli zábavná a hravá, v další chvíli však obrátit jako předoucí kočka, která kousne ruku, jež ji hladí. K svým sestrám se sice chovala loajálně, ale neváhala je rozplakat tvrdým štípnutím. Dávala jsem si na Cornelii pozor a nedokázala jsem ji mít ráda tak, jako jsem si oblíbila ty ostatní.

Při uklízení ateliéru jsem přede všemi unikla. Maria Thins mi odemkla dveře a občas se několik minut zdržela, aby zkontrolovala obraz, jako by to bylo nemocné dítě, o něž pečuje. Jakmile však odešla, měla jsem místnost sama pro sebe. Rozhlédla jsem se, abych zjistila, jestli se něco změnilo. Zpočátku se zdálo, že všechno zůstává den po dni stejné, avšak sotva mé oči přivykly detailům místnosti, začala jsem si všímat i maličkostí – přeskupených štětců na komodě, jedné ze zásuvek komody otevřené dokořán, malířské špachtle balancující na poličce malířského stojanu, židle o kousek posunuté ze svého místa u dveří.

V rohu, který maloval, se však neměnilo nic. Dávala jsem pozor, abych s ničím nepohnula, a na svůj způsob měření jsem si rychle zvykla, takže jsem tenhle kout dokázala uklidit skoro stejně rychle a sebejistě jako zbytek místnosti. Po experimentování s jinými kusy látek jsem začala vlhkým hadrem čistit i tmavě modrou textilii a žlutý závěs tak, že jsem hadr opatrně stiskla, aby posbíral prach, ale neporušil přitom záhyby látky.

Zdálo se, že obraz nedoznal žádných změn, ať jsem je hledala sebeusilovněji. Konečně jsem však jednoho dne objevila, že k ženině náhrdelníku přibyla další perla. Jindy se zase zvětšil stín žlutého závěsu. Také jsem měla pocit, že některé z prstů na její pravé ruce změnily polohu.

Saténový kabátek začínal vypadat tak opravdově, že se mi chtělo natáhnout k němu ruku a dotknout se ho.

Málem jsem se dotkla toho skutečného, v onen den, kdy jej van Ruijvenova žena nechala na posteli. Právě jsem se napřahovala, abych pohladila kožešinový límec, když jsem vzhlédla a spatřila ve dveřích Cornelii, jak mě pozoruje. Jiná z dívek by se mě byla zeptala, co dělám, aleCornelia se jen dívala. To bylo horší než jakékoli otázky. Spustila jsem ruku a ona se usmála.

** *

Jednoho rána několik týdnů poté, co jsem v domě začala pracovat, Maertge naléhala, že se mnou půjde do rybárny. Ráda pobíhala po Tržním náměstí, prohlížela si zboží, hladila koně, přidávala se k hrám jiných dětí a ochutnávala uzené ryby u různých stánků. Když jsem kupovala herinky, dloubla mě do žeber a zvolala: „Podívej, Griet, podívej se na toho draka!“

Drak nad našimi hlavami měl tvar ryby s dlouhým ocasem, která ve větru vypadala, jako by plula vzduchem, a kolem ní kroužili rackové. Usmála jsem se a vtom jsem spatřila Agnes, jak postává kousek od nás s očima upřenýma na Maertge. Stále ještě jsem Agnes neřekla, že v domě je dívka jejího věku – myslela jsem si, že by ji to mohlo rozrušit, že by měla pocit, jako by ji někdo nahradil.

Občas jsem se při návštěvách doma u rodiny cítila divně, že jim vůbec něco vyprávím. Můj nový život začínal převažovat nad tím starým.

Agnes se na mě podívala, já jsem slabě zavrtěla hlavou, aby to Maertge neviděla, odvrátila jsem se a uložila jsem ryby do košíku. Dávala jsem si na čas – pohled na bolest v její tváři bych nesnesla. Nevěděla jsem, co by Maertge udělala, kdyby na mě Agnes promluvila.

Když jsem se otočila, byla Agnes pryč.

Budují to muset vysvětlit, až ji v neděli uvidím, pomyslela jsem si. Mám teď dvě rodiny a ty se nesmějí míchat dohromady.

Potom jsem se vždycky styděla, že jsem se ke své vlastní sestře otočila zády.

* * *

Právě jsem věšela prádlo na dvorku, každý kousek jsem vytřepala, než jsem ho pevně vypnula na šňůru, když se objevila těžce oddechující Catharina. Usedla na židli u dveří, zavřela oči a vzdychla. Pokračovala jsem ve své práci, jako by bylo přirozené, že tu se mnou sedí, čelist mi však ztuhla.

„Odešli už?“ zeptala se náhle.

„Kdo, paní?“

„Přece oni, holka hloupá. Můj manžel a – jdi se podívat, jestli už odešli nahoru.“

Obezřetně jsem vkročila do chodby. Dva páry nohou stoupaly do schodů.

„Zvládnete to?“ zaslechla jsem, jak říká on.

„Ano, ano, ovšem. Vždyť to není příliš těžké,“ odpověděl další muž hlasem hlubokým jako studna. „Jen trochu nepohodlné.“

Došli na vrchol schodů a vstoupili do ateliéru. Slyšela jsem, jak se dveře zavřely.

„Jsou pryč?“ zasyčela Catharina.

„Jsou v ateliéru, paní,“ odpověděla jsem.

„Dobře. Tak mi pomoz vstát.“ Catharina napřáhla ruce a já jsem ji vytáhla na nohy. Nebyla bych si pomyslela, že může tolik přibrat, a přesto dokázat chodit. Sunula se chodbou jako loď se vzedmutými plachtami, přidržovala přitom svůj svazek klíčů, aby necinkaly, a zmizela ve velké síni.

Později jsem se zeptala Tanneke, proč se Catharina schovávala.

„Ale, byl tady van Leeuwenhoek,“ odpověděla a zasmála se. „Pánův přítel. Ona se ho bojí.“

„Proč?“

Tanneke se rozesmála ještě víc. „Rozbila jeho truhlu! Dívala se do ní a převrhla ji. Víš, jak je nemotorná.“

Vzpomněla jsem si na matčin nůž letící po podlaze. „Jakou truhlu?“

„On má dřevěnou truhlu, do které se díváš a – vidíš věci.“

„Jaké věci?“

„Všechny možné věci!“ odsekla Tanneke netrpělivě. Zjevně o té truhle nechtěla mluvit. „Mladá paní ji rozbila a van Leeuwenhoek ji teď nechce ani vidět. Proto ji pán do svého ateliéru nepouští, pokud tam není on. Možná si myslí, že mu shodí obraz!“

O jakou truhlu se jedná, jsem zjistila příštího rána, v den, kdy se mnou hovořil o věcech, jejichž pochopení mi pak trvalo řadu měsíců.

Když jsem přišla uklidit ateliér, malířský stojan a židle byly odsunuty stranou. Na jejich místě stál stůl zbavený papírů i tisků. Na něm trůnila dřevěná skříňka velká asi jako truhla na ukládání šatstva. K jednomu jejímu boku byla připevněna menší bedýnka, z níž vyčuhoval jakýsi kulatý předmět. |

Nechápala jsem, co to je, ale neodvážila jsem se toho dotknout. Věnovala jsem se uklízení, jen tu a tam jsem se po té věci ohlédla, jako by se mi její využití najednou mohlo vyjasnit. Uklidila jsem kout, pak zbytek místnosti a oprášila jsem truhlu tak, že jsem se jí hadrem sotva dotkla. Poklidila jsem v komoře a vytřela jsem podlahu. Když jsem byla hotová, postavila jsem se před truhlu se založenými pažemi a zkoumavě jsem ji obcházela.

Byla jsem otočená zády ke dveřím, náhle jsem však poznala, že tam stojí on. Nevěděla jsem jistě, jestli se mám obrátit, nebo počkat, až promluví.

Zřejmě nechal dveře zavrzat, a tehdy jsem se mohla otočit tváří k němu. Opíral se o práh a přes denní oblečení měl dlouhý černý župan. Zvědavě mě pozoroval, nezdál se však znepokojen, že bych mohla truhlu poškodit.

„Chceš se podívat dovnitř?“ zeptal se. Bylo to poprvé, co promluvil přímo na mě, od chvíle, kdy se mě mnoho týdnů předtím ptal na tu zeleninu.

„Ano, pane. Chci,“ odpověděla jsem, aniž jsem tušila, na co přistupuji. „Co je to?“

„Nazývá se to camera obscura.“

Ta slova mi nic neříkala. Ustoupila jsem stranou a sledovala ho, jak uvolňuje háček a zvedá část víka truhly, jež bylo rozděleno na dva díly spojené pantem. Podepřel víko v takovém úhlu, aby truhla zůstala zčásti otevřená. Pod víkem byl kousek skla. Sklonil se k němu, nakoukl do prostoru mezi víkem a truhlou a pak se dotkl kulatého předmětu na konci menší skříňky. Zdálo se, že se na něco dívá, ačkoli jsem si pomyslela, že v té truhle nemůže být nic moc, co by budilo takový zájem.

Narovnal se a zahleděl se do kouta, který jsem předtím tak pečlivě uklidila, pak se napřáhl a zavřel okenice prostředního okna, takže místnost zůstala osvětlena pouze oknem v rohu.

Potom si svlékl župan.

Stísněně jsem přešlápla z nohy na nohu.

Sundal si klobouk, položil jej na židli u malířského stojanu, přetáhl si župan přes hlavu a znovu se nad truhlou sklonil.

Couvla jsem o krok zpátky a pohlédla jsem ke dveřím za sebou. Catharině se v posledních dnech chodit do schodů příliš nechtělo, zajímalo mě však, co by si Maria Thins, Cornelia nebo kdokoli jiný pomyslel, kdyby nás spatřil. Když jsem se otočila zpátky, nechala jsem oči upřené na jeho boty, které jen zářily, protože jsem je předchozí den vyleštila.

Konečně se napřímil, stáhl si župan z hlavy a rozcuchal si přitom vlasy. „Tak, Griet, je to připravené. Teď se podívej.“ Ustoupil od truhly a pokynul mi směrem k ní. Stála jsem na místě jako přikovaná.

„Pane…“

„Přetáhni si župan přes hlavu, jako jsem to udělal já. Pak bude obraz ostřejší. A dívej se z tohohle úhlu, aby to nebylo vzhůru nohama.“

Nevěděla jsem, co si mám počít. Při pomyšlení, že budu přikrytá jeho županem, nic neuvidím, zatímco on se na mě bude po celou dobu dívat, jsem se cítila na omdlení.

Byl však mým pánem. Musela jsem udělat, co řekl.

Stiskla jsem rty a popošla jsem ke konci truhly se zdviženým víkem. Sklonila jsem se a pohlédla jsem na čtverec mléčného sklíčka připevněný uvnitř. Byla na něm jakási nezřetelná kresba.

Jemně mi přehodil přes hlavu župan, který zamezil veškerému přístupu světla. Dosud v sobě uchovával jeho teplo a voněl jako cihla vypálená sluncem. Položila jsem ruce na stůl, abych nabyla rovnováhy, a na okamžik jsem zavřela oči. Měla jsem pocit, jako bych svoje večerní pivo vypila příliš rychle.

„Co vidíš?“ ozval se.

Otevřela jsem oči a spatřila jsem jeho obraz, jenže bez té ženy.

„Ach!“ Narovnala jsem se tak prudce, až mi župan sklouzl z hlavy na podlahu. Couvla jsem od truhly a šlápla jsem na látku.

Odsunula jsem nohu stranou. „Promiňte, pane. Já vám ten župan dnes dopoledne vyperu.“

„Županu si nevšímej, Griet. Co jsi viděla?“

Polkla jsem. Byla jsem strašlivě zmatená a trochu vylekaná. To, co se v té truhle skrývalo, byl ďábelský trik nebo něco katolického, co jsem nechápala. „Viděla jsem váš obraz, pane. Až na to, že na něm chyběla ta žena a že byl menší. A všechno bylo – obrácené.“

„Ano, obraz se promítá vzhůru nohama a levá a pravá strana jsou převrácené. Existují zrcadla, která to mohou napravit.“

Nechápala jsem, co říká.

„Ale –“

„Copak je?“

„Já tomu nerozumím, pane. Jak se tam dostal?“

Zvedl župan a oprášil jej. Usmíval se. Jakmile se usmál, působila jeho tvář jako otevřené okno.

„Vidíš tohle?“ Ukázal na kulatý předmět na konci menší skříňky. „To se jmenuje čočka. Je vyrobená z kousku skla broušeného určitým způsobem. Jakmile jí projde světlo z tamté scény…,“ ukázal do kouta, „a vnikne do skříňky, promítne odraz, takže ho vidíme tady.“ Poklepal na mléčné sklíčko.

Ve snaze mu porozumět jsem na něho hleděla tak upřeně, až mi začaly vlhnout oči.

„Co je to odraz, pane? Tohle slovo neznám.“

Cosi v jeho tváři se změnilo, jako by se mi předtím díval přes rameno, ale teď se zadíval na mě. „To je obrázek, jako třeba malba.“

Přikývla jsem. Ze všeho nejvíc jsem chtěla, aby si myslel, že dokážu sledovat, co mi říká.

„Máš veliké oči,“ prohlásil pak.

Zarděla jsem se. „To mi lidé říkají, pane.“

„Chceš se podívat znovu?“

Nechtěla jsem, ale věděla jsem, že nemohu říci ne. Okamžik jsem přemýšlela. „Podívám se znovu, pane, ale jenom když zůstanu o samotě.“

Zatvářil se překvapeně, pak pobaveně. „Dobře,“ souhlasil. Podal mi svůj župan. „Vrátím se za pár minut a zaklepu na dveře, než vejdu.“

Odešel a zavřel za sebou. Třesoucíma se rukama jsem rychle popadla jeho župan.

Na okamžik mě napadlo prostě jen předstírat, že se dívám, a říci, že jsem to viděla. On by však poznal, že lžu.

Navíc jsem byla zvědavá. Uvažovalo se mi o tom snáz, když mě nepozoroval. Zhluboka jsem se nadechla a zahleděla jsem se do skříňky. Na sklíčku jsem uviděla slabý náznak scény v rohu. Jak jsem si přetahovala župan přes hlavu, onen odraz, jak to nazýval, se stával čím dál zřetelnějším – stůl, židle, žlutý závěs v koutě, zadní stěna se zavěšenou mapou, keramická dóza lesknoucí se na stole, cínová miska, pudrovací štěteček i psaní. Bylo tam všechno, seskupené před mýma očima na rovném podkladě, malba, která malbou nebyla. Opatrně jsem se dotkla sklíčka – bylo hladké, studené a neneslo žádné stopy barvy. Odtáhla jsem župan a odraz opět zeslábl, ačkoli tam zůstal dál. Ještě jednou jsem si přetáhla župan přes sebe, vytěsnila jsem světlo a sledovala jsem, jak se zářivé barvy znovu objevují. Na skle se zdály ještě jasnější a výraznější, než se jevily v koutě.

Najednou se ukázalo, že je stejně těžké přestat se do skříňky dívat, jako předtím odtrhnout oči od obrazu ženy s perlovým náhrdelníkem, když jsem jej spatřila poprvé. Jakmile jsem zaslechla klepání na dveře, jen taktak jsem se stačila narovnat a nechat si župan sklouznout na ramena dřív, než vešel dovnitř.

„Podívala jsi se znovu, Griet? Podívala ses pořádně?“

„Dívala jsem se, pane, ale nejsem si vůbec jistá tím, co jsem viděla.“ Přihladila jsem si čepec.

„Je to překvapivé, viď? Žasl jsem stejně jako ty, když mi to můj přítel prvně ukázal.“

„Ale proč se na to díváte, pane, když se můžete podívat na svůj vlastní obraz?“

„Ty tomu nerozumíš.“ Poklepal na skříňku. „Tohle je nástroj. Používám ho proto, že mi pomáhá vidět, díky němu ten obraz dokážu namalovat.“

„Jenže – k vidění používáte oči.“

„To je pravda, ale oči nevidí vždycky všechno.“

Střelila jsem očima do kouta, jako by tam měly objevit něco nečekaného, co mi předtím zůstalo skryto, třeba za pudrovacím štětečkem, jenž vystupoval ze stínů modré látky.

„Pověz mi, Griet,“ pokračoval, „myslíš si, že prostě maluji to, co v tom koutě je?“

Pohlédla jsem na obraz a nedokázala jsem odpovědět. Měla jsem pocit, jako by mě vodil za nos. Ať odpovím cokoli, bude to špatně.

„Camera obscura mi pomáhá vidět jiným způsobem,“ vysvětlil. „Z toho, co tam je, vidět víc.“

Když spatřil zmatený výraz na mé tváři, jistě zalitoval, že někomu jako já toho pověděl tolik. Otočil se a s klapnutím skříňku zavřel. Vyklouzla jsem z jeho županu a podala jsem mu ho.

„Pane…“

„Děkuji, Griet,“ řekl, když si ho ode mě bral. „S úklidem už jsi tady skončila?“

„Ano, pane.“

„Tak můžeš jít.“

„Děkuji, pane.“ Rychle jsem posbírala svoje úklidové pomůcky a odešla jsem, dveře za mnou přitom zaklaply.

* * *

Přemýšlela jsem o tom, co říkal, o tom, že mu ta skříňka pomáhá vidět víc. Ačkoli jsem nechápala proč, věděla jsem, že má pravdu, protože jsem to poznala na jeho malbě té ženy a pamatovala jsem si to z jeho obrazu Delftu. Viděl věci způsobem, jakým je druzí neviděli, takže město, v němž jsem prožila celý svůj život, se náhle zdálo jako nějaké jiné místo a žena díky světlu na své tváři zkrásněla.

Den poté, co jsem se do té skříňky dívala, jsem přišla do ateliéru a skříňka byla pryč. Malířský stojan stál opět na svém místě. Pohlédla jsem na obraz. Předtím jsem na něm nacházela jen drobné změny. Teď jsem spatřila jednu snadno patrnou – mapa visící na stěně za ženou byla odstraněna z obrazu i ze scény samé. Zeď zůstala holá. Obraz díky tomu vypadal lépe – byl prostší, ženiny obrysy nyní vystupovaly na hnědobílém pozadí stěny jasněji. Ta změna mě však vyvedla z míry – byla příliš náhlá. Byla bych ji od něj nečekala.

Po odchodu z ateliéru jsem se cítila stísněně a cestou do Masných krámů jsem se nerozhlížela kolem sebe jako obvykle. Bývalému řezníkovi jsem zamávala na pozdrav, ale nezastavila jsem se u něj, přestože na mě volal.

Pieter mladší obsluhoval u stánku sám. Od onoho prvního dne jsem ho sice několikrát viděla, ale vždycky v přítomnosti jeho otce, jak stojí v pozadí, zatímco Pieter starší velí. Teď řekl: „Dobrý den, Griet. Říkal jsem si, kdy asi přijdeš.“

Pomyslela jsem si, že mluví hlouposti, protože jsem nakupovala maso každý den ve stejnou dobu.

Do očí se mi nepodíval.

Rozhodla jsem se, že jeho slova nechám bez povšimnutí. „Tři libry hovězího na dušení, prosím. A máte ještě ty uzenky, které mi tvůj otec onehdy prodal? Děvčatům chutnaly.“

„Žádné už bohužel nezbyly.“

Přišla nějaká žena, postavila se za mě a čekala, až na ni přijde řada. Pieter mladší na ni pohlédl. „Můžeš chvilku počkat?“ řekl mi tichým hlasem.

„Počkat?“

„Chci se tě na něco zeptat.“

Postavila jsem se stranou, aby mohl tu ženu obsloužit. Udělala jsem to nerada, protože jsem se cítila tak nesvá, ale neměla jsem příliš na vybranou.

Jakmile byl hotov a osaměli jsme, zeptal se: „Kde bydlí tvoje rodina?“

„Na Oude Langendijck, v Papeženecké čtvrti.“

„Ne, ne, tvoje rodina.“

Začervenala jsem se nad svou chybou. „U Rietveldského kanálu, nedaleko od Koeské brány. Proč se ptáš?“

Konečně se mi podíval zpříma do očí. „Kolují zprávy, že v té čtvrti je mor.“

Couvla jsem o krok a vykulila jsem oči. „Už vyhlásili karanténu?“

„Ještě ne. Čeká se to dneska.“

Později jsem si uvědomila, že se na mě musel vyptávat ostatních. Kdyby už tehdy byl nevěděl, kde moje rodina žije, nikdy by ho nenapadlo mi o moru říci.

Nevzpomínám si, jak jsem se odtamtud dostala zpátky. Pieter mladší mi zřejmě uložil maso do košíku, ale jediné, na co si pamatuji, je to, že jsem dorazila do domu, složila košík Tanneke k nohám a pravila: „Musím mluvit s paní.“

Tanneke se prohrabávala košíkem. „Žádné uzenky ani nic, co by je nahradilo! Co je to s tebou? Hned se vrať do Masných krámů zpátky.“

„Musím mluvit s paní,“ opakovala jsem.

„Co se děje?“ Tanneke pojala podezření. „Provedla jsi nějakou špatnost?“

„Moje rodina je možná v karanténě. Musím za nimi.“

„Aha.“ Tanneke se nejistě zavrtěla. „To já nevím. Budeš se muset zeptat. Je u mé paní.“

Catharina a Maria Thins byly v síni Ukřižování. Maria Thins kouřila dýmku. Jakmile jsem vešla, přestaly mluvit.

„Co je, děvče?“ zavrčela Maria Thins.

„Prosím vás, paní,“ oslovila jsem Catharinu, „doslechla jsem se, že v ulici, kde bydlí moje rodina, možná vyhlásí karanténu. Ráda bych je šla navštívit.“

„Cože, chceš přinést mor i sem?“ vyštěkla. „To tedy ne. Zbláznilases?“

Podívala jsem se na Marii Thins, což Catharinu popudilo ještě víc. „Řekla jsem ne,“ prohlásila. „O tom, co můžeš a nemůžeš dělat, rozhoduji já. Copak jsi nato zapomněla?“

„Ne, paní.“ Sklopila jsem oči.

„O nedělích žádné chození domů, dokud to nebude bezpečné. Teď běž, potřebujeme probrat věci, u kterých být nemusíš.“

Vzala jsem si praní na dvorek a sedla jsem si venku zády ke dveřím, abych nemusela nikoho vidět. Při valchování jedněch z šatů Maertge jsem se rozplakala. Když jsem ucítila dýmku Marie Thins, otřela jsem si oči, ale neotočila jsem se.

„Nebuď hloupá, děvče,“ pronesla Maria Thins tiše k mým zádům. „Nic pro ně udělat nemůžeš a musíš chránit sama sebe. Jsi chytrá dívka, tak si to dokážeš v hlavě srovnat.“

Neodpověděla jsem. Po chvíli už jsem její dýmku necítila.

Příštího rána přišel, když jsem zametala v ateliéru.

„Griet, slyšel jsem o neštěstí tvé rodiny, je mi to líto,“ řekl.

Vzhlédla jsem od smetáku. V očích měl laskavý výraz a já jsem cítila, že se ho mohu zeptat. „Pověděl byste mi, pane, jestli vyhlásili karanténu?“

„Ano, včera ráno.“

„Děkuji, že jste mi to řekl, pane.“

Přikývl a právě se chystal odejít, když jsem se ozvala: „Smím se vás zeptat ještě na něco, pane? K tomu obrazu.“

Zastavil se ve dveřích. „Copak je?“

„Když jste se podíval do té skříňky, poradila vám, abyste odstranil z obrazu tu mapu?“

„Ano, poradila.“ Zatvářil se pátravě, jako když čáp zahlédne rybu, kterou může ulovit. „Těší tě, že ta mapa je pryč?“

„Je to teď lepší obraz.“ Nemyslela jsem, že jindy bych si troufla takovou věc říci, ale nebezpečí hrozící mé rodině ve mně probudilo lehkovážnost.

Jeho úsměv mě přiměl pevně sevřít smeták.

* * *

Tehdy jsem nedokázala dobře pracovat. Dělala jsem si starosti o svou rodinu, ne o to, nakolik se mi podaří vyčistit podlahy nebo vybělit povlečení. Předtím se sice nikdo nezmínil, že se o domácnost starám dobře, zato si ale všichni povšimli, jak ledabylá jsem teď. Lisbeth si stěžovala na flekatou zástěru. Tanneke hudrala, že při zametání jsem zvířila prach, který se usadil na nádobí. Catharina na mě několikrát křičela – že jsem zapomněla vyžehlit rukávy jejího živůtku, že jsem koupila tresku, když jsem měla přinést herynka, že jsem nechala vyhasnout oheň.

Maria Thins mumlala: „Vzpamatuj se, děvče,“ když mě míjela na chodbě.

Pouze v ateliéru jsem dokázala uklízet stejně jako dřív a zachovala jsem si přesnost, jakou potřeboval.

První neděli, kdy jsem nesměla jít domů, jsem nevěděla, co dělat. Do našeho kostela jsem také jít nemohla, protože i ten stál v oblasti karantény. V domě jsem však zůstat nehodlala – ať si katolíci dělají o nedělích cokoli, já jsem mezi nimi být nechtěla.

Odešli společně do jezuitského kostela za rohem na Molenpoortu, děvčata oblečená ve svátečních šatech, dokonce i Tanneke se převlékla do žlutavě hnědých vlněných šatů a nesla Johannese. Catharina kráčela pomalu a držela se manželova rámě. Maria Thins za sebou zamkla dveře. Když zmizeli, stála jsem na dlažbě před domem a uvažovala jsem, co si počít. Zvony na věži Nového kostela přede mnou začaly odbíjet celou. Tam mě pokřtili, napadlo mě. Určitě mě dovnitř na bohoslužbu pustí. Vplížila jsem se do té rozlehlé budovy a cítila jsem se jako myš ukrývající se v domě nějakého boháče. Uvnitř bylo chladno a šero, hladké kulaté pilíře se tyčily do výše a strop se vznášel tak vysoko nade mnou, jako by to skoro bylo nebe. Za pastorovým oltářem se nacházela velkolepá mramorová hrobka Viléma Oranžského.

Neviděla jsem nikoho známého, pouze lidi oblečené do střízlivých šatů z mnohem jemnějších látek a lepšího střihu, než jaké kdy budu nosit já. V průběhu mše jsem se schovala za pilíř, sotva jsem však dokázala naslouchat, jak jsem byla nervózní, že za mnou někdo přijde a zeptá se mě, co tam dělám. Na konci bohoslužby jsem rychle vyklouzla ven, dřív než mě kdokoli oslovil. Obešla jsem kostel a zadívala jsem se přes kanál na dům. Dveře byly dosud zavřené a zamčené. Katolické bohoslužby zřejmě trvají déle než naše, pomyslela jsem si.

Kráčela jsem směrem k domu mé rodiny, jak nejdál to šlo, a zastavila jsem se až tam, kde cestu přehrazoval zátaras hlídaný vojákem. Ulice za ním působily velmi tiše.

„Jak to vypadá,“ zeptala jsem se vojáka, „tam dál?“

Pokrčil rameny a neodpověděl. Zdálo se, že v plášti a v klobouku je mu horko, neboťslunce sice ještě nevyšlo, ale vzduch byl teplý a těžký.

„Existuje nějaký seznam? Těch, kdo zemřeli?“ Stěží jsem ze sebe ta slova dokázala vypravit.

„Zatím ne.“

To mě nepřekvapilo – seznamy byly vždycky opožděné a obvykle neúplné. Ústní podání bývalo často přesnější. „Nevíte – neslyšel jste, jestli výrobce kachlů Jan…“

„Já o nikom tam uvnitř nic nevím. Budete si muset počkat.“ Voják se odvrátil, protože ho oslovili další lidé s podobnými dotazy.

Pokusila jsem se promluvit s jiným vojákem u zátarasu v další ulici. Choval se sice přátelštěji, ale o mé rodině mi také nic povědět nedokázal. „Mohl bych se poptat, ale ne pro nic za nic,“ dodal, usmál se a prohlédl si mě od hlavy k patě tak, aby mi bylo jasné, že o penězích nemluví.

„Styďte se,“ vyštěkla jsem, „že chcete využívat cizího neštěstí.“

Nezdálo se však, že by se zastyděl. Už jsem zapomněla, že když vojáci vidí mladou ženu, myslí jenom na jediné.

Po návratu do Oude Langendijck se mi ulevilo, že dům už je otevřený. Vklouzla jsem dovnitř a strávila jsem odpoledne schovaná na dvorku se svou modlitební knížkou. Večer jsem se odplížila do postele bez jídla, Tanneke jsem řekla, že mě bolí žaludek.

* * *

V řeznictví mě Pieter mladší odtáhl stranou, zatímco jeho otec se věnoval někomu jinému. „Máš nějaké zprávy o své rodině?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Nikdo mi nedokázal nic říct.“ Nepodívala jsem se mu do očí. Jeho starostlivost ve mně budila pocit, jako bych právě vystoupila z lodi a země se mi houpala pod nohama.

„Já ti to zjistím,“ prohlásil Pieter. Z jeho tónu bylo jasné, že se s ním nemám přít.

„Děkuju ti,“ pronesla jsem po dlouhé odmlce. Kladla jsem si otázku, co si počnu, pokud skutečně něco zjistí. Sice nic nežádal jako onen voják, ale budu mu zavázaná. Nechtěla jsem být nikomu zavázaná.

„Zřejmě to pár dní potrvá,“ zamumlal Pieter a otočil se, aby otci podal hovězí játra. Otřel si ruce do zástěry. Přikývla jsem, s očima upřenýma na jeho ruce. U nehtů měl prsty plné krve.

Na tenhle pohled si patrně budu muset zvyknout, napadlo mě.

Na svou každodenní pochůzku jsem se začala těšit ještě víc než na úklid ateliéru. Zároveň jsem se jí však děsila, zvláště okamžiku, kdy Pieter mladší vzhlédl od práce, spatřil mě a já jsem v jeho očích pátrala po odpovědi. Chtěla jsem ji znát, jenže dokud jsem nic nevěděla, mohla jsem doufat.

Uplynulo několik dní, kdy jsem u něj kupovala maso nebo jsem kolem jeho stánku prošla poté, co jsem nakoupila ryby, a on pouze potřásl hlavou. Pak jednoho dne vzhlédl a odvrátil zrak, takže mi bylo jasné, co řekne. Jen jsem nevěděla kdo.

Musela jsem počkat, dokud neobsloužil několik zákazníků. Bylo mi tak zle, že se mi chtělo sednout si na zem, podlaha však byla potřísněna krví.

Konečně si Pieter mladší sundal zástěru a přišel ke mně. „Jde o tvou sestru Agnes,“ řekl měkce. „Je velmi nemocná.“

„A mí rodiče?“

„Ti jsou zatím v pořádku.“

Neptala jsem se, co musel riskovat, aby mi to zjistil. „Děkuju ti, Pietere,“ zašeptala jsem. Bylo to poprvé, co jsem vyslovila jeho jméno.

Podívala jsem se mu do očí a spatřila jsem v nich laskavost. Uviděla jsem však i to, čeho jsem se obávala – očekávání.

* * *

V neděli jsem se rozhodla navštívit svého bratra. Netušila jsem, kolik toho o karanténě nebo o Agnes ví. Vyrazila jsem z domu časně a kráčela jsem k jeho továrně, která stála za městskými hradbami, nedaleko Rotterdamské brány. Frans dosud spal, když jsem přišla. Žena, která otevřela bránu, se mému dotazu po něm zasmála. „Ten bude spát ještě hodiny,“ prohlásila. „Učňové prospí celou neděli. Mají volný den.“

Nezamlouval se mi její tón ani to, co říkala. „Prosím vás, vzbuďte ho a řekněte mu, že přišla jeho sestra,“ nakázala jsem jí. Mluvila jsem trochu jako Catharina.

Žena zvedla obočí. „Netušila jsem, že Frans pochází z rodiny tak vysoce postavené, že jí je vidět až do nosu.“ Zmizela a já jsem uvažovala, jestli se bude obtěžovat Franse probudit. Usedla jsem na nízkou zídku a čekala jsem. Jakási rodina mě minula cestou do kostela. Děti, dvě dívky a dva chlapci, běžely před rodiči napřed, stejně jako jsme to dělávali my. Sledovala jsem je, dokud nezmizeli z dohledu.

Konečně se objevil Frans a rozespale si mnul obličej. „Jé, Griet,“ řekl. „Nevěděl jsem, jestli to budeš ty nebo Agnes. Jenže Agnes by asi tak daleko sama nešla.“

Nic nevěděl. Nedokázala jsem před ním tu zprávu skrývat, ani proto, abych mu ji sdělila šetrně.

„Agnes se nakazila morem,“ vyhrkla jsem. „Bůh pomáhej jí i našim rodičům.“

Frans si přestal třít obličej. Oči měl červené. „Agnes?“ opakoval zmateně. „Jak to víš?“

„Někdo mi tozjistil.“

„Neviděla jsi je?“

„Je tam karanténa.“

„Karanténa? Jak dlouho už trvá?“

„Zatím deset dní.“

Frans zlostně potřásl hlavou. „Nic jsem o tom neslyšel! Trčím v téhle fabrice den co den, nevidím nic než bílé kachle, kam oko dohlédne. Patrně se z toho zblázním.“

„Teď bys měl myslet na Agnes.“

Frans nešťastně svěsil hlavu. Od doby před několika měsíci, kdy jsem ho posledně viděla, se vytáhl do výšky. A hlas měl hlubší. „Fransi, chodíš do kostela?“

Pokrčil rameny. Nedokázala jsem se přimět, abych ho vyslýchala dál. „Jdu se teď za ně za všechny pomodlit,“ řekla jsem raději. „Půjdeš se mnou?“

Nechtěl, ale podařilo se mi ho přesvědčit – neměla jsem chuť znovu čelit cizímu kostelu sama. Nedaleko jsme jeden našli, a ačkoli mi bohoslužba útěchu neposkytla, usilovně jsem se za naši rodinu modlila.

Potom jsme se s Fransem prošli podél řeky Schie. Mluvili jsme málo, oba jsme však věděli, nač ten druhý myslí – ani jeden z nás neslyšel o nikom, kdo by se z moru vyléčil.

* * *

Jednoho rána, když mi Maria Thins odemykala ateliér, řekla: „Tak, děvče. Dnes vykliď tamhleten kout.“ Ukázala k části místnosti, kterou maloval. Nechápala jsem, co tím myslí. „Všechny věci na stole přijdou do truhel v komoře,“ pokračovala, „kromě té misky a Catharinina pudrovacího štětečku. Ty odnesu s sebou.“ Došla ke stolu a zvedla dva z předmětů, jež jsem předtím tolik týdnů kladla opatrně na jejich místo.

Při pohledu na mou tvář se Maria Thins rozesmála. „Bez obav. Už skončil. Tohle teď nepotřebuje. Až tady budeš hotová, nezapomeň oprášit všechny židle a rozestavit je k prostřednímu oknu. A zotvírej všechny okenice.“ Odešla s cínovou miskou v náručí.

Bez misky a štětečku se deska stolu proměnila v obraz, který jsem nepoznávala. Psaní, látka i keramická dóza tam ležely beze smyslu, jako by je kdosi prostě na stole zapomněl. Přesto jsem si nedovedla představit, že s nimi pohnu.

Oddalovala jsem ten krok tím, že jsem se věnovala ostatním svým povinnostem. Otevřela jsem všechny okenice, takže místnost působila velmi světle a zvláštně, pak jsem otřela prach a povytírala jsem všude kromě stolu. Chvíli jsem se dívala na obraz a snažila jsem se objevit, co jena něm jiné a díky čemu je teď dokončený. Posledních několik dní jsemna něm žádné změny nespatřila.

Dosud jsem o tom hloubala, když vešel on. „Griet, ty jsi ještě neuklidila. Pospěš si s tím – přišel jsem ti pomoct přenést stůl.“

„Promiňte, že mi to jde tak pomalu, pane. Jenže…“ Zdál se překvapen, že chci něco říci. „Jsem tak zvyklá na to, kde ty věci leží, že se nedokážu přimět s nimi pohnout.“

„Aha. Tak já ti tedy pomohu.“ Stáhl ze stolu modrou látku a podal mi ji. Ruce měl velmi čisté. Vzala jsem od něj látku, aniž jsem se jeho rukou dotkla, a odnesla jsem ji k oknu vyklepat. Pak jsem ji poskládala a uložila jsem ji do truhly v komoře. Než jsem se vrátila, stačil už vzít psaní i černou keramickou dózu a uklidit je. Přenesli jsme stůl ke straně místnosti a já jsem rozestavila židle podél prostředního okna, zatímco on přesunul stojan i obraz do kouta, kde byla předtím naaranžována scéna.

Bylo divné vidět obraz na místě výjevu. Všechno to působilo zvláštně, ty náhlé přesuny a změny po týdnech nehybnosti a klidu. To mu nebylo podobné. Na důvod jsem se ho však neptala. Chtělo se mi dívat se na něj a uhodnout, nač myslí, nespouštěla jsem ale oči ze smetáku a uklízela jsem prach zvířený modrou látkou.

Zanechal mě tam a já jsem rychle skončila, protože jsem se nechtěla v ateliéru dál zdržovat. Teď už to tam nepůsobilo povzbudivě.

Téhož odpoledne přišli na návštěvu van Ruijven a jeho paní. Tanneke se mnou právě seděla vpředu na lavičce a ukazovala mi, jak spravovat krajkové manžety. Děvčata předtím odešla na Tržní náměstí a pouštěla draka poblíž Nového kostela, kde jsme je viděly, jak Maertge drží konec provázku a Cornelia táhne draka vzhůru na oblohu.

Spatřila jsem van Ruijvenovy přicházet už z dálky. Jak se blížili, poznala jsem ji podle obrazu i ze svého krátkého setkání s ní a jeho coby onoho kníratého muže s bílým perem na klobouku a s úlisným úsměvem, který ji jednou doprovodil ke dveřím.

„Podívej, Tanneke,“ zašeptala jsem, „to je ten vznešený pán, který den co den obdivuje tvůj obraz.“

„No ne!“ Tanneke se zarděla, když je spatřila. Upravila si čepec i zástěru a zasyčela: „Jdi říct paní, že jsou tady!“

Běžela jsem dovnitř a našla jsem Marii Thins a Catharinu se spícím miminkem v síni Ukřižování. „Van Ruijvenovi přišli,“ oznámila jsem.

Catharina a Maria Thins si sundaly čepce a přihladily si límce. Catharina se přidržela stolu a vzepřela se na nohy. Při odchodu z místnosti se Maria Thins natáhla a narovnala Catharině jeden z želvovinových hřebenů, jež nosila pouze při zvláštních příležitostech.

Pozdravily hosty v přední hale, zatímco já jsem postávala na chodbě. Cestou ke schodišti mě van Ruijven zahlédl a na okamžik se zastavil.

„Kdopak je tohle?“

Catharina se na mě zamračila. „Jenom jedna ze služebných. Tanneke, přines nám nahoru trochu vína, prosím tě.“

„Ať nám ho přinese ta okatá služka,“ poručil van Ruijven. „Pojď, má drahá,“ řekl své ženě, která začala stoupat po schodech.

Tanneke a já jsme stály bok po boku, ona dotčená, já ohromená jeho pozorností.

„Tak běž už!“ zakřičela na mě Catharina. „Slyšelas, co říkal. Přines víno.“ Těžce se táhla do schodů za Marií Thins.

Zašla jsem do pokojíčku, v němž spávala děvčata, našla jsem sklenky, které tam byly uloženy, pět z nich jsem vyleštila zástěrou a postavila jsem je na podnos. Pak jsem v kuchyni hledala víno. Nevěděla jsem, kam ho dávají, protože víno nepili často. Tanneke mezitím nasupeně zmizela. Měla jsem obavu, že víno je zamčené v některé ze skříní a že budu muset přede všemi požádat Catharinu o klíč.

Naštěstí Maria Thins zřejmě tohle předvídala. V síni Ukřižování nechala připravený bílý džbán s cínovým víčkem, naplněný vínem. Postavila jsem ho na podnos a odnesla jsem jej do ateliéru, jen co jsem si upravila čepec, límec i zástěru stejně jako předtím ostatní.

Když jsem vešla, stáli u obrazu. „Další klenot,“ říkal právě van Ruijven. „Jsi s ním spokojena, má drahá?“ oslovil svou paní.

„Ovšem,“ odpověděla. Světlo jí zářilo okny na tvář, takže vypadala skoro krásná.

Sotva jsem postavila podnos na stůl, který jsme já a můj pán ten den ráno přenášeli, přišla ke mně Maria Thins. „Já to udělám,“ zašeptala. „Ty už běž. Tak honem.“

Na schodech jsem zaslechla, jak van Ruijven říká: „Kde je ta okatá služebná? Už odešla? Chtěl jsem si ji pořádně prohlédnout.“

„Ale jděte, na té nic není!“ zvolala Catharina zvesela. „Chcete se přece dívat na ten obraz.“

Vrátila jsem se na lavičku u vchodu a usedla jsem vedle Tanneke, jež mi neřekla ani slovo. Mlčky jsme seděly, pracovaly jsme na manžetách a naslouchaly jsme hlasům ozývajícím se z oken nahoře.

Jakmile znovu sešli dolů, vyklouzla jsem za roh a čekala jsem opřená o vyhřátou cihlovou zeď na Molenpoortu, dokud nebyli pryč.

Později dorazil sluha z jejich domu a zmizel nahoře v ateliéru. Odcházet jsem ho neviděla, protože mezitím se vrátila děvčata a chtěla rozdělat oheň, aby si mohla péct jablka.

Příštího rána byl obraz pryč. Neměla jsem už tedy možnost se na něj ještě naposledy podívat.

* * *

Ten den ráno jsem po příchodu do Masných krámů zaslechla, jak nějaký muž přede mnou říká, že karanténu zrušili. Spěchala jsem k Pieterovu stánku. Byli tam otec i syn a několik lidí čekalo na obsloužení. Nevšímala jsem si jich a šla jsem rovnou k Pieterovi mladšímu. „Můžeš mě rychle obsloužit?“ zeptala jsem se. „Musím zajít za svou rodinou. Jen tři libry jazyka a tři libry uzenek.“

Nechal toho, co právě dělal, a nevšímal si rozhořčeného reptání staré ženy, jíž se do té chvíle věnoval. „Kdybych byla mladá a usmívala se na vás, taky byste pro mě zřejmě udělal cokoli,“ láteřila, když mi podával balíčky.

„Ona se neusmívá,“ odpověděl Pieter. Pohlédl na otce a pak mi podal ještě jeden menší balíček. „Pro tvoji rodinu,“ pronesl tiše.

Ani jsem mu nepoděkovala – popadla jsem balíček a utíkala jsem.

Utíkají jenom zloději a děti.

Já jsem utíkala celou cestu domů.

Rodiče seděli bok po boku na lavičce se sklopenými hlavami. Doběhla jsem k nim, uchopila jsem otcovu ruku a zvedla si ji k vlhké tváři. Usedla jsem vedle nich a nic jsem neříkala.

Nebylo co říci.

* * *

Pak následovala doba, kdy se všechno zdálo bezvýrazné. Věci, jež dříve něco znamenaly – čistota prádla, denní cesta po pochůzkách, tichý ateliér –, ztratily důležitost, ačkoli stále existovaly jako podlitiny na těle, jež vyblednou do tvrdých bulek pod kůží.

Moje sestra zemřela na konci léta. Podzim byl tehdy deštivý. Hodně času jsem trávila věšením prádla na sušáky uvnitř v domě. Posouvala jsem je blíž k ohni ve snaze usušit oblečení dřív, než se do něj dá plíseň.

Tanneke a Maria Thins se mnou jednaly celkem laskavě, když se o Agnes dozvěděly. Tanneke dokázala několik dní ovládat svoje podráždění, ačkoli brzy začala znovu láteřit a durdit se a nechávala na mně, abych ji uklidňovala. Maria Thins toho moc nenamluvila, pro změnu však svou dceru umlčovala, když se do mě Catharina ostře pustila.

Sama Catharina jako by o mé sestře nic nevěděla, nebo to aspoň nedávala najevo. Blížila se termínu porodu, a jak Tanneke předpovídala, trávila většinu času na lůžku a malého Johannese ponechávala na starosti Maertge. Chlapeček se začínal batolit, takže děvčata hodně zaměstnával.

Dívky nevěděly, že jsem měla sestru, takže by nechápaly, jak jsem ji mohla ztratit. Pouze Aleydis zřejmě vycítila, že cosi není v pořádku. Někdy si přišla sednout vedle mě a přitiskla se tělíčkem těsně ke mně jako štěně, když se zaboří do matčina kožichu, aby se zahřálo. Utěšovala mě prostým způsobem, jakým to nikdo jiný nedokázal.

Jednoho dne vyšla Comelia ven na dvorek, kde jsem věšela prádlo. Podala mi starou panenku. „S touhle už si nehrajeme,“ oznámila mi. „Ani Aleydis ne. Chtěla bys ji dát své sestře?“ Nevinně kulila oči a mně bylo jasné, že musela zaslechnout, jak se kdosi zmiňuje o Agnesině smrti.

„Ne, děkuju ti,“ bylo jediné, nač jsem se zmohla, a málem jsem se těmi slovy zalkla.

Usmála se a odhopsala pryč.

Ateliér zůstával prázdný. Další obraz malovat nezačal. Trávil hodně času mimo dům, buď v cechu, nebo v Mechelenské krčmě své matky na druhé straně náměstí. Stále jsem ateliér uklízela, teď to však bylo stejné jako kterákoli jiná práce, jen další místnost, která potřebovala umýt podlahu a utřít prach.

Při návštěvách Masných krámů mi bylo zatěžko podívat se Pieterovi mladšímu do očí. Jeho laskavost mě bolela. Měla jsem mu ji oplatit, ale neudělala jsem to. Měla jsem se cítit polichocena, ale necítila jsem se tak. Nestála jsem o jeho pozornost. Začala jsem dávat přednost tomu, když mě obsluhoval jeho otec, který si mě sice dobíral, nežádal však ode mě nic jiného, než abych byla kritická k jeho masu. Ten podzim jsme jedli dobré maso.

O nedělích jsem se občas vydala do Fransovy továrny a naléhala jsem na něj, aby se mnou zašel domů. Dvakrát to udělal a trochu rodiče rozveselil. Ještě před rokem měli doma tři děti. Teď neměli žádné. Když jsme tam byli s Fransem oba, připomínali jsme jim lepší časy. Jednou semoje matka dokonce zasmála, vzápětí se však zarazila a potřásla hlavou.

„Bůh nás vytrestal za to, že jsme svoje štěstí brali jako samozřejmost,“ pravila. „Na to nesmíme zapomínat.“

Návštěvy doma nebyly snadné. Zjistila jsem, že poté, co jsem tamoněch několik nedělí během karantény nešla, domov mi začíná připadat jako nějaké cizí místo. Postupně jsem zapomínala, kam moje matka ukládá věci, jaké kachle lemují krb, jak svítí slunce do pokojů v různoudenní dobu. Po pouhých několika měsících jsem dokázala popsat důmv Papeženecké čtvrti lépe než dům své rodiny.

Zvláště Fransovi připadaly návštěvy obtížné. Po dlouhých dnecha nocích v továrně se chtěl usmívat, smát a žertovat, nebo alespoň spát.

Myslím, že jsem ho tam lákala v naději, že naši rodinu znovu stmelímdohromady. To však nebylo možné. Po otcově nehodě se z nás stala jinárodina.

* * *

Sotva jsem se jednu neděli vrátila od rodičů, zjistila jsem, že Catharina mezitím začala rodit. Slyšela jsem její sténání, jakmile jsem vkročila do vchodových dveří. Nakoukla jsem do velké síně, setmělejší než obvykle – spodní okna uzavřeli okenicemi, aby měla soukromí. Maria Thins tam byla s Tanneke a s porodní bábou. Když mě Maria Thins spatřila, řekla: „Jdi se podívat po děvčatech, poslala jsem je hrát si ven. Teď už to nepotrvá dlouho. Vraťte se za hodinu.“

Odešla jsem ráda. Catharina dělala pořádný rámus a mně se nezdálo správné poslouchat ji v tomhle stavu. Navíc jsem věděla, že ani ona by mě tam nechtěla.

Hledala jsem děvčata na jejich oblíbeném místě, na Dobytčím trhu za rohem od nás, kde se prodávala hospodářská zvířata. Našla jsem je, jak hrají kuličky a honí se navzájem. Malý Johannes se batolil za nimi na nejistých nožkách, napůl šel a napůl lezl. Nebylo to hraní, jaké bychom měli v neděli dovolené my, ale katolíci se na to dívali jinak.

Když se Aleydis unavila, přišla si sednout ke mně. „Narodí se mamince to miminko už brzy?“ zeptala se.

„Tvoje babička říkala, že ano. Za chvíli se vrátíme a podíváme se na ně.“

„Bude tatínek mít radost?“

„Myslím, že ano.“

„Bude malovat rychleji, když teď přijde nové děťátko?“

Neodpověděla jsem. Z dívčiných úst se ozývala Catharinina slova. Nechtěla jsem slyšet víc.

Když jsme se vrátili, stál ve dveřích. „Tati, ty máš čapku!“ vykřikla Cornelia. Děvčata doběhla k němu a snažila se mu strhnout sešívanou otcovskou čapku, kterou měl na hlavě a jejíž stužky mu plandaly pod ušima. Vypadal pyšně i ostýchavě zároveň. To mě překvapilo – stal se otcem už pětkrát předtím, takže jsem si myslela, že na to bude zvyklý. K ostychu neměl důvod.

To Catharina chce hodně dětí, pomyslela jsem si tehdy. On by byl raději sám ve svém ateliéru.

Ale to zřejmě nebyla tak úplně pravda. Věděla jsem, jak se dělají děti. Musel v tom sehrát svoji roli a jistě ji hrál ochotně. Jakkoli bývala Catharina protivná, často jsem ho vídala, jak se na ni dívá, dotýká se jejího ramene a promlouvá k ní medovým hlasem.

Nerada jsem na něho myslela tímhle způsobem, ve spojení s jeho ženou a dětmi. Raději jsem si ho představovala samotného v jeho ateliéru. Nebo ne samotného, ale pouze se mnou.

„Máte dalšího bratříčka, děvčata,“ řekl. „Jmenuje se Franciscus. Chtěly byste ho vidět?“ Zavedl je dovnitř, zatímco já jsem zůstala na ulici a chovala jsem Johannese.

Tanneke otevřela okenice spodních oken velké síně a vyklonila se ven.

„Je paní v pořádku?“ zeptala jsem se.

„Ovšem. Dělá sice povyk, ale důvod žádný nemá. K rození dětí je jako stvořená – vyloupnou se z ní jako kaštan ze slupky. Tak pojď, pán chce pronést děkovnou modlitbu.“

Ačkoli mi to nebylo milé, nemohla jsem odmítnout se s nimi pomodlit. Protestanti by po dobrém porodu učinili totéž. Donesla jsem Johannese do velké síně, která teď byla mnohem světlejší a plná lidí. Postavila jsem ho na zem a on odklopýtal ke svým sestrám, jež se shromáždily kolem lůžka. Závěsy byly odhrnuté, Catharina ležela podepřená polštáři a chovala děťátko. Byla sice vyčerpaná, ale pro změnu se šťastně usmívala. Můj pán stál poblíž ní a hleděl na svého novorozeného syna. Aleydis se otce držela za ruku. Tanneke s porodní bábou uklízely umyvadla a zkrvavená prostěradla, zatímco nová chůva čekala u postele.

Maria Thins přišla z jedné z kuchyní s vínem a se třemi sklenkami na podnosu. Jakmile je postavila, pustil Aleydisinu ruku, couvl od lůžka a poklekl spolu s Marií Thins. Tanneke a porodní bába přerušily svou práci a také si klekly. Pak poklekla chůva, děti i já, jen Johannes se vzpouzel a plakal, když ho Lisbeth nutila, aby si sedl.

Můj pán pronesl modlitbu k Bohu, v níž mu děkoval za zdárný Franciskův porod a za to, že ušetřil Catharinu. Dodal nějaké katolické výrazy v latině, jimž jsem nerozuměla, ale příliš mi to nevadilo – měl tichý, uklidňující hlas, jemuž jsem ráda naslouchala.

Jakmile skončil, Maria Thins nalila tři sklenky vína a připila si s ním i s Catharinou na zdraví děťátka. Pak Catharina podala dítě chůvě, která si ho přiložila k prsu.

Jakmile mi Tanneke dala znamení, odešly jsme z pokoje, abychom připravily chléb s uzenými herynky pro porodní bábu a pro děvčata. „Teď začneme s přípravami na oslavu narození,“ poznamenala Tanneke, když jsme prostíraly k jídlu. „Mladá paní ji má ráda velkolepou. Uběháme si nohy jako obvykle.“

Hostina k narození dítěte byla největší oslavou, jíž jsem se měla v tom domě stát svědkem. Měly jsme deset dní na její přípravu, deset dní uklízení a vaření. Maria Thins najala na týden dvě děvčata, aby pomohla Tanneke s jídlem a mně s úklidem. Moje dívka chápala pomalu, ale pracovala dobře, pokud jsem jí přesně řekla, co má dělat, a pečlivě jsem ji kontrolovala. Jeden den jsme vypraly všechny ubrusy a ubrousky, jež budou na hostinu zapotřebí, ať byly čisté, nebo ne, stejně jako veškeré oblečení v domě – košile, šaty, čepce, límce, kapesníky, čepice, zástěry. Ložní prádlo zabralo další den. Pak jsme umyly všechny korbely, sklenice, kameninové talíře, džbány, měděné hrnce, lívanečníky, železné rožně a rošty, lžíce i naběračky, včetně těch, které nám pro tu příležitost půjčili sousedé. Vycídily jsme mosaz, měď i stříbro. Sundaly jsme závěsy, vyklepaly je venku a vyprášily jsme všechny polštáře a koberce. Vyleštily jsme dřevo na postelích, skříních, židlích, stolech a okenních parapetech, až se všechno jen lesklo.

Ke konci mi ruce popraskaly a krvácely.

Na hostinu bylo uklizeno výborně.

Maria Thins zajistila zvláštní objednávky jehněčího, telecího a jazyka, celého vepře, zajíce, bažanty a kapouny, ústřice, humry, kaviár a herynky, sladké víno a nejlepší pivo i sladké moučníky speciálně připravené pekařem.

Když jsem předložila objednávku masa od Marie Thins Pieterovi staršímu, zamnul si ruce. „Takže další krk k živení,“ prohlásil. „Tím líp pro nás!“

Dorazily velké bochníky goudy a eidamu, artyčoky, pomeranče, citrony, hrozny a švestky, mandle a lískové ořechy. Dokonce přišel i jeden ananas, což byl dar od bohatého bratrance Marie Thins. Nikdy předtím jsem jej neviděla a jeho drsná, pichlavá slupka mě nijak nelákala. Beztak jsem ho neměla jíst já. To platilo o veškerém jídle, až na občasnou ochutnávku, kterou nám Tanneke dovolila. Dala mi okusit malinký ždibek kaviáru, jenž mi chutnal méně, než jsem přiznala, ačkoli to byl velký přepych, a trochu sladkého vína, nádherně kořeněného skořicí.

Na dvorku se vršily zvláště velké zásoby rašeliny a dřeva i rožně vypůjčené od souseda. Sudy piva byly rovněž uložené na dvorku a také se tam peklo prase. Maria Thins najala chlapce, který dohlížel na všechny ohně, jež se udržovaly celou noc, jakmile jsme s rožněním vepře začali.

Po celou dobu příprav zůstala Catharina v posteli s Franciskem, o něhož pečovala chůva, a působila vznešeně jako labuť. Podobně jako labuť však měla také dlouhý krk a ostrý zobák. Držela jsem se od ní stranou.

„Takhle by se jí dům líbil každý den,“ zabručela ke mně Tanneke, zatímco připravovala dušeného zajíce a já jsem ohřívala vodu na mytí oken. „Chce, aby všechno kolem ní stálo v pozoru. Postelová královna!“ Smála jsem se s ní, ačkoli jsem věděla, že bych ji v neloajalitě podporovat neměla, přesto jsem však byla veselá, když byla i ona.

On se během příprav držel stranou, zamykal se v ateliéru nebo prchal do cechu. Viděla jsem ho jen jednou, tři dny před hostinou. Spolu s najatým děvčetem jsme právě leštily svícny v kuchyni, když za mnou přišla Lisbeth. „Řezník se po tobě ptá,“ řekla. „Je před vchodem.“

Odhodila jsem klůcek na leštění, otřela jsem si ruce do zástěry a následovala jsem ji chodbou. Věděla jsem, že to bude syn. V Papeženecké čtvrti mě dosud nikdy nenavštívil. Ještě že jsem neměla tvář rozpraskanou a zarudlou od stání nad vařícím prádlem jako obvykle.

Pieter mladší přitáhl před dům vozík naložený masem, jež Maria Thins objednala. Děvčata do něj nakukovala. Jenom Cornelia se rozhlížela kolem. Když jsem se objevila ve dveřích, Pieter se na mě usmál. Zůstala jsem klidná a nezačervenala jsem se. Cornelia nás pozorovala.

Nebyla jediná. V zádech jsem cítila jeho přítomnost – přišel totiž chodbou za mnou. Ohlédla jsem se po něm a viděla jsem, že si všiml Pieterova úsměvu i jeho očekávání.

Pak zaměřil svoje šedé oči na mě. Byly chladné. Zatočila se mi hlava, jako bych byla příliš prudce vstala. Obrátila jsem se zpátky. Pieter už se neusmíval tak zeširoka. Postřehl moji závrať.

Cítila jsem se mezi těmi dvěma muži lapená. Nebyl to příjemný pocit.

Ustoupila jsem, aby můj pán mohl projít. Zabočil na Molenpoort bez jediného slova či pohledu. Pieter a já jsme mlčky sledovali, jak odchází. „Mám, co jste si objednali,“ pravil posléze Pieter. „Kam bys to ráda?“

* * *

Tu neděli jsem cestou domů k rodičům neměla chuť jim vyprávět, že se narodilo další děcko. Myslela jsem, že bych jim tím připomněla ztrátu Agnes. Matka se však o tom doslechla na trhu, takže jsem jí musela popsat porod i modlitbu s rodinou a veškeré přípravy na hostinu, jež zatím proběhly. Matce působil starost stav mých rukou, já jsem ji však ujistila, že to nejhorší už je hotovo.

„A co malování?“ zeptal se otec. „Začal nějaký další obraz?“ Pokaždé doufal, že mu budu popisovat novou malbu.

„Žádný,“ odpověděla jsem. Ten týden jsem v ateliéru strávila jen málo času. Nic se tam nezměnilo.

„Třeba je líný,“ prohodila matka.

„To tedy není,“ namítla jsem spěšně.

„Třeba nechce nic vidět,“ ozval se otec.

„Já nevím, co chce,“ odsekla jsem ostřeji, než jsem zamýšlela. Matka na mě zírala. Otec se zavrtěl na židli. Nic víc už jsem o něm neřekla.

* * *

V den oslavy se hosté začali scházet kolem poledne. Do večera se uvnitř i kolem domu shromáždila snad stovka lidí, kteří se hemžili i na dvorku a na ulici. Pozvána byla různorodá společnost – bohatí obchodníci stejně jako náš pekař, krejčí, švec i lékárník. Byli tu sousedi, pánova matka a sestra i bratranci Marie Thins. Přišli malíři a další členové cechu. Byli tu i van Leeuwenhoek a van Ruijven s manželkou.

Dokonce i Pieter starší přišel, bez své krví potřísněné zástěry, kývl a usmál se na mě, když jsem ho míjela se džbánem kořeněného vína. „Tedy, Griet,“ pravil, když jsem mu nalévala, „můj syn bude žárlit, že tady trávím večer s vámi.“

„Myslím, že ne,“ zamumlala jsem a v rozpacích jsem od něj prchala pryč.

Catharina byla středem pozornosti. Měla na sobě zelené hedvábné šaty upravené tak, aby skryly břicho, jež se jí dosud nezmenšilo. Přes ně si oblékla onen hermelínem lemovaný žlutý kabátek, jejž měla van Ruijvenova paní na obraze. Bylo zvláštní, vidět jej přehozený přes ramena jiné ženy. Nelíbilo se mi, že ho má na sobě, i když byl samozřejmě její. Vzala si také perlový náhrdelník i náušnice a plavé kadeře měla pěkně upravené. Z porodu se zotavila rychle a působila velice líbezně a půvabně, jakmile se jejímu tělu ulevilo od části břemene, jež řadu měsíců nosilo. Proplouvala místnostmi, pila a smála se spolu se svými hosty, rozsvěcela svíce, poroučela jídlo a seznamovala lidi mezi sebou. Zastavila se, jen aby udělala rozruch kolem Franciska, když ho chůva krmila.

Můj pán byl mnohem tišší. Většinu času strávil v jednom koutě velké síně hovorem s van Leeuwenhoekem, ačkoli očima často Catharinu sledoval po místnosti, jak se pohybuje mezi hosty. Měl na sobě elegantní černý sametový kabátec i svoji otcovskou čapku a vypadal spokojeně, ačkoli oslava ho příliš nezajímala. Velká společnost se mu nezamlouvala tolik jako jeho ženě.

Pozdě večer se van Ruijvenovi podařilo zahradit mi cestu v rohu chodby, když jsem jí procházela s rozžehnutou svící a se džbánem vína. „A, ta okatá služebná,“ zvolal a naklonil se ke mně. „Nazdar, děvenko moje.“ Jednou rukou mě chytil za bradu a druhou rukou si přitáhl svíci vzhůru, aby mi posvítil na tvář. Nelíbilo se mi, jak se na mě dívá.

„Měl byste ji namalovat,“ křikl přes rameno.

Můj pán tam stál. Mračil se. Vypadal, jako by chtěl svému patronovi něco říci, ale nemůže.

„Griet, nalijte mi ještě trochu vína.“ Pieter starší se mezitím vynořil ze síně Ukřižování a napřahoval ke mně číši.

„Ano, pane.“ Vymanila jsem bradu z van Ruijvenova sevření a rychle jsem popošla k Pieterovi staršímu. V zádech jsem cítila dva páry očí.

„Ach, promiňte, pane, džbán je prázdný. Přinesu z kuchyně další.“ Spěchala jsem pryč a džbánek jsem tiskla k sobě, aby nezjistili, že je plný.

Když jsem se o pár minut později vrátila, zůstal tam jenom Pieter starší a opíral se o zeď. „Děkuji vám,“ řekla jsem tiše, zatímco jsem mu plnila sklenku.

Zamrkal na mě. „Stálo mi to za to, jen abych vás slyšel, jak mě oslovujete pane. To už nikdy znovu neuslyším, že ne?“ Pozvedl sklenku v žertovném přípitku a napil se.

* * *

Po oslavě na nás dolehla zima, v domě začalo být chladno a nepřívětivo. Kromě spousty uklízení už nebylo nač se těšit. Děvčata, dokonce i Aleydis, začala být protivná, dožadovala se pozornosti, a sotva kdy s něčím pomohla. Maria Thins trávila ve svých vlastních pokojích nahoře víc času než dříve. Franciscus, který během celé hostiny vydržel potichu, trpěl větry, takže teď plakal takřka nepřetržitě. Vydával pronikavý nářek, který bylo slyšet po celém domě – na dvorku, v ateliéru i ve sklepě. V rozporu se svou povahou se Catharina k dítěti chovala s překvapivou trpělivostí, zato se však utrhovala na všechny ostatní, dokonce i na svého manžela.

V průběhu příprav na hostinu se mi podařilo zapudit myšlenky na Agnes, potom se ale vzpomínky na ni vrátily ještě silněji než předtím. Teď, když jsem měla čas přemýšlet, přemýšlela jsem příliš. Byla jsem jako pes, který si líže rány ve snaze je vyčistit, přitom je však rozdírá čím dál víc.

Co bylo nejhorší, on se na mě zlobil. Od oné noci, kdy mě van Ruijven zahnal do kouta, nebo možná už od té chvíle, kdy se na mě Pieter mladší usmál, se začal chovat odtažitěji. Zároveň se zdálo, že si křížíme cestu častěji než dřív. Ačkoli chodil hodně ven – zčásti proto, aby unikl Franciskovu pláči – vypadalo to, že se vždycky blížím ke vstupním dveřím právě ve chvíli, kdy on odchází, nebo scházím ze schodů, když on kráčí nahoru, případně zametám v síni Ukřižování, zrovna když on tam hledá Marii Thins. Jednoho dne jsem ho během pochůzky pro Catharinu dokonce potkala na Tržním náměstí. Pokaždé zdvořile pokývl hlavou a ustoupil stranou, abych mohla projít, aniž se na mě podíval.

Dotkla jsem se ho, ale nevěděla jsem jak.

Ateliér se rovněž stal chladným a nepřívětivým. Předtím působil rušně a účelně – bylo to místo, kde vznikají obrazy. Teď, přestože jsem veškerý usazený prach rychle zametla, to byla prostě prázdná místnost nečekající na nic než na ten prach. Nechtěla jsem, aby to bylo smutné místo. Chtěla jsem tam nacházet útočiště jako dřív.

Jednoho rána mi Maria Thins přišla otevřít dveře a našla je již odemčené. Nakoukly jsme do příšeří uvnitř. Spal u stolu zády ke dveřím s hlavou položenou na pažích. Maria Thins vycouvala ven. „Zřejmě sem nahoru přišel proto, že malý plakal,“ zamumlala. Pokusila jsem se znovu nahlédnout dovnitř, stála mi však v cestě. Tiše zavřela dveře. „Nech ho být. Uklidit tam můžeš později.“

Příštího rána jsem v ateliéru zotvírala všechny okenice a rozhlížela jsem se místností po něčem, co bych mohla udělat, po něčem, čeho bych se mohla dotknout, co by ho však nepopudilo, po něčem, s čím bych mohla pohnout, aniž si toho všimne. Všechno stálo na svém místě – stůl, židle, psací stůl pokrytý knihami a papíry, komoda se štětci a špachtlí pečlivě uspořádanými navrchu, malířský stojan opřený o stěnu a vedle něj čisté palety. Předměty, jež předtím maloval, byly uloženy v komoře, nebo se znovu používaly v domě.

Jeden ze zvonů Nového kostela začal odbíjet celou. Došla jsem k oknu, abych se podívala ven. Nežli zvon dokončil šestý úder, věděla jsem, co udělám.

Připravila jsem si trochu vody ohřáté na ohni, mýdlo a čisté hadry a donesla jsem to zpátky do ateliéru, kde jsem se pustila do mytí oken. Musela jsem přitom stát na stole, abych dosáhla na horní tabulky.

Právě jsem umývala poslední okno, když jsem ho zaslechla vejít do místnosti. Ohlédla jsem se po něm přes levé rameno s vykulenýma očima. „Pane,“ začala jsem nervózně. Nebyla jsem si jista, jak mám svůj popud k mytí oken vysvětlit.

„Stát.“

Ztuhla jsem hrůzou, že jsem postupovala proti jeho přáním. „Nehýbej se.“

Zíral na mě, jako by se v jeho ateliéru náhle zjevil duch.

„Promiňte, pane,“ řekla jsem a upustila jsem hadr do kbelíku s vodou. „Měla jsem se vás napřed zeptat. Jenže vy teď právě nic nemalujete a –“

Vypadal zmateně, potom však zavrtěl hlavou. „Aha, ta okna. Ne, v tom, co děláš, můžeš pokračovat.“

Byla bych raději neuklízela před ním, ale protože tam pořád stál, neměla jsem na vybranou. Vymáchala jsem hadr ve vodě, vyždímala jsem ho a začala jsem znovu otírat okna zevnitř i zvenku.

Domyla jsem okno a ustoupila jsem, abych si prohlédla výsledek. Světlo dopadající dovnitř bylo čisté.

Dosud stál za mnou. „Jste s tím spokojen, pane?“ zeptala jsem se.

„Podívej se na mě znovu přes rameno.“

Učinila jsem, co mi poručil. Prohlížel si mě. Znovu se o mě zajímal.

„To světlo,“ řekla jsem,“ je teď čistší.“

„Ano,“ odpověděl. „Ano.“

Následující ráno byl stůl přesunut zpátky do kouta na malování a pokryt stolním kobercem v červené, žluté a modré barvě. Židle stála u zadní stěny a nad ní visela mapa.

Znovu začal.

1665

Otec chtěl, abych mu obraz ještě jednou popsala.

„Jenže od minula se nic nezměnilo,“ namítla jsem.

„Chci to slyšet znovu,“ trval na svém a nahrbil se přitom na židli, aby se dostal blíž k ohni. Působil jako Frans, když byl ještě malý chlapec a někdo mu řekl, že v hrnci už nezbylo nic k jídlu. Otec se během března často choval netrpělivě, čekal, až skončí zima, poleví chladno a znovu se objeví slunce. Březen byl nepředvídatelný měsíc, nikdy nebylo jasné, co se může stát. Teplé dny vzbuzovaly naděje, dokud se kolem města opět neuzavřel příkrov ledu a šedé oblohy. Březen byl měsíc, kdy jsem se narodila.

Slepota zřejmě otce přiměla nenávidět zimu ještě víc. Ostatní smysly mu zesílily, takže chlad pociťoval ostřeji, a zatuchlý vzduch v domě i mdlou chuť dušené zeleniny vnímal pronikavěji než má matka. Trpěl, když byla zima dlouhá.

Cítila jsem vůči němu lítost. Kdykoli to šlo, propašovala jsem mu z Tannečiny kuchyně pamlsky – kompotované třešně, sušené meruňky, studenou uzenku, jednou i hrst suchých růžových lístků, jež jsem našla v Catharinině skříni.

„Pekařova dcera stojí ve světlém koutě u okna,“ začala jsem trpělivě. „Je čelem k nám, ale dívá se z okna dole po své pravici. Na sobě má žlutočerný vypasovaný živůtek z hedvábí a sametu, tmavě modrou sukni a bílý čepec, který jí visí dolů ve dvou cípech sahajících pod bradu.“

„Jako ho nosíš ty?“ zeptal se otec. Na tohle se nikdy předtím neptal, ačkoli jsem mu čepec popsala pokaždé stejně.

„Ano, jako ho nosím já. Když se na ten čepec díváš dost dlouho,“ dodala jsem spěšně, „vidíš, že vlastně není namalovaný bílou, ale modrou, fialovou a žlutou.“

„Ale říkala jsi, že to je bílý čepec.“

„Ano, to je právě tak zvláštní. Je namalován mnoha barvami, ale když se na něj díváš, máš dojem, že je bílý.“

„Malování kachlů je mnohem jednodušší,“ zavrčel otec. „Používáš modrou a to je všechno. Tmavě modrou na obrysy, světle modrou na stínování. Modrá je modrá.“

A kachel je kachel, pomyslela jsem si, to s jeho malováním nemá nic společného. Chtěla jsem, aby otec pochopil, že bílá není prostě bílá. Byla to lekce, kterou mi udělil můj pán.

„Co ta žena dělá?“ zeptal se otec po chvíli.

„Jednu ruku má položenou na cínovém džbánku postaveném na stole a druhou na okně, které je částečně otevřené. Chystá se zvednout džbánek a vylít z něj vodu oknem, jenže se zarazila uprostřed své činnosti a buď sní, nebo pozoruje něco na ulici.“

„Co tedy dělá?“

„Já nevím. Někdy to vypadá jako jedno, jindy jako to druhé.“

Otec se na židli zamračeně opřel dozadu. „Nejdřív řekneš, že čepec je bílý, ale není namalovaný bílou. Pak zase, že ta dívka dělá jednu věc nebo možná nějakou jinou. Pleteš mě.“ Promnul si čelo, jako by ho bolela hlava.

„Je mi líto, otče. Snažím se to popsat přesně.“

„Ale jaký příběh ten obraz vyjadřuje?“

„Jeho obrazy nevyprávějí příběhy.“

Neodpověděl. Celou zimu s ním byla těžká řeč. Kdyby tu byla Agnes, dokázala by ho rozveselit. Ta vždycky věděla, jak ho rozesmát.

„Matko, mám zapálit ohřívače nohou?“ zeptala jsem se a odvrátila se přitom od otce, abych skryla svoje podráždění. Jako slepý teď uměl snadno vycítit nálady druhých, pokud chtěl. Nelíbilo se mi, že je k obrazu kritický, aniž ho viděl, nebo že jej srovnává s kachly, jež kdysi maloval. Chtěla jsem mu říci, že kdyby tu malbu mohl vidět, pochopil by, že na ní nic matoucího není. Příběh sice nevypráví, ale přesto je to obraz, na nějž se nedokážete přestat dívat.

Po celou dobu, kdy jsme si s otcem povídali, se matka otáčela kolem nás, míchala dušenou zeleninu, přikládala do ohně, prostírala talíře a hrnky, ostřila nůž na krájení chleba. Nečekala jsem na její odpověď, vzala jsem ohřívače nohou a odnesla jsem je do zadního pokoje, kde byla uložená rašelina. Zatímco jsem je plnila, plísnila jsem sama sebe, že se na otce hněvám.

Přinesla jsem ohřívače zpátky a zažehla jsem je u ohně. Umístila jsem je pod židle kolem stolu a zavedla jsem otce k jeho místu, zatímco matka rozdělovala dušené jídlo a nalévala pivo. Otec ochutnal a zašklebil se. „Nepřinesla jsi z Papeženecké čtvrti nic, co by tuhle matlaninu vylepšilo?“ zamumlal.

„Nemohla jsem. Tanneke na mě byla protivná, takže jsem se držela od kuchyně dál.“ Litovala jsem toho, sotva jsem ta slova vypustila z úst.

„Proč? Co jsi provedla?“ Otec čím dál častěji hledal vinu u mě a občas dokonce stranil Tanneke.

Rychle jsem uvažovala. „Rozlila jsem trochu jejich nejlepšího piva. Celý džbán.“

Matka se na mě vyčítavě podívala. Poznala, kdy lžu. Kdyby se otec necítil tak mizerně, zřejmě by to z mého hlasu také postřehl. Ale začínala jsem se v tom zdokonalovat.

Když jsem se chystala k návratu, matka trvala na tom, že mě kousek cesty doprovodí, ačkoli padal studený, silný déšť. Jakmile jsme došli k Rietveldskému kanálu a zabočili jsme doprava směrem k Tržnímu náměstí, řekla: „Brzy ti bude sedmnáct.“

„Příští týden,“ přikývla jsem.

„Teď už nepotrvá dlouho a bude z tebe žena.“

„Nepotrvá.“ Nespouštěla jsem oči z dešťových kapek bičujících kanál. Na budoucnost jsem myslela nerada.

„Slyšela jsem, že řezníkův syn ti věnuje pozornost.“

„Kdo ti to řekl?“

Místo odpovědi si jen setřela dešťové kapky z čepce a vytřepala si šál.

Pokrčila jsem rameny. „Jsem si jista, že mi nevěnuje víc pozornosti než jiným děvčatům.“

Čekala jsem, že se mě chystá varovat, nabádat mě, abych byla hodná dívka a chránila jméno naší rodiny. Místo toho řekla: „Nebuď k němu nezdvořilá. Usmívej se na něj a chovej se příjemně.“

Její slova mě překvapila, když jsem jí však pohlédla do očí a spatřila v nich hlad po mase, jež by řeznický syn mohl poskytnout, pochopila jsem, proč svou hrdost odložila stranou.

Alespoň se mě nevyptávala na tu lež, kterou jsem předtím řekla. Nemohla jsem jim povědět, proč se na mě Tanneke zlobí. Tahle lež zakryla daleko větší lež. Jinak bych byla musela příliš mnoho vysvětlovat.

Tanneke totiž zjistila, co dělám během odpolední, kdy mám šít.

Pomáhala jsem mu.

* * *

Začalo to o dva měsíce dříve, jednoho lednového odpoledne zanedlouho nato, co se narodil Franciscus. Bylo velmi chladno. Franciscus i Johannes stonali, měli průduškový kašel a špatně se jim dýchalo. Catharina s chůvou je ošetřovaly u ohně v prádelní kuchyni, zatímco my ostatní jsme seděli poblíž ohně ve vyvařovací kuchyni.

Jenom on tam chyběl. Byl nahoře. Zdálo se, že zima ho netrápí.

Catharina se postavila do dveří mezi oběma kuchyněmi. „Někdo musí dojít k lékárníkovi,“ oznámila se zardělou tváří. „Potřebuji nějaké věci pro chlapce.“ Významně přitom hleděla na mě.

Obvykle bych byla tím posledním, koho by pro takovou pochůzku vybrali. Návštěva u lékárníka nebyla jako cesta k řezníkovi nebo k prodejci ryb – tyto úkoly nechávala Catharina i po narození Franciska na mně. Zato lékárník byl vážený lékař a Catharina či Maria Thins k němu chodily rády. Mně podobný luxus dovolen nebyl. V takovéhle zimě se však každá pochůzka svěřovala tomu nejméně důležitému členovi domácnosti.

Maertge ani Lisbeth výjimečně neprosily, aby mohly jít se mnou. Zabalila jsem se do vlněného pláště a šálů, zatímco mi Catharina říkala, abych požádala o sušený bezinkový květ a podbělovou tinkturu. Cornelia postávala okolo a sledovala mě, jak si zastrkuji volné cípy šálů.

„Smím jít s tebou?“ zeptala se a usmívala se na mě s dobře nacvičenou nevinností. Občas jsem se tázala sama sebe, jestli ji nesoudím příliš tvrdě.

„Ne,“ odpověděla Catharina za mě. „Je moc velká zima. Nedovolím, aby mi onemocnělo další dítě. Tak už běž,“ pobídla mě. „Jak nejrychleji můžeš.“

Zavřela jsem vchodové dveře a vykročila jsem na ulici. Bylo tam velmi klidno – lidé se rozumně choulili ve svých domech. Kanál zamrzl, obloha byla hrozivě šedivá. Jak mnou profukoval vítr a já jsem schovávala nos hlouběji do vlněných záhybů kolem obličeje, zaslechla jsem volat svoje jméno. Ohlédla jsem se v domnění, že se Cornelia vydala za mnou. Přední dveře však byly zavřené.

Vzhlédla jsem nahoru. On mezitím otevřel okno a vystrčil hlavu ven.

„Pane?“

„Kam jdeš, Griet?“

„K lékárníkovi, pane. Paní mě požádala. Kvůli chlapcům.“

„Přinesla bys něco i pro mě?“

„Ovšem, pane.“ Najednou mi vítr nepřipadal tak ostrý.

„Počkej, já ti to napíšu.“ Zmizel a já jsem čekala. Po chvilce se znovu objevil a hodil dolů malý kožený váček. „Dej lékárníkovi papírek, který je uvnitř, a přines mi, co ti dá s sebou.“

Přikývla jsem a strčila jsem si váček do záhybu šálu, potěšena jeho tajnou žádostí.

Lékárna se nacházela na Koornmarktu, poblíž Rotterdamské brány. Nebylo to sice daleko, ale zdálo se mi, jako by každé vdechnutí v mém nitru zamrzlo, takže než jsem vklouzla do obchodu, nebyla jsem schopna mluvit.

Nikdy dřív jsem žádnou lékárnu nenavštívila, ani předtím, než jsem se stala služkou – všechny naše léky vyráběla matka. Lékárníkův obchod tvořila malá místnost s policemi lemujícími stěny od podlahy až ke stropu. Na nich stály láhve, misky a kameninové dózy všech velikostí, každá úhledně nadepsaná. Měla jsem podezření, že i kdybych dokázala ta slova přečíst, nepochopila bych, co která nádobka ukrývá. Ačkoli chlad většinu mých smyslů umrtvil, tady se vznášel pach, který jsem nepoznávala, podobný čemusi, co je ukryté v lese pod tlejícím listím.

Samotného lékárníka jsem spatřila pouze jednou, když několik týdnů předtím přišel na oslavu Franciskova narození. Byl to drobný holohlavý muž, který mi připomínal ptačí mládě. Překvapilo ho, že mě vidí. Do takové zimy se vypravil jen málokdo. Seděl za stolem, u ruky měl váhy a čekal, až promluvím.

„Posílají mě můj pán a paní,“ vydechla jsem konečně, jakmile se mi hrdlo zahřálo natolik, abych se zmohla na slovo. Vypadal rozpačitě, takže jsem dodala: „Vermeerovi.“

„Aha. Jak se má rostoucí rodinka?“

„Oba malí jsou nemocní. Paní potřebuje sušený bezinkový květ a podbělovou tinkturu. A pán…“ Podala jsem mu váček. Vzal si ho se zmateným výrazem ve tváři, ale když si lístek přečetl, přikývl. „Došla mu kostní čerň a okr,“ zamumlal. „To se snadno spraví. Ale ještě nikdy si nikoho pro suroviny na barvy neposlal.“ Zamžoural na mě přes útržek papíru. „Vždycky si pro ně chodí sám. To je mi překvapení.“

Nic jsem neříkala.

„Tak se tedy posaďte. Tamhle vzadu u ohně a já vám to zatím připravím.“ Pustil se do práce, otevřel dózy, odvážil malé hromádky sušených květních poupat, do lahvičky odměřil sirup, vše pečlivě zabalil do papíru a převázal. Pár věcí vložil do koženého váčku. Ostatní balíčky ponechal volně.

„Potřebuje nějaká plátna?“ zeptal se přes rameno, zatímco vracel dózu do výšky na polici.

„Já nevím, pane. Požádal mě jenom o to, co je na lístku.“

„To je velké překvapení, opravdu velké překvapení.“ Prohlížel si mě od hlavy až k patě. Napřímila jsem se – jeho pozornost ve mně vzbudila přání být vyšší. „Koneckonců je zima. Zřejmě nechce jít ven, pokud nemusí.“ Lékárník mi podal balíčky i váček a otevřel mi dveře. Venku na ulici jsem se ohlédla a spatřila jsem ho, jak za mnou dosud zírá malým okénkem ve dveřích.

Zpátky v domě jsem zašla napřed za Catharinou, abych jí předalajednotlivé balíčky. Pak jsem spěchala ke schodům. On mezitím sešel dolů a čekal. Vytáhla jsem ze šálu váček a podala jsem mu ho.

„Děkuji, Griet,“ řekl.

„Co to děláte?“

Cornelia stála na chodbě o kousek dál a pozorovala nás. K mému překvapení jí neodpověděl. Prostě se otočil, zamířil zpátky po schodech nahoru a nechal mě s ní samotnou.

Nejjednodušší odpovědí byla pravda, ačkoli jsem se často cítila nesvá, když jsem Cornelii říkala pravdu. Nikdy jsem si nebyla jista, jak s ní naloží. „Koupila jsem nějaké potřeby na přípravu barev pro tvého otce,“ vysvětlila jsem.

„On tě o to požádal?“

Na tuhle otázku jsem odpověděla stejně jako předtím její otec – odkráčela jsem od ní směrem ke kuchyním a cestou jsem si sundávala šály. Bála jsem se odpovědět, protože jsem mu nechtěla uškodit. Už jsem pochopila, že bude nejlepší, když se nikdo nedozví, že jsem pro něj obstarala pochůzku.

Kladla jsem si otázku, jestli Cornelia poví matce, co viděla. Přes svůj věk byla mazaná, stejně jako její babička. Je možné, že si své poznatky shromažďuje a pečlivě se rozhodne, kdy je vyjeví.

Svou vlastní odpověď mi poskytla o několik dní později.

V neděli jsem ve sklepě hledala v truhle se svými věcmi límec, který mi vyšila matka a který jsem si chtěla vzít na sebe. Hned jsem si všimla, že s tou trochou mého majetku někdo hýbal – límce nebyly znovu poskládané, jednu z mých spodniček kdosi zmuchlal a zastrčil do kouta, želvovinový hřeben byl vybalený z kapesníku. Naopak kapesník ukrývající kachel od mého otce vypadal poskládaný tak úhledně, že jsem pojala podezření. Když jsem jej rozevřela, kachel vypadl ve dvou kusech. Byl rozbitý tak, že zlom oddělil dívku a chlapce od sebe, takže chlapec se teď ohlížel bezdůvodně a dívka se ocitla docela sama, s tváří zakrytou čepcem.

Tehdy jsem se rozplakala. Cornelia nemohla ani tušit, jak mě tohle raní. Kdyby nám byla ulomila hlavy od těla, rozrušilo by mě to méně.

* * *

Začal mě žádat, abych dělala i další věci. Jednoho dne po mně chtěl, abych cestou zpátky z rybárny koupila u lékárníka lněný olej. Měla jsem mu ho nechat pod schody, aby on a jeho model nebyli rušeni. Takhle to řekl. Zřejmě si uvědomoval, že Maria Thins, Catharina či Tanneke – nebo Cornelia – by si mohly všimnout, kdybych šla nahoru do ateliéru v neobvyklou dobu.

Nebyl to dům, v němž by se tajemství uchovávala snadno.

Jiného dne si přál, abych řezníkovi řekla o vepřový měchýř. Nechápala jsem, proč ho chce, dokud mě později nepožádal, abych mu každé ráno po skončení úklidu připravila barvy, jež bude potřebovat. Zotvíral zásuvky komody poblíž svého stojanu, ukázal mi, kam které barvy ukládá, a přitom je nazýval jmény. Mnohé z těch slov jsem dosud neslyšela – ultramarín, rumělka, masikot. Hnědé a žluté hlinky, stejně jako kostní čerň a olovnatá běloba byly uloženy v malých kameninových dózách zakrytých pergamenem, aby nevysychaly. Malá množství cennějších barev – modří, červení a žlutí – uchovával ve vepřových měchýřích. Ty měly propíchnutý otvor uzavřený hřebíkem, jímž se barva dala vytlačit ven.

Jednoho rána, když jsem uklízela, mě přišel požádat, abych zaskočila za pekařovu dceru, která onemocněla a nemůže se dostavit. „Chci se chvíli dívat,“ vysvětlil. „Někdo tam stát musí.“

Poslušně jsem zaujala její místo s jednou rukou na uchu džbánu s vodou a s druhou na okenním rámu, který byl lehce pootevřený, takže mi tvář a hrudník ovíval chladný průvan.

To je možná důvod, proč pekařova dcera onemocněla, napadlo mě.

Mezitím zotvíral všechny okenice. Tolik světla jsem v té místnosti ještě nikdy nezažila.

„Bradu skloň dolů,“ řekl. „A dívej se k zemi, ne na mě. Ano, to je ono. Nehýbej se.“

Seděl u malířského stojanu. Nechopil se palety, špachtle ani štětců. Jen tak seděl s rukama v klíně a díval se.

Tvář mi zrudla. Netušila jsem, že na mě bude tak upřeně zírat.

Pokusila jsem se myslet na něco jiného. Hleděla jsem z okna a sledovala jsem loď plující po kanálu. Muž u bidla byl ten, který mi v můj první den pomohl vylovit konev z vody. Kolik se toho od onoho rána změnilo, napadlo mě. Tehdy jsem ještě ani neviděla žádný z jeho obrazů. Teď v jednom z nich stojím.

„Neprohlížej si to, nač se díváš,“ napomenul mě. „Vidím ti to na tváři. Rozptyluje tě to.“

Snažila jsem se tedy nic si neprohlížet, ale přemýšlet o jiných věcech. Myslela jsem na den, kdy se naše rodina vydala na venkov sbírat byliny. Myslela jsem na popravu, kterou jsem viděla na Tržním náměstí rok předtím, když oběsili ženu, jež v záchvatu opilosti zabila svou dceru. Myslela jsem na výraz Agnesiny tváře, když jsem ji viděla naposledy.

„Ty moc přemýšlíš,“ prohlásil a zavrtěl se na židli.

Měla jsem pocit, jako bych byla vyprala necky plné povlečení, ale neodstranila z něj špínu. „Promiňte, pane, nevím, co mám dělat.“

„Zkus zavřít oči.“

Zavřela jsem je. Za okamžik jsem vnímala, jak mě okenní rám i džbán v mých rukou ukotvují na místě. Pak jsem ucítila zeď za sebou, stůl po své levici i studený vzduch proudící oknem.

Takhle se zřejmě cítí můj otec, pomyslela jsem si, když má všude kolem sebe prostor a jeho tělo ví, kde je.

„Dobře,“ pravil. „Tohle je dobré. Děkuji, Griet. Můžeš pokračovat v uklízení.“

* * *

Nikdy dřív jsem neviděla vznik obrazu od začátku. Myslela jsem si, že člověk maluje, co vidí, a používá barvy, jaké vidí. On mě poučil.

Obraz pekařovy dcery začal vrstvou světlé šedi na bílém plátně. Pak po celé ploše nadělal červenohnědé šmouhy naznačující, kam přijde dívka, kam stůl, džbán, okno a mapa. Myslela jsem, že potom už začne malovat to, co vidí – dívčinu tvář, modrou sukni, žlutočerný živůtek, hnědou mapu, stříbrný džbán a misku, bílou stěnu. Místo toho však nanášel barevné skvrny – černou tam, kde bude její sukně, okrovou v místě živůtku a mapy na zdi, červenou na džbán a misku, v níž stál, a další šedivou na zeď. Byly to nesprávné barvy – ani jedna nebyla barvou věci samotné. Těmto špatným barvám, jak jsem jim říkala, věnoval dlouhou dobu.

Dívka občas přišla a trávila hodinu za hodinou stáním na místě, když jsem se však příští den na obraz podívala, nic nepřibylo ani neubylo. Byly tam jen plochy barev, jež nevytvářely předměty, ať jsem je studovala sebedéle. Co mají představovat, jsem věděla jen proto, že jsem čistila ty věci samé, a už dříve jsem viděla, co má ta dívka na sobě, protože jsem ji jednoho dne zahlédla, když se převlékala do Catharinina žlutočerného živůtku ve velké síni.

Neochotně jsem každé ráno vyndávala barvy, o které žádal. Jednoho dne jsem vyložila také modrou. Když jsem ji připravila podruhé, řekl mi: „Ultramarín ne, Griet. Jenom ty barvy, o které jsem žádal. Proč jsi ho vyndala, když jsem o něj neprosil?“ Byl rozladěný.

„Je mi líto, pane. Jenže…“ Zhluboka jsem se nadechla. „Ona má na sobě modrou sukni. Myslela jsem, že budete ultramarín chtít, že ji nenecháte černou.“

„Až budu připraven, tak si řeknu.“

Přikývla jsem a otočila jsem se zpátky k leštění židle se lvími hlavami. Na prsou mě bolelo. Nechtěla jsem, aby se na mě zlobil.

Otevřel prostřední okno, takže se místnost zaplnila studeným vzduchem.

„Pojď sem, Griet.“

Odložila jsem hadr na parapet a šla jsem k němu. „Podívej se z okna.“

Zahleděla jsem se ven. Byl větrný den, kdy mraky mizely za věží Nového kostela.

„Jakou barvu mají ty mraky?“

„Přece bílou, pane.“

Lehce povytáhl obočí. „Opravdu?“

Pohlédla jsem na ně. „A šedou. Zřejmě bude sněžit.“

„Ale Griet, ty máš přece na víc. Vzpomeň si na tu svou zeleninu.“

„Na svou zeleninu, pane?“

Slabě pohnul hlavou. Znovu jsem ho rozčilovala. Čelist mi ztuhla.

„Vzpomeň si na to, jak jsi oddělila bílé druhy od sebe. Turíny a cibule –jsou stejně bílé?“

Najednou jsem to pochopila. „Ne. Turín má v sobě zelenou a cibule žlutou.“

„Přesně tak. Takže jaké barvy vidíš v těch oblacích?“

„Je v nich trocha modré,“ řekla jsem poté, co jsem je několik okamžiků zkoumala. „A – taky žluté. A je v nich i zelená!“ Rozrušilo mě to tak, že jsem na ně dokonce ukázala. Dívala jsem se na mraky celý svůj život, ale v tu chvíli jsem měla pocit, jako bych je spatřila prvně.

Usmál se. „Přijdeš na to, že v oblacích je jen málo čisté běloby, lidé však přesto tvrdí, že jsou bílé. Teď už rozumíš, proč tu modrou zatím nepotřebuji?“

„Ano, pane.“ Vlastně jsem to úplně nechápala, ale nechtěla jsem se přiznat. Měla jsem pocit, že to skoro vím.

Když konečně začal doplňovat barvy přes ony špatné odstíny, pochopila jsem, jak to myslí. Přemaloval dívčinu sukni světle modrou a stala se z ní modř, skrze niž vykukovaly kousky černé, tmavší ve stínu stolu, světlejší blíž k oknu. Na plochy stěn přidal žlutý okr, jímž prosvítala trocha šedé. Stala se z toho světlá, ne však bílá zeď. Zjistila jsem, že když na stěnu dopadá světlo, není bílá, ale mnohobarevná.

Džbán a miska se ukázaly nejsložitější – objevila se na nich žlutá, hnědá, zelená i modrá. Odrážely totiž vzor koberce, dívčin živůtek, modrou látku přehozenou přes židli – všechno, jenom ne svoji skutečnou stříbrnou barvu. A přesto vypadaly tak, jak měly, jako džbán a miska.

Od té doby jsem se na věci nemohla vynadívat.

* * *

Jakmile chtěl, abych mu pomáhala s přípravou barev, začalo být těžší tajit, co dělám. Jednou ráno mě zavedl nahoru na půdu, přístupnou po žebříku z komory vedle ateliéru. Nikdy předtím jsem tam nebyla. Malá místnost měla prudce se svažující střechu a okno, jež skýtalo světlo a výhled na Nový kostel. Věcí tu bylo málo, jen malá komoda a kamenný stůl s vyhloubeným důlkem, v němž trůnil kámen vejčitého tvaru s jedním koncem seříznutým. Podobný stůl jsem kdysi viděla v otcově továrně na kachle. Byly tam i různé nádobky – misky a mělké kameninové talíře –au malého ohniště ležely kleště.

„Rád bych, abys mi tu něco rozemlela, Griet,“ prohlásil. Otevřel zásuvky komody a vytáhl černou tyčinku dlouhou jako můj malíček. „Tohle je kousek slonoviny zuhelnatělé v ohni,“ vysvětlil. „Na výrobu černé barvy.“

Položil ji do důlku ve stole a přidal jakousi pružnou hmotu, z níž čišel zvířecí pach. Pak zvedl kámen, kterému říkal tlouk, a předvedl mi, jak jej držet, jak se mám sklonit nad stolem a využít své váhy k tomu, abych kamenem kost rozdrtila. Po pár minutách ji rozemlel nájemnou pastu.

„Teď to zkus ty.“ Nabral černou pastu do malé dózy a vytáhl další kousek slonoviny. Uchopila jsem tlouk, naklonila jsem se nad stůl a snažila se přitom napodobit jeho postoj.

„Ne, rukou musíš dělat tohle.“ Položil svou ruku na moji. Leknutím z jeho doteku jsem upustila tlouk, ten se skutálel ze stolu a spadl na podlahu.

Uskočila jsem od něj a shýbla jsem se, abych kámen zvedla. „Promiňte, pane,“ zamumlala jsem a položila jsem tlouk do důlku. Znovu se mě dotknout nepokusil.

„Ruku posuň trochu výš,“ zavelel místo toho. „Tak je to správně. Ramenem prováděj krouživý pohyb a zápěstím ho dokonči.“

Rozemletí mého kousku mi trvalo mnohem déle, protože jsem se cítila neohrabaná a zneklidněná jeho dotykem. Navíc jsem byla menší než on a nepřivyklá pohybu, který jsem měla vykonávat. Zato jsem však měla paže posilněné ždímáním prádla.

„Trochu jemněji,“ poznamenal, když si prohlédl obsah misky. Mlela jsem dalších několik minut, než usoudil, že to stačí, a přiměl mě promnout pastu mezi prsty, abych věděla, jak jemnou ji chce mít. Pak položil na stůl několik dalších kousků kosti. „Zítra ti ukážu, jak mlít olovnatou bělobu. To je mnohem snazší než kost.“

Zírala jsem na slonovinu.

„Copak je, Griet? Snad tě neleká pár kostí? Ničím se neliší od slonovinového hřebenu, jakým si upravuješ vlasy.“

Nikdy nebudu dost bohatá, abych takový hřeben vlastnila. Vlasy jsem si upravovala prsty.

„O to nejde, pane.“ Všechny ostatní věci, jež po mně žádal, jsem dokázala zvládnout při uklízení nebo obstarávání pochůzek. Nikdo kromě Cornelie dosud žádné podezření nepojal. Jenže mletí zabere čas –nemohla jsem to dělat v době, kdy jsem měla uklízet ateliér, ani jsem nemohla ostatním vysvětlovat, proč musím občas chodit na půdu a svoje další úkoly zanedbávat. „Tohle mletí chvíli potrvá,“ pronesla jsem chabě.

„Jakmile mu přivykneš, nezabere ti tolik času jako dnes.“ Nechtěla jsem vyjadřovat pochybnosti nebo ho neuposlechnout – byl to můj pán. Bála jsem se však hněvu žen dole. „Teď mám jít k řezníkovi a žehlit, pane. Pro paní.“ Má slova zněla malicherně.

Ani se nepohnul. „K řezníkovi?“ Zamračil se.

„Ano, pane. Paní bude chtít vědět, proč nemohu dělat svoji ostatní práci. Bude chtít vědět, že vám tady nahoře pomáhám. Není pro mě snadné chodit sem bez důvodu.“

Následovalo dlouhé ticho. Zvon na věži Nového kostela sedmkrát odbil.

„Chápu,“ zamumlal, když se zvon odmlčel. „Uvážím to.“ Odebral část slonoviny a vrátil ji do zásuvky. „Teď rozemel tenhle kousek.“ Pokynul k tomu, co tam zbylo. „Nemělo by to trvat dlouho. Já musím jít ven. Až skončíš, nech to tady.“

Bude muset promluvit s Catharinou a povědět jí o mé práci. Pak pro mě bude snazší něco pro něho dělat.

Vyčkávala jsem, on však Catharině nic neřekl.

* * *

Řešení problému s barvami poskytla nečekaně Tanneke. Od Franciskova narození spala totiž kojná spolu s Tanneke v síni Ukřižování. Odtud to měla blízko do velké síně, aby malého nakrmila, když se probudil. Přesto, že ho Catharina sama nekojila, trvala na tom, aby Franciscus spal v kolébce vedle ní. Připadalo mi to jako zvláštní uspořádání, jakmile jsem však Catharinu poznala lépe, pochopila jsem, že si chce zachovat alespoň zdání mateřství, když ne povinnosti samé.

Tanneke sdílení pokoje s chůvou nevyhovovalo, stěžovala si, že kojná k dítěti vstává příliš často a že i když zůstává na lůžku, tak chrápe. Vyprávěla o tom každému, ať poslouchal nebo ne. Začala odbývat svou práci a sváděla to na nedostatek spánku. Maria Thins jí řekla, že s tím nemohou nic dělat, Tanneke však reptat nepřestávala. Často vrhala temné pohledy na mě – než jsem se v domě zabydlela já, Tanneke spávala na mém místě ve sklepě, kdykoli bylo kojné zapotřebí. Skoro se zdálo, jako by chůvino chrápání zazlívala mně.

Jednou večer se dokonce obrátila na Catharinu. Catharina se právě chystala na večírek u van Ruijvenových, a to i přes panující chlad. Byla v dobrém rozmaru – když si na sebe vzala své perly a žlutý kabátek, vždycky ji to potěšilo. Přes kabátek si uvázala široký plátěný límec, jenž jí zakrýval ramena a chránil látku před pudrem, který si nanášela na obličej. Zatímco Tanneke vypočítávala svoje strasti, Catharina se dál pudrovala a zvedla zrcadlo, aby prozkoumala výsledek. Vlasy měla ozdobené copánky a stuhami, a pokud si uchovávala svůj šťastný výraz, byla velmi krásná, neboť díky spojení plavých vlasů a světle hnědých očí působila exoticky.

Nakonec na Tanneke zamávala pudrovacím štětečkem. „Přestaň!“ vykřikla se smíchem. „Kojnou potřebujeme a musí spát blízko mě. V pokoji děvčat místo není, zato u tebe ano, proto je tam. Nedá se nic dělat. Proč mě s tím obtěžuješ?“

„Jedna věc by se možná udělat dala,“ ozval se on. Vzhlédla jsem od skříně, v níž jsem hledala zástěrku pro Lisbeth. Stál ve dveřích. Catharina se na svého manžela překvapeně zadívala.O domácí záležitosti projevoval zájem jen málokdy. „Dej postel nahoru na půdu a nech někoho spát tam. Třeba Griet.“

„Griet na půdu? Proč?“ zvolala Catharina.

„Tanneke pak může spát ve sklepě, jak se jí líbí,“ vysvětlil mírně.

„Ale –“ Catharina se zmateně zarazila. Zdálo se, že se jí ten nápad nezamlouvá, ale nedokáže říci proč.

„Ano, paní,“ vložila se do toho Tanneke dychtivě. „To by rozhodně pomohlo.“ Pohlédla na mě.

Já jsem znovu usilovně skládala dětské oblečení, ačkoli už byloúhledně srovnané.

„Co klíč k ateliéru?“ nalezla konečně Catharina argument. Na půdu vedl pouze jeden vchod, a to po žebříku ze skladu vedle ateliéru. Abych se dostala na lůžko, musela bych procházet ateliérem, jenž se na noc zamykal. „Nemůžeme dát klíč služce.“

„Klíč nebude potřebovat,“ namítl. „Jakmile odejde spát, můžeš dveře ateliéru zamknout. Ráno pak může v ateliéru uklidit ještě dřív, než přijdeš a odemkneš dveře.“

Zarazila jsem se uprostřed skládání. Nelíbila se mi představa, že bych byla na noc zamčená ve svém pokoji.

Bohužel se však zdálo, že Catharinu tenhle nápad potěšil. Možná si myslela, že když mě zamkne, udrží mě tím bezpečně na jednom místě a zároveň sobě z očí. „Tak dobře,“ rozhodla. Většinou se rozhodovala rychle. Obrátila se k Tanneke a ke mně. „Vy dvě zítra přestěhujete postel na půdu. Je to jenom dočasné,“ dodala, „do doby, kdy kojné nebude zapotřebí.“

Stejně dočasné jako měly být moje výpravy k řezníkovi a k obchodníkovi s rybami, pomyslela jsem si.

„Pojď se mnou na chvilku do ateliéru,“ řekl. Díval se na ni způsobem, který jsem začínala rozeznávat – pohledem malíře.

„Já?“ Catharina se na manžela usmála. Pozvání do jeho ateliéru přicházela jen vzácně. Rozmáchle odložila pudrovací štěteček a začala si sundávat široký límec, který teď byl pokrytý prachem.

Natáhl se a popadl ji za ruku. „Nech to.“

Tohle bylo skoro stejně překvapivé jako jeho návrh přesunout mě na půdu. Zatímco vedl Catharinu nahoru, Tanneke a já jsme si vyměnily pohledy.

Následující den začala pekařova dcera při pózování k obrazu nosit onen široký bílý límec.

* * *

Marii Thins nebylo tak snadné ošálit. Když od rozradostněné Tanneke uslyšela o tom, že ona se má přestěhovat do sklepa a já na půdu, zabafala ze své dýmky a zamračila se. „Vy dvě byste se mohly prostě vyměnit,“ ukázala na nás dýmkou, „takže Griet bude spát s chůvou a ty půjdeš do sklepa. Není třeba, aby se kdokoli stěhoval na půdu.“

Tanneke ji neposlouchala – byla příliš plna svého vítězství, než aby postřehla logiku ve slovech své paní.

„Paní s tím souhlasila,“ řekla jsem prostě.

Maria Thins se na mě úkosem dlouze zadívala.

Při spaní na půdě pro mne bylo snazší tam pracovat, stále jsem na to však měla málo času. Mohla jsem vstávat dřív a chodit spát později, občas mi ale dával tolik práce, že jsem musela najít způsob, jak chodit nahoru odpoledne, kdy jsem normálně sedávala u ohně a šila. Začala jsem si stěžovat, že v zešeřelé kuchyni na stehy nevidím a že potřebuji světlo svého jasného půdního pokojíku. Nebo jsem oznámila, že mě bolí žaludek a že si chci lehnout. Maria Thins mi při každé výmluvě věnovala stejný postranní pohled, nijak to však nekomentovala.

Začínala jsem si na lhaní zvykat.

Po svém návrhu, že mám spát na půdě, ponechal na mně, jak si zařídím svoje povinnosti, abych pro něho mohla pracovat. Nikdy mi nepomohl tím, že by kvůli mně zalhal, nebo se mě zeptal, jestli pro něj vyšetřím čas. Ráno mi udělil pokyny a očekával, že je do příštího dne vykonám.

Barvy samotné mi však potíže, jež jsem se skrýváním své činnosti měla, vynahradily. Oblíbila jsem si mletí věcí, jež nosil z lékárny – kostí, olovnaté běloby, mořenového kořene, masikotu když jsem viděla, jak jasné a čisté barvy z nich dovedu vyrobit. Naučila jsem se, že čím jemněji se materiály umelou, tím je barva sytější. Z hrubých a bezvýrazných vláken mořeny se stal jemný, zářivě rudý prášek a po smíchání s lněným olejem jiskřivé barvivo. Výroba téhle barvy i těch ostatních se podobala kouzlu.

Naučila jsem se od něj i to, jak materiály vymývat, abych je zbavila nečistot a zvýraznila jejich skutečné odstíny. S použitím řady mušlí a mělkých misek jsem barvy stále znovu proplachovala, někdy i třicetkrát, abych z nich dostala křídu, písek nebo kaménky. Byla to zdlouhavá a únavná práce, velmi mě však uspokojovalo vidět, jak se barva každým omytím očišťuje a přibližuje tomu, co je třeba.

Jedinou barvou, s níž mi zacházet nedovolil, byl ultramarín. Lapis lazuli byl tak drahý a postup extrahování čisté modři z kamene natolik obtížný, že s ním pracoval sám.

Zvykla jsem si na jeho přítomnost. Někdy jsme stáli v malé místnosti bok po boku, já jsem mlela olovnatou bělobu a on vymýval lazurit nebo vypaloval okry v ohni. Pověděl mi toho málo. Byl to tichý muž. Já jsem také nemluvila. Tehdy vládl klid a oknem dovnitř proudilo světlo. Když jsme skončili, nalili jsme si navzájem na ruce vodu ze džbánu a vydrhli jsme se dočista.

Na půdě bylo velmi chladno – přestože se tam nacházelo malé ohniště, jež používal na ohřívání lněného oleje či k pálení barev, neodvažovala jsem se v něm rozdělat oheň, pokud to po mně nechtěl on. Jinak bych totiž musela Catharině a Marii Thins vysvětlovat, proč rašelina a dřevo mizí tak rychle.

Chlad mi tolik nevadil, když tam byl on. Pokud stál blízko mě, cítila jsem teplo jeho těla.

Jednou odpoledne jsem právě vymývala trochu masikotu, který jsem předtím domlela, když jsem zezdola z ateliéru zaslechla Marii Thins. On pracoval na obraze a pekařova dcera, která mu stála modelem, občas vzdychla.

„Je ti chladno, děvče?“ zeptala se Maria Thins.

„Trochu,“ ozvala se slabá odpověď.

„Proč nemá ohřívadlo nohou?“ Jeho hlas zněl tak tiše, že jsem odpověď neslyšela. „Na obraze se neobjeví, když ho bude mít u nohou. Nechceme přece, aby zase onemocněla.“

Znovu jsem neslyšela, co říká on.

„Griet jí ho může donést,“ navrhla Maria Thins. „Měla by být na půdě, protože ji údajně bolí žaludek. Hned ji najdu.“

Byla rychlejší, než bych si o tak staré ženě pomyslela. Nežli jsem položila nohu na horní příčku, stála už v půli žebříku. Ustoupila jsem zpátky na půdu. Uniknout jsem jí nemohla a na to, abych cokoli ukryla, nebyl čas.

Sotva Maria Thins vystoupala do místnosti, rychle zaznamenala mušle rozložené v řadách po stole, džbán s vodou i zástěru poskvrněnou žlutí z masikotu, kterou jsem měla na sobě.

„Tak tohle ty tedy provádíš, děvče, co? Myslela jsem si to.“

Sklopila jsem oči. Nevěděla jsem, co odpovědět.

„Bolení žaludku, to určitě. Nejsme tady všichni samí hlupáci, abys věděla.“

Zeptejte se jeho, toužila jsem jí říci. Je to můj pán. Tohle je jeho dílo. Ona však na něj nezavolala. Ani on se neobjevil dole u žebříku, aby něco vysvětloval.

Rozhostilo se dlouhé ticho. Pak Maria Thins pravila: „Jak dlouho už mu pomáháš, děvče?“

„Několik týdnů, paní.“

„Všimla jsem si, že v posledních týdnech maluje rychleji.“ Zvedla jsem oči. Vypadala, že v duchu počítá. „Pomoz mu malovat rychleji, děvče,“ pronesla tichým hlasem, „a svoje místo si tady udržíš. Ale ani slovo mé dceři nebo Tanneke.“

„Ano, paní.“

Usmála se. „Mohlo mě to napadnout, při tvé chytrosti. Málem jsi obalamutila i mě. No tak, dones té ubohé dívce dole ohřívadlo nohou.“

* * *

Na půdě jsem spala ráda. V nohách postele nevisel žádný výjev Ukřižování, který by mě znepokojoval. Nebyly tam vůbec žádné obrazy, jen čistá vůně lněného oleje a pižmový pach hlinek. Líbil se mi výhled na Nový kostel i to ticho. Nahoru nechodil nikdo kromě něho. Děvčata mě tu nenavštěvovala, jako to dříve občas dělávala ve sklepě, ani mi tajně neprohledávala moje věci. Cítila jsem se tu sama, povznesena vysoko nad hlučnou domácností, kterou jsem odtud dokázala vidět s odstupem.

Skoro jako on.

Nejlepší na tom však bylo, že jsem mohla trávit víc času v ateliéru. Někdy jsem se zabalila do deky a odplížila jsem se dolů pozdě v noci, když dům ztichl. Při světle svíčky jsem si prohlížela obraz, na němž pracoval, nebo jsem trochu pootevřela okenici, abych dovnitř vpustila měsíční svit. Občas jsem potmě usedla na jednu ze židlí se lvími hlavami přisunutých ke stolu a položila jsem si loket na modročervený stolní koberec, jenž ho pokrýval. Představovala jsem si, že mám na sobě žlutočerný živůtek a perly, držím sklenku vína a sedím u stolu naproti němu.

Jedna věc se mi ale na půdě nezamlouvala. Nelíbilo se mi, že jsem tam přes noc zamčená.

Catharina znovu převzala klíč k ateliéru od Marie Thins a začala odemykat i zamykat dveře. Cítila zřejmě, že tím nade mnou získává určitou kontrolu. Z toho, že jsem na půdě, radost neměla – znamenalo to, že se nacházím blíž k němu i k místu, kam ona nesměla, kde jsem se však já mohla volně pohybovat.

Přijmout takové uspořádání muselo být pro manželku těžké.

Nějakou dobu to ale fungovalo. Odpoledne jsem vždycky na čas mohla vyklouznout pryč a vymývat a mlít pro něho barvy. Catharina tehdy často spala – Franciscus zůstával neklidný a většinu noci ji budil, a proto potřebovala spánek také během dne. Tanneke obvykle také usnula u ohně, takže jsem mohla odejít z kuchyně, aniž jsem si pokaždé musela vymýšlet výmluvu. Děvčata zaměstnával Johannes, jehož učila chodit a mluvit, a mé nepřítomnosti si málokdy všimla. Pokud se tak stalo, Maria Thins jim řekla, že pro ni vyřizuji nějakou pochůzku, že jí mám přinést něco z jejích pokojů, nebo že pro ni si ji cosi, co při práci vyžaduje jasné půdní světlo. Byly to koneckonců děti, ponořené do svého vlastního světa a lhostejné k životu dospělých kolem sebe, pokud se jich přímo nedotýkal.

Alespoň jsem si to myslela.

Jednou odpoledne jsem právě vymývala olovnatou bělobu, když mě Cornelia zdola zavolala jménem. Rychle jsem si otřela ruce, sundala jsem zástěru, kterou jsem nosila při práci na půdě, a převlékla jsem se do své denní zástěry, nežli jsem sestoupila po žebříku dolů k ní. Stála na prahu ateliéru a vypadala, jako by postávala na okraji kaluže a lákalo ji do ní šlápnout.

„Copak je?“ pronesla jsem trochu ostře.

„Tanneke tě hledá.“ Cornelia se otočila a zamířila ke schodům. Nahoře zaváhala. „Pomohla bys mi, Griet?“ zeptala se stísněně. „Jdi napřed, abys mě chytila, když spadnu. Ty schody jsou hrozně strmé.“

Strach jí nebyl podobný, ani když se jednalo o schody, po nichž příliš nechodila. Dojalo mě to, nebo jsem se snad prostě cítila provinile, že jsem na ni byla odměřená. Sešla jsem po schodech, pak jsem se otočila a rozpřáhla jsem paže. „Teď ty.“

Cornelia stála nahoře s rukama v kapsách. Pak začala sestupovat po schodišti s jednou rukou na zábradlí a s druhou pevně sevřenou v pěst. Když byla skoro dole, pustila se a skočila tak, že dopadla na mě, sklouzla mi po těle a bolestivě mi zmáčkla břicho. Sotva se zvedla na nohy, dala se do smíchu se zakloněnou hlavou a s hnědýma očima přivřenýma do úzkých štěrbinek.

„Holka zlobivá,“ zamumlala jsem a litovala jsem své měkkosti.

Tanneke jsem našla ve varné kuchyni s Johannesem na klíně.

„Cornelia říkala, že mě potřebujete.“

„Ano, roztrhla si jeden ze svých límců a chce, abys jí ho spravila. Mě na něj nenechá sáhnout – netuším proč, ví přece, že já spravuju límce nejlíp.“ Jak mi ho Tanneke podávala, oči jí zabloudily k mé zástěře. „Co to tamhle máš? Ty krvácíš?“

Pohlédla jsem dolů. Přes břicho se mi táhla šmouha červeného prachu jako cákanec na okenní tabuli. Na okamžik se mi vybavily zástěry Pietera staršího i mladšího.

Tanneke se naklonila blíž. „To není krev. Vypadá to jako prášek. Jak se tam dostal?“

Zírala jsem na šmouhu. Mořena, napadlo mě. Mlela jsem ji před několika týdny.

Přidušené zahuhňání z chodby jsem zaslechla jenom já.

Cornelia na tuhle lumpárnu čekala už drahnou dobu. Dokonce se jí nějak podařilo dostat se nahoru na půdu, aby prášek ukradla.

Nevymyslela jsem odpověď dost rychle. Jak jsem váhala, Tannečino podezření rostlo. „Hrabala ses v pánových věcech?“ pronesla obviňujícím tónem. Koneckonců mu kdysi stála modelem, takže věděla, co má v ateliéru uloženo.

„Ne, to byla –“ Zarazila jsem se. Kdybych na Cornelii donášela, zněla bych hašteřivě a pravděpodobně bych beztak Tanneke nezabránila v odhalení toho, co jsem na půdě dělala.

„Myslím, že tohle by mladá paní měla vidět,“ rozhodla.

„Ne,“ vyhrkla jsem.

Tanneke se napřímila, jak nejvíc se spícím děckem na klíně mohla. „Sundej si tu zástěru,“ poručila, „ať ji mohu mladé paní ukázat.“

„Tanneke,“ řekla jsem a přitom jsem na ni chladně hleděla, „jestli víte, co je pro vás nejlepší, tak nebudete rušit Catharinu, ale promluvíte s Marií Thins. O samotě, ne před děvčaty.“

Byla to tahle slova a jejich zastrašující tón, co mezi Tanneke a mnou nadělalo největší škodu. Neměla jsem v úmyslu, aby to vyznělo takhle –prostě jsem ji zoufale chtěla jakýmkoli způsobem zarazit, aby to Catharině neřekla. Nikdy mi už ale neodpustila, že jsem s ní jednala, jako by byla něco méně než já.

Má slova alespoň přinesla žádaný účinek. Tanneke na mě upřela tvrdý, zlostný pohled, za nímž se však skrývala nejistota i touha skutečně to své milované paní oznámit. Zmítala se mezi onou touhou a přáním ztrestat mou drzost tím, že mě neposlechne.

„Promluvte si se svou paní,“ řekla jsem tiše. „Ale mluvte s ní o samotě.“

Ačkoli jsem stála zády ke dveřím, cítila jsem, že Cornelia od nich mizí pryč.

Tannečiny vlastní instinkty zvítězily. S kamennou tváří mi podala Johannese a šla najít Marii Thins. Než jsem si ho posadila na klín, pečlivě jsem červenou barvu otřela hadrem, který jsem pak hodila do ohně. Přesto zanechal stopy. Seděla jsem s chlapečkem v náručí a čekala jsem, až se rozhodne o mém osudu.

Nikdy jsem se nedozvěděla, co Maria Thins Tanneke řekla, jaké hrozby či sliby uplatnila, aby ji umlčela. Ale zabralo to – Tanneke se o mé práci na půdě nezmínila Catharine, ani děvčatům, ani mně. Začala však se mnou jednat mnohem tvrději – byla teď protivná spíš záměrně nežli mimoděk. Poslala mě třeba s treskou zpátky do rybárny, ačkoli jsem věděla, že mě o ni předtím žádala, a přísahala, že mi řekla, abych koupila platýse. Při vaření začala dělat větší nepořádek a polévala si zástěru tukem, jak jen mohla, takže jsem pak látku musela namáčet déle a drhnout usilovněji, abych z ní mastnotu dostala. Nechávala mi vědra k vyprázdnění a přestala nosit vodu do kuchyňské nádrže či vytírat podlahy. Seděla, zlověstně mě pozorovala a odmítla odsunout nohy, takže jsem musela vytírat kolem nich, abych až dodatečně zjistila, že jednou nohou zakrývala lepkavou loužičku mastnoty.

Laskavě už se mnou nepromluvila. Přiměla mě cítit se osaměle v domě plném lidí.

Už jsem se proto neodvážila odnášet z její kuchyně dobroty, jimiž bych potěšila otce. Rodičům jsem neřekla, jak těžké to pro mě na Oude Langendijck je a jaký si musím dávat pozor, abych si svoje místo udržela. Nemohla jsem jim povídat ani o těch pár dobrých věcech – o barvách, jež vyrábím, o nocích, kdy sedávám sama v ateliéru, o okamžicích, kdy pracuji bok po boku s ním a kdy mě hřeje jeho přítomnost.

Jediné, o čem jsem jim mohla vyprávět, byly jeho obrazy.

* * *

Jednoho dubnového rána, kdy chladno konečně pominulo, jsem kráčela po Koornmarktu k lékárníkovi, když se po mém boku objevil Pieter mladší a popřál mi dobrý den. Předtím jsem si ho nevšimla. Na sobě měl čistou zástěru a nesl balíček, který prý měl doručit na Koornmarkt kousek odtud. Šel stejným směrem jako já a hned se zeptal, zda mě může doprovodit. Přikývla jsem – měla jsem pocit, že nemohu říci ne. Během zimy jsem ho v Masných krámech vídala jednou či dvakrát týdně. Pokaždé mi bylo zatěžko střetnout se s jeho pohledem – měla jsem pocit, že mě jeho oči bodají do kůže jako jehly. Jeho pozornost mě znepokojovala.

„Vypadáš unaveně,“ poznamenal teď. „Máš červené oči. Moc tě dřou.“

Opravdu mě dřeli. Můj pán mi dával k mletí tolik kosti, že jsem musela vstávat velmi časně, abych práci dokončila. A předešlou noc mě Tanneke přinutila zůstat dlouho vzhůru, abych znovu umyla kuchyňskou podlahu poté, co po ní rozlila pánev tuku.

Svého pána jsem však obviňovat nechtěla. „Tanneke si na mě zasedla,“ prohlásila jsem raději, „a dává mi víc práce. Pak se samozřejmě taky otepluje, takže z domu vyklízíme zimu.“ Dodala jsem to, aby si nemyslel, že si na ni stěžuji.

„Tannekeje podivínka,“ řekl, „ale je oddaná.“

„Ano, Marii Thins.“

„Rodině taky. Vzpomínáš, jak bránila Catharinu před jejím bláznivým bratrem?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Nevím, co tím myslíš.“

Pieter vypadal překvapeně. „V Masných krámech se o tom povídalo řadu dní. Aha, jenže ty neklevetíš, viď? Oči máš otevřené, ale drby nevykládáš ani je neposloucháš.“ Zdálo se, že to schvaluje. „Já je slýchám od staříků čekajících na maso celý den. Nemůžu si pomoct, ale něco z toho sedí.“

„Co udělala Tanneke?“ zeptala jsem se proti své vůli.

Pieter se usmál. „Když tvoje paní nosila pod srdcem to předposlední dítě – jak se jmenuje?“

„Johannes. Jako jeho otec.“

Pieterův úsměv pohasl, jako když mrak zastíní slunce. „Ano, jako jeho otec.“ Pak pokračoval ve vyprávění. „Catharinin bratr Willem přišel jednoho dne na Oude Langendijck, když chodila s útěžkem, a přímo na ulici ji začal bít.“

„Proč?“

„Říká se, že prý má o kolečko víc. Vždycky byl divoch. Jeho otec taky. Víš, proč se jeho otec a Maria Thins před mnoha lety odloučili? Měl ve zvyku ji tlouct.“

„Tloukl Marii Thins?“ opakovala jsem užasle. Nikdy bych nehádala, že by Marii Thins mohl někdo bít.

„Takže když Willem začal Catharinu mlátit, Tanneke prý vběhla mezi ně, aby ji chránila. Dokonce mu pořádně nařezala.“

Kde byl můj pán, když se to stalo? napadlo mě. Nemohl přece zůstat v ateliéru. To nemohl. Patrně byl pryč, na cechu či u van Leeuwenhoeka, nebo v Mechelenské krčmě své matky.

„Loni se Marii Thins a Catharině podařilo dát Willema pod zámek,“ pokračoval Pieter. „Nemůže teď opustit dům, ve kterém bydlí. Proto jsi ho neviděla. Vážně jsi o tom nic neslyšela? Copak ve vašem domě se nemluví?“

„Se mnou ne.“ Vzpomněla jsem si na všechny ty chvíle, kdy Catharina a její matka dávaly hlavy dohromady v síni Ukřižování a zmlkly, sotva jsem vstoupila. „A za dveřmi neposlouchám.“

„Ovšem že ne.“ Pieter se znovu usmíval, jako bych byla řekla vtip. Stejně jako všichni ostatní si myslel, že každá služka špehuje za dveřmi. O služkách existovalo mnoho předsudků, jež lidé přičítali i mně.

Po zbytek cesty jsem zůstala zticha. Netušila jsem, že Tanneke dokáže být tak oddaná a statečná, přese všechno, co říká Catharině za zády, nebo že Catharina utrpěla takové rány, ani že Maria Thins mohla mít takového syna. Pokusila jsem se představit si svého vlastního bratra, jak mě bije na ulici, ale nešlo to.

Pieter nic víc neříkal – viděl můj zmatek. Když mě před lékárnou opouštěl, dotkl se prostě mého lokte a pokračoval svou cestou. Musela jsem okamžik stát a hledět do temně zelené vody kanálu, pak jsem potřásla hlavou, abych si ji vyčistila, a obrátila jsem se k lékárníkovým dveřím.

Zaháněla jsem ze svých myšlenek obraz nože rotujícího po matčině kuchyňské podlaze.

* * *

Jednou v neděli přišel Pieter mladší na mši do našeho kostela. Zřejmě vklouzl dovnitř až po mých rodičích i po mně a sedl si vzadu, protože jsem ho spatřila, teprve když jsme pak venku mluvili s našimi sousedy. Stál kousek stranou a pozoroval mě. Jakmile jsem ho zahlédla, prudce jsem se nadechla. Aspoň že je protestant, pomyslela jsem si. Dřív jsem si tím nebyla jista. Od té doby, co jsem pracovala v domě v Papeženecké čtvrti, nebyla jsem si jista mnoha věcmi.

Matka sledovala můj pohled. „Kdo je to?“

„Řezníkův syn.“

Pohlédla na mě zvědavě, zčásti překvapeně, zčásti s obavou. „Jdi za ním,“ zašeptala, „a přiveď ho k nám.“

Poslechla jsem ji a šla jsem k Pieterovi. „Co tady děláš?“ zeptala jsem se, ačkoli jsem věděla, že bych měla být zdvořilejší.

Usmál se. „Dobrý den, Griet. Žádná příjemná slova pro mě nemáš?“

„Co tady děláš?“

„Obcházím bohoslužby v každém kostele v Delftu, abych zjistil, kde se mi líbí nejvíc. Zřejmě to ještě chvíli potrvá.“ Když viděl, jak se tvářím, nechal toho – s žertováním u mě nepochodil. „Přišel jsem se za tebou podívat a seznámit se s tvými rodiči.“

Zarděla jsem se tak silně, až se mi zdálo, že mám horečku. „Byla bych radši, kdybys sem nechodil,“ řekla jsem tiše.

„Proč ne?“

„Je mi teprve sedmnáct. Na takové – věci ještě nemyslím.“

„Není žádný spěch,“ prohlásil Pieter.

Sklopila jsem zrak k jeho rukám – byly čisté, ale kolem nehtů měl stále stopy krve. Vzpomněla jsem si na ruku svého pána položenou na mé, když mi ukazoval, jak mám mlít kost, a zachvěla jsem se.

Lidé na nás civěli, protože byl v kostele cizí. Navíc to byl hezký muž – to jsem viděla i já – s dlouhými plavými kadeřemi, jiskrnýma očima a s úsměvem vždy po ruce. Několik mladých žen se snažilo upoutat jeho pohled.

„Představíš mě svým rodičům?“

Neochotně jsem ho k nim zavedla. Pieter pokývl matce a uchopil za ruku otce, který nervózně couvl. Od té doby, kdy přišel o oči, byl v seznamování s cizími lidmi plachý. A ještě nikdy předtím se nesetkal s mužem projevujícím zájem o mě.

„Neboj se, otče,“ zašeptala jsem mu, zatímco matka představovala Pietera někomu ze sousedů, „neztrácíte mě.“

„Už jsme tě ztratili, Griet. Ztratili jsme tě v okamžiku, kdy jsi se stala služebnou.“

Byla jsem ráda, že nevidí slzy, jež mě pálily v očích.

* * *

Pieter mladší nechodil do našeho kostela každý týden, ale přicházel dosti často, takže každou neděli, když jsme seděli v naší lavici, jsem zneklidněla, přihlazovala jsem si sukni častěji, než bylo třeba, a svírala jsem rty.

„Přišel? Je tady?“ vyptával se otec neděli co neděli a otáčel hlavu na všechny strany.

Nechávala jsem odpovídat matku. „Ano,“ říkávala, ‚je tady,“ nebo: „Ne, nepřišel.“

Pieter pokaždé pozdravil napřed moje rodiče a pak teprve mě. Zpočátku se v jeho společnosti chovali stísněně. Pieter si však s nimi nenuceně povídal a jejich zaražených odpovědí ani dlouhých odmlk si nevšímal. Věděl, jak si lidmi mluvit, protože v otcově stánku jich vídal hodně. Po několika nedělích si na něj rodiče zvykli. Když se můj otec poprvé zasmál něčemu, co Pieter řekl, byl sám sebou tak překvapený, že se okamžitě zachmuřil, dokud Pieter neprohodil něco jiného, co ho k smíchu přimělo znovu.

Po jejich rozmluvě vždycky následoval okamžik, kdy se rodiče stáhli a nechali nás o samotě. Rozhodnutí, kdy se tak stane, nechával Pieter moudře na nich. V prvních několika případech k tomu nedošlo vůbec. Pak jednu neděli matka významně uchopila otce za paži a prohlásila: „Pojďme si promluvit s pastorem.“

Po několik nedělí jsem se toho okamžiku děsila, až jsem i já přivykla tomu, že jsem s ním před tolika pozornýma očima sama. Pieter mě občas jemně škádlil, častěji se mě však vyptával, co jsem přes týden dělala, nebo mi vyprávěl historky, jež zaslechl v Masných krámech, či mi popisoval dražby na Dobytčím trhu. Měl se mnou trpělivost, pokud jsem začala být skoupá na slovo, příkrá nebo odmítavá.

Na mého pána se mě nikdy neptal. Já jsem mu zase nikdy nevyprávěla o tom, jak pracuji s barvami. Byla jsem ráda, že nevyzvídá.

O těchto nedělích jsem se cítila velmi zmatená. Zatímco jsem měla naslouchat Pieterovi, přistihovala jsem se, že myslím na svého pána.

Jednu květnovou neděli, kdy jsem v domě na Oude Langendijck pracovala už téměř rok, řekla má matka Pieterovi těsně předtím, než nás s otcem zanechali o samotě: „Zajdete k nám příští neděli po mši na oběd?“

Pieter se usmál, protože jsem na ni zírala s otevřenými ústy. „Přijdu.“

Stěží jsem slyšela, co potom povídal. Když konečně odešel a my s rodiči jsme zamířili domů, musela jsem se kousat do rtů, abych nekřičela. „Proč jste mi neřekli, že se chystáte Pietera pozvat?“ zavrčela jsem.

Matka na mě úkosem pohlédla. „Je načase, abychom to udělali,“ bylo jediné, co řekla.

Měla pravdu – bylo by od nás nezdvořilé, nepozvat ho do našeho domu. Nikdy předtím jsem tuhle hru s mužem nehrála, ale viděla jsem, jak to chodí u ostatních. Jestli to Pieter myslí vážně, musejí s ním mí rodiče také jednat vážně.

Věděla jsem i to, jaké strádání pro ně jeho příchod bude znamenat. Rodiče teď měli velmi málo. I přes můj plat a přes to, co matka vydělala předením vlny pro druhé, dokázali stěží uživit sami sebe, natožpak další krk – a navíc krk řezníka. Já jsem jim mohla pomoci jen zanedbatelně – vzít z Tannečiny kuchyně, co se dalo, třeba kousek dřeva, pár cibulí či trochu chleba. Ten týden budou méně jíst a méně rozdělávat oheň, jen aby ho patřičně pohostili.

Na tom, aby přišel, však trvali. Mně to sice neřekli, ale v tom, že ho nakrmí, jistě viděli způsob, jak naplnit naše vlastní žaludky v budoucnu. Řezníkova žena i její rodiče se vždycky dobře najedí. Trocha hladu dnes vynese plné břicho zítra.

Později, když začal přicházet pravidelně, posílal jim Pieter dárky v podobě masa, jež matka na neděli uvařila. K onomu prvnímu nedělnímu obědu však rozumně řezníkovu synovi maso nepodávala. Byl by podle něj dokázal přesně poznat, jak jsou chudí. Namísto toho připravila dušenou rybu, k níž dokonce přidala krevety a humra, aniž mi kdy řekla, jak to dokázala zaplatit.

Dům, byť omšelý, díky její péči jen zářil. Vybalila některé z otcových nejlepších kachlů, ty, jež nebyla nucena prodat, naleštila je a vyrovnala podél stěny, aby se na ně Pieter mohl při jídle dívat. Ten matce pokrm pochválil a jeho slova zněla opravdově. Potěšilo ji to, takže se zarděla, usmála se a ještě mu přidala. Poté se Pieter vyptával otce na kachle tak, že každý popisoval, až jej otec poznal a mohl popis dokončit.

„Ten nejlepší má Griet,“ prohlásil otec poté, co probrali všechny kachle, jež byly v pokoji. „Je na něm ona a její bratr.“

„Ten bych rád viděl,“ zamumlal Pieter.

Zkoumala jsem svoje rozpraskané ruce v klíně a polkla jsem. Neřekla jsem jim, co Cornelia s mým kachlem provedla.

Když Pieter odcházel, matka mi pošeptala, abych ho vyprovodila na konec ulice. Kráčela jsem vedle něj s pocitem jistoty, že naši sousedé civí, ačkoli ve skutečnosti byl deštivý den a venku se objevovalo jen málo lidí. Zdálo se mi, jako by mě rodiče na ulici vystrčili, protože právě uzavřeli obchod a já jsem teď předávána do rukou muže. Aspoň že je to hodný muž, pomyslela jsem si, i když ruce nemá tak čisté, jak by mohl.

Poblíž Rietveldského kanálu byla ulička, do níž mě Pieter zavedl, s rukou položenou na mých bedrech. Kdysi se tam schovávala Agnes při našich dětských hrách. Opřela jsem se o zeď a dovolila jsem Pieterovi, aby mě políbil. Byl tak nedočkavý, že mě kousl do rtů. Nevykřikla jsem – olízla jsem si slanou krev a zatímco se ke mně tiskl, dívala jsem se mu přes rameno na vlhkou cihlovou zeď naproti. Do oka mi spadla dešťová kapka.

Nenechala jsem ho dělat všechno, co chtěl. Po chvíli Pieter ustoupil. Napřáhl ruku k mé hlavě. Odtáhla jsem se.

„Ty si na svoje čepce potrpíš, viď?“ poznamenal.

„Nejsem dost bohatá, abych si zdobila vlasy a chodila bez čepce,“ odsekla jsem. „A taky nejsem žádná –,“ nedopověděla jsem. Nemusela jsem mu říkat, jaký jiný druh žen si nechává hlavu nepokrytou.

„Jenže tvůj čepec ti zakrývá všechny vlasy. Pročpak to? Většina žen trochu vlasů ukazuje.“

Neodpověděla jsem.

„Jakou barvu mají tvoje vlasy?“

„Hnědou.“

„Světlou, nebo tmavou?“

„Tmavou.“

Pieter se usmál, jako by se snažil vyhovět děcku při hře. „Rovné, nebo vlnité?“

„Ani jedno. Obojí.“ Můj vlastní zmatek mě zaskočil.

„Dlouhé, nebo krátké?“

Zaváhala jsem. „Pod ramena.“

Dál se na mě usmíval, pak mě ještě jednou políbil a obrátil se zpátky směrem k Tržnímu náměstí.

Předtím jsem zaváhala proto, že jsem nechtěla lhát, ale zároveň jsem nestála o to, aby znal pravdu. Moje vlasy byly dlouhé a nenechaly se zkrotit. Pokud zůstaly nezakryté, zdálo se, jako by patřily jiné Griet –Griet, jež byla ochotna stát kdesi v uličce sama s mužem, která nebyla tak klidná, tichá a čistá. Takové Griet, jako byly ony ženy, jež opovážlivě odhalovaly hlavy. Proto jsem vlasy nechávala úplně schované – aby po téhle Griet nebylo ani stopy.

* * *

Dokončil obraz pekařovy dcery. Tentokrát se mi dostalo varování, neboť mě přestal žádat o mletí a vymývání barviv. Teď mnoho barev nepoužíval, ani ke konci neprováděl náhlé změny jako tehdy u ženy s perlovým náhrdelníkem. Něco změnil už dříve, když odstranil z obrazu jednu z židlí a posunul mapu po stěně. Takové změny mě překvapily méně, protože jsem měla možnost o nich sama přemýšlet a věděla jsem, že tím, co udělal, se obraz vylepšil.

Znovu si vypůjčil van Leeuwenhoekovu temnou komoru, aby si výjev naposledy prohlédl. Poté, co ji připravil, dovolil mi, abych se do ní také podívala. Ačkoli jsem stále nechápala, jak funguje, začala jsem obdivovat scény, jež komora ve svém nitru malovala, ony miniaturní, převrácené obrazy věcí v místnosti. Barvy obyčejných předmětů se stávaly intenzivnějšími – stolní koberec temněji červeným a nástěnná mapa jiskřivě hnědou jako sklenice piva zvednutá proti slunci. Nebyla jsem si jista, jak mu camera obscura pomáhá malovat, ale začínala jsem se podobat spíše Marii Thins – pokud ho přiměla malovat lépe, nezpochybňovala jsem ji.

Rychleji však nemaloval. Nad onou dívkou se džbánem vody strávil pět měsíců. Často jsem si dělala starosti, aby mě Maria Thins neupomenula, že jsem mu nepomohla pracovat rychleji, a neřekla mi, ať si tedy sbalím věci a odejdu.

Neudělala to. Věděla, že tu zimu byl velmi zaměstnaný v cechu i v Mechelenské krčmě. Třeba se rozhodla, že počká a uvidí, jestli se věci změní v létě. Nebo se jí možná zdálo těžké ho plísnit, protože se jí obraz tolik líbil.

„Je škoda, že takový krásný obraz se má dostat k pouhému pekaři,“ pravila jednoho dne. „Mohli bychom si účtovat víc, kdyby byl pro van Ruijvena.“ Bylo jasné, že zatímco on ta díla maluje, je to ona, kdo domlouvá obchody.

Pekaři se obraz také líbil. Den, kdy se na něj přišel podívat, se značně odlišoval od formální návštěvy, kterou vykonali van Ruijven a jeho paní několik měsíců předtím, aby si prohlédli svoji malbu. Pekař přivedl celou rodinu včetně několika dětí a jedné či dvou sester. Byl to veselý člověk s tváří ustavičně zardělou žárem pecí a s vlasy, jež vypadaly, jako by si je obalil v mouce. Odmítl víno, jež Maria Thins nabízela, a dal přednost korbelu piva. Miloval děti, takže trval na tom, aby všechna čtyři děvčata i Johannes směli do ateliéru přijít. Děti ho také měly rády – při každé návštěvě jim přinesl další mušli do sbírky. Tentokrát to byla lastura velká jako moje ruka, drsná a ostnatá, bílá, se světle žlutými skvrnkami na vnější straně a leskle růžová a oranžová uvnitř. Holčičky měly radost a utíkaly pro svoje ostatní mušle. Přinesly si je nahoru a spolu s pekařovými dětmi si společně hrály v komoře, zatímco Tanneke a já jsme obsluhovaly hosty v ateliéru.

Pekař oznámil, že je s obrazem spokojen. „Má dcera vypadá dobře a to mi stačí,“ řekl.

Maria Thins potom bědovala, že se na něj nepodíval tak pozorně, jako by to byl učinil van Ruijven, že jeho smysly byly otupeny pivem, jež vypil, a zmatkem, jímž se obklopil. S tím jsem nesouhlasila, ale neřekla jsem to. Mně se zdálo, že pekař reagoval na malbu upřímně. Van Ruijven se při pohledu na obrazy příliš snažil, užíval svých sladkých slov a vyumělkovaných výrazů. Byl si tuze vědom toho, že se předvádí před publikem, zatímco pekař pouze řekl, co si myslí.

Zkontrolovala jsem děti v komoře. Uvelebily se na podlaze, třídily mušle a všude přitom zanesly písek. Truhlice, knihy, nádobí ani polštáře, jež tam byly uloženy, je nezajímaly.

Cornelia právě slézala po žebříku z půdy. Seskočila z třetí příčle a při dopadu na zem triumfálně vykřikla. Krátce na mě pohlédla a v očích měla výzvu. Jeden z pekařových synů, asi v Aleydisině věku, vyšplhal do poloviny žebříku a také skočil na podlahu. Pak to zkusila Aleydis, po ní další dítě a další.

Nikdy jsem nezjistila, jak se tehdy Cornelii podařilo dostat se na půdu a ukrást mořenu, jíž mi potom začervenila zástěru. Prohnanost a schopnost proklouznout, když se nikdo nedívá, měla v povaze. Marii Thins ani jemu jsem o Corneliině zlodějině nic neřekla. Nebyla jsem si jista, jestli by mi uvěřili. Raději jsem se postarala, aby barvy zůstaly zamčené, kdykoli jsme tam on ani já nebyli.

Ve chvíli, kdy se rozvalila na podlaze vedle Maertge, jsem jí nic neřekla. Tu noc jsem však zkontrolovala svoje věci. Všechno bylo na místě – můj rozbitý kachel, želvovinový hřeben, má modlitební knížka, vyšívané kapesníky, límce, spodničky i moje zástěry a čepce. Všechno jsem přepočítala, roztřídila a znovu poskládala.

Pak jsem zkontrolovala barvy, jen tak pro jistotu. I ty byly v pořádku a komoda nevypadala, že by s ní někdo něco prováděl.

Třeba se přece jen chovala prostě jako dítě, které vyleze na žebřík, aby z něj mohlo seskočit, a které vyhledává spíše hru než darebnosti.

* * *

Pekař si svůj obraz odnesl v květnu, můj pán však až do července další malbu připravovat nezačal. Ten odklad mě zneklidňoval, očekávala jsem, že Maria Thins bude vinit mě, i když jsme obě věděly, že moje chyba to není. Pak jsem ji jednoho dne zaslechla, jak říká Catharině, že nějaký van Ruijvenův přítel viděl obraz jeho ženy s perlovým náhrdelníkem a napadlo ho, že se měla dívat raději ven z obrazu než do zrcadla. Van Ruijven se proto rozhodl, že chce obraz, na němž bude jeho paní obrácena tváří k malíři. „Tuhle pózu nemaluje často,“ poznamenala.

Catharininu odpověď jsem neslyšela. Na okamžik jsem přerušila zametání podlahy v dívčím pokoji.

„Vzpomínáš na ten poslední,“ připomněla jí Maria Thins. „S tou služkou. Pamatuješ na van Ruijvena a na tu služku v červených šatech?“

Catharina zasípala přidušeným smíchem.

„To bylo naposledy, kdy se někdo díval z jeho obrazu ven,“ pokračovala Maria Thins, „a jaký z toho byl skandál! Byla jsem si jista, že řekne ne, když to van Ruijven tentokrát navrhl, ale on souhlasil, že to udělá.“

Marie Thins jsem se zeptat nemohla, ta by věděla, že jsem je poslouchala. Nemohla jsem se zeptat ani Tanneke, která mi teď nikdy klepy nesvěřovala. Tak jsem se jednoho dne, kdy bylo u jeho stánku málo lidí, zeptala Pietera mladšího, jestli o služce v červených šatech slyšel.

„Ovšem, tahle historka kolovala po celých Masných krámech,“ odpověděl se smíchem. Naklonil se blíž a začal přerovnávat vystavené hovězí jazyky. „Stalo se to před několika lety. Van Ruijven prý chtěl, aby jedna ze služek z jeho kuchyně pózovala pro obraz spolu s ním. Oblékli ji do jedněch šatů jeho ženy, do červených, a van Ruijven zařídil, aby na obraze bylo víno, takže ji mohl opít pokaždé, když spolu seděli. Jisté je to, že dřív, než byl obraz hotový, nosila pod srdcem van Ruijvenovo dítě.“

„Co se s ní stalo?“

Pieter pokrčil rameny. „Co se s takovými děvčaty stává?“

Při jeho slovech mi zamrzla krev v žilách. Jistě že jsem takové příběhy slýchala už dřív, ale žádný se neodehrál v mé blízkosti. Vzpomněla jsem si na své sny o tom, jak nosím Catharininy šaty, i na to, jak mě van Ruijven chytil na chodbě za bradu a řekl mému pánovi: „Měl byste ji namalovat.“

Pieter se zarazil ve své práci a zatvářil se zachmuřeně. „Proč o ní chceš vědět?“

„To nic,“ odpověděla jsem zlehka. „Jen jsem něco zaslechla. O nic nejde.“

Tehdy, když připravoval scénu pro obraz pekařovy dcery, jsem u toho nebyla – v té době jsem mu ještě ani nepomáhala. Avšak teď, když mu van Ruijvenova paní přišla poprvé sedět, jsem zrovna pracovala nahoře na půdě, takže jsem slyšela, co říká. Byla to tichá žena. Bez jediného hlesnutí dělala, oč ji žádal. Ani její jemné botky neklapaly po dlaždicové podlaze. Nechal ji stát u nezastíněného okna a pak sedět na jedné ze dvou židlí se lvími hlavami umístěných u stolu. Slyšela jsem ho, jak zavírá některé okenice. „Tenhle obraz bude tmavší než ten poslední,“ prohlásil.

Neodpověděla. Zdálo se, jako by hovořil sám se sebou. Po chvilce na mě zavolal. Sotva jsem se objevila, řekl: „Griet, přines žlutý kabátek mé ženy, její perlový náhrdelník a náušnice.“

Catharina byla to odpoledne na návštěvě u přátel, takže jsem ji o její šperky požádat nemohla. Beztak bych se bála. Raději jsem šla do síně Ukřižování za Marií Thins, která odemkla Catharininu šperkovnici a podala mi náhrdelník i náušnice. Pak jsem vyndala kabátek ze skříně ve velké síni, vytřepala jsem ho a opatrně si ho přeložila přes paži. Nikdy předtím jsem se ho nedotkla. Zabořila jsem nos do kožešiny – byla velmi jemná, jako kožich malého králíčka.

Na cestě chodbou ke schodišti mě popadla náhlá touha vyběhnout ze dveří i s tím bohatstvím v náručí. Mohla bych utíkat k hvězdě uprostřed Tržního náměstí, zvolit si směr, kterým se dám, a už nikdy se nevrátit.

Místo toho jsem se vrátila k van Ruijvenově paní a pomohla jí do kabátku. Nosila ho, jako by to byla její vlastní kůže. Drátky náušnic si provlékla dírkami v lalůčcích a kolem krku si ovinula perly. Uchopila jsem stužky, abych jí náhrdelník zavázala, když vtom se ozval: „Neberte si ten náhrdelník na sebe. Nechte ho na stole.“

Znovu se posadila. On seděl na židli a pozoroval ji. Nezdálo se, že by jí to vadilo – hleděla do prostoru, aniž něco viděla, tak jak se k tomu tehdy snažil přimět mě.

„Podívejte se na mě,“ vybídl ji.

Podívala se na něj. Oči měla velké a temné, skoro černé.

Na stůl dal stolní koberec, potom jej vyměnil za modrou látku. Perly položil na stůl natažené, pak na hromádce a pak znovu natažené. Požádal ji, aby vstala, sedla si, aby se opřela dozadu, potom aby si sedla víc kupředu.

Myslela jsem, že mezitím zapomněl, že z kouta přihlížím já, dokud neřekl: „Griet, přines mi Catharinin pudrovací štěteček.“

Nechal ji přidržet si štěteček u obličeje, položit jej na stůl, stále ho však přitom držet v ruce, odložit ho stranou. Pak mi ho podal. „Odnes ho zpátky.“

Než jsem se vrátila, dal jí brk a papír. Seděla na židli, nakláněla se kupředu a psala, s kalamářem po pravici. Jednu dvojici horních okenic otevřel a spodní dvojici zavřel. Místnost potemněla, světlo však ozařovalo ženino vysoké zakulacené čelo, paži spočívající na stole i rukáv žlutého kabátku.

„Posuňte levou ruku trochu dopředu,“ řekl. „Tak.“

Psala.

„Podívejte se na mě,“ vyzval ji a ona to učinila.

Přinesl z komory mapu a pověsil ji na stěnu za ní. Pak ji zase sundal. Vyzkoušel malou krajinku, malbu lodi i holou zeď. Potom zmizel dole.

Zatímco byl pryč, pozorně jsem van Ruijvenovu ženu sledovala. Možná to ode mě bylo nezdvořilé, ale chtěla jsem vidět, co udělá. Nepohnula se. Zdálo se, že se v té póze důkladněji zabydlela. Než se vrátil a přinesl zátiší s hudebními nástroji, vypadala, jako by u toho stolu seděla a psala svůj dopis odjakživa. Slyšela jsem, že před oním předešlým obrazem s náhrdelníkem ji už jednou maloval, jak hraje na loutnu. Za tu dobu se zřejmě naučila, co od svého modelu chce. Třeba prostě byla tím, co chtěl.

Pověsil obraz za ni, pak si znovu sedl a studoval ji. Jak tak na sebe hleděli, měla jsem pocit, jako bych tam nebyla. Chtěla jsem odejít a vrátit se ke svým barvám, neodvážila jsem se však ten okamžik narušit.

„Až přijdete příště, dejte si do vlasů bílé stuhy místo růžových a žlutou stuhu tam, kde si vlasy vzadu stahujete.“

Přikývla tak lehce, že se jí hlava sotva pohnula.

„Můžete se opřít dozadu.“

Jakmile ji propustil, cítila jsem, že mohu odejít.

* * *

Příštího dne přitáhl ke stolu další židli. Den nato přinesl nahoru Catharininu šperkovnici a položil ji na stůl. Zásuvky měla kolem klíčových dírek vykládané perlami.

Van Leeuwenhoek dorazil se svou temnou komorou, právě když jsem pracovala na půdě. „Jednoho dne si budete muset pořídit svoji vlastní,“ slyšela jsem ho, jak říká svým hlubokým hlasem. „Ačkoli připouštím, že takhle mám aspoň příležitost vidět, co malujete. Kde je model?“

„Nemohla přijít.“

„To je potíž.“

„Ne. Griet,“ zavolal.

Slezla jsem po žebříku dolů. Když jsem vešla do ateliéru, van Leeuwenhoek na mě užasle zíral. Měl velmi jasné hnědé oči s těžkými víčky, jež mu dodávaly ospalého vzezření. Do ospalosti však měl daleko, vypadal naopak ostražitě a zmateně, s koutky úst pevně stisknutými. Nehledě na překvapení z toho, že mě vidí, působil laskavě, a jakmile se vzpamatoval, dokonce se uklonil.

Nikdy předtím se mi žádný vznešený muž neuklonil. Nemohla jsem si pomoci – usmála jsem se.

Van Leeuwenhoek se zasmál. „Co jste tam nahoře dělala, má drahá?“

„Mlela barvy, pane.“

Otočil se k mému pánovi. „Pomocnice! Jaká další překvapení pro mě máte? Příště ji budete učit, jak ty vaše ženské malovat místo vás.“

Mého pána to nepobavilo. „Griet,“ řekl, „sedni si tak, jak jsi onehdy viděla sedět van Ruijvenovu paní.“

Nervózně jsem došla k židli, usedla jsem a naklonila se kupředu, jako to dělala ona.

„Zvedni ten brk.“

Uchopila jsem jej chvějící se rukou, takže se roztřáslo i pero, a položila jsem ruce tak, jak jsem si pamatovala její. Modlila jsem se, aby mě nepožádal, ať něco napíšu, jako to předtím chtěl po van Ruijvenově paní. Otec mě sice kdysi naučil napsat moje jméno, ale takřka nic jiného. Alespoň jsem však věděla, jak brk držet. Pohlédla jsem na listy na stole a uvažovala jsem, co na ně van Ruijvenova žena napsala. Trochu jsem dovedla číst ze známých věcí, třeba ze své modlitební knížky, dámský rukopis však ne.

„Podívej se na mě.“

Podívala jsem se na něj. Snažila jsem se být van Ruijvenovou ženou.

Odkašlal si. „Na sobě bude mít ten žlutý kabátek,“ vysvětlil van Leeuwenhoekovi a ten přikývl.

Můj pán vstal a připravili spolu temnou komoru tak, aby mířila na mě. Pak se střídavě dívali. Když se skláněli nad skříňkou s černým pláštěm přes hlavu, bylo pro mě snazší sedět a na nic nemyslet, tak, jak jsem věděla, že to po mně chtějí.

Několikrát nechal van Leeuwenhoeka posunout obraz na zadní stěně, než byl s jeho umístěním srozuměn, a pak otvírat a zavírat okenice, zatímco sám setrvával s hlavou pod pláštěm. Konečně se zdál spokojen. Napřímil se a přeložil plášť přes opěradlo židle, pak popošel k psacímu stolu, vzal kus papíru a podal jej van Leeuwenhoekovi. Začali diskutovat o jeho obsahu – o cechovní záležitosti, s níž chtěl poradit. Hovořili dlouhou dobu.

Van Leeuwenhoek vzhlédl. „Pro smilování boží, člověče, nechte to děvče, ať se vrátí ke své práci.“

Můj pán se na mě podíval, jako by ho překvapilo, že stále ještě sedím u stolu s perem v ruce. „Griet, můžeš jít.“

Při odchodu se mi však zdálo, jako bych na van Leeuwenhoekově tváři zahlédla lítostivý výraz.

* * *

Pár dní ponechal temnou komoru postavenou v ateliéru. Několikrát jsem se do ní mohla sama podívat a pozorovat předměty na stole. Něco mi na té scéně, kterou se chystal malovat, vadilo. Bylo to jako dívat se na obraz pověšený nakřivo. Měla jsem chuť něco změnit, ale nevěděla jsem co. Skříňka mi žádné odpovědi neposkytla.

Jednoho dne přišla van Ruijvenova paní znovu a on se na ni dlouho temnou komorou díval. Procházela jsem ateliérem ve chvíli, kdy měl přikrytou hlavu, a šla jsem tak tiše, jak jen jsem dokázala, abych je nerušila. Na okamžik jsem se zastavila za ním, abych se na ten výjev podívala, když v něm byla ona. Musela mě vidět, nedala to však najevo a dál hleděla svýma tmavýma očima přímo na něj.

Tehdy mě napadlo, že ta scéna je příliš úpravná. Ačkoli u většiny věcí jsem si úhlednosti cenila, z jeho ostatních obrazů jsem věděla, že by na stole měl být trochu nepořádek, něco, co by upoutalo oko. Přemýšlela jsem o každém předmětu – o šperkovnici, modrém stolním koberci, perlách, dopisu, kalamáři – a usoudila jsem, co bych změnila. Tiše jsem se vrátila na půdu, překvapena svými smělými myšlenkami.

Jakmile mi bylo jasné, co by měl s onou scénou udělat, čekala jsem, že tu změnu uskuteční.

On však s ničím na stole nepohnul. Lehce poupravil okenice, náklon její hlavy, úhel pera. To, co jsem od něho očekávala, ale nezměnil.

Myslela jsem na to, když jsem ždímala prostěradla, když jsem místo Tanneke otáčela rožněm, při vytírání kuchyňské dlažby a při vymývání barev. Myslela jsem na to, i když jsem v noci ležela v posteli. Občas jsem vstala, abych se podívala znovu. Ne, nemýlila jsem se.

Vrátil temnou komoru van Leeuwenhoekovi.

Kdykoli jsem se na tu scénu podívala, hruď se mi sevřela, jako by mi ji cosi drtilo.

Připravil plátno na stojan a nanesl na ně vrstvu olovnaté běloby a křídy smíchané s trochou sieny pálené a žlutého okru.

Hrudník se mi samým čekáním na něj úžil.

Načervenalou hnědí lehce načrtl obrys ženy i každého předmětu.

Jakmile začal malovat velké plochy špatnými barvami, zdálo se mi, že mi hruď pukne jako žok naplněný přílišným množstvím mouky.

Jak jsem tak jedné noci ležela na lůžku, usoudila jsem, že tu změnu budu muset provést sama.

Následující ráno jsem poklidila, opatrně jsem vrátila šperkovnici na místo, urovnala jsem perly, položila zpátky dopis, vyleštila jsem kalamář a postavila ho zpět. Zhluboka jsem se nadechla, abych uvolnila tlak na prsou. Potom jsem jediným rychlým pohybem vytáhla přední část modré látky na stůl, takže se vlnila z temných stínů pod stolem šikmo nahoru na stůl před šperkovnici. Poupravila jsem linie záhybů a pak jsem ustoupila. Kopírovaly teď tvar paže van Ruijvenovy ženy držící pero.

Ano, pomyslela jsem si a stiskla jsem rty. Třeba mě za tu změnu pošle pryč, ale teď je to lepší.

Ten den odpoledne jsem nahoru na půdu nešla, ačkoli tam pro mě byla spousta práce. Seděla jsem venku na lavičce s Tanneke a spravovala košile. On ráno nezamířil do ateliéru, ale na cech a obědval u van Leeuwenhoeka. Ještě tu změnu neviděl.

Úzkostlivě jsem čekala na lavičce. Dokonce i Tanneke, která se v posledních dnech snažila si mě nevšímat, moje rozpoložení postřehla. „Co je to s tebou, děvče?“ zeptala se. Začala mi říkat děvče jako její paní. „Chováš se jako kuře, které ví, že půjde pod nůž.“

„To nic,“ odpověděla jsem. „Vyprávějte mi, co se stalo, když sem naposledy přišel Catharinin bratr. Slyšela jsem o tom na trhu. Pořád se zmiňují o vás,“ dodala jsem s nadějí, že odvedu její pozornost, zalichotím jí a zároveň zamaskuji, jak neohrabaně jsem se její otázce vyhnula.

Tanneke se na okamžik napřímila, než si uvědomila, kdo se jí na to ptá. „Do toho ti nic není,“ odsekla. „Je to rodinná záležitost, nic pro takové, jako jsi ty.“

O pár měsíců dříve by mi příběh, jenž ji stavěl do toho nejlepšího světla, byla s potěšením vyprávěla. Ptala jsem se však já a mně nebylo možno věřit, vyhovět mi ani mi dopřát potěšení z jejích slov, ačkoli ji muselo bolet, že si nechává uniknout příležitost k chvástání.

Pak jsem ho spatřila – kráčel po Oude Langendijck směrem k nám, s kloboukem do čela, aby mu chránil tvář před jarním sluncem, tmavý kabát měl shrnutý z ramenou. Došel k nám, já jsem se na něj však nedokázala podívat.

„Dobré odpoledne, pane,“ zahalasila Tanneke docela jiným tónem.

„Dobrý den, Tanneke. Užíváš si sluníčka?“

„Ano, pane. Mám ráda slunce na tváři.“

Nespouštěla jsem oči ze stehů, které jsem šila. Cítila jsem, že se na mě dívá.

Jakmile zašel dovnitř, Tanneke zasyčela: „Pozdrav pána, když na tebe mluví, děvče. Máš hanebné způsoby.“

„Mluvil přece s-vámi.“

„Tak to taky má být. Ale takhle nezdvořilá být nemusíš, jinak skončíš na ulici a tady pro tebe nezbude místo.“

Teď už musí být nahoře, pomyslela jsem si. Jistě už viděl, co jsem udělala.

Čekala jsem a stěží jsem dokázala udržet jehlu. Nevěděla jsem, co přesně čekám. Bude mě kárat před Tanneke? Zvýší hlas poprvé za dobu, kdy jsem začala bydlet v jeho domě? Prohlásí, že obraz je zničený?

Třeba tu modrou látku prostě stáhne zpátky dolů, aby visela tak jako předtím. Třeba mi nic neřekne.

Později téhož večera jsem ho krátce spatřila, když sešel dolů k večeři. Nevypadal tak ani tak, spokojeně ani rozzlobeně, lhostejně ani neklidně. Neignoroval mě, ale také se na mě nepodíval.

Cestou nahoru na lůžko jsem se přesvědčila, jestli látku stáhl, aby visela stejně jako předtím, než jsem se jí dotkla já.

Neudělal to. Podržela jsem svíci u stojanu – přepracoval načrtnutí záhybů modré látky načervenalou hnědí. Provedl moji změnu.

Tu noc jsem uléhala do postele usmívajíc se do tmy.

Následující ráno přišel, právě když jsem uklízela kolem šperkovnice. Nikdy předtím mě neviděl, jak provádím svoje odměřování. Položila jsem paži podél jednoho rohu a odsunula jsem skříňku, abych otřela prach pod ní i kolem ní. Když jsem vzhlédla, pozoroval mě. Nic neřekl. Já také ne – měla jsem starost, abych skříňku postavila zpátky přesně tak, jak byla předtím. Pak jsem očistila modrou látku vlhkým hadrem a dávala jsem přitom obzvláštní pozor na nové záhyby, jež jsem předtím vytvořila. Ruce se mi při uklízení trochu chvěly.

Skončila jsem a vzhlédla jsem k němu.

„Pověz mi, Griet, proč jsi změnila ten ubrus?“ Ozval se stejným tónem, jako když se mě tehdy ptal na onu zeleninu v domě mých rodičů.

Okamžik jsem uvažovala. „V té scéně musí být trocha nepořádku, který bude kontrastovat s její poklidností,“ vysvětlila jsem. „Něco, co podráždí oko. A přitom to musí být něco, co zároveň zrak potěší, protože ta látka i její paže jsou teď v podobné poloze.“

Následovala dlouhá odmlka. Zíral na stůl. Čekala jsem a otírala jsem si ruce do zástěry.

„To jsem si nepomyslel, že se něco přiučím od služebné,“ řekl nakonec.

* * *

Jednou v neděli se k nám má matka připojila, když jsem otci popisovala nový obraz. Pieter byl s námi, upíral však oči na plošku slunečního světla na podlaze. Vždycky byl zamlklý, když jsme mluvili o obrazech mého pána.

O změně, kterou jsem udělala a kterou pán schválil, jsem jim neřekla.

„Myslím, že jeho obrazy nejsou dobré pro duši,“ prohlásila najednou matka. Mračila se. Nikdy předtím o jeho práci nemluvila. Otec překvapeně obrátil tvář k ní.

„Zato jsou dobré pro měšec,“ vyštěkl Frans. Byla to jedna z těch vzácných neděl, kdy přišel na návštěvu. V poslední době se stal posedlým po penězích. Vyptával se mě na hodnotu věcí v domě na Oude Langendijck, na perly a kabátek na obraze, na perlami vykládanou šperkovnici i na to, co je v ní uloženo, na počet a velikost obrazů, jež visí na stěnách. Moc jsem mu toho neřekla. Mrzelo mě, že si to o svém vlastním bratrovi myslím, ale bála jsem se, že jeho myšlenky směřují k snazším způsobům získávání obživy než coby učeň v továrně na kachle. Měla jsem podezření, že jen tak sní, nechtěla jsem však ty sny přiživovat vidinami drahých předmětů v jeho dosahu či v dosahu jeho sestry. „Jak to myslíš, matko?“ zeptala jsem se a Franse jsem si nevšímala. „Na tvých popisech jeho obrazů je něco nebezpečného,“ vysvětlila. „Podle toho, jak mluvíš, by to mohly být náboženské výjevy. Jako by ta žena, kterou popisuješ, byla Panna Maria, ačkoli je to jenom žena píšící dopis. Dáváš té malbě význam, jaký nemá a jaký si ani nezaslouží. V Delftu jsou tisíce obrazů. Vidíš je všude, pověšené v krčmě stejně jako v domě nějakého boháče. Můžeš vzít dvoutýdenní plat služebné a koupit si takový na trhu.“

„Kdybych to udělala,“ odpověděla jsem, „ty a otec byste dva týdny neměli co jíst a umřeli byste, aniž byste viděli, co jsem koupila.“

Otec sebou trhl. Frans, který si předtím vázal uzly na kousku provázku, znehybněl. Pieter na mě pohlédl.

Matka zachovala klid. Nevyjadřovala svůj názor často. Když tak ale učinila, měla její slova cenu zlata.

„Promiň, matko,“ vykoktala jsem. „Nechtěla jsem –“

„Práce u nich ti popletla hlavu,“ přerušila mě. „Přiměla tě zapomenout, kdo jsi a odkud pocházíš. Jsme slušná protestantská rodina, jejíž potřeby nejsou určovány bohatstvím ani postavením.“

Sklopila jsem zrak, její slova mě bolela. Byla to slova matky, slova, jaká bych řekla své vlastní dceři, kdybych o ni měla starost. Ačkoli mě zlobilo, že je vyslovila, stejně jako mě zlobilo, jak zpochybňuje hodnotu jeho obrazu, věděla jsem, že jsou pravdivá.

Tu neděli se mnou Pieter tolik času v uličce nestrávil. Následující ráno se pohled na obraz zdál bolestivý. Plochy špatných barev už byly naneseny a zároveň začal vytvářet její oči, vysokou klenbu jejího čela a část záhybů rukávu kabátku. Zvláště ta sytá žluť mě naplnila provinilým potěšením, jaké matka svými slovy zatracovala. Pokusila jsem se tedy představit si dokončenou malbu, jak visí ve stánkuPietera staršího na prodej za deset guldenů, prostý obraz ženy píšící dopis.

Nedokázala jsem to.

On byl to odpoledne v dobré náladě, jinak bych se ho nezeptala. Naučila jsem se už jeho rozpoložení odhadnout, ne snad z toho mála, co řekl, nebo z výrazu jeho tváře – mnoho najevo nedával – ale podle způsobu, jakým se po ateliéru a půdě pohyboval. Byl-li šťastný a práce mu šla dobře, rázoval cílevědomě sem a tam, v jeho krocích nebylo zaváhání, neudělal ani jeden zbytečný pohyb. Kdyby byl muzikální člověk, byl by si broukal, prozpěvoval nebo pohvizdoval pod fousy. Když se mu nedařilo, zastavil se, zíral z okna, pak se prudce otočil a vyrazil po žebříku vzhůru na půdu, vzápětí však slezl dolů ještě dřív, než se ocitl v polovině.

„Pane,“ spustila jsem, sotva přišel nahoru na půdu, aby vmíchal lněný olej do olovnaté běloby, kterou jsem předtím rozemlela. Pracoval právě na kožešině rukávu. Ona ten den nepřišla, zjistila jsem však, že některé její partie dokáže malovat, i když tam není.

Vytáhl obočí. „Ano, Griet?“

On a Maertge byli jediní lidé v domě, kteří mě vždycky oslovovali jménem.

„Jsou vaše obrazy katolické obrazy?“

Zarazil se a láhev lněného oleje znehybněla nad mušlí s olovnatou bělobou. „Katolické obrazy,“ opakoval. Spustil ruku dolů a ťukl láhví o desku stolu. „Co myslíš katolickým obrazem?“

Předtím jsem promluvila bez přemýšlení. Teď jsem nevěděla, co říci. Zkusila jsem jinou otázku. „Proč jsou v katolických kostelích obrazy?“

„Byla jsi někdy uvnitř katolického kostela, Griet?“

„Ne, pane.“

„Takže jsi neviděla v kostele obrazy, sochy ani vitráže?“

„Ne.“

„Viděla jsi obrazy jenom v domech, v obchodech nebo v krčmách?“

„A na trhu.“

„Ano, na trhu. Díváš se na obrazy ráda?“

„Ano, pane.“ Začínala jsem si myslet, že mi neodpoví, že mi jen bude klást nekonečné otázky.

„Co vidíš, když se na nějaký díváš?“

„Přece to, co malíř namaloval, pane.“

Sice přikývl, ale cítila jsem, že jsem neodpověděla, jak si přál. „Takže když se díváš na ten obraz dole v ateliéru, co vidíš?“

„Pannu Marii tedy nevidím, to je jisté.“ Řekla jsem to spíš ze vzdoru vůči matce než jako odpověď jemu.

Překvapeně na mě hleděl. „Čekala jsi, že uvidíš Pannu Marii?“

„To ne, pane,“ odpověděla jsem zmateně.

„Myslíš si, že ten obraz je katolický?“

„Já nevím, pane. Moje matka říkala –“

„Tvoje matka ten obraz neviděla, že ne?“

„Ne.“

„Takže ti nemůže povídat, co vidíš nebo nevidíš.“

„Ne.“ Ačkoli měl pravdu, nelíbilo se mi, že se o mé matce vyjadřuje kriticky.

„Katolický nebo protestantský není ten obraz,“ pravil, „ale lidé, kteří se na něj dívají, a to, co očekávají, že uvidí. Obraz v kostele je jako svíčka v temném pokoji – používáme ji, abychom lépe viděli. Je to most mezi námi a Bohem. Ale není to protestantská svíčka, ani katolická svíčka. Je to prostě svíčka.“

„My takové věci nepotřebujeme, aby nám pomáhaly Boha vidět,“ oponovala jsem. „Máme jeho slovo a to stačí.“

Usmál se. „Věděla jsi, Griet, že mě vychovali jako protestanta? Konvertoval jsem, když jsem se ženil. Takže mi nemusíš dělat kázání. Taková slova už jsem slyšel.“

Zírala jsem na něho. Nikdy jsem nepoznala nikoho, kdo by se rozhodl nebýt nadále protestantem. Nevěřila jsem, že člověk opravdu může přestoupit. On to však udělal.

Zdálo se, že čeká, až promluvím.

„Ačkoli jsem nikdy uvnitř katolického kostela nebyla,“ začala jsem pomalu, „myslím, že kdybych tam nějaký obraz viděla, vypadal by jako ty vaše. I když to nejsou výjevy z bible, ani Panna Maria s dítětem nebo Ukřižování.“ Zachvěla jsem se při pomyšlení na obraz, jenž visel nad mou postelí ve sklepě.

Znovu zvedl láhev a opatrně odlil pár kapek oleje do mušle. Malířskou špachtlí se jal míchat obě látky dohromady, až se barva podobala máslu ponechanému v teplé kuchyni. Pohyb stříbřité špachtle v smetanově bílé barvě jako by mě uhranul.

„Mezi katolickým a protestantským přístupem k malování je sice rozdíl,“ vysvětloval při práci, „ale není nezbytně tak velký, jak si snad myslíš. Obrazy možná katolíkům slouží k duchovnímu účelu, nezapomeň však přitom na to, že protestanti zase vidí Boha všude a ve všem. Cožpak malováním všedních věcí – stolů a židlí, misek a džbánů, vojáků a služek – také neoslavují boží dílo?“

Přála jsem si, aby ho slyšela má matka. Byl by přivedl k porozumění i ji.

* * *

Catharine se nezamlouvalo ponechávat svoji šperkovnici v ateliéru, kde k ní nemohla. Podezírala mě, zčásti proto, že mě neměla ráda, ale také proto, že ji ovlivnily historky o služkách kradoucích svým paním stříbrné lžičky, jaké jsme slýchali všichni. Okrádání a svádění pána domu – to hledaly paní u služebných vždycky.

Jak jsem však zjistila podle van Ruijvena, častěji muž pronásledoval služku nežli naopak. Pro něj byla služebná zadarmo.

Ačkoli se Catharina jen zřídka radila s manželem o otázkách domácnosti, obrátila se na něho s žádostí, aby se cosi zařídilo. Sama jsem je o tom hovořit neslyšela – řekla mi to jednou ráno Maertge. Maertge a já jsme spolu v té době dobře vycházely. Náhle vyspěla, ztratila zájem o ostatní děti a raději trávila dopoledne se mnou, zatímco jsem obstarávala svou práci. Naučila se ode mě kropit prádlo vodou, aby se vybělilo na slunci, nanášet směs soli a vína na mastné skvrny, aby pustily, i drhnout žehličku hrubozrnnou solí, aby se nelepila a nepřipékala. Ruce však měla na práci ve vodě příliš jemné – mohla se na mě dívat, ale smočit ruce jsem jí nedovolila. Moje už byly tou dobou zničené – tvrdé, zarudlé a popraskané, i přes matčiny změkčující masti. Měla jsem upracované ruce, a nebylo mi přitom ještě ani osmnáct.

Maertge se trochu podobala mojí sestře Agnes – byla živá, zvídavá, rychle si dělala úsudek. Zároveň však byla nejstarší, se vší vážnosti nejstaršího sourozence. Dohlížela na svoje sestry stejně, jako jsem i já kdysi dohlížela na bratra a sestru. Taková dívka se stane obezřetnou a ostražitou vůči změnám.

„Maminka chce zpátky svou šperkovnici,“ oznámila mi, když jsme cestou do tržnice míjely hvězdu na Tržním náměstí. „Mluvila o tom s tatínkem.“

„Co říkala?“ Snažila jsem se říci to nezaujatě a sledovala jsem cípy hvězdy. V poslední době jsem si všimla, že když mi Catharina ráno odemyká dveře ateliéru, nakoukne pokaždé do místnosti na stůl, kde leží perly.

Maertge zaváhala. „Mamince se nelíbí, že jsi v noci zamčená s jejími šperky,“ prohlásila nakonec. Nedodala, čeho se Catharina obává – že bych mohla sebrat perly ze stolu, strčit si skříňku do podpaží, vylézt oknem na ulici a uprchnout do jiného města i do jiného života.

Maertge se mě svým způsobem snažila varovat. „Chce, abys zase spala dole,“ pokračovala. „Kojná už brzy odejde, takže není důvod, abys zůstávala na půdě. Řekla, že pryč musíš buď ty, nebo šperkovnice.“

„A co na to tvůj otec?“

„Ten neříkal nic. Bude o tom přemýšlet.“

Srdce mi v prsou ztěžklo jako kámen. Catharina ho žádala, aby volil mezi mnou a šperkovnicí. Obojí mít nemůže. Já jsem však věděla, že skříňku s perlami z obrazu neodstraní, aby mě udržel na půdě. Odstraní mě. Už mu dál nebudu pomáhat.

Zpomalila jsem krok. Roky nošení vody, ždímání prádla, drhnutí podlah a vyprazdňování nočníků, bez jakékoli šance na krásu, barvu či světlo v mém životě, se přede mnou rozprostíraly jako fádní krajina, v níž je kdesi v dáli vidět moře, kterého však nikdy nelze dosáhnout. Kdybych nemohla pracovat s barvami, kdybych mu nemohla být nablízku, nevěděla jsem, jak bych v tom domě dokázala dál pracovat.

Když jsme dorazily k řezníkově stánku a Pieter mladší tam nebyl, oči se mi nečekaně zalily slzami. Ani jsem si neuvědomila, jak jsem toužila spatřit jeho laskavou, hezkou tvář. Jakkoli jsem vůči němu cítila zmatek, představoval pro mě únik, připomínku toho, že existuje jiný svět, do něhož mohu vstoupit. Možná jsem se ani příliš nelišila od svých rodičů, kteří se na něho dívali jako na zachránce, jenž jim dá na stůl maso.

Pietera staršího moje slzy potěšily. „Povím synovi, že jste plakala, když jste ho tu nenašla,“ řekl a drhl přitom kráječi prkénko od krve.

„Nic takového neuděláte,“ zabručela jsem. „Maertge, co to dneska chceme?“

„Hovězí na dušení,“ odpověděla pohotově. „Čtyři libry.“

Otřela jsem si oči koutkem zástěry. „Mám v oku mouchu,“ pravila jsem ostře. „Zřejmě tady není příliš čisto. Špína mouchy přitahuje.“

Pieter starší se upřímně rozesmál. „Že prý má v oku mouchu, povídá! Prý je tu špína. Ovšem že tady jsou mouchy – přilétají kvůli krvi, ne kvůli špíně. To nejlepší maso je nejkrvavější a přitahuje nejvíc much. Na to jednou přijdete sama. Není třeba se před námi naparovat, paninko.“ Mrkl na Maertge. „Co vy na to, slečno? Má mladá Griet hanět místo, kde bude za pár let sama obsluhovat?“

Maertge se snažila nevypadat vyjeveně, ale narážka, že možná u jejich rodiny nezůstanu navždy, ji zjevně překvapila. Měla dost rozumu, aby mu neodpovídala – raději se náhle začala zajímat o miminko, jež chovala žena u vedlejšího stánku.

„Prosím vás,“ pronesla jsem tiše k Pieterovi staršímu, „takové věci jí ani nikomu jinému z rodiny neříkejte, ani žertem. Jsem jejich služka. To je to, co jsem. Naznačovat něco jiného znamená projevovat jim neúctu.“

Pieter starší mě pozoroval. Jeho oči měnily odstín s každým posunem světla. Měla jsem dojem, že ani můj pán by je nedokázal zachytit malbou. „Možná máte pravdu,“ souhlasil. „Vidím, že budu muset být opatrnější, když si vás, dobírám. Ale jednu věc vám povím, má drahá – na mouchy si radši zvykněte.“

* * *

Šperkovnici neodstranil, ani mě nepožádal, abych odešla. Místo toho nosil každý večer skříňku, perly i náušnice Catharine a ta je zamykala do skříně ve velké síni, kde uchovávala i žlutý kabátek. Ráno, když odemkla dveře ateliéru, aby mě pustila ven, skříňku a šperky mi podala. Mým prvním úkolem v ateliéru bylo umístit skříňku i perly zpátky na stůl a vyndat náušnice, pokud měla přijít stát modelem van Ruijvenova paní. Catharina sledovala ze dveří, jak provádím měření pažemi a rukama. Moje gesta by byla kdekomu připadala podivná, ona se však nikdy nezeptala, co dělám. Neodvážila se.

Cornelia musela o problému se šperkovnici vědět. Možná podobně jako Maertge zaslechla, jak o tom rodiče diskutují. Snad viděla Catharinu přinášet ráno skříňku nahoru a jeho, jak ji opět večer odnáší dolů, a uhodla, že cosi není v pořádku. Ať už viděla či vyrozuměla cokoli, usoudila, že je načase znovu vyvolat rozruch.

Aniž měla zvláštní důvod, jen z mlhavého pocitu nedůvěry, neměla mě ráda. V tom se velmi podobala své matce.

Začala žádostí, podobně jako tehdy s roztrženým límcem a červenou barvou na mé zástěře. Jednoho deštivého rána si Catharina upravovala vlasy, Cornelia jí lelkovala po boku a přihlížela. Já jsem škrobila oblečení v prádelní kuchyni, takže jsem je neslyšela. Byla to však pravděpodobně ona, kdo navrhl, aby si její matka dala do vlasů želvovinové hřebeny.

O pár minut později přišla Catharina do dveří oddělujících prádelní a varnou kuchyni a oznámila: „Jeden z mých hřebenů chybí. Viděla ho některá z vás?“ Mluvila sice s Tanneke i se mnou, ale tvrdě se přitom dívala na mě.

„Ne, paní,“ odvětila vážně Tanneke, která přišla z varné kuchyně a také se postavila do dveří, aby na mě viděla.

„Ne, paní,“ pronesla jsem jako ozvěna. Sotva jsem spatřila Cornelii nakukující dovnitř z chodby s uličnickým výrazem, který jí byl vlastní, věděla jsem, že spustila něco, co znovu povede ke mně.

Bude to dělat, dokud mě nevyžene pryč, napadlo mě.

„Někdo musí vědět, kde je,“ pravila Catharina.

„Mám vám pomoct znovu prohledat skříň, paní?“ zeptala se Tanneke. „Nebo se podíváme jinam?“ dodala významně.

„Možná je ve vaší šperkovnici,“ nadhodila jsem.

„Možná.“

Catharina odešla do chodby. Cornelia se otočila a následovala ji.

Myslela jsem, že mému námětu nebude věnovat pozornost, protože vzešel ode mě. Jakmile jsem ji však zaslechla na schodech, uvědomila jsem si, že míří do ateliéru, a spěchala jsem za ní – bude mě potřebovat. Rozzuřeně čekala ve dveřích ateliéru, Cornelia jí otálela za zády.

„Přines mi tu skříňku,“ poručila tiše Catharina a ponížení z toho, že nesmí do místnosti vstoupit, dodalo jejím slovům příkrost, jakou jsem ještě neslyšela. Ostře a hlasitě mluvila často. Tentokrát však tiché ovládání tónu jejího hlasu znělo mnohem děsivěji.

Slyšela jsem ho na půdě. Věděla jsem, co dělá – mlel lapis na barvu k namalování ubrusu.

Zvedla jsem skříňku a donesla jsem ji Catharině, perly jsem nechala na stole. Beze slova ji snesla dolů a Cornelia jí opět byla v patách jako kočka, která myslí, že dostane nažrat. Půjde do velké síně a probere všechny svoje šperky, aby se přesvědčila, jestli nechybí něco jiného. Třeba zmizely i další věci – bylo těžké uhodnout, co může udělat sedmileté dítě odhodlané provést darebnost.

Hřeben ve své skříňce nenajde. Věděla jsem přesně, kde je.

Nešla jsem za ní, ale vylezla jsem na půdu.

Překvapeně na mě pohlédl, ruka svírající tlouk mu znehybněla nad miskou, nezeptal se mě však, proč jsem přišla nahoru. Znovu se pustil do mletí.

Otevřela jsem komodu, do níž jsem ukládala svoje věci, a vybalila jsem hřeben z kapesníku. Málokdy jsem se na hřeben dívala – v tomhle domě jsem neměla důvod jej nosit, nebo se jím vůbec kochat. Příliš mi připomínal život, jaký jsem coby služka nikdy vést nemohla. Teď, když jsem se na něj schválně podívala zblízka, viděla jsem, že to není babiččin hřeben, ačkoli se mu velmi podobal. Zvlněný tvar na konci byl delší a zakřivenější a na každém zvlněném dílku měl drobné vroubky. Byl jemnější než babiččin, i když ne o moc.

Jestlipak babiččin hřeben ještě někdy uvidím, napadlo mě.

Seděla jsem na posteli s hřebenem v klíně tak dlouho, že znovu přestal mlít.

„Co se stalo, Griet?“

Jeho tón zněl jemně. Tím mi usnadnil říci to, co jsem říci musela, neměla jsem na vybranou.

„Pane,“ prohlásila jsem nakonec, „potřebuji vaši pomoc.“

Zůstala jsem ve svém půdním pokojíku, seděla jsem tam na lůžku s rukama v klíně, zatímco on mluvil s Catharinou i s Marií Thins, zatímco prohledávali Cornelii, a pak hledali hřeben po mé babičce ve věcech děvčat. Nakonec jej nalezla Maertge, schovaný ve velké lastuře, kterou jim dal pekař, když se přišel podívat na svůj obraz. Tehdy patrně Cornelia hřebeny zaměnila, slezla z půdy dolů, zatímco si všechny děti hrály v komoře, a ukryla můj hřeben do první věci, kterou se jí podařilo najít.

Byla to Maria Thins, kdo Cornelii nařezal – on dal najevo, že jeho povinností to není, a Catharina odmítla, i když věděla, že by Cornelia potrestána být měla. Maertge mi později vyprávěla, že Cornelia neplakala, ale během celého výprasku se ušklíbala.

Byla to také Maria Thins, kdo za mnou přišel na půdu. „No, děvče,“ pravila a opřela se o mlecí stůl, „teď jsi vypustila kočku do kurníku.“

„Nic jsem neprovedla,“ namítla jsem.

„Ne, ale podařilo se ti nadělat si pár nepřátel. Čím to je? Tolik potíží jsme s jinou pomocnicí nikdy neměli.“ Zasmála se, i přes ten smích však zůstala vážná. „On se tě ale svým způsobem zastal,“ pokračovala, „a to má větší váhu než cokoli, co Catharina, Cornelia, Tanneke nebo i já proti tobě můžeme říct.“

Hodila mi babiččin hřeben do klína. Zabalila jsem ho do kapesníku a vrátila jsem jej do komody. Pak jsem se obrátila k Marii Thins. Kdybych se jí nezeptala teď, nedozvěděla bych se to nikdy. Tohle je možná jediná chvíle, kdy bude ochotna mi odpovědět. „Prosím vás, paní, co říkal? O mně?“

Maria Thins na mě upřela vědoucí pohled. „Nelichoť si, děvče. O tobě řekl velmi málo. Bylo to však dostatečně jasné. Z toho, že vůbec sešel dolů a sám se o tu věc zajímal, moje dcera pochopila, že on stojí na tvé straně. Dokonce ji obvinil, že svoje děti nevychovává, jak se patří. Chápeš, bylo mnohem chytřejší ji kritizovat nežli tebe chválit.“

„Vysvětlil jí, že já – mu pomáhám?“

„Ne.“

Snažila jsem se, aby mi na tváři nebylo znát, co cítím, ale ta otázka sama o sobě musela moje pocity jasně prozradit.

„Ale řekla jsem jí to já, jakmile odešel,“ dodala Maria Thins. „Je přece nesmysl, aby ses tady plížila a měla před ní tajnosti v jejím vlastním domě.“ Znělo to, jako by to zazlívala mně, potom však zabručela: „Byla bych si myslela, že ho to napadne samotného.“ Zarazila se a zdálo se, jako by litovala, že dala svoje myšlenky tolik najevo.

„Co říkala, když jste jí to pověděla?“

„Radost z toho samozřejmě nemá, ale jeho hněvu se bojí víc.“ Maria Thins zaváhala. „Je tu ještě jeden důvod, proč jí na tom tolik nezáleží. Klidně ti to můžu říct rovnou. Čeká zase dítě.“

„Další?“ vyklouzlo mi. Překvapilo mě, že Catharina chce další děcko, když mají takovou nouzi o peníze.

Maria Thins se na mě zamračila. „Ovládej se, děvče.“

„Promiňte, paní.“ Okamžitě jsem zalitovala, že jsem pronesla byť i to jediné slovo. Nepříslušelo mi říkat, jak velká má jejich rodina být. „Byl u ní lékař?“ zeptala jsem se ve snaze to vylepšit.

„Není třeba. Ona příznaky pozná, už tím prošla dostkrát.“ Na okamžik byly myšlenky Marie Thins na její tváři patrné – i ona se tolika dětem podivovala. Pak se opět zatvářila přísně. „Jdi si po svých povinnostech, jí se drž z cesty a jemu pomáhej, ale nestav to na odiv před celým domem. Tvoje místo tady není nijak jisté.“

Přikývla jsem a spočinula jsem očima na jejích pokroucených rukou, jež se potýkaly s dýmkou. Zapálila ji a okamžik pobafávala. Pak se zasmála. „S žádnou služkou ještě nikdy tolik potíží nebylo. Bůh nás ochraňuj!“

V neděli jsem hřeben odnesla zpátky ke své matce. Nevyprávěla jsem jí, co se stalo – prostě jsem řekla, že je příliš krásný, než aby si ho mohla nechat služka.

* * *

Po nepříjemnosti s hřebenem se pro mě některé věci v domě změnily. Největším překvapením bylo Catharinino jednání se mnou. Čekala jsem, že bude ještě protivnější než dřív – že mi bude dávat víc práce, plísnit mě, kdykoli bude moci, a všemožně mi znepříjemňovat život. Místo toho se zdálo, že se mě bojí. Klíč k ateliéru sundala z drahocenného svazku na svém boku, předala ho zpátky Marii Thins a už nikdy dveře nezamykala ani neodmykala. Šperkovnici nechávala v ateliéru a posílala svou matku, aby jí z ní přinesla, co potřebuje. Mně se vyhýbala, jak nejvíc mohla. Jakmile jsem to pochopila, také jsem jí šla z cesty.

O mé odpolední práci na půdě nic neříkala. Maria Thins jí zřejmě vnukla představu, že moje pomoc mu umožní malovat víc a uživit dítě, jež čeká, stejně jako ty, které už má. Vzala si k srdci jeho slova o výchově dětí, jež byla koneckonců jejím hlavním úkolem, a začala s nimi trávit více času než předtím. S podporou Marie Thins dokonce začala učit Maertge i Lisbeth číst a psát.

Maria Thins byla rafinovanější, ale její chování vůči mně se také změnilo, jednala teď se mnou s větším respektem. Nadále jsem pochopitelně byla služka, ale neodbývala mě tak rychle, ani mě nepřehlížela, jako to občas dělala s Tanneke. Nezašla by sice tak daleko, aby se mě zeptala na můj názor, ale zajistila, že jsem se cítila z domácnosti méně vyloučena.

Také mě překvapilo, že Tanneke se vůči mně obměkčila. Dříve jsem se domnívala, že vztekat se a chovat ke mně zášť ji baví, ale zřejmě už ji to unavilo. Nebo je možné, že jakmile se ukázalo, že on se staví na moji stranu, připadalo jí nejlepší nedávat najevo, že ona je proti mně. Možná to tak cítili všichni. Ať byl důvod jakýkoli, přestala mi přidělávat práci navíc rozléváním všeho možného a přestala si o mně bručet pod fousy či vrhat na mě tvrdé pohledy úkosem. Nespřátelila se sice se mnou, ale začalo být snazší s ní pracovat.

Snad to bylo kruté, ale měla jsem pocit, jako bych proti ní vyhrála bitvu. Byla starší a tvořila součást domácnosti mnohem déle, jeho přízeň vůči mně však měla zjevně větší váhu než její loajalita a zkušenost. Takové podcenění mohla hluboce prožívat, přijala ale porážku snáze, než bych byla čekala. Tanneke byla pod povrchem prostá duše a chtěla mít snadný život. Nejsnazší bylo mě akceptovat.

Ačkoli na ni matka začala dávat větší pozor, Cornelia se nezměnila. Byla Catharininou oblíbenkyní, snad proto, že se jí povahou nejvíc podobala, a matka se příliš nesnažila ji zkrotit. Někdy se na mě zadívala svýma světle hnědýma očima, s hlavou nakloněnou tak, že jí rudé kadeře spadaly do tváře, takže jsem si vzpomněla na úšklebek, jenž Maertge popisovala jako Corneliin výraz při výprasku. A znovu jsem si pomyslela, stejně jako v onen první den: S tou bude potíž.

I když jsem to nedávala příliš najevo, vyhýbala jsem se Cornelii stejně jako její matce.

Nechtěla jsem ji provokovat. Schovala jsem rozbitý kachel, svůj nejlepší krajkový límec, který mi vyrobila matka, i svůj nejkrásnější vyšívaný kapesník, aby tyto věci nemohla použít proti mně.

Jeho jednání se mnou se po aféře s hřebenem nijak nezměnilo. Když jsem mu děkovala, že se mě zastal, potřásl hlavou, jako by zaháněl mouchu, jež kolem něj bzučí.

Byla jsem to já, kdo k němu teď cítil cosi jiného. Cítila jsem se zavázána. Měla jsem dojem, že kdyby mě požádal, abych něco udělala, nemohla bych říci ne. Nevěděla jsem, co by mohl žádat, abych na to chtěla říci ne, ale přesto se mi postavení, v němž jsem se ocitla, nelíbilo.

Zároveň jsem se v něm zklamala, ačkoli jsem na to myslela nerada. Přála jsem si, aby byl Catharině sám řekl o tom, že mu pomáhám, a dal tak najevo, že se jí to nebojí oznámit a že mě podpoří.

To jsem chtěla.

* * *

Jedno odpoledne uprostřed října, když byl obraz van Ruijvenovy ženy téměř hotový, přišla za ním do ateliéru Maria Thins. Určitě věděla, že pracuji na půdě a mohu ji slyšet, přesto k němu ale promluvila přímo.

Zeptala se ho, co má v úmyslu malovat dál. Když neodpověděl, řekla: „Musíš namalovat větší obraz s více postavami, jako kdysi. Ne další ženu samotnou jen se svými myšlenkami. Až se van Ruijven přijde na svůj obraz podívat, musíš mu navrhnout další. Třeba protějšek něčeho, co už jsi pro něj namaloval. Bude souhlasit – jako obvykle. A zaplatí za něj víc.“

Stále neodpovídal.

„Máme další dluhy,“ řekla Maria Thins na rovinu. „Ty peníze potřebujeme.“

„Třeba požádá, aby na něm byla ona,“ ozval se. Mluvil tichým hlasem, já jsem však slyšela, co řekl, ačkoli teprve později jsem pochopila, jak to myslel.

„No a?“

„Ne. Takhle ne.“

„S tím si budeme dělat starosti, až k tomu dojde, dřív ne.“

O pár dní později se van Ruijven a jeho paní přišli podívat na dokončený obraz. Ráno jsme s mým pánem připravili místnost na jejich návštěvu. On odnesl perly a šperkovnici dolů Catharině, zatímco já jsem sklidila všechno ostatní a rozestavila židle. Pak přesunul stojan i obraz na místo, kde byla předtím naaranžovaná scéna, a nechal mě pootvírat všechny okenice.

To dopoledne jsem Tanneke pomáhala připravit pro ně slavnostní oběd. Nemyslela jsem, že se s nimi budu muset setkat, a když v poledne přišli, byla to Tanneke, kdo nahoru odnesl víno, jakmile se shromáždili v ateliéru. Po návratu mi však oznámila, že s podáváním oběda jí mám pomoci já místo Maertge, která už je dost velká na to, aby se k nim připojila u stolu. „Rozhodla o tom moje paní,“ dodala.

Překvapilo mě to – když si svůj obraz prohlíželi minule, snažila se Maria Thins držet mě od van Ruijvena dál. Tanneke jsem však nic neřekla. „Je tam i van Leeuwenhoek?“ zeptala jsem se místo toho. „Zdálo se mi, že na chodbě slyším jeho hlas.“

Tanneke nepřítomně přikývla. Ochutnávala právě pečeného bažanta. „Není špatný,“ zamumlala. „Mohu nosit hlavu stejně vysoko jako kterákoli z van Ruijvenových kuchařek.“

Zatímco byla nahoře, podlila jsem bažanta a poprášila jsem jej solí, kterou Tanneke používala příliš střídmě.

Jakmile sešli dolů k obědu a všichni se usadili, Tanneke a já jsme začaly přinášet mísy. Catharina si mě zlostně změřila. Zhrozila se, že obsluhuji u stolu, svoje myšlenky nikdy nedokázala skrývat.

Můj pán také vypadal, jako by si vylomil zub o kámen. Chladně se zahleděl na Marii Thins, která se za svou sklenkou vína snažila tvářit lhostejně.

Van Ruijven se však usmál. „Aha, ta okatá služka!“ zvolal. „Divil jsem se, kam ses poděla. Jak se vede, děvče moje?“

„Velmi dobře, pane, děkuji,“ zamumlala jsem, položila jsem mu na talíř plátek bažanta a odtáhla jsem se, jak nejrychleji jsem dokázala. Nebylo to však dost rychle – stihl mi přejet rukou po stehně. Ještě o několik minut později jsem jeho dotek cítila.

Zatímco van Ruijvenova paní ani Maertge si ničeho nevšimly, van Leeuwenhoek zaznamenal všechno – Catharinin vztek, podráždění mého pána, pokrčení ramen Marie Thins i van Ruijvenovu dotěrnou ruku. Když jsem ho obsluhovala, zkoumal moji tvář, jako by v ní hledal odpověď na to, jak prostá služka může způsobit tolik potíží. Cítila jsem k němu vděčnost – v jeho výrazu nebylo obvinění.

Tanneke si rovněž povšimla rozruchu, který jsem vyvolala, a výjimečně mi pomohla. V kuchyni jsme si nic neřekly, byla to však ona, kdo podnikal cesty zpátky ke stolu s omáčkou, dolít víno či servírovat další jídlo, zatímco já jsem dohlížela na všechno v kuchyni. Vrátit jsem se tam musela jen jednou, když jsme obě sklízely nádobí. Tanneke šla rovnou k van Ruijvenově místu, zatímco já jsem sbírala talíře na druhém konci stolu. Van Ruijvenovy oči mě všude sledovaly.

Pánovy také.

Snažila jsem se je ignorovat a naslouchala jsem raději Marii Thins. Diskutovala o dalším obrazu. „Ten s hodinou hudby vás potěšil, že ano?“ zeptala se. „Co může být lepšího, než aby po takovém obrazu následoval další z hudebního prostředí? Výjev po skončení hodiny, koncert, třeba i s více lidmi, se třemi či čtyřmi hudebníky, s obecenstvem –“

„Žádné obecenstvo,“ přerušil ji můj pán. „Obecenstvo nemaluji.“

Maria Thins si ho skepticky měřila.

„Ale jděte,“ zasáhl van Leeuwenhoek žoviálně, „obecenstvo je jistě méně zajímavé než sami hudebníci.“ Byla jsem ráda, že hájí mého pána.

„Obecenstvo mě nezajímá,“ oznámil van Ruijven, „ale rád bych na tom obraze byl já. Budu hrát na loutnu.“ Po odmlce dodal: „Ji na něm chci taky.“ Nemusela jsem se na něj dívat, abych věděla, že posunkem ukázal na mě.

Tanneke trhla lehce hlavou směrem ke kuchyni, takže jsem prchla s tou trochou nádobí, jež jsem sklidila, a nechala jsem ji posbírat zbytek. Chtěla jsem se podívat na svého pána, ale neodvážila jsem se. Při odchodu jsem slyšela Catharinu, jak zvesela říká: „To je pěkný nápad! Jako ten obraz vás a té služky v červených šatech. Vzpomínáte si na ni?“

* * *

V neděli mě matka oslovila, když jsme se ocitly u ní v kuchyni samy. Otec seděl venku na pozdním říjnovém slunci, zatímco jsme připravovaly oběd. „Víš, že klevety na trhu neposlouchám,“ začala, „ale je těžké neslyšet, když zazní jméno mé dcery.“

Okamžitě jsem pomyslela na Pietera mladšího. Nic, co jsme dělali v té uličce, za klevety nestálo. Na tom jsem trvala. „Nevím, co tím myslíš, matko,“ odpověděla jsem upřímně.

Matka stáhla koutky úst. „Povídají, že tvůj pán se tě chystá malovat.“ Zdálo se, jako by jí ta slova sama o sobě křivila rty.

Přestala jsem míchat v hrnci, na nějž jsem dohlížela. „Kdo to povídá?“

Matka vzdychla, nechtělo se jí předávat zaslechnuté zvěsti dál. „Nějaké ženské prodávající jablka.“

Když jsem neodpověděla, vyložila si to tak, že moje mlčení znamená to nehorší. „Proč jsi mi o tom neřekla, Griet?“

„Matko, vždyť já sama jsem to neslyšela. Nikdo mi nic neřekl!“

Nevěřila mi.

„Je to pravda,“ trvala jsem na svém. „Pán nic neřekl, Maria Thins nic neřekla. Já jenom uklízím jeho ateliér. To je nejblíž, jak se k jeho obrazům dostanu.“ O své práci na půdě jsem se jí nikdy nezmínila. „Jak můžeš věřit starým ženským prodávajícím jablka víc než mně?“

„Když se na trhu o někom mluví, obvykle to má svůj důvod, i když jím ve skutečnosti není to, co se povídá.“ Matka odešla z kuchyně, aby zavolala otce. Ten den už na to téma nic víc neřekla, já jsem se však začala bát, že může mít pravdu – byla bych tím posledním, komu by o tom pověděli.

Příští den jsem se v Masných krámech rozhodla, že se Pietera staršího na ty zvěsti zeptám. S Pieterem mladším jsem se o tom hovořit neodvažovala. Jestliže ty klepy slyšela má matka, on jistě také. Věděla jsem, že radost mít nebude. Ačkoli mi to nikdy neřekl, bylo zřejmé, že na mého pána žárlí.

Pieter mladší u stánku nebyl. Nemusela jsem čekat dlouho, než Pieter starší něco sám prohodí. „Copak to slyším?“ ušklíbl se, už když jsem se blížila. „Necháte se namalovat na obraz, co? Brzy budete pro takové, jako je můj syn, příliš vznešená. Odešel kvůli vám trucovat na Dobytčí trh.“

„Povězte mi, co jste slyšel.“

„Aha, vy si to chcete nechat vyprávět znovu, že ano?“ Zesílil hlas. „Mám z toho udělat pěkné povídání i pro pár ostatních?“

„Pšt,“ zasyčela jsem. Z jeho uštěpačnosti jsem vycítila, že se na mě zlobí. „Prostě mi řekněte, co jste slyšel.“

Pieter starší ztlumil hlas. „Jenom to, že podle van Ruijvenovy kuchařky máte sedět modelem k obrazu s jejím pánem.“

„Já o tom nic nevím,“ prohlásila jsem pevně, ačkoli už když jsem to vyslovila, bylo mi jasné, že má slova na něj mají mizivý účinek, stejně jako na mou matku. Pieter starší nabral hrst vepřových ledvinek. „Já nejsem ten, s kým byste si měla promluvit,“ pravil a potěžkal je v ruce.

Počkala jsem několik dní, než jsem si pohovořila s Marií Thins. Napřed jsem chtěla vědět, jestli mi o tom někdo řekne. Našla jsem ji v síni Ukřižování jedno odpoledne, kdy Catharina spala a Maertge vzala děvčata na Dobytčí trh. Tanneke šila a hlídala Johannese a Franciska v kuchyni.

„Smím s vámi mluvit, paní?“ pronesla jsem tichým hlasem.

„Copak je, děvče?“ Zapálila si dýmku a pozorovala mě skrz kouř. „Zase potíže?“ Znělo to ostražitě.

„Nevím, paní. Ale slyšela jsem zvláštní věc.“

„Všichni už jsme slyšeli zvláštní věci.“

„Já jsem slyšela, že – že mám být na obraze. S van Ruijvenem.“

Maria Thins se zasmála. „Ano, to je zvláštní věc. Mluvili o tom na trhu, viď?“

Přikývla jsem.

Opřela se v židli dozadu a zabafala z dýmky. „Pověz mi, co by sis myslela o tom, že se na takovém obraze ocitneš?“

Nevěděla jsem co odpovědět. „Co bych si myslela, paní?“ opakovala jsem hloupě.

„Některých lidí bych se na to ptát neobtěžovala. Tanneke, například. Když maloval ji, spokojeně tam stála a nalévala mléko celé měsíce, aniž jihlavou prošla jediná myšlenka, Bůh ji uchovej. Jenže ty – ne, ty si nejrůznější věci myslíš, ale neřekneš je. Takže co si myslíš?“

Řekla jsem jedinou rozumnou věc, o níž jsem věděla, že ji pochopí. „Nepřeji si sedět s van Ruijvenem, paní. Nemyslím, že jeho úmysly jsou počestné.“ Má slova zněla upjatě.

„Jeho úmysly nejsou nikdy počestné, když jde o mladé ženy.“

Nervózně jsem si otřela ruce do zástěry.

„Zdá se, že máš zastánce, který tvou čest hodlá bránit,“ pokračovala. „Můj zeť není o nic ochotnější tě s van Ruijvenem namalovat, než jsi ty ochotná s ním sedět.“

Svou úlevu jsem se ani nepokoušela skrýt.

„Jenže,“ varovala Maria Thins, „van Ruijven je jeho mecenáš a také bohatý a mocný muž. Nemůžeme si dovolit ho urazit.“

„Co mu řeknete, paní?“

„Stále se snažím rozhodnout. Do té doby se s těmi klepy budeš muset smířit. Nereaguj na ně – nechceme, aby se van Ruijven z klevet na trhu doslechl, že s ním odmítáš sedět.“

Zřejmě jsem vypadala stísněně. „Bez obav, děvče,“ zavrčela Maria Thins a poklepala dýmkou o stůl, aby z ní uvolnila popel. „Postaráme se o to. Ty skloň hlavu, jdi si po své práci a nikomu ani slovo.“

„Ano, paní.“

Jednomu člověku jsem to však řekla. Cítila jsem, že musím. Bylo dost snadné se Pieterovi mladšímu vyhýbat – na Dobytčím trhu se celý týden konaly dražby zvířat, jež byla vykrmována na venkově celé léto i podzim, aby těsně před začátkem zimy byla připravena na porážku. Pieter tam chodil každý den.

Odpoledne poté, co jsem mluvila s Marií Thins, jsem vyklouzla, abych ho vyhledala na trhu, hned za rohem z Oude Langendijck. Bylo tam klidněji než ráno, kdy se pořádaly dražby. Touhle dobou si už mnohé ze zvířat odvezli noví majitelé, muži postávali pod platany lemujícími náměstí, počítali peníze a debatovali o uzavřených obchodech. Listy stromů už zežloutly a opadaly, takže se mísily s hnojem a močí, jež jsem ucítila dávno předtím, než jsem na trh došla.

Pieter mladší seděl spolu s dalším mužem před jedním z hostinců na náměstí a před sebou měl korbel piva. Byl zabraný do hovoru a neviděl, že jsem se tiše postavila poblíž jeho stolu. Zato jeho společník vzhlédl a dloubl do Pietera.

„Ráda bych s tebou chvilku mluvila,“ pronesla jsem rychle, dřív než Pieter stihl byť i jen vypadat překvapeně.

Jeho společník okamžitě vyskočil a nabídl mi svou židli.

„Mohli bychom se projít?“ pokynula jsem k náměstí.

„Ovšem,“ řekl Pieter. Pokývl svému příteli a následoval mě přes ulici. Z jeho výrazu nebylo jasné, zda ho těší, že mě vidí, nebo ne.

„Jak dnes šly dražby?“ zeptala jsem se neobratně. Všední povídání jsem nikdy moc neovládala.

Pieter pokrčil rameny. Uchopil mě za loket, aby mě nasměroval kolem hromádky hnoje, pak ruku zase spustil.

Vzdala jsem se. „Na trhu o mně kolují pomluvy,“ řekla jsem přímo.

„Čas od času kolují pomluvy o každém,“ odpověděl neutrálně.

„To, co se povídá, není pravda. Nebudu na obraze s van Ruijvenem.“

„Van Ruijvenovi se líbíš. Otec mi to řekl.“

„Ale na obraze s ním nebudu.“

„Má velkou moc.“

„Musíš mi věřit, Pietere.“

„Má velkou moc,“ opakoval, „a ty nejsi nic víc než služebná. Kdo podle tebe tuhle karetní partii vyhraje?“

„Ty si myslíš, že dopadnu jako ta služka v červených šatech.“

„Jen když budeš pít jeho víno.“ Pieter si mě klidně prohlížel.

„Můj pán mě s van Ruijvenem malovat nechce,“ řekla jsem po chvilce zdráhavě. Původně jsem se o něm zmiňovat nechtěla.

„To je dobře. Já taky nechci, aby tě maloval.“

Zastavila jsem se a zavřela jsem oči. Ze zvířecího pachu se mi začínalo dělat mdlo.

„Uvízla jsi někde, kde bys být neměla, Griet,“ pravil Pieter o něco laskavěji. „Ty do jejich světa nepatříš.“

Otevřela jsem oči a couvla jsem od něho dál. „Přišla jsem ti vysvětlit, že ta pomluva je lež, ne se od tebe nechat obviňovat. Teď lituji, že jsem se obtěžovala.“

„Nelituj. Já ti věřím.“ Vzdychl. „Není ale v tvé moci rozhodovat o tom, co s tebou bude. To určitě chápeš?“

Když jsem neodpověděla, dodal: „Kdyby tvůj pán obraz tebe a van Ruijvena namalovat chtěl, vážně si myslíš, že bys mohla říct ne?“

To byla otázka, kterou jsem sama sobě také kladla, ale odpověď na ni jsem nenašla. „Děkuji, žes mi připomněl, jak jsem bezmocná,“ odsekla jsem kousavě.

„Se mnou bys nebyla. Vedli bychom svůj vlastní obchod, vydělávali bychom vlastní peníze, rozhodovali bychom o svém vlastním životě. Není tohle to, co chceš?“

Podívala jsem se na něho, na jeho jasně modré oči, plavé kadeře a dychtivou tvář. Byla jsem bláhová, že jsem vůbec váhala.

„O tomhle jsem sem mluvit nepřišla. Jsem ještě moc mladá.“ Sáhla jsem po své staré výmluvě. Jednoho dne budu moc stará, abych ji mohla použít.

„Já nikdy nevím, co si myslíš, Griet,“ zkusil to znovu. „Jsi tak klidná a tichá, nikdy se nevyjádříš. Ale uvnitř v tobě se leccos skrývá. Občas to zahlédnu schované v tvých očích.“

Přihladila jsem si čepec a prsty jsem zkontrolovala zatoulané vlasy. „Chci říct jen to, že žádný obraz nebude,“ prohlásila jsem, nevšímajíc si toho, co právě řekl. „Maria Thins mi to slíbila. Ale nemáš to nikomu povídat. Když s tebou na trhu budou o mně mluvit, nic neříkej. Nepokoušej se mě hájit. Jinak se to van Ruijven může doslechnout a tvoje slova budou pracovat proti nám.“

Pieter nešťastně přikývl a kopl do kousku špinavé slámy.

Vždycky takhle rozumný nebude, napadlo mě. Jednoho dne to vzdá.

Ve snaze odměnit ho za jeho rozumnost jsem mu dovolila, aby mě zavedl do prostoru mezi dvěma domy kousek od Dobytčího trhu, přejížděl mi rukama po těle a tiskl je na moje křivky. Snažila jsem se v tom nalézt potěšení, ale stále ještě mi bylo zle ze zvířecího pachu.

Bez ohledu na to, co jsem řekla Pieterovi mladšímu, sama jsem se necítila ujištěna slibem Marie Thins, že zařídí, abych se na obrazu neobjevila. Byla to sice žena budící úctu, zběhlá v obchodě, jistá si svým postavením, ale nebyla van Ruijven. Netušila jsem, jak by mu mohli odepřít, co chce. Předtím chtěl obraz své ženy hledící přímo na malíře a můj pán ho namaloval. Chtěl obraz služky v červených šatech a dostal ho. Jestli chce mě, proč by mě neměl dostat?

* * *

Jednoho dne přišli tři muži, které jsem dosud neviděla, s cembalem pevně přivázaným na vozíku. Za nimi kráčel chlapec nesoucí violu da gamba, která byla větší než já. Nebyly to van Ruijvenovy nástroje, patřily jednomu z jeho příbuzných, jenž miloval hudbu. Celý dům se shromáždil a sledoval, jak muži zápolí s cembalem na strmých schodech. Cornelia stála přímo pod schodištěm – kdyby snad nástroj upustili, spadl by přímo na ni. Chtěla jsem se napřáhnout a odtáhnout ji zpátky, a být to některé z ostatních dětí, nezaváhala bych. Místo toho jsem však zůstala na místě. Byla to Catharina, kdo nakonec trval na tom, aby se přesunula na bezpečnější místo.

Jakmile nástroj dopravili po schodech vzhůru, odnesli jej do ateliéru, můj pán na ně přitom dohlížel. Sotva muži odešli, zavolal na Catharinu. Maria Thins ji následovala nahoru. O chvilku později jsme uslyšeli zvuk hry na cembalo. Dívky si sedly na schody, zatímco já s Tanneke jsme stály v chodbě a naslouchaly.

„To hraje paní? Nebo vaše paní?“ zeptala jsem se Tanneke. U obou se mi to zdálo tak nepravděpodobné, že mě napadlo, že třeba hraje on a prostě chtěl, aby mu Catharina dělala publikum.

„Je to mladá paní, samozřejmě,“ zasyčela Tanneke. „Proč by ji jinak byl zval nahoru? Mladá paní je náhodou moc dobrá. Hrávala už jako holčička. Její otec si ale jejich cembalo nechal, když se s mou paní od sebe odloučili. Cožpak jsi mladou paní nikdy neslyšela, jak si stěžuje, že si žádný nástroj nemohou dovolit?“

„Ne.“ Na okamžik jsem se zamyslela. „Myslíte, že namaluje ji? Na ten obraz s van Ruijvenem?“ Tanneke musela klevety na trhu slyšet, nic mi však o nich neřekla.

„Ach, tu pán nemaluje nikdy. Neposedí chvilku klidně!“ Během příštích pár dní přenesl na scénu stůl se židlemi a zvedl víko cembala, jež bylo pomalované krajinou se skalami, stromy i oblohou. Na stůl v popředí rozprostřel stolní koberec a pod něj položil violu da gamba.

Jednoho dne si mě Maria Thins zavolala do síně Ukřižování. „Tak, děvče,“ pravila, „dnes odpoledne chci, abys mi zašla vyřídit nějaké pochůzky. K lékárníkovi pro trochu bezinkového květu a yzopu – Franciscus má kašel, co se zase ochladilo. A potom k pradleně, staré Marii, pro trochu vlny, jen tak na límec pro Aleydis. Všimla sis, že ten její se páře?“ Odmlčela se, jako by počítala, jak dlouho mi potrvá, dostat se z jednoho místa na druhé. „A pak sejdi přeptat do domu Jana Mayera, kdy čekají v Delftu jeho bratra. Bydlí u Rietveldské věže. To je poblíž tvých rodičů, že ano? Můžeš se u nich zastavit a navštívit je.“

Maria Thins mi nikdy předtím nedovolila chodit za rodiči s výjimkou nedělí. Vtom jsem to uhodla. „Dnes přijde van Ruijven, paní?“

„Dej pozor, ať tě nevidí,“ odpověděla zachmuřeně. „Nejlepší bude, když se tu vůbec neobjevíš. Jestli se pak po tobě bude ptát, můžeme říct, že jsi venku.“

Na okamžik mi bylo do smíchu. Van Ruijven přiměl nás všechny –dokonce i Marii Thins – kličkovat jako králíci před psy.

Matku překvapilo, když mě odpoledne spatřila. Naštěstí u ní byla na návštěvě sousedka, takže se mě nemohla podrobně vyptávat. Otce to tolik nezajímalo. Od doby, kdy jsem odešla z domova a kdy zemřela Agnes, se hodně změnil. Na svět za hranicemi vlastní ulice už nebyl tak zvědavý a na dění v Oude Langendijck nebo na trhu se mě vyptával jen zřídka. Jenom obrazy ho stále zajímaly.

„Matko,“ oznámila jsem, když jsme seděly u ohně, „můj pán začíná malovat ten obraz, na který ses ptala. Přišel van Ruijven a on ho dnes odpoledne připravuje. Všichni, kdo mají na tom obrazu být, tam teď jsou.“

Naše sousedka, stařenka s bystrýma očima, která milovala klepy z trhu, na mě zírala, jako bych před ni právě položila pečeného kapouna. Matka se zamračila – pochopila, co dělám.

Tak, pomyslela jsem si. Tohle s těmi drby skoncuje.

* * *

Ten večer nebyl ve své kůži. Slyšela jsem ho, jak odsekává Marii Thins u večeře, později odešel pryč a po návratu byl cítit hostincem. Právě jsem stoupala do schodů a mířila jsem na lůžko, když vešel. Vzhlédl ke mně s unaveným a zarudlým obličejem. Netvářil se zlostně, ale utrápeně, jako člověk, jenž právě spatřil všechno dříví, které musí naštípat, nebo jako služka postavená před horu prádla.

Ateliér příštího rána poskytoval jen málo náznaků, co se předešlé odpoledne dělo. Byly tu umístěny dvě židle, jedna u cembala, druhá zády k malíři. Na této židli spočívala loutna a na stole vlevo houslové pouzdro. Viola da gamba dosud ležela ve stínu pod stolem. Z tohoto uspořádání se dalo těžko poznat, kolik lidí má na obrazu být.

Později mi Maertge vyprávěla, že van Ruijven přišel se svou sestrou a s jednou ze svých dcer.

„Kolik je jeho dceři?“ neodpustila jsem si otázku.

„Myslím, že sedmnáct.“

Můj věk.

Znovu přišli o několik dní později. Maria Thins mě poslala na další pochůzky a řekla mi, abych se dopoledne zabavila jinde. Měla jsem chuť jí připomenout, že nemohu zůstávat pryč každý den, kdy přijde sedět modelem – na lelkování v ulicích se začínalo příliš ochlazovat a také bylo hodně práce. Nic jsem však neřekla. Nedokázala jsem to vysvětlit, ale cítila jsem, že brzy se cosi změní. Jenom jsem nevěděla jak.

K rodičům jsem znovu jít nemohla – mysleli by si, že se něco stalo, a kdybych jim vysvětlovala, že se věci mají jinak, nabyli by přesvědčení, že se děje cosi ještě horšího. Raději jsem zamířila do Fransovy továrny. Neviděla jsem ho od té doby, kdy se mě vyptával na cennosti v domě. Jeho otázky mě tehdy rozhněvaly, takže jsem se mezitím ani nesnažila ho navštívit.

Žena u brány mě nepoznala. Když jsem požádala o setkání s Fransem, pokrčila rameny, ustoupila stranou a zmizela, aniž mi ukázala, kam mám jít. Vešla jsem do nízké budovy, v níž chlapci Fransova věku seděli na lavicích u dlouhých stolů a malovali kachle. Pracovali na jednoduchých vzorech, jež se elegantnímu stylu otcových kachlů nemohly rovnat. Mnozí ani nemalovali hlavní postavy, pouze ozdůbky v rozích kachlů, lístky a kudrlinky, zatímco střed ponechávali prázdný, aby jej vyplnil zručnější mistr.

Sotva mě spatřili, propukli ve vysoký sborový pískot, až jsem měla chuť zakrýt si uši. Došla jsem k nejbližšímu chlapci a zeptala jsem se ho, kde je můj bratr. Zrudl a sklopil hlavu. Stala jsem se sice vítaným rozptýlením, k odpovědi na mou otázku se však nikdo neměl.

Našla jsem další budovu, menší a rozpálenější, v níž stála pec. Frans tam byl sám, měl svlečenou košili, pot se z něho jen řinul a tvářil se zachmuřeně. Svaly na pažích a hrudníku mu zesílily. Stával se z něj muž.

Na předloktích a rukou měl přivázané kusy prošívané látky, jež mu dodávaly neohrabaného vzhledu, ale když tahal plechy plné kachlů z pece ven i dovnitř, zacházel s pláty obratně, takže se nepopálil. Bála jsem se na něho zavolat, aby se nepolekal a plech neupustil. Zahlédl mě však, dřív než jsem promluvila, a plech, který právě držel, okamžitě položil.

„Griet, co tady děláš? Stalo se něco s matkou nebo s otcem?“

„Ne, nejsou v pořádku. Přišla jsem tě jenom navštívit.“

„Aha.“ Frans si stáhl látkové chrániče z paží, otřel si obličej hadrem a přihnul si piva ze džbánku. Opřel se o zeď a roztáhl ramena jako muži, kteří právě vyložili náklad z lodi na kanálu a teď si uvolňují a protahují svaly. Nikdy předtím jsem ho takové gesto dělat neviděla.

„Pořád ještě pracuješ u pece? Nepřesunuli tě k něčemu jinému? Ke glazování nebo k malování jako chlapce v té druhé budově?“

Frans pokrčil rameny.

„Vždyť ti hoši jsou stejně staří jako ty. Neměl bys být…“ Sotva jsem si všimla, jak se tváří, nedokázala jsem tu větu dopovědět.

„Je to trest,“ ozval se tiše.

„Proč? Trest za co?“

Frans neodpověděl.

„Fransi, musíš mi to říct, jinak povím rodičům, že máš problémy.“

„Nemám problémy,“ vyhrkl rychle. „Rozzlobil jsem majitele, to je všechno.“

„Jak?“

„Udělal jsem něco, co se jeho ženě nelíbilo.“

„Co jsi udělal?“

Frans zaváhal. „Začala si ona,“ pronesl tiše. „Projevila zájem, chápeš. Jenže když jsem jí ho oplatil, řekla to manželovi. Nevyhodil mě, protože je otcův přítel. Takže jsem u pece, dokud se mu nálada nezlepší.“

„Fransi! Jak jsi mohl být tak hloupý? Víš přece, že ta žena není pro takové, jako jsi ty. Ohrozit svoje místo kvůli něčemu podobnému!“

„Ty nechápeš, jaké to je,“ zavrčel Frans. „Tahle práce je vyčerpávající a nudná. Bylo to něco, na co jsem mohl myslet, nic víc. Tynemáš právo soudit, ty s tím svým řezníkem, kterého si vezmeš a budeš si s ním pohodlně žít. Tobě se lehko povídá, jak by měl můj život vypadat, když jediné, co vidím, jsou nekonečné řady kachlů a dlouhé směny. Proč bych neměl obdivovat pěknou tvář, když nějakou vidím?“

Chtěla jsem protestovat, říci mu, že ho chápu. V noci se mi občas zdálo o hromadách prádla, jež se nikdy nezmenší, ať drhnu, vyvářím a žehlím sebevíc.

„Byla to ta žena u brány?“ zeptala jsem se raději.

Frans pokrčil rameny a znovu se napil piva. Vybavila jsem si její kyselý výraz a kladla jsem si otázku, jak mu takový obličej mohl někdy připadat svůdný.

„Co tu vůbec děláš?“ zeptal se. „Neměla bys být v Papeženecké čtvrti?“

Původně jsem si připravila výmluvu, proč jsem přišla, že mě do téhle části Delftu zavedla jakási pochůzka. Zželelo se mi však bratra natolik, že jsem se přistihla, jak mu vyprávím o van Ruijvenovi i o tom obrazu. Byla úleva se mu svěřit.

Pozorně naslouchal. Když jsem skončila, prohlásil: „Vidíš, tolik se zase nelišíme, nám oběma se dostává pozornosti těch nad námi.“

„Jenže já jsem ji van Ruijvenovi neoplatila a ani to nemám v úmyslu.“

„Nemyslel jsem van Ruijvena,“ prohlásil Frans a náhle se zatvářil prohnaně. „Kdepak, jeho ne. Myslel jsem tvého pána.“

„Co je s mým pánem?“ zvolala jsem.

Frans se usmál. „Ale Griet, nerozčiluj se tolik.“

„Přestaň s tím! Co to naznačuješ? On nikdy –“

„Ani nemusí. Je to jasné z tvého obličeje. Ty ho chceš. Před rodiči i před tím svým řezníkem možná všechno utajíš, ale přede mnou tohle skrýt nedokážeš. Na to tě moc dobře znám.“

Znal mě. Znal mě moc dobře.

Otevřela jsem ústa, žádná slova z nich však, nevyšla.

* * *

Ačkoli byl prosinec a udělalo se chladno, kráčela jsem tak rychle a tolik jsem se trápila kvůli Fransovi, že jsem dorazila do Papeženecké čtvrti o hodně dřív, nežli jsem měla. Bylo mi horko, takže jsem si začala uvolňovat šály, abych si zchladila tvář. Cestou po Oude Langendijck jsem spatřila van Ruijvena a svého pána, jak kráčejí proti mně. Sklopila jsem hlavu a přešla jsem ulici, abych je minula po straně svého pána a ne po van Ruijvenově, tím jsem však na sebe jenom upoutala van Ruijvenovu pozornost. Zarazil se a přiměl mého pána, aby se zastavil s ním.

„Ty tam, ty jsi ta okatá služka,“ zvolal a obrátil se ke mně. „Řekli mi, že jsi venku. Mám dojem, že se mi vyhýbáš. Jak se jmenuješ, děvče moje?“

„Griet, pane.“ Nespouštěla jsem oči z bot svého pána. Byly nablýskané a načerněné – Maertge je ten den ráno pod mým vedením vyleštila.

„Tak co, Griet, vyhýbáš se mi?“

„Kdepak, pane. Chodila jsem po pochůzkách.“ Zdvihla jsem košík věcí, jež jsem obstarala pro Marii Thins předtím, než jsem navštívila Franse.

„Tak tedy doufám, že tě budu vídat víc.“

„Ano, pane.“ Za muži stály dvě ženy. Pohlédla jsem jim do tváří a uhodla jsem, že to jsou dcera a sestra, jež také sedí modelem k obrazu. Dcera na mě zírala.

„Doufám, že jste nezapomněl na svůj slib,“ řekl van Ruijven mému pánovi.

Můj pán trhl hlavou jako loutka. „Ne,“ odpověděl po chvíli.

„Dobře. Očekávám, že s tím budete chtít začít dřív, než zase pozvete nás.“ Při van Ruijvenově úsměvu jsem se zachvěla.

Následovalo dlouhé ticho. Pohlédla jsem na svého pána. Snažil se zachovat si klidný výraz, ale já jsem věděla, že se zlobí.

„Ano,“ řekl konečně, s očima upřenýma na protější dům. Na mě se nepodíval.

Onen rozhovor na ulici jsem sice nechápala, věděla jsem však, že se týká mne. Následující den jsem zjistila jak.

Ráno mě požádal, abych odpoledne přišla nahoru. Předpokládala jsem, že chce, abych pracovala s barvami, protože začíná malovat obraz koncertu. Když jsem dorazila do ateliéru, nebyl tam. Šla jsem rovnou na půdu. Mlecí stůl byl prázdný – připraveno tam pro mě nebylo nic. Slezla jsem po žebříku zpátky dolů a připadala jsem si hloupě.

On mezitím přišel, stál v ateliéru a díval se oknem ven.

„Posaď se, prosím, Griet,“ pravil zády ke mně.

Usedla jsem na židli u cembala. Nedotkla jsem se jej – nikdy jsem se s výjimkou uklízení žádného nástroje nedotkla. Během čekání jsem zkoumala obrazy, jež pověsil na zadní stěnu, která měla tvořit součást koncertního výjevu. Vlevo byla krajina a vpravo malba tří lidí – ženy hrající na loutnu a oblečené do šatů, jež jí příliš odhalovaly ňadra, vznešeného pána, který ženu objímal paží, a stařeny. Onen muž si kupoval přízeň té mladé ženy a stařena napřahovala ruku, aby přijala minci, kterou jí podával. Tenhle obraz patřil Marii Thins a on mi už dříve řekl, že se jmenuje Kuplířka.

„Na tuhle židli ne.“ Otočil se od okna. „Tam sedí van Ruijvenovadcera.“

Tam bych byla seděla já, kdybych na tom obrazu měla být, pomyslela jsem si.

Vzal další z židlí se lvími hlavami a postavil ji poblíž svého stojanu, ale bokem, takže směřovala čelem k oknu. „Sedni si sem.“

„Co chcete, pane?“ zeptala jsem se, sotva jsem dosedla. Byla jsem zmatená – nikdy jsme spolu neseděli. Chvěla jsem se, přestože zima mi nebyla.

„Nemluv.“ Otevřel okenici, takže mi světlo dopadalo přímo na tvář. „Podívej se z okna.“ Posadil se na svou židli u stojanu.

S pohledem upřeným na Nový kostel jsem polkla. Cítila jsem, jak mi čelist tuhne a oči se mi rozšiřují.

„Teď se podívej na mě.“

Otočila jsem hlavu a pohlédla jsem na něho přes levé rameno.

Jeho oči se vpily do mých. Nedokázala jsem myslet na nic jiného než na to, že jejich šeď se podobá vnitřku ústřičné lastury.

Zdálo se, jako by na cosi čekal. Tvář se mi začala napínat strachem, že mu nedávám to, co chce.

„Griet,“ pronesl měkce. To bylo jediné, co řekl. Oči se mi naplnily neprolitými slzami. Už jsem to věděla.

„Ano. Nehýbej se.“

Chystal se mě malovat.

1666

„Jsi cítit lněným olejem.“

Otec promluvil zmateným tónem. Nevěřil, že při pouhém uklízení malířského ateliéru by mi ten pach utkvěl na oblečení, na kůži i ve vlasech. Měl pravdu. Jako by uhodl, že teď spím s olejem ve svém pokoji, že ten pach vstřebávám, když celé hodiny sedím modelem. Uhodl to, říci však nedokázal nic. Slepota ho zbavila sebedůvěry, takže svým vlastním myšlenkám nevěřil.

O rok dříve bych se mu možná pokusila pomoci, naznačila bych, co si myslí, a povzbudila bych ho, aby svoje mínění vyslovil. Teď jsem však jen pozorovala jeho tichý zápas brouka, který se skulil na záda a nedokáže se převrátit zpátky.

Matka také cosi uhodla, ačkoli nevěděla co vlastně. Někdy jsem se jí nedokázala podívat do očí. Pokud jsem to udělala, její pohled vyjadřoval směsici potlačovaného hněvu, zvědavosti a trápení. Snažila se pochopit, co se s její dcerou stalo.

Vůni lněného oleje jsem přivykla. Dokonce jsem malou lahvičku uchovávala u postele. Ráno při oblékání jsem měla ve zvyku pozvednout ji proti oknu a obdivovat barvu oleje, jež se podobala citrónové šťávě s kapkou olovnatocínové žluti.

Tuhle barvu teď nosím, chtělo se mi říct. Touhle barvou mě maluje.

Abych odvedla otcovu pozornost od onoho pachu pryč, raději jsem mu popsala druhý obraz, na němž můj pán pracoval. „Mladá žena sedí u cembala a hraje. Je oblečená do žlutočerného živůtku – do toho, který měla pekařova dcera na svém obrazu, do bílé saténové sukně a ve vlasech má bílé stuhy. U zakřivené části cembala stojí druhá žena, která drží noty a zpívá. Na sobě má zelený, kožešinou lemovaný kabátek a modré šaty. Mezi oběma ženami sedí zády k nám muž –“

„Van Ruijven,“ přerušil mě otec.

„Ano, van Ruijven. Jediné, co z něj vidíme, jsou jeho záda, vlasy a jedna ruka na krku loutny.“

„Hraje na loutnu špatně,“ doplnil otec dychtivě.

„Velmi špatně. Proto sedí zády k nám – abychom neviděli, že svou loutnu neumí ani pořádně držet.“

Otec se zasmál, dobrá nálada se mu vrátila. Vždycky ho potěšilo, když slyšel, že bohatý člověk může být špatným hudebníkem.

Pokaždé však nebylo takhle snadné znovu ho vpravit do dobré nálady. Neděle s mými rodiči se staly tak nepříjemnými, že jsem začala vítat příležitosti, kdy s námi jedl Pieter mladší. Musel si všimnout matčiných ustaraných pohledů, otcových mrzutých poznámek i stísněných odmlk, jaké jsou mezi rodičem a dítětem nečekané. Nikdy o tom nic neřekl, nikdy nehnul brvou, nezíral ani se sám neodmlčel. Místo toho si otce jemně dobíral, matce lichotil a na mě se usmíval.

Pieter se neptal, proč voním lněným olejem. Nezdálo se, že by se trápil tím, co bych mohla skrývat. Rozhodl se mi důvěřovat.

Byl to hodný muž.

Já jsem si však nemohla pomoci – vždycky jsem se dívala, jestli má pod nehty krev.

Byl to hodný muž, ale začínal být netrpělivý. Neřekl to, ale občas v neděli jsem v uličce u Rietveldského kanálu cítila tu netrpělivost z jeho rukou. Svíral moje stehna pevněji, než bylo třeba, tiskl mi dlaň na záda, takže jsem byla jako přilepená k jeho slabinám a cítila jsem jeho vzrušení i přes mnoho vrstev látky. Byla taková zima, že jsme se navzájem nedotýkali pokožky – jenom oblin a struktur vlny či hrubých obrysů svých údů.

Pieterův dotek mě pokaždé neodpuzoval. Někdy, když jsem se zadívala přes jeho rameno na nebe a nalezla jsem v mraku další barvy kromě bílé, nebo jsem pomyslela na mletí olovnaté běloby či masikotu, ucítila jsem chvění v prsou i v břiše a přitiskla jsem se k němu. Vždycky ho potěšilo, když jsem zareagovala. Nevšiml si, že pohledu na jeho tvář a ruce se vyhýbám.

Tu neděli s lněným olejem, kdy můj otec i matka vypadali tak zmateně a nešťastně, zavedl mě Pieter do uličky později. Začal mi tam tisknout prsa a dráždit bradavky přes látku šatů. Pak se náhle zarazil, upřel na mě lišácký pohled a zajel mi rukama přes ramena vzhůru po krku. Než jsem ho stačila zadržet, jeho ruce se ocitly pod mým čepcem a zapletly se mi do vlasů.

Přidržela jsem si čepec oběma rukama. „Ne!“

Pieter se na mě usmál a oči měl strnulé, jako by se byl příliš dlouho díval do slunce. Předtím se mu podařilo uvolnit pramen mých vlasů a teď za něj prsty tahal. „Jednou, už brzy, Griet, tohle všechno uvidím. Navždycky pro mě tajemstvím nezůstaneš.“ Nechal ruku sklouznout k spodní křivce mého břicha a přitiskl se ke mně. „Příští měsíc ti bude osmnáct. Pak si promluvím s tvým otcem.“

Couvla jsem od něho – měla jsem pocit, jako bych se ocitla v horké, temné místnosti a nemohla dýchat. „Ještě jsem moc mladá. Moc mladá na takové věci.“

Pieter pokrčil rameny. „Každý nečeká, až bude starší. A tvoje rodina mě potřebuje.“ To bylo poprvé, kdy se zmínil o chudobě mých rodičů a o jejich závislosti na něm – o jejich závislosti, jež se stala i mou závislostí. Kvůli ní od něho spokojeně přijímali dárky v podobě masa a nechali mě s ním v neděli postávat v uličce.

Zamračila jsem se. Připomínání jeho moci nad námi jsem neměla ráda.

Pieter vycítil, že neměl nic říkat. Aby to napravil, zastrčil mi pramen vlasů zpátky pod čepec a pak se dotkl mé tváře. „Udělám tě šťastnou, Griet,“ řekl. „Opravdu.“

Po jeho odchodu jsem se bez ohledu na zimu procházela podél kanálu. Led byl rozbitý, aby lodi mohly proplout, na povrchu se však znovu vytvořila tenká vrstva. Jako děti jsme Frans, Agnes a já házívali kameny, abychom ten tenký led roztříštili, dokud každý úlomek nezmizel pod vodou. Zdálo se to velmi dávno.

* * *

Měsíc předtím mě požádal, abych přišla nahoru do ateliéru. „Budu na půdě,“ oznámila jsem to odpoledne celé místnosti. Tanneke nevzhlédla od šití. „Přilož trochu dřeva na oheň, než odejdeš,“ poručila.

Děvčata pracovala na svých krajkách a Maertge s Marií Thins na ně dohlížely. Lisbeth měla trpělivost i hbité prsty a odváděla dobrou práci, Aleydis však byla ještě příliš malá, aby zvládla jemné tkaní, a Cornelia příliš netrpělivá. U Corneliiných nohou před ohněm seděla kočka, dívka se občas shýbla a zaklinkala před zvířátkem kouskem příze, aby po ní chňaplo. Patrně doufala, že kočka nakonec do jejího díla zatne drápky a zničí je.

Přiložila jsem do ohně a obešla jsem Johannese, který si na studených kuchyňských dlaždicích hrál s káčou. Právě když jsem odcházela, divoce ji roztočil a káča odskákala přímo do ohně. Rozplakal se, zatímco Cornelia pištěla smíchy a Maertge se snažila vytáhnout hračku z plamenů kleštěmi.

„Pšt, vzbudíte matku a Franciska,“ napomenula děti Maria Thins. Neposlouchaly ji.

Odplížila jsem se pryč s pocitem úlevy, že tomu hluku uniknu, přestože v ateliéru bude chladno.

Dveře ateliéru byly zavřené. Jak jsem se k nim blížila, stiskla jsem rty, přihladila jsem si obočí a přejela jsem si prsty po tvářích dolů k bradě, jako bych zkoušela jablko, jestli je pevné. Před těžkými dřevěnými dveřmi jsem zaváhala, pak jsem tiše zaklepala. Odpověď se neozvala, ačkoli jsem věděla, že tam musí být – očekával mě.

Byl první den nového roku. Základní vrstvu mého obrazu namaloval téměř před měsícem, od té doby však nic – žádné červenavé značky naznačující tvary, žádné špatné barvy, žádné krycí barvy, žádná zvýraznění. Plátno bylo nažloutle bílé a prázdné. Vídala jsem je při úklidu každé ráno.

Zaklepala jsem hlasitěji.

Když se dveře otevřely, mračil se a do očí se mi nepodíval. „Neklepej, Griet, prostě tiše vejdi,“ řekl, odvrátil se a vrátil se ke stojanu, kde trůnilo prázdné plátno a čekalo na své barvy.

Potichu jsem za sebou zavřela dveře, takže jsem ztlumila hluk dětí zdola, a popošla jsem doprostřed místnosti. Teď, když ten okamžik konečně nastal, jsem byla překvapivě klidná. „Chtěl jste mě, pane.“

„Ano. Postav se tamhle.“ Pokynul do kouta, kde předtím maloval ty druhé ženy. Stůl, jejž používal pro obraz koncertu, tam stál připravený, hudební nástroje však mezitím odklidil pryč. Podal mi dopis. „Čti tohle,“ řekl.

Rozbalila jsem list papíru a sklonila nad ním hlavu s obavou, že zjistí, že čtení neznámého rukopisu pouze předstírám. Na papíru nebylo nic napsáno.

Vzhlédla jsem, abych mu to pověděla, zarazila jsem se však. S ním bylo často lepší neříkat nic. Znovu jsem sklonila hlavu nad dopisem.

„Zkus místo něj tohle,“ navrhl a podal mi knihu. Byla vázaná v odřené kůži a hřbet měla na několika místech zlomený. Namátkou jsem ji otevřela a zkoumala jsem jednu stránku. Žádné ze slov jsem nepoznávala.

Nechal mě s knihou sedět, potom ji držet vestoje a dívat se přitom na něho. Pak mi knihu vzal, podal mi bílý džbán s cínovým víčkem a chtěl, abych předstírala, že nalévám sklenku vína. Požádal mě, abych stála a jen tak se dívala z okna. Po celou tu dobu se zdál rozpačitý, jako by mu někdo byl vyprávěl příběh a on si nemůže vzpomenout, jak skončil.

„To je tím oblečením,“ zabručel. „V tom je ten problém.“

Pochopila jsem. Nechal mě dělat věci, jaké by dělala dáma, já jsem však byla oblečená jako služka. Vzpomněla jsem si na žlutý kabátek i na žlutočerný živůtek a zajímalo mě, co z toho bude chtít, abych si oblékla. Jenže místo aby mě ta představa nadchla, cítila jsem se stísněně. Nešlo jen o to, že by bylo nemožné před Catharinou skrýt, že nosím její oblečení. Neměla jsem dobrý pocit, když jsem držela knihy a dopisy, nalévala si víno a prováděla věci, jaké jsem nikdy nedělala. Jakkoli jsem toužila ucítit kolem krku hebkou kožešinu kabátku, nebylo to oblečení, jaké jsem obvykle nosila.

„Pane,“ ozvala jsem se nakonec, „možná byste mě měl nechat dělat jiné věci. Věci, jaké dělá služka.“

„Co dělá služka?“ zeptal se tiše, založil si paže a povytáhl obočí.

Musela jsem okamžik počkat, než jsem dokázala odpovědět – čelist se mi chvěla. Vzpomněla jsem si na sebe s Pieterem v uličce a polkla jsem. „Šije,“ odvětila jsem. „Vytírá a zametá. Nosí vodu. Pere povlečení. Krájí chleba. Leští okenní tabulky.“

„Chtěla bys, abych tě namaloval se smetákem?“

„To nezáleží na mně, pane. Není to můj obraz.“

Zakabonil se. „Ne, tvůj není.“ Zněl, jako by mluvil sám se sebou.

„Nechci, abyste mě maloval se smetákem.“ Řekla jsem to, aniž jsem dopředu tušila, že to udělám.

„Ne. Ne, máš pravdu, Griet. Se smetákem v ruce bych tě nenamaloval.“

„Jenže oblečení vaší paní nosit nemohu.“

Rozhostilo se dlouhé ticho. „Ne, to zřejmě ne,“ pravil. „Ale jako služku tě malovat nebudu.“

„Jak tedy, pane?“

„Namaluji tě tak, jak jsem tě viděl prvně, Griet. Jen tebe.“

Postavil židli poblíž svého stojanu, čelem k prostřednímu oknu a já jsem se posadila. Věděla jsem, že to bude moje místo. Najde tu pózu, do níž mě posadil před měsícem, když se rozhodl mě malovat.

„Podívej se z okna,“ řekl.

Dívala jsem se ven do šedivého zimního dne, připomněla jsem si, jak jsem zaskakovala místo pekařovy dcery, a snažila jsem se nic nevidět, nechat svoje myšlenky umlknout. Bylo to těžké, protože jsem myslela na něj a na to, že sedím před ním.

Zvon Nového kostela dvakrát odbil.

„Teď otáčej hlavu velmi pomalu ke mně. Ne, ramena ne. Tělo nech obrácené k oknu. Pohybuj jenom hlavou. Pomalu, pomalu. Dost. Ještě kousek, tak – dost. Dál seď bez hnutí.“

Seděla jsem bez hnutí.

Nejdřív jsem se mu nedokázala podívat do očí. Když jsem to udělala, bylo to jako sedět blízko ohně, který najednou vyšlehne. Raději jsem zkoumala jeho pevnou bradu a tenké rty.

„Griet, ty se na mě nedíváš.“

Přinutila jsem se vzhlédnout k jeho očím. Díval se na mě, jako by neviděl mě, ale někoho jiného nebo něco jiného – jako by se díval na obraz.

Dívá se na světlo, které mi dopadá na tvář, napadlo mě, ne na mou tvář jako takovou. V tom je ten rozdíl.

Skoro se zdálo, jako bych tam nebyla. Jakmile jsem tohle ucítila, dokázala jsem se trochu uvolnit. Tak jako on neviděl mě, já jsem neviděla jeho. Moje mysl se začala toulat – k dušenému zajíci, kterého jsme jedli k obědu, ke krajkovému límci, který mi dala Lisbeth, k příběhu, který mi Pieter mladší vyprávěl den předtím. Potom už jsem nemyslela na nic. Dvakrát vstal, aby změnil polohu jedné z okenic. Několikrát došel ke své komodě, kde si vybíral různé štětce a barvy. Sledovala jsem jeho pohyby, jako bych stála na ulici a dívala se dovnitř oknem.

Kostelní zvon třikrát odbil. Zamrkala jsem. Neměla jsem pocit, že uběhlo tolik času. Jako bych byla uhranutá.

Podívala jsem se na něj – teď byl očima u mě. Díval se na mě. Jak jsme tak na sebe hleděli, projela mým tělem vlna horka. Udržela jsem však pohled na jeho očích, až je nakonec odvrátil a odkašlal si.

„To je všechno, Griet. Tady máš trochu kosti k umletí nahoře.“

Přikývla jsem a vyklouzla jsem z místnosti s bušícím srdcem.

Maloval mě.

* * *

„Stáhni si čepec pryč z obličeje,“ pravil jednoho dne.

„Pryč z obličeje, pane?“ opakovala jsem hloupě a hned jsem toho zalitovala. Měl raději, když jsem nemluvila, ale dělala, co říkal. Když jsem přece jen promluvila, měla jsem pronést něco, co je hodno slov.

Neodpověděl. Odsunula jsem si boční část čepce, jež byla nejblíž k němu, pryč z tváře. Naškrobený cíp se mi otřel o krk.

„Víc,“ řekl. „Chci vidět linii tvé tváře.“

Zaváhala jsem, pak jsem čepec stáhla dál. Sklouzl očima k mé bradě. „Ukaž mi ucho.“

Nechtělo se mi. Neměla jsem však na vybranou.

Sáhla jsem pod čepec, abych se ujistila, že ani vlásek není uvolněný, a zastrčila jsem si pár pramínků za ucho. Pak jsem čepec odsunula, takže mi odhalil spodní část ucha.

V obličeji měl výraz podobný vzdechu, ačkoli nevydal ani hlásku. Já jsem ve svém hrdle zachytila jakýsi zvuk a zapudila jsem jej, aby neunikl.

„Ten čepec,“ řekl, „si sundej.“

„Ne, pane.“

„Ne?“

„Prosím vás, to po mně nežádejte, pane.“ Nechala jsem látku čepce klesnout, takže jsem ucho i tvář měla znovu zakryté. Zadívala jsem se na podlahu, kde se směrem ode mě rozprostíraly šedé a bílé dlaždice, čisté a uspořádané.

„Nechceš si odkrýt hlavu?“

„Ne.“

„Jenže ty nechceš být namalovaná jako služka, se smetákem a čepcem, ani jako dáma, se saténem, kožešinou a upravenými vlasy.“

Neodpověděla jsem. Vlasy jsem mu ukázat nemohla. Nebyla jsem tím druhem dívky, která si ponechává hlavu obnaženou.

Poposedl na židli, pak vstal. Slyšela jsem, že jde do komory. Když se vrátil, náruč měl plnou látek, jež mi upustil do klína.

„Na, Griet, podívej se, co s tímhle zmůžeš. Najdi tady něco, do čeho si zabalíš hlavu tak, abys nebyla ani dáma, ani služka.“ Nepoznala jsem, jestli se zlobí, neboje pobavený. Odešel z místnosti a zavřel za sebou dveře.

Probírala jsem se látkami. Našla jsem tři čepce, pro mě všechny příliš vznešené a příliš malé, než aby mi zcela zakryly hlavu. Byly tam kusy látek, zbytky šatů a kabátků, které šila Catharina, žlutých a hnědých, modrých a šedých.

Nevěděla jsem, co si počít. Rozhlédla jsem se kolem sebe, jako bych v ateliéru mohla najít odpověď. Oči mi padly na obraz Kuplířka – hlava mladé ženy byla obnažená a její vlasy stažené stuhami, stařena však měla kolem hlavy omotaný kus látky, propletený křížem krážem. Třeba je tohle to, co chce, napadlo mě. Třeba ženy, které nejsou ani dámy, ani služky, ani ty druhé, dělají se svými vlasy právě tohle.

Vybrala jsem kus hnědé látky a odnesla jsem jej do komory, kde bylo zrcadlo. Sundala jsem čepec, omotala jsem si látku kolem hlavy, jak nejlépe jsem dovedla, a zkontrolovala jsem obraz ve snaze napodobit onu stařenu. Vypadala jsem velmi zvláštně.

Měla jsem ho nechat, ať mě namaluje se smetákem, pomyslela jsem si. Pýcha ve mně probudila marnivost.

Jakmile se vrátil a spatřil, co jsem udělala, rozesmál se. Neslýchala jsem ho smát se často – někdy s dětmi, jednou s van Leeuwenhoekem. Zamračila jsem se. Neměla jsem ráda, když se mi někdo vysmíval.

„Udělala jsem jen to, co jste žádal, pane,“ zamumlala jsem.

Přestal se smát. „Máš pravdu, Griet. Omlouvám se. A tvoje tvář, kdyžz ní teď vidím víc, je –“ Zarazil se a větu nedokončil. Vždycky jsem sipotom kladla otázku, co by byl řekl.

Otočil se k hromádce látek, jež jsem nechala na své židli. „Proč jsi vybrala hnědou,“ zeptal se, „když tu jsou i jiné barvy?“

Nechtěla jsem znovu mluvit o služkách a dámách. Nechtěla jsem mu připomínat, že modrá a žlutá jsou barvy pro dámy. „Hnědaje barva, kterou obvykle nosím,“ řekla jsem prostě.

Zdálo se, že uhodl, nač myslím. „Tanneke na sobě měla modrou a žlutou, když jsem ji před několika lety maloval,“ namítl.

„Já nejsem Tanneke, pane.“

„Ne, to rozhodně nejsi.“ Vytáhl dlouhý, úzký pás modré látky. „Nicméně chci, abys zkusila tohle.“

Zkoumala jsem to. „Tahle látka mi na zakrytí hlavy nestačí.“

„Tak tedy použij i tuhle.“ Vybral kus žluté látky, jež měla lem ze stejné modré, a podal mi jej.

Neochotně jsem odnesla oba kusy látky zpátky do komory a zkusila jsem to před zrcadlem znovu. Modrou látku jsem si uvázala kolem čela a žlutou jsem omotávala pořád dokola, až mi zakryla temeno. Konec látky jsem zastrčila do jednoho záhybu po straně hlavy, tu a tam jsem záhyby upravila, přihladila jsem si modrou látku kolem dokola a vstoupila zpátky do ateliéru.

Prohlížel si nějakou knihu, takže si nevšiml, že jsem vklouzla na svou židli. Zaujala jsem polohu, v níž jsem seděla předtím. Vzhlédl, právě když jsem otočila hlavu a ohlédla se přes levé rameno. V tutéž chvíli se konec žluté látky uvolnil a spadl mi na rameno.

„Ach,“ vydechla jsem ve strachu, že mi látka sklouzne z hlavy a odhalí mi vlasy. Ta však držela – pouze konec žlutého pásu visel volně. Moje vlasy zůstaly schované.

„Ano,“ řekl tehdy. „To je ono, Griet. Ano.“

* * *

Nedovolil mi, abych obraz spatřila. Postavil jej na druhý stojan odvrácený ode dveří a řekl mi, abych se na něj nedívala. Slíbila jsem, že to neudělám, ale občas v noci jsem ležela na lůžku a uvažovala jsem, že se zabalím do pokrývky a vkradu se dolů, abych se na něj podívala. Nikdy by se to nedozvěděl.

On by to však uhodl. Nevěřila jsem, že bych s ním dokázala sedět, zatímco by se na mě den co den díval, aniž by si domyslel, že jsem ten obraz viděla. Neuměla jsem před ním nic skrývat. Nechtěla jsem.

Zároveň jsem se zdráhala objevit, jak mě vidí. Bylo lepší, ponechat to jako tajemství.

Barvy, o jejichž míchání mě žádal, neposkytovaly žádný klíč k tomu, co dělá. Černá, okr, olovnatá běloba, olovnatocínová žluť, ultramarín, karmín – to všechno byly barvy, s nimiž jsem už dříve pracovala, a stejně snadno se daly použít na obraz koncertu.

Bylo pro něj nezvyklé pracovat na dvou obrazech současně. Ačkoli přecházení od jednoho k druhému se mu nezamlouvalo, snáze tak před ostatními skryl, že mě maluje. Vědělo to jen pár lidí. Van Ruijven to věděl, byla jsem si jista, že můj pán obraz maluje na jeho žádost. Zřejmě souhlasil, že mě namaluje samotnou, aby mě nemusel malovat s van Ruijvenem. Van Ruijven bude vlastnit můj obraz.

To pomyšlení mě netěšilo. Byla jsem přesvědčená, že mého pána také ne.

Maria Thins rovněž o obrazu věděla. Byla to ona, kdo patrně onu dohodu s van Ruijvenem uzavřel. Kromě toho měla nadále možnost vcházet do ateliéru a vycházet z něj, jak se jí zlíbilo, takže se na obraz mohla dívat, což já jsem nesměla.

Občas na mě úkosem pohlédla s výrazem zvědavosti, kterou nedokázala skrýt.

Měla jsem podezření, že i Cornelia o obrazu ví. Jednoho dne jsem ji přistihla tam, kde být neměla, na schodech vedoucích do ateliéru. Na mou otázku, co tam dělá, nechtěla odpovědět a já jsem ji raději nechala jít, než abych ji vodila k Marii Thins nebo ke Catharině. Neodvážila jsem se cokoli rozviřovat, dokud mě maluje.

Van Leeuwenhoek o obrazu rovněž věděl. Jednoho dne přinesl svoji temnou komoru a připravil ji, aby se na mě mohli podívat. Nezdálo se, že by ho pohled na mě, jak sedím na své židli, překvapil – můj pán ho zřejmě varoval. Pohlédl na mou nezvyklou pokrývku hlavy, nijak ji však nekomentoval.

Střídavě se dívali do komory. Mezitím už jsem se naučila sedět bez hnutí i bez přemýšlení, aniž mě jeho upřený pohled rozptyloval. S černou skříňkou namířenou na mě to však bylo těžší. Když ke mně nebyly otočené žádné oči, tvář ani tělo, pouze skříňka a černý plášť zakrývající nahrbená záda, cítila jsem se stísněně. Najednou jsem si nemohla být jista, jak se na mě dívají.

Nedokázala jsem však popřít, že bylo vzrušující, nechat se tak zaujatě zkoumat dvěma vznešenými pány, i když jsem jim do tváří neviděla.

Můj pán odešel z místnosti, aby nalezl měkkou látku k vyleštění čočky. Van Leeuwenhoek počkal, až uslyší jeho kroky na schodech, a pak tiše pravil: „Buďte na sebe opatrná, má drahá.“

„Jak to myslíte, pane?“

„Určitě víte, že vás maluje proto, aby uspokojil van Ruijvena. Van Ruijvenův zájem o vás přiměl vašeho pána, aby vás chránil.“

Přikývla jsem a v skrytu mě těšilo, že slyším to, co jsem tušila.

„Nenechte se polapit v jejich bitvě. Mohlo by vám to ublížit.“

Dosud jsem setrvávala v pozici, kterou jsem předtím zaujala kvůli malování. Teď sebou má ramena z vlastní vůle trhla, jako bych setřásala šál. „Nemyslím si, že by mi kdy ublížil, pane.“

„Povězte mi, má drahá, kolik toho o mužích víte?“

Hluboce jsem se zarděla a odvrátila jsem hlavu. Pomyslela jsem na chvíle strávené v uličce s Pieterem mladším.

„Víte, konkurence probouzí v mužích majetnické pocity. Zčásti o vás má zájem proto, že ho má i van Ruijven.“

Neodpověděla j sem.

„Je to výjimečný muž,“ pokračoval van Leeuwenhoek. „Jeho oči mají hodnotu komnaty plné zlata. Občas ale vidí svět jenom takový, jakým ho chce mít, ne takový, jaký je. Nechápe důsledky svého idealismu pro druhé. Myslí pouze na sebe a na svou práci, ne na vás. Takže si musíte dát pozor –“ Zarazil se. Na schodech se ozvaly kroky mého pána.

„Dát si pozor na co, pane?“ zašeptala jsem.

„Dejte si pozor, abyste zůstala sama sebou.“

Vystrčila jsem na něj bradu. „Abych zůstala služkou, pane?“

„Tak to nemyslím. Ženy, které se ocitnou na jeho obrazech, polapí do svého světa. Tam se můžete ztratit.“

Můj pán vešel do místnosti. „Griet, ty jsi se pohnula,“ řekl.

„Promiňte, pane.“ Znovu jsem zaujala svoji pozici.

* * *

Catharina se nacházela v šestém měsíci těhotenství, když mě začal malovat. Byla už zavalitá a pohybovala se pomalu, opírala se o stěny a chytala se opěradel židlí, než do některé z nich s povzdechem klesla. Překvapovalo mě, jak těžké se v jejím podání nošení dítěte zdá, vzhledem k tomu, že to prodělala už několikrát. Nahlas si sice nepostěžovala, ale jakmile zmohutněla, každým pohybem budila dojem trestu, jejž je nucena nést. Všimla jsem si toho, už když čekala Franciska, v době, kdy jsem byla v domě nová a sotva jsem viděla přes hromadu prádla, které na mě každé ráno čekalo.

Jak těžkla, nořila se Catharina čím dál více sama do sebe. Nadále se s pomocí Maertge starala o děti. Nadále se zabývala vedením domácnosti a rozdávala pokyny Tanneke i mně. Nadále spolu s Marií Thins nakupovala pro celý dům. Částí svého já však byla někde jinde, u miminka ve svém nitru. Její hrubé chování teď bylo vzácné a méně záměrné. Zpomalila, takže i když byla neohrabaná, rozbila méně věcí.

Měla jsem obavu, že objeví můj obraz. Schody do ateliéru pro ni však naštěstí začínaly být obtížně zdolatelné, takže se nezdálo pravděpodobné, že by rozrazila dveře ateliéru a objevila mě na mé židli a jeho u malířského stojanu. Vzhledem k tomu, že byla zima, sedávala raději u ohně s dětmi, s Tanneke a s Marií Thins, nebo podřimovala pod kupou pokrývek a kožešin.

Skutečným nebezpečím teď bylo, že se to dozví od van Ruijvena. Z lidí, kteří o obrazu věděli, mu dělalo největší potíž uchovat tajemství. Přicházel do domu pravidelně, aby seděl modelem k obrazu koncertní scény. Maria Thins už mě teď neposílala po pochůzkách, ani mě nenabádala, abych zmizela, když přišel. Bylo by to neproveditelné – pochůzek, jež jsem mohla obstarat já, bylo jen omezené množství. A určitě se domnívala, že se van Ruijven spokojí s příslibem obrazu a nechá mě na pokoji.

Nenechal. Občas mě vyhledal, zatímco jsem prala či žehlila oblečení v prádelní kuchyni, nebo když jsem pracovala s Tanneke ve vyvařovací kuchyni. Pokud se kolem nacházeli ostatní, nebylo to tak zlé – když se mnou byla Maertge, Tanneke či dokonce Aleydis, tak jenom zvolal: „Nazdar, děvče moje,“ tím svým medovým hlasem a dal mi pokoj. Jakmile jsem však byla sama, což se na dvorku stávalo často, když jsem věšela prádlo, aby nachytalo pár minut bledého zimního slunce, vstoupil do onoho uzavřeného prostoru a zpoza prostěradla, jež jsem právě věšela, nebo zpoza některé z pánových košil se mě dotkl. Odstrkovala jsem ho tak zdvořile, jak jen může služka vznešeného pána odstrčit. Přesto se mu podařilo obeznámit se s tvarem mých prsou i stehen pod oblečením. Říkal mi věci, jež jsem se snažila zapomenout, slova, jaká bych nikdy před nikým jiným neopakovala.

Po sezení v ateliéru van Ruijven pokaždé na pár minut navštívil Catharinu, zatímco jeho dcera i sestra na něj trpělivě čekaly, až se svým klevetěním a flirtováním skončí. Maria Thins ho sice nabádala, aby Catharině o obrazu nic neříkal, on však nebyl člověk, který by o tajnostech dokázal mlčet. Velmi ho těšilo, že získá můj obraz; a občas o tom před Catharinou trousil náznaky.

Jednoho dne jsem vytírala v chodbě a zaslechla jsem ho, jak jí říká: „Koho byste chtěla, aby váš manžel namaloval, kdyby mohl malovat kohokoli na světě?“

„Ach, o takových věcech já nepřemýšlím,“ zasmála se v odpověď. „Maluje, co maluje.“

„To já tedy nevím.“ Van Ruijven se tak usilovně snažil mluvit prohnaně, že ani Catharině nemohl onen náznak uniknout.

„Co tím myslíte?“ zeptala se.

„Nic, nic. Ale měla byste ho o nějaký obraz požádat. Nemohl by říci ne. Ať namaluje některé z dětí – třeba Maertge. Nebo vaše vlastní půvabné já.“

Catharina ztichla. Podle toho, jak rychle van Ruijven změnil téma, si musel uvědomit, že pronesl cosi, co ji rozrušilo.

Jindy, když seho ptala, jestli ho baví pózovat při malování, odvětil: „Ne tolik, jako kdyby se mnou seděla hezká dívka! Ale už brzy ji budu mít tak jako tak a to bude muset prozatím stačit.“

Catharina tu poznámku přešla, což by byla o pár měsíců dříve neudělala. Ale zřejměji to neznělo nijak podezřele, protože o obrazu nic nevěděla. Mě to však vyděsilo, takže jsem jeho slova zopakovala Marii Thins.

„Ty posloucháš za dveřmi, děvče?“ zeptala se stará paní.

„Já –“ Nemohla jsem to popřít.

Maria Thins se kysele usmála. „Bylo načase, abych tě nachytala při věcech, jaké se od služek očekávají. Příště budeš krást stříbrné lžičky.“

Trhla jsem sebou. Bylo od ní tvrdé takovou věc říci, zvláště po všem tom trápení s Cornelií a s hřebeny. Neměla jsem však na vybranou – dlužila jsem Marii Thins za mnohé. Její krutá slova bylo nutno snést.

„Ale máš pravdu, van Ruijvenova ústa jsou nevázanější nežli měšec nějaké běhny,“ pokračovala. „Já s ním znovu promluvím.“

Říkat mu cokoli však mělo mizivý užitek – zřejmě ho to ještě víc pobízelo k tomu, aby před Catharinou činil narážky. Maria Thins si tedy navykla být s dcerou v místnosti, kdykoli přišel na návštěvu, aby se mohla pokoušet jeho jazyk krotit.

Netušila jsem, co Catharina udělá, až můj obraz objeví. A jednoho dne k tomu dojde – když ne v domě, tak u van Ruijvena, kde bude obědvat, vzhlédne a spatří mě, jak na ni zírám ze stěny.

* * *

Na mém obrazu nepracoval každý den. Musel malovat také onen koncertní výjev, ať už s van Ruijvenem a jeho ženami, nebo bez nich. Pokud tam nebyli, maloval věci kolem nich, nebo mě požádal, abych zaujala místo jedné z žen – dívky sedící u cembala či ženy stojící vedle a zpívající z listu. Jejich oblečení jsem nenosila. Potřeboval tam prostě nějaké tělo. Občas přišly obě ženy bez van Ruijvena a tehdy pracoval nejlépe. Sám van Ruijven byl obtížný model. Slyšela jsem ho, když jsem pracovala na půdě. Neposeděl klidně, chtěl si povídat a hrát na svou loutnu. Můj pán s ním měl trpělivost, jakou by prokazoval dítěti, občas jsem však postřehla, že se do jeho hlasu vkrádá určitý tón, z něhož jsem poznala, že ten večer odejde do krčmy a vrátí se s očima jako lesklé lžičky.

K onomu druhému obrazu jsem mu seděla třikrát nebo čtyřikrát týdně, pokaždé hodinu či dvě. Byla to část týdne, kterou jsem měla nejraději, kdy se během těch hodin díval jenom na mě. Nevadilo mi, že mou pózu nebylo snadné vydržet, že z dlouhého hledění do strany mě holívala hlava. Nevadilo mi, když mě občas nutil otáčet hlavou znovu a znovu, až žlutá látka poletovala kolem, aby mě mohl namalovat tak, jako bych byla právě obrátila tvář k němu. Dělala jsem cokoli, oč mě požádal.

Spokojený však nebyl. Uplynul únor a přišel březen, s dny ve znamení ledu a slunce, a on nebyl spokojený. Pracoval na obrazu téměř dva měsíce, a přestože jsem jej neviděla, domnívala jsem se, že musí být skoro hotový. Už mě k obrazu nenechával míchat spousty barev, používal jich pouze mizivá množství, a zatímco jsem seděla, činil štětci jen málo pohybů. Předtím jsem si myslela, že chápu, jakou mě chce mít, teď jsem si však jista nebyla. Někdy jen tak seděl a díval se na mě, jako by vyčkával, až něco udělám. Tehdy nevypadal jako malíř, ale jako muž a bylo těžké se na něho dívat.

Jednoho dne, když jsem seděla na své židli, náhle oznámil: „Van Ruijvena tohle uspokojí, ale mě ne.“

Nevěděla jsem, co říci. Nemohla jsem mu pomoci, když jsem obraz neviděla. „Smím se na ten obraz podívat, pane?“

Zvědavě si mě prohlížel.

„Třeba vám mohu pomoci,“ dodala jsem, hned jsem si však přála, abych byla raději mlčela. Dostala jsem strach, že jsem se osmělila příliš.

„Dobrá,“ řekl po chvilce.

Vstala jsem a postavila se za něho. Neotočil se, ale seděl velmi klidně. Slyšela jsem, že dýchá pomalu a pravidelně.

Malba se nepodobala žádnému jinému z jeho obrazů. Byla jsem na ní jen já, má hlava a ramena, žádné stoly ani závěsy, žádná okna ani pudrovací štětečky, jež by tlumily a rozptylovaly. Namaloval mě s očima dokořán, jak mi světlo dopadá přes obličej, má levá strana je však ve stínu. Na sobě jsem měla modrou, žlutou a hnědou. S látkou omotanou kolem hlavy jsem nevypadala jako já, ale jako Griet z nějakého jiného města, či dokonce z jakési docela jiné země. Pozadí bylo černé, takže jsem působila velmi osaměle, ačkoli jsem se zjevně na někoho dívala. Zdálo se, jako bych čekala na cosi, co se podle mého názoru nikdy nestane.

Měl pravdu – van Ruijvena by ten obraz uspokojit mohl, něco mu však chybělo.

Věděla jsem to dřív než on. Jakmile jsem pochopila, co je třeba –onen jasný bod, jaký předtím použil k upoutání oka na jiných obrazech –zachvěla jsem se. Tohle bude konec, pomyslela jsem si.

Měla jsem pravdu.

* * *

Tentokrát jsem se mu nesnažila pomoci jako tehdy s obrazem van Ruijvenovy ženy píšící dopis. Nevplížila jsem se do ateliéru, abych něco změnila – nepřemístila jsem židli, na níž jsem seděla, ani jsem neotvírala okenice dokořán. Neovinula jsem si modrou a žlutou látku jinak, ani jsem neskryla vršek své spodničky. Nekousala jsem se do rtů, aby byly červenější, ani jsem nevtahovala tváře dovnitř. Nevyndávala jsem barvy, o nichž jsem si myslela, že by je mohl potřebovat.

Prostě jsem mu seděla modelem a mlela i vymývala jsem barvy, o něž požádal.

Beztak na to přijde sám.

Trvalo to déle, než jsem čekala. Seděla jsem mu ještě dvakrát, než objevil, co chybí. Pokaždé, když jsem mu pózovala, maloval s nespokojeným výrazem ve tváři a brzy mě propustil.

Čekala jsem.

Odpověď mu poskytla sama Catharina. Jednou odpoledne jsme s Maertge leštily boty v prádelní kuchyni, zatímco ostatní děvčata se shromáždila ve velké síni, aby sledovala svou matku, jak se obléká na oslavu narozenin. Slyšela jsem Aleydis a Lisbeth, jak piští, a věděla jsem, že Catharina vyndala své perly, jež dívky milovaly.

Pak jsem zaslechla jeho krok v chodbě, ticho, potom tlumené hlasy. Za okamžik zavolal: „Griet, dones mé ženě sklenku vína.“

Postavila jsem na podnos bílý džbánek a dvě sklenky pro případ, že se rozhodne k ní připojit, a donesla jsem je do velké síně. Cestou dovnitř jsem vrazila do Cornelie, která stála ve dveřích. Džbánek se mi podařilo zachytit a sklenky o sebe zazvonily na mé hrudi, aniž se rozbily. Cornelia se zaculila a uhnula mi z cesty.

Catharina seděla u stolu se svým pudrovacím štětečkem a dózou, s hřebeny a šperkovnicí. Na sobě měla perly a zelené hedvábné šaty upravené tak, aby jí zakryly břicho. Postavila jsem sklenku do její blízkosti a nalévala jsem.

„Dal byste si také trochu vína, pane?“ zeptala jsem se a vzhlédla jsem. Opíral se o skříň, jež oddělovala postel, zabořený do hedvábných závěsů, které, jak jsem si poprvé všimla, byly ušity ze stejné látky jako Catharininy šaty. Díval se střídavě na Catharinu a na mě. Na tváři měl svůj výraz malíře.

„Holka hloupá, polila jsi mě vínem!“ Catharina se odsunula od stolu a otírala si rukou břicho. Vystříklo jí na ně pár kapek červeného.

„Promiňte, paní. Přinesu vlhký hadřík a otřu to.“

„Ale nech to být. Nesnesu, když se kolem mě motáš. Radši běž.“

Jak jsem zvedala podnos, vrhla jsem na něho kradmý pohled. Upíral oči na perlovou náušnici své ženy. V okamžiku, kdy otočila hlavu, aby si štětečkem nanesla na tvář další pudr, náušnice se zhoupla vpřed a vzad a zachytila světlo z předních oken. Všechny nás přiměla podívat se jí na obličej a odrazila světlo stejně jako její oči.

„Musím zajít na chvilku nahoru,“ oznámil Catharine. „Nebudu tam dlouho.“

Tak, a je to tady, pomyslela jsem si. Našel svou odpověď.

Následující odpoledne mě požádal, abych přišla do ateliéru, já jsem však necítila vzrušení jako obvykle, když jsem věděla, že mu mám sedět modelem. Poprvé jsem se toho děsila. To ráno mi oblečení, jež jsem prala, připadalo obzvláště těžké a nasáklé a zdálo se mi, že ruce nemám dost silné, aby je dobře vyždímaly. Pomalu jsem se vlekla mezi kuchyní a dvorkem a víc než jednou jsem usedla k odpočinku. Maria Thins mě přistihla, jak sedím, když si přišla pro měděný lívanečník. „Copak je, děvče? Jsi nemocná?“ zeptala se.

Vyskočila jsem. „Ne, paní. Jen trochu unavená.“

„Tak unavená? To by služka být neměla, zvláště ne po ránu.“ Vypadala, že mi nevěří.

Ponořila jsem ruce do chladnoucí vody a vytáhla jsem jednu z Catharininých spodniček. „Chcete, abych vám odpoledne obstarala nějaké pochůzky, paní?“

„Pochůzky? Dnes odpoledne? Myslím, že ne. Je zvláštní, že se na to ptáš, když se cítíš unavená.“ Přimhouřila oči. „Nemáš snad nějaký malér, děvče? Nezastihl tě van Ruijven o samotě, že ne?“

„Ne, paní.“ Ve skutečnosti ano, zrovna dva dny předtím, mně se však podařilo se mu vyprostit.

„Objevil tě někdo nahoře?“ zeptala se Maria Thins tichým hlasem a trhla hlavou směrem k ateliéru.

„Ne, paní.“ Na okamžik jsem byla v pokušení jí o té náušnici říci. Místo toho jsem však pronesla: „Snědla jsem něco, co mi neudělalo dobře, to je všechno.“

Maria Thins pokrčila rameny a odvrátila se. Stále mi nevěřila, usoudila však, že na tom nesejde.

To odpoledne jsem se dovlekla po schodech nahoru a přede dveřmi ateliéru jsem se zastavila. Tohle nebude jako jindy, když jsem mu seděla. Chystá se mě o něco požádat a já jsem mu zavázaná.

Strčila jsem do dveří a otevřela je. Seděl u stojanu a zkoumal špičku jednoho ze svých štětců. Vzhlédl ke mně a já jsem uviděla něco, co jsem v jeho tváři nikdy předtím nespatřila. Byl nervózní.

To mi dodalo odvahy říci, co jsem řekla. Došla jsem ke své židli, postavila jsem se vedle ní a položila jsem ruku na jednu ze lvích hlav. „Pane,“ spustila jsem a stiskla jsem tvrdou, chladnou řezbu, „já to nemohu udělat.“

„Udělat co, Griet?“ Byl upřímně překvapen.

„To, o co se mě chystáte požádat. Nemohu si ji na sebe vzít. Služky perly nenosí.“

Dlouhou chvíli na mě zíral a pak několikrát potřásl hlavou. „Ty jsi přímo nevyzpytatelná. Pokaždé mě překvapíš.“

Přejela jsem prsty kolem lvího čenichu a tlamy vzhůru po čumáku až k hladké sukovité hřívě. Sledoval moje prsty očima.

„Víš,“ zamumlal, „že ten obraz to potřebuje, to světlo, které perla odráží. Jinak nebude úplný.“

To jsem věděla. Nedívala jsem se předtím na ten obraz dlouho – bylo příliš zvláštní vidět samu sebe – okamžitě jsem si však uvědomila, že tu perlovou náušnici potřebuje. Bez ní tam byly pouze mé oči, ústa, proužek mé spodničky, temný prostor za mým uchem, to všechno oddělené. Náušnice to spojí dohromady. Dokončí celý obraz.

Také mě to vyžene na ulici. Věděla jsem, že si nevypůjčí nějakou náušnici od van Ruijvena či od van Leeuwenhoeka nebo od kohokoli jiného. Viděl Catharininu náušnici a tu mě přiměje si na sebe vzít. Používal pro svoje obrazy, co chtěl, aniž uvažoval o následku. Bylo to tak, jak mě van Leeuwenhoek varoval.

Kdyby Catharina na obraze spatřila svou náušnici, vybuchla by.

Měla jsem ho poprosit, aby mě neničil.

„Malujete ten obraz pro van Ruijvena,“ namítla jsem místo toho, „ne pro sebe. Záleží na tom tolik? Sám jste řekl, že on s ním spokojený bude.“

Tvář mu ztvrdla a já jsem věděla, že jsem řekla něco špatného.

„Nikdy bych nepřestal na nějakém obrazu pracovat, kdybych věděl, že není dokončený, ať by ho měl dostat kdokoli,“ zavrčel. „Takhle já nepracuji.“

„Ne, pane.“ Polkla jsem a zahleděla se na dlaždicovou podlahu. Hloupá holka, pomyslela jsem si a čelist mi ztuhla.

„Jdi se připravit.“

Sklopila jsem hlavu a spěchala jsem do komory, kam jsem ukládala modrou a žlutou látku. Ještě nikdy jsem jeho nesouhlas nepocítila tak silně. Zdálo se mi, že to nesnesu. Sundala jsem si čepec a přitom jsem ucítila, že stuha, která mi drží vlasy stažené nahoru, se uvolňuje, takže jsem ji vytáhla. Právě jsem se napřahovala dozadu, abych vlasy znovu stáhla dohromady, když jsem zaslechla cinknout jednu z uvolněných dlaždic v podlaze ateliéru. Ztuhla jsem. Zatím nikdy nepřišel do komory, když jsem se upravovala. Tohle ode mě dosud nikdy nežádal.

Otočila jsem se ještě s rukama ve vlasech. Stál na prahu a hleděl na mě.

Nechala jsem ruce klesnout. Vlasy mi spadly ve vlnách na ramena, hnědé jako podzimní pole. Nikdy je neviděl nikdo jiný než já.

„Tvoje vlasy,“ řekl. Už se nezlobil. Nakonec mě očima propustil.

* * *

Teď, když viděl moje vlasy, poté, co mě spatřil odhalenou, neměla jsem už pocit, že mi patří něco cenného, co musím ukrývat a nechávat si to jen pro sebe. Mohla jsem si počínat volněji, když ne s ním, tak s někým jiným. Nadále už nezáleželo na tom, co dělám a co nedělám.

Ten večer jsem vyklouzla z domu a našla jsem Pietera mladšího v jedné z krčem poblíž Masných krámů, kde pili řezníci. Nevšímala jsem si hvízdání ani poznámek, došla jsem k němu a požádala jsem ho, aby šel se mnou. S vykulenýma očima postavil pivo a následoval mě ven, kde jsem ho vzala za ruku a zavedla jsem ho do blízké uličky. Tam jsem si vyhrnula sukni a nechala jsem ho dělat, co se mu zlíbí. Rukama jsem mu obepjala krk a držela jsem, než si do mě našel cestu a začal se rytmicky pohybovat. Způsobil mi bolest, ale když jsem si připomněla svoje vlasy rozpuštěné v ateliéru na ramena, pocítila jsem i cosi jako rozkoš.

Později v Papeženecké čtvrti jsem se umyla octem. Když jsem se příště podívala na obraz, zjistila jsem, že mezitím doplnil pramínek vlasů vykukující zpod modré látky nad mým levým okem.

* * *

Při příštím sezení se o náušnici nezmínil.

Nepodal mi ji, jak jsem se obávala, nezměnil mou polohu při sezení, ani nepřestal malovat.

Nevešel znovu do komory, aby spatřil moje vlasy.

Dlouho seděl a míchal barvy na paletě malířskou špachtlí. Měl tam červenou a okrovou, avšak barva, kterou právě míchal, byla téměř bílá, přidal k ní šmouhy černé a pomalu a pečlivě je zpracovával dohromady, až se stříbrná kosočtvercová čepel špachtle v šedé barvě blýskala.

„Pane?“ začala jsem.

Vzhlédl ke mně a špachtle znehybněla.

„Občas jsem vás viděla malovat, i když u toho model nebyl. Nemohl byste tu náušnici namalovat, aniž bych ji měla na sobě?“

Malířská špachtle zůstala bez hnutí. „Chtěla bys, abych si představoval, že máš tu perlu na sobě, a abych maloval, co si představuji?“

„Ano, pane.“

Sklopil oči k barvě a špachtle se dala opět do pohybu. Myslím, že se slabě usmál. „Chci tě s tou náušnicí vidět.“

„Jenže víte, co se stane potom, pane.“

„Vím, že ten obraz bude hotový.“

Zničíš mě, pomyslela jsem si. Znovu jsem se nedokázala přimět to vyslovit. „Co řekne vaše paní, až ten dokončený obraz uvidí?“ zeptala jsem se místo toho, jak nejsměleji jsem se odvážila.

„Neuvidí ho. Dám ho přímo van Ruijvenovi.“ Bylo to poprvé, kdy přiznal, že mě maluje tajně a že Catharina by to neschvalovala.

„Stačí, když si ji na sebe vezmeš jen jednou,“ dodal, jako by mě chtěl uchlácholit. „Až tě budu příště malovat, přinesu ji. Příští týden. Jedno odpoledne ji Catharina postrádat nebude.“

„Ale pane,“ řekla jsem, „já nemám propíchnuté ucho.“

Lehce se zamračil. „Tak se o to tedy budeš muset postarat.“ To byla zjevně ženská podružnost, nic, čím by se podle svého názoru měl osobně zabývat. Poklepal špachtlí a otřel ji hadrem. „Takže začneme. Bradu trochu níž.“ Hleděl na mě. „Olízni si rty, Griet.“

Olízla jsem si rty.

„Ústa nech pootevřená.“

Tahle žádost mě tak překvapila, že mi ústa zůstala otevřená o své vlastní vůli. Zamrkala jsem, abych zaplašila slzy. Ctnostné ženy na obrazech ústa neotvírají.

Zdálo se, jako by byl onehdy s Pieterem a se mnou v té uličce.

Zničil jsi mě, pomyslela jsem si. Znovu jsem si olízla rty.

„Dobře,“ pravil.

* * *

Nechtěla jsem to provést sama. Bolesti jsem se nebála, ale nechtělo se mi provlékat si jehlu svým vlastním uchem.

Kdybych si byla mohla vybrat někoho, kdo by to pro mě udělal, byla by to má matka. Ta by to však nikdy nepochopila ani by s tím nesouhlasila, pokud by nevěděla proč. A kdyby se jí řeklo proč, zděsila by se.

Nemohla jsem požádat Tanneke ani Maertge.

Uvažovala jsem, že řeknu Marii Thins. O náušnici sice zatím nevěděla, už brzy to ale zjistí. Nedokázala jsem se však přimět, abych ji o to požádala a nechala ji účastnit se mého ponížení.

Jediným člověkem, který to mohl udělat i pochopit, byl Frans. Příští odpoledne jsem vyklouzla ven s jehelníčkem, který mi dala Maria Thins. Žena s kyselým obličejem u tovární brány se ušklíbla, když jsem požádala, abych se s ním mohla setkat.

„Ten dávno odešel a zaplaťpánbůh za to,“ odpověděla, vychutnávajícta slova.

„Odešel? Kam odešel?“

Žena pokrčila rameny. „Prý směrem na Rotterdam. Jenomže kdo ví? Třeba udělá štěstí na moři, pokud neumře mezi nohama nějaké rotterdamské děvky.“ Ta poslední trpká slova mě přiměla podívat se na ni pozorněji. Čekala dítě.

Cornelia netušila, když rozbíjela kachel s Fransem a se mnou, že čas jí dá za pravdu – že se Frans rozejde se mnou i s rodinou. Uvidím ho ještě někdy? napadlo mě. A co tomu řeknou naši rodiče? Cítila jsem se osamělejší než kdy dřív.

Následující den jsem se cestou zpátky z rybárny zastavila v lékárně. Lékárník už mě teď znal a dokonce mě zdravil jménem. „Tak copak chce pán dneska?“ zeptal se. „Plátno? Rumělku? Okr? Lněný olej?“

„Pán nepotřebuje nic,“ odpověděla jsem nervózně. „Paní také ne. Přišla jsem –“ Okamžik jsem uvažovala, že o propíchnutí ucha požádám jeho. Působil dojmem diskrétního muže, který by to mohl učinit, aniž o tom někomu řekne nebo se bude vyptávat na důvod.

Jenže cizího člověka jsem o takovou věc žádat nemohla. „Potřebuji něco na umrtvení kůže,“ řekla jsem.

„Na umrtvení kůže?“

„Ano. Jako se používá led.“

„Proč chcete umrtvovat kůži?“

Pokrčila jsem rameny, neodpověděla jsem a studovala jsem lahvičky na policích za ním.

„Hřebíčkový olej,“ pronesl nakonec s povzdechem. Natáhl se za sebe pro baňku. „Vemněte trochu na to místo a nechte ho několik minut působit. Nevydrží ale dlouho.“

„Trochu bych si vzala, prosím.“

„A kdo ho zaplatí? Váš pán? Je velmi drahý, abyste věděla. Pochází zdaleka.“ Z jeho hlasu zaznívala směsice nesouhlasu a zvědavosti.

„Já ho zaplatím. Chci jenom trošku.“ Vyňala jsem ze zástěry váček a odpočítala jsem na pult cenné stuivery. Malinká lahvička mě stála dvoudenní mzdu. Vypůjčila jsem si předtím nějaké peníze od Tanneke a slíbila jsem jí, že je splatím, jakmile v neděli dostanu výplatu.

Když jsem tu neděli předávala sníženou mzdu matce, řekla jsem jí, že jsem rozbila příruční zrcadlo a že je musím zaplatit.

„Ta náhrada bude stát víc než dvoudenní mzdu,“ kárala mě. „Co jsi prováděla, dívala ses na sebe do zrcadla? Taková lehkovážnost.“

„Ano,“ souhlasila jsem. „Byla jsem velmi lehkovážná.“

* * *

Čekala jsem do pozdních hodin, až jsem si byla jista, že všichni v domě spí. Ačkoli do ateliéru obvykle nikdo nechodil, jakmile se na noc zamkl, bála jsem se, že mě někdo s jehlou, zrcadlem a hřebíčkovým olejem přistihne. Postavila jsem se k zamčeným dveřím ateliéru a naslouchala. Slyšela jsem Catharinu, jak dole přechází chodbou sem a tam. Špatně se jí teď spalo – její tělo se stalo příliš nemotorným, takže si těžko hledala polohu, v níž by mohla pohodlně ležet. Pak jsem zaslechla dětský hlas, dívčí hlas, který se snažil mluvit tiše, svůj jasný tón však nedokázal skrýt. Cornelia byla u matky. Neslyšela jsem, co si říkají, a protože jsem byla v ateliéru zamčená, nemohla jsem se odplížit na vršek schodiště a poslouchat z větší blízkosti.

Maria Thins se rovněž pohybovala po svých pokojích vedle komory. Byl to neklidný dům a činil neklidnou i mě. Přiměla jsem se usednout na svou židli se lvími hlavami a čekat. Nebyla jsem ospalá. Nikdy předtím jsem se necítila tak bdělá.

Konečně se Catharina i Cornelia vrátily na lůžko a Maria Thins vedle přestala šramotit. Dům utichl, já jsem však zůstala na židli. Bylo snazší tam sedět, než dělat to, co jsem udělat musela. Když už jsem to déle odkládat nemohla, vstala jsem a nejdříve jsem nakoukla na obraz. Jediné, co jsem teď skutečně viděla, byla velká mezera, do níž měla přijít náušnice a kterou budu muset zaplnit.

Vzala jsem svíci, našla jsem v komoře zrcadlo a vylezla jsem nahoru na půdu. Opřela jsem zrcadlo na mlecím stole o stěnu a svíčku jsem postavila vedle něj. Vyndala jsem svůj jehelníček, vybrala tu nejtenčí jehlu a nastavila jsem její hrot plameni svíčky. Pak jsem otevřela lahvičku hřebíčkového oleje a čekala jsem, že bude odporně páchnout po plesnivině či tlejícím listí, jak to u léků často bývá. Voněl však sladce a zvláštně, jako medové koláčky ponechané venku na slunci. Ta vůně pocházela zdaleka, z míst, kam se Frans možná dostane na svých lodích. Vytřepala jsem pár kapek na klůcek a potřela jsem si levý ušní lalůček. Lékárník měl pravdu – když jsem se lalůčku dotkla o pár minut později, měla jsem pocit, jako bych pobývala v zimě venku bez šálu omotaného kolem uší.

Vytáhla jsem jehlu z plamene a nechala jsem do ruda rozžhavený hrot zblednout do matné oranžové a pak do černé. Naklonila jsem se k zrcadlu a chvilku jsem na sebe hleděla. Moje oči byly ve světle svíce vlhké a třpytily se strachem.

Udělej to rychle, pomyslela jsem si. Odkládání nepomůže.

Napjala jsem lalůček a jediným pohybem jsem jehlu prostrčila tkání.

Těsně předtím, než jsem omdlela, mě napadlo, že perly jsem chtěla nosit vždycky.

* * *

Každý večer jsem si ucho potřela a prostrčila jsem dírkou o něco větší jehlu, abych ji udržela otevřenou. Ani to příliš nebolelo, dokud se lalůček nezanítil a nezačal otékat. Ať jsem pak na ucho natírala sebevíc hřebíčkového oleje, oči se mi zalévaly slzami, když jsem jím jehlu protahovala. Nevěděla jsem, jak dokážu snést náušnici, aniž znovu omdlím.

Byla jsem ráda, že nosím čepec přes uši, takže nateklý rudý lalůček nikdo neviděl. Tepalo mi v něm, když jsem se skláněla nad kouřícím prádlem, když jsem mlela barvy, i tehdy, když jsem seděla v kostele s Pieterem a s rodiči.

Tepalo mi v něm, když mě van Ruijven jednou ráno chytil při věšení ložního prádla na dvorku a snažil se mi stáhnout spodničku dolů přes ramena a odhalit mi ňadra.

„Neměla by ses se mnou prát, děvče,“ zamumlal, když jsem před ním couvala. „Užiješ si to víc, když se nebudeš prát. Vždyť víš, že až dostanu ten obraz, budu tě mít tak jako tak.“ Přimáčkl mě ke zdi, sklonil rty k mé hrudi a tiskl mi prsa ve snaze vyprostit je z šatů.

„Tanneke!“ vykřikla jsem zoufale s marnou nadějí, že se snad z pochůzky k pekaři vrátila dřív.

„Co to děláte?“

Cornelia nás pozorovala ze dveří. Nikdy bych se nebyla nadála, že ji ráda uvidím.

Van Ruijven zvedl hlavu a ustoupil. „Hrajeme hru, milé děvče,“ odpověděl s úsměvem. „Je to jen taková hříčka. Taky si ji zahraješ, až budeš starší.“ Urovnal si plášť a vešel kolem ní do domu.

Nedokázala jsem se Cornelii podívat do očí. Třesoucíma se rukama jsem si zastrčila spodničku a přihladila jsem si šaty. Když jsem konečně vzhlédla, byla pryč.

* * *

Ráno v den svých osmnáctých narozenin jsem vstala a uklidila jsem v ateliéru jako obvykle. Obraz koncertu byl hotový – za pár dní se na něj van Ruijven přijde podívat a odnese si jej pryč. Ačkoli už jsem teď nemusela, stále jsem scénu v ateliéru uklízela opatrně, oprašovala jsem cembalo, housle i violu da gamba, stolní koberec jsem otírala vlhkým hadříkem, leštila jsem židle, vytírala jsem šedé a bílé dlaždice.

Tahle malba se mi nelíbila tolik jako jeho ostatní obrazy. Přestože se třemi postavami měla mít větší hodnotu, dávala jsem přednost obrazům žen, jež maloval samotné – byly čistší a méně komplikované. Zjistila jsem, že na tenhle koncert se nechci dlouho dívat, ani se pokoušet pochopit, co si lidé na obrazu myslí.

Zajímalo mě, co bude malovat dál.

Dala jsem dole hřát vodu na oheň a zeptala jsem se Tanneke, co chce od řezníka. Zametala právě schody a dlažbu před domem. „Hovězí plecko,“ odpověděla,opírajíc se o koště. „Proč si nedat něco dobrého?“ Promnula si záda v kříži a zasténala. „Třeba mi to odvede myšlenky od těch bolestí.“

„Zase vás zlobí záda?“ Snažila jsem se znít soustrastně, Tanneke však bolela záda neustále. Služku budou záda bolet vždycky. To už k životu služky patří.

Maertge šla do Masných krámů se mnou a já jsem byla ráda – od onoho večera v uličce jsem se styděla zůstat s Pieterem mladším o samotě. Nebyla jsem si jista, jak se mnou bude jednat. Když však přijdu s Maertge, bude si muset dávat pozor na to, co řekne nebo udělá.

Pieter mladší tam nebyl – pouze jeho otec, který se na mě usmíval. „A, to je ta služka, co má narozeniny!“ zvolal. „Dnešek je pro vás důležitý den.“

Maertge se na mě překvapeně podívala. O svých narozeninách jsem se její rodině nezmínila. Nebyl k tomu důvod.

„Nic důležitého na něm není,“ odsekla jsem.

„Můj syn mluvil jinak. Teď je pryč, na jedné pochůzce. Šel někoho navštívit.“ Pieter starší na mě zamrkal. Krev mi ztuhla v žilách. Říkal cosi, aniž to vyslovil, cosi, čemu jsem měla rozumět.

„Vaše nejlepší plecko,“ poručila jsem a rozhodla jsem se ho ignorovat.

„Takže na oslavu?“ Pieter starší nikdy nenechal věci zapadnout, ale rozmazával je, jak nejvíc to šlo.

Neodpověděla jsem. Prostě jsem čekala, až mě obslouží, pak jsem dala hovězí do košíku a odvrátila se pryč.

„Opravdu máš narozeniny, Griet?“ zašeptala Maertge cestou z Masných krámů.

„Ano.“

„Kolik je ti let?“

„Osmnáct.“

„Proč je osmnáct let tak důležitý věk?“

„Není. Nesmíš poslouchat, co říká. Je to hloupý mužský.“ Maertge to zjevně nepřesvědčilo. Mě také ne. Jeho slova v mé mysli cosi rozpoutala.

Celé dopoledne jsem pracovala na máchání a vyváření prádla. Zatímco jsem seděla nad neckami plnými kouřící vody, utíkaly mi myšlenky k mnoha věcem. Ptala jsem se sama sebe, kde je Frans a jestli se mí rodiče už doslechli, že opustil Delft. Uvažovala jsem, co tím Pieter starší předtím myslel a kde Pieter mladší je. Myslela jsem na ten večer v uličce. Myslela jsem na svůj obraz a kladla jsem si otázku, kdy bude hotový a co se pak se mnou stane. Po celou tu dobu mi uchem škubala bodavá bolest, kdykoli jsem hnula hlavou.

Byla to Maria Thins, kdo pro mě přišel.

„Nech toho praní, děvče,“ uslyšela jsem ji za sebou. „Chce tě nahoře.“ Stála ve dveřích a potřásala čímsi v ruce.

Zmateně jsem vstala. „Teď, paní?“

„Ano, teď. Netvař se na mě upejpavě, děvče. Však ty víš proč. Catharina šla dnes dopoledne ven, což v poslední době moc často nedělá, jak se její čas blíží. Nastav ruku.“

Osušila jsem si ruku do zástěry a nastavila jsem ji. Maria Thins mi do dlaně upustila dvě perlové náušnice.

„Vezmi je s sebou nahoru. Rychle.“

Nedokázala jsem se pohnout. Svírala jsem dvě perly velikosti vlašských ořechů a tvaru vodních kapek. Byly stříbřitě šedé, dokonce i na slunečním světle, až na tečku jasně bílého lesku. Perel jsem se dotkla už dříve, když jsem je nesla nahoru van Ruijvenově ženě a vázala jsem jí je kolem krku nebo když jsem je kladla na stůl. Nikdy předtím jsem je však nedržela sama pro sebe.

„Tak běž, děvče,“ zavrčela Maria Thins netrpělivě. „Catharina se může vrátit dřív, než řekla.“

Odklopýtala jsem na chodbu a prádlo jsem nechala nevyždímané. Stoupala jsem do schodů přímo před očima Tanneke, která právě přinášela vodu z kanálu, i Aleydis a Cornelie, jež hrály kuličky v chodbě. Všechny ke mně vzhlédly.

„Kam jdeš?“ zeptala se Aleydis a šedé oči jí jiskřily zájmem.

„Na půdu,“ odvětila jsem tiše.

„Můžeme jít s tebou?“ pronesla Cornelia posměšným hlasem.

„Ne.“

„Děvčata, tarasíte mi cestu.“ Tanneke se s potemnělou tváří protáhla kolem nich.

Dveře ateliéru zely dokořán. Vstoupila jsem dovnitř, tiskla jsem rty, žaludek se mi svíral. Dveře jsem za sebou zavřela.

Čekal na mě. Napřáhla jsem k němu ruku a vložila jsem mu náušnice do dlaně.

Usmál se na mě. „Jdi si zabalit vlasy.“

Vyměnila jsem si v komoře pokrývku hlavy. Nepřišel se na moje vlasy podívat. Cestou zpátky jsem pohlédla na Kuplířku na zdi. Muž se na mladou ženu usmíval, jako by na trhu zkoušel hrušky, jestli jsou zralé. Zachvěla jsem se.

Držel jednu náušnici za drátěný uzávěr. Zachytila světlo z okna a polapila je na drobné plošce zářivé běli.

„Tumáš, Griet.“ Podával mi perlu.

„Griet! Griet! Někdo tě přišel navštívit!“ křikla Maertge od paty schodiště.

Přistoupila jsem k oknu. On se postavil vedle mě a oba jsme se podívali ven.

Dole na ulici stál Pieter mladší se zkříženými pažemi. Vzhlédl vzhůru a spatřil nás, jak spolu stojíme u okna. „Pojď dolů, Griet,“ zavolal. „Chci s tebou mluvit.“ Vypadal, že se ze svého místa nikdy nepohne.

Couvla jsem od okna. „Promiňte, pane,“ pronesla jsem tiše. „Nepotrvá to dlouho.“ Spěchala jsem do komory, stáhla jsem si pruhy látky z hlavy a nasadila si svůj čepec. Když jsem procházela ateliérem, stál dosud u okna zády ke mně.

Děvčata seděla v řadě na lavičce a nepokrytě civěla na Pietera, kterýjim to oplácel.

„Pojďme za roh,“ zašeptala jsem a zamířila jsem směrem k Molenpoortu. Pieter mě nenásledoval, ale dál stál se založenými pažemi. „Co jsi to tam nahoře měla na sobě?“ chtěl vědět. „Na hlavě.“

Zastavila jsem se a otočila se. „Svůj čepec.“

„Ne, bylo to modré a žluté.“

Pozorovalo nás pět párů očí – dívky na lavičce a on v okně. Pak se ve dveřích objevila Tanneke a bylo jich šest.

„Prosím tě, Pietere,“ zasyčela jsem. „Pojďme o kousek dál.“

„To, co ti chci říct, se dá povědět před kýmkoli. Nemám co skrývat.“ Pohodil hlavou, až se mu plavé kadeře rozlétly kolem uší.

Pochopila jsem, že se nenechá umlčet. To, čeho jsem se děsila, že řekne, pronese přede všemi.

Pieter nezvýšil hlas, ale jeho slova jsme slyšeli všichni. „Mluvil jsem dnes dopoledne s tvým otcem a on souhlasí, že se smíme vzít, když ti teď je osmnáct. Můžeš odtud odejít a jít ke mně. Ještě dnes.“

Cítila jsem, jak mi tvář žhne, ale nebyla jsem si jista, jestli hněvem nebo studem. Každý čekal, až promluvím.

Zhluboka jsem se nadechla. „Tohle není místo, kde by se o takových věcech dalo mluvit,“ odpověděla jsem stroze. „Ne takhle na ulici. Udělal jsi chybu, že jsi sem přišel.“ Na jeho reakci jsem čekat nechtěla, ale když jsem se otáčela k odchodu zpátky dovnitř, vypadal zdrceně.

„Griet!“ vykřikl.

Protáhla jsem se kolem Tanneke, která se ozvala tak tiše, že jsem si nebyla jista, jestli jsem ji dobře slyšela. „Děvko.“

Utíkala jsem po schodech do ateliéru. Když jsem zavírala dveře, stál dosud u okna. „Promiňte, pane,“ řekla jsem. „Jen si vyměním čepec.“

Neotočil se. „Ještě je tam,“ poznamenal.

Jakmile jsem se vrátila, přešla jsem k oknu, ale nepostavila jsem se příliš blízko pro případ, že by mě Pieter znovu spatřil s hlavou zabalenou do modré a žluté.

Můj pán už se nedíval dolů na ulici, ale na věž Nového kostela. Vykoukla jsem ven – Pieter byl pryč.

Zaujala jsem svoje místo na židli se lvími hlavami a čekala jsem. Když se konečně obrátil tváří ke mně, oči měl neproniknutelné. Ještě spíš než kdy jindy jsem nevěděla, co si myslí. „Tak ty nás opustíš,“ pravil.

„Ale pane, to já nevím. Nevšímejte si slov vyřčených takhle na ulici.“

„Provdáš se za něho?“

„Prosím vás, neptejte se mě na něj.“

„Ne, to bych asi neměl. Tak, začneme znovu.“ Natáhl se ke komodě za sebou, zvedl jednu náušnici a podával mi ji.

„Chci, abyste to udělal vy.“ Netušila jsem, že bych někdy dokázala být tak troufalá.

On také ne. Vytáhl obočí a otevřel ústa, aby promluvil, neřekl však nic.

Přistoupil k mé židli. Čelist mi ztuhla, ale hlavu se mi podařilo udržet na místě. Napřáhl ruku a jemně se dotkl mého ušního lalůčku.

Prudce jsem se nadechla, jako bych předtím byla zadržovala dech pod vodou.

Promnul naběhlý lalůček mezi palcem a ukazovákem a pak jej napjal. Druhou rukou vložil drátek náušnice do dírky a prostrčil ji naskrz. Projela mnou palčivá bolest, která mi vehnala slzy do očí.

Svou ruku neodtáhl. Přejel mi prsty po krku a podél čelisti. Pokračoval po straně mého obličeje nahoru na tvář a potom osušil palcem slzy, jež mi vyhrkly z očí. Palcem mi pohladil dolní ret. Olízla jsem jej a ucítila jsem sůl.

Tehdy jsem zavřela oči a on prsty odtáhl. Když jsem oči znovu otevřela, zjistila jsem, že se mezitím vrátil ke svému stojanu a chopil se palety.

Seděla jsem na židli a hleděla jsem na něho přes rameno. Ucho mi planulo, jak váha náušnice táhla lalůček dolů. Nedokázala jsem myslet na nic jiného, než na jeho prsty na mé šíji a na jeho palec na mých rtech.

Díval se na mě, malovat však nezačal. Ptala jsem se sama sebe, nač myslí.

Nakonec znovu sáhl za sebe. „Musíš si vzít i tu druhou,“ prohlásil, zvedl druhou náušnici a podával mi ji.

Na okamžik jsem nebyla schopna řeči. Chtěla jsem, aby myslel na mě, ne na ten obraz.

„Proč?“ opáčila jsem konečně. „Ta není na obrazu vidět.“

„Musíš si vzít obě,“ trval na svém. „Je fraška mít jenom jednu.“

„Jenže – druhé ucho nemám propíchnuté,“ zajíkla jsem se.

„Tak to musíš zařídit.“ Stále mi podával náušnici.

Natáhla jsem se a vzala si ji. Udělala jsem to pro něj. Vyndala jsemjehlu i hřebíčkový olej a propíchla si druhé ucho. Neplakala jsem ani jsem neomdlela, nevydala jsem ani hlásku. Pak jsem celé dopoledne seděla, on maloval náušnici, kterou viděl, a já jsem v druhém uchu cítila perlu pálící jako oheň, kterou neviděl.

Prádlo namočené v kuchyni vychladlo a voda zešedla. Tanneke šramotila v kuchyni, děvčata pokřikovala venku a my jsme za zavřenými dveřmi seděli a dívali se na sebe. A on maloval.

Když konečně odložil štětec a paletu, nezměnila jsem polohu, ačkoli mě od pohledu do strany bolely oči. Nechtěla jsem se pohnout.

„Jé hotový,“ pronesl tlumeným hlasem. Odvrátil se a začal otírat malířskou špachtli hadrem. Hleděla jsem na špachtli – byla na ní bílá barva.

„Sundej si ty náušnice a vrať je Marii Thins, až půjdeš dolů,“ dodal.

Tiše jsem se rozplakala. Aniž jsem se na něj podívala, vstala jsem a odešla jsem do komory, kde jsem si z hlavy sundala modrou a žlutou látku. Okamžik jsem čekala s vlasy rozpuštěnými na ramena, on však nepřišel. Teď, když byl obraz dokončený, už mě nechtěl.

Pohlédla jsem na sebe do malého zrcadla a pak jsem si sundala náušnice. Obě dírky v mých lalůčcích krvácely. Osušila jsem je kouskem látky, potom jsem si svázala vlasy a zakryla jsem je spolu s ušima čepcem, jehož cípy jsem nechala viset dolů pod bradu.

Když jsem znovu vyšla ven, byl pryč. Dveře ateliéru mi nechal otevřené. Chvilku jsem uvažovala, že se na obraz podívám, abych viděla, co udělal, abych jej spatřila dokončený, s náušnicí na svém místě. Rozhodla jsem se však, že počkám na noc, kdy jej budu moci prozkoumat bez obav, že by někdo mohl přijít.

Prošla jsem ateliérem a zavřela za sebou dveře.

Tohoto rozhodnutí jsem pak vždycky litovala. Nikdy jsem neměla možnost se na dokončený obraz pořádně podívat.

* * *

Catharina dorazila zpátky jenom několik minut poté, co jsem podala náušnice Marii Thins, která je okamžitě vrátila do šperkovnice. Pospíchala jsem do varné kuchyně, abych Tanneke pomohla s obědem. Nepodívala se na mě přímo, ale vrhala na mě postranní pohledy a čas od času potřásla hlavou.

U oběda nebyl – odešel ven. Jakmile jsme sklidily, vrátila jsem se na dvorek, abych dokončila máchání prádla. Musela jsem nanosit novou vodu a znovu ji ohřát. Zatímco jsem pracovala, Catharina spala ve velké síni. Maria Thins kouřila a psala dopisy v síni Ukřižování. Tanneke seděla ve vchodových dveřích a šila. Maertge trůnila na lavičce a vyráběla krajku. Aleydis a Lisbeth vedle ní třídily svou sbírku mušlí.

Cornelii jsem neviděla.

Právě jsem věšela nějakou zástěru, když jsem zaslechla Marii Thins, jak se ptá: „Kam jdeš?“ Byl to spíš tón jejího hlasu, nežli samotná slova, co mě přimělo přerušit práci. Zněla úzkostně.

Vplížila jsem se dovnitř a pokračovala jsem chodbou. Maria Thins stála u paty schodiště a hleděla vzhůru. Tanneke se postavila do vchodu stejně jako ten den už jednou, tentokrát však čelem dovnitř, a sledovala pohled své paní. Uslyšela jsem vrzání schodiště a namáhavý dech. Catharina se vlekla nahoru do schodů.

V tom okamžiku jsem věděla, co se stane – jí, jemu i mně.

Cornelia je tam, napadlo mě. Vede svou matku k tomu obrazu.

Mohla jsem to mučivé čekání zkrátit. Mohla jsem v tu chvíli odejít, vyrazit ze dveří od nedopraného prádla a neohlížet se. Nedokázala jsem se však pohnout. Stála jsem jako přimražená, stejně jako Maria Thins stála přimražená u paty schodiště. Také ona věděla, co se stane, a nemohla tomu zabránit.

Klesla jsem na podlahu. Maria Thins mě viděla, ale nepromluvila. Dál nejistě hleděla vzhůru. Potom hluk na schodech ustal a zaslechly jsme Catharininy těžké kroky mířící ke dveřím ateliéru. Maria Thins vyrazila po schodech nahoru. Já jsem zůstala na kolenou, příliš vyčerpaná, než abych se zvedla. Tanneke stála tak, že clonila světlo od předních dveří. Pozorovala mě se založenými pažemi, tvář měla bezvýraznou.

Brzy nato se ozval zuřivý křik, pak zvýšené hlasy, jež se rychle ztlumily.

Cornelia sestoupila po schodech dolů. „Maminka chce, aby tatínek přišel domů,“ oznámila Tanneke.

Tanneke vykročila pozpátku ven a otočila se k lavičce. „Maertge, jdi na cech najít otce,“ zavelela. „Rychle. Řekni mu, že to je důležité.“

Cornelia se rozhlédla. Sotva mě spatřila, obličej se jí rozjasnil. Zvedla jsem se z kolenou a toporně jsem odkráčela zpátky na dvorek. Nemohla jsem dělat nic jiného než pověsit prádlo a čekat.

Po jeho návratu jsem si na okamžik myslela, že třeba přijde a najde mě na dvorku, schovanou mezi rozvěšeným povlečením. Neudělal to –slyšela jsem ho na schodech a pak už nic.

Opřela jsem se o teplou cihlovou zeď a hleděla jsem vzhůru. Byl jasný, bezmračný den, obloha kýčovitě modrá. Byl to ten druh dne, kdy děti pobíhají s křikem po ulicích sem a tam, kdy se páry procházejí venku za městskými branami, kolem větrných mlýnů a podél kanálů, kdy stařenky vysedávají na slunci se zavřenýma očima. Můj otec pravděpodobně seděl na lavičce před domem s tváří otočenou k teplu. Zítra třeba přijde lezavá zima, ten den však bylo jaro.

Poslali pro mě Cornelii, aby mě přivedla. Když se objevila mezi pověšeným prádlem a shlédla na mě s krutým úšklebkem na tváři, měla jsem chuť ji plácnout stejně jako onen první den, kdy jsem do domu přišla pracovat. Neudělala jsem to však, prostě jsem seděla s rukama v klíně, se svěšenými rameny a sledovala jsem ji, jak projevuje škodolibou radost. Slunce zachytilo v jejích rudých vlasech záblesky zlaté – stopy po matce.

„Jsi žádána nahoře,“ pravila formálním hlasem. „Chtějí s tebou mluvit.“ Otočila se a odhopsala zpátky do domu.

Sehnula jsem se a otřela jsem si z boty smítko prachu. Pak jsem vstala, narovnala jsem si sukni, přihladila jsem zástěru, napjala jsem konečky svého čepce a zkontrolovala jsem uvolněné pramínky vlasů. Olízla jsem si rty a stiskla jsem je, zhluboka jsem se nadechla a následovala jsem Cornelii.

Catharina byla uplakaná – nos měla červený a oči opuchlé. Seděla na židli, kterou si on obvykle přitahoval ke svému stojanu – předtím byla odsunutá ke stěně a ke komodě, do níž ukládal štětce a malířskou špachtli. Jakmile jsem se objevila, ztěžka se zvedla, aby mi čelila vestoje, ze své výšky a mohutnosti. Zlostně na mě hleděla, avšak nepromluvila. Přitiskla si paže kolem břicha a trhla sebou.

Maria Thins stála vedle malířského stojanu a tvářila se věcně, ale také netrpělivě, jako by měla na práci jiné, důležitější věci.

On stál po boku své ženy, obličej měl bez výrazu, ruce podél těla a oči upíral na obraz. Čekal, až někdo, Catharina, Maria Thins nebo já, začneme.

Zastavila jsem se hned za dveřmi. Cornelia okolkovala za mnou. Ze svého místa jsem na obraz neviděla.

Byla to Maria Thins, kdo nakonec promluvil.

„No, děvče, má dcera chce vědět, jak to, že jsi měla její náušnice.“ Pronesla to, jako by nečekala, že odpovím.

Zkoumala jsem její starou tvář. Ona nepřizná, že mi pomohla ty náušnice získat. On také ne, to jsem věděla. Netušila jsem, co říci. Tak jsem neřekla nic.

„Ukradla jsi klíč k mé šperkovnici a vzala jsi moje náušnice?“ Catharina se ozvala, jako by se o tom, co říkala, snažila přesvědčit sebe samu. Hlas jí zněl rozechvěle.

„Ne, paní.“ Ačkoli jsem věděla, že by pro všechny bylo snazší, kdybych řekla, že jsem je ukradla, nedokázala jsem o sobě lhát.

„Nelži mi. Služky kradou v jednom kuse. Vzala jsi moje náušnice!“

„Ony vám teď chybí, paní?“

Catharina vypadala na okamžik zmateně – tím, že jsem jí vůbec položila otázku, i otázkou samou. Od chvíle, kdy obraz spatřila, zjevně svou šperkovnici nezkontrolovala. Neměla ponětí, jestli jsou náušnice pryč nebo ne. Nelíbilo se jí ale, že jí kladu otázky. „Ticho, ty zlodějko. Zavřou tě do vězení,“ zasyčela, „a sluneční světlo neuvidíš celé roky.“ Znovu sebou trhla. Něco s ní nebylo v pořádku.

„Ale paní –“

„Catharino, nesmíš se tolik rozrušovat,“ přerušil mě. „Van Ruijven si ten obraz odnese hned, jakmile doschne, takže ho budeš moct pustit z hlavy.“

Ani on nechtěl, abych mluvila. Zdálo se, že o to nestojí nikdo. Pomyslela jsem si, proč mě vůbec volali nahoru, když se tolik bojí toho, co bych mohla říci.

Mohla bych například říci: „Co třeba to, jakým způsobem se na mě tolik hodin díval, zatímco ten obraz maloval?“

Mohla bych třeba říci: „Co vaše matka a váš manžel, kteří vám jednali za zády a podvedli vás?“

Nebo bych mohla prostě říci: „Váš manžel se mě dotýkal, tady, v téhle místnosti.“

Nevěděli, co bych mohla prozradit.

Catharina nebyla bláhová. Věděla, že to, oč tu skutečně běží, nejsou ty náušnice. Chtěla, aby tomu tak bylo, pokusila se to z nich udělat, ale nemohla si pomoci. Otočila se k svému manželovi. „Proč,“ zeptala se,“ jsi nikdy nenamaloval mě?“

Jak tak na sebe hleděli, zaujalo mě, že ona je vyšší než on a svým způsobem i mohutnější.

„Ty ani děti do tohohle světa nepatříte,“ pravil. „Nemáte sem patřit.“

„A ona ano?“ zaječela Catharina pronikavě a trhla hlavou směrem ke mně.

Neodpověděl. Přála jsem si, abychom s Marií Thins a Cornelií byly v kuchyni či v síni Ukřižování nebo venku na trhu. Byla to záležitost, jakou mají muž a jeho žena probírat o samotě.

„A s mými náušnicemi?“

Zase mlčel, což Catharinu popudilo ještě víc než jeho předchozí slova. Začala potřásat hlavou, až jí plavé kadeře poskakovaly kolem uší. „Tohle ve svém vlastním domě nestrpím,“ prohlásila. „Nestrpím to!“ Divoce se rozhlížela okolo sebe. Když jí oči padly na malířskou špachtli, projel mnou záchvěv. Učinila jsem krok kupředu ve stejné chvíli, kdy se pohnula ke komodě a špachtli popadla. Zastavila jsem se, protože jsem si nebyla jista, coudělá dál.

On to ale věděl. Znal svou vlastní ženu. Popošel ke Catharině, sotva přikročila k obrazu. Byla rychlá, on však byl rychlejší – chytil ji za zápěstí v okamžiku, kdy bodla kosočtvercovou čepelí špachtle směrem k obrazu. Zarazil ji těsně před tím, než se čepel dotkla mého oka. Z místa, kde jsem teď stála, jsem viděla to veliké oko, jiskření náušnice, kterou právě domaloval, i odlesky čepele balancující nad obrazem. Catharina bojovala, on však pevně svíral její zápěstí a čekal, až špachtli pustí. Náhle zasténala. Odmrštila špachtli a chytila se za břicho. Špachtle klouzala po dlaždicích k mým nohám, točila se a točila čím dál pomaleji, zatímco jsme na ni všichni zírali. Zastavila se s čepelí namířenou na mě.

Správně jsem ji měla zvednout. To se od služek očekávalo – zvedat věci svého pána i paní a dávat je zpátky na místo.

Vzhlédla jsem, střetla jsem se s jeho pohledem a dlouhou chvíli jsem mu hleděla do šedých očí. Věděla jsem, že to je naposledy. Na nikoho jiného jsem se nepodívala.

Zdálo se mi, jako bych v jeho očích četla lítost.

Špachtli jsem nezvedla. Otočila jsem se, odkráčela jsem z místnosti dolů po schodech, prošla jsem chodbou a odstrčila jsem přitom Tanneke. Zamířila jsem na ulici a neohlédla jsem se po dětech, o nichž jsem věděla, že určitě sedí na lavičce, ani po Tanneke, která se jistě mračila, protože jsem do ní vrazila, ani nahoru do oken, kde možná stál on. Vyšla jsem na ulici a dala jsem se do běhu. Utíkala jsem po Oude Langendijck a pak přes most na Tržní náměstí.

Utíkají jenom zloději a děti.

Dorazila jsem do středu náměstí a zastavila jsem se v kruhu dlaždic s osmicípou hvězdou uprostřed. Každý cíp naznačoval směr, kterým jsem se mohla dát.

Mohla jsem se vrátit k rodičům.

Mohla jsem v Masných krámech najít Pietera a přistoupit na to, že si ho vezmu.

Mohla jsem jít do domu van Ruijvena – přijal by mě s úsměvem. Mohla jsem jít k van Leeuwenhoekovi a požádat ho, aby se nade mnou slitoval.

Mohla jsem vyrazit do Rotterdamu hledat Franse. Mohla jsem se vydat sama někam daleko. Mohla jsem se vrátit do Papeženecké čtvrti.

Mohla jsem zajít do Nového kostela a modlit se k Bohu, aby mi ukázal cestu.

Stála jsem v tom kruhu, točila se kolem dokola a přemýšlela.

Jakmile jsem učinila svou volbu, volbu, o níž jsem věděla, že ji učinit musím, položila jsem nohy pečlivě podél okraje onoho cípu, vydala jsem se směrem, který mi ukázal, a kráčela jsem vyrovnaně.

1676

Jakmile jsem vzhlédla a spatřila ji, málem jsem upustila nůž. Neviděla jsem ji deset let. Vypadala takřka stejně, i když byla o něco širší a kromě dávných neštoviček měla nyní tvář po jedné straně zjizvenou –Maertge, která za mnou dosud čas od času zašla, mi vyprávěla o nehodě se skopovou kýtou, z níž vystříkl horký olej.

Pečení masa jí nikdy moc nešlo.

Stála natolik daleko, že nebylo zřejmé, jestli skutečně přišla za mnou. Věděla jsem však, že náhoda to být nemůže. Deset let se jí dařilo vyhýbat se mi ve městě, jež nebylo nijak velké. Ani jednou jsem na ni nenarazila na trhu, v Masných krámech ani podél některého z hlavních kanálů. Po Oude Langendijck jsem ovšem nechodila.

Zdráhavě došla ke stánku. Odložila jsem nůž a otřela jsem si zakrvavené ruce do zástěry. „Dobrý den, Tanneke,“ pronesla jsem klidně, jako bych se s ní byla viděla jen několik dní předtím. „Jak se vám daří?“

„Paní chce s tebou mluvit,“ řekla stroze a zamračila se. „Máš přijít dnes odpoledne k nám do domu.“

Uplynulo už mnoho let od doby, kdy mi někdo poroučel takovýmhle tónem. Zákazníci o věci žádali, to však bylo něco jiného. Mohla jsem je odmítnout, kdyby se mi nelíbilo, co slyším.

„Jak se má Maria Thins?“ zeptala jsem se ve snaze zůstat zdvořilá. „A co Catharina?“

„Tak, jak se dá očekávat, vzhledem k tomu, co se stalo.“

„Předpokládám, že to překonají.“

„Moje paní musela prodat nějaký majetek, ale umí to zařídit chytře. Děti budou v pořádku.“ Stejně jako v minulosti Tanneke nedokázala odolat a vychvalovala Marii Thins před kýmkoli, kdo byl ochoten naslouchat, i když to znamenalo až příliš horlivě sdělovat podrobnosti.

Přišly dvě ženy, postavily se za Tanneke a čekaly, až je obsloužím. Část mého já si přála, aby tam nebyly a já jí mohla položit další otázky, přimět ji, aby prozradila podrobnosti a vyprávěla mi o řadě věcí mnohem víc. Avšak druhá část mého já – ta rozumná část, jíž jsem se už řadu let držela – s ní nechtěla mít nic společného. Nechtěla jsem to slyšet.

Ženy se začaly ošívat, zatímco Tanneke stála tvrdošíjně před stánkem, stále se mračila, tvářila se však už mírněji. Hloubala nad kusy masa, jež ležely vystavené před ní.

„Chtěla byste něco koupit?“ zeptala jsem se.

Moje otázka ji vytrhla ze strnulosti. „Ne,“ zavrčela.

Kupovali teď maso u stánku na vzdáleném konci Masných krámů. Jakmile jsem začala pracovat po Pieterově boku, změnili řezníka, a to tak náhle, že ani nezaplatili účet. Dosud nám dlužili patnáct guldenů. Pieter jim o ně nikdy neřekl. „To je cena, kterou jsem za tebe zaplatil,“ škádlíval mě občas. „Teď vím, kolik služka stojí.“

Nesmála jsem se, když to říkal.

Ucítila jsem, jak mě za šaty tahá drobná ručka, a podívala jsem se dolů. Malý Frans mě našel a tiskl se k mé sukni. Pohladila jsem ho po temeni hlavičky, na níž měl záplavu zlatých kudrlinek stejně jako jeho otec. „Tady jsi,“ řekla jsem. „Kdepak je Jan a babička?“

Byl ještě moc malý, aby mi to dovedl říci, ale vtom jsem zahlédla svou matku a staršího syna, jak se blíží mezi stánky směrem ke mně.

Tanneke se dívala z jednoho mého syna na druhého a tvář jí ztvrdla. Střelila po mně obviňujícím pohledem, neřekla však, co si myslí. Couvla a šlápla na nohu ženě, jež stála hned za ní. „Nezapomeň dnes odpoledne přijít,“ řekla a obrátila se k odchodu dřív, než jsem stačila odpovědět.

Měli teď jedenáct dětí – Maertge a trhové klevety mi pomáhaly udržovat přehled. O dítě, jež se jí narodilo v onen den s obrazem a s malířskou špachtlí, však Catharina přišla. Porodila přímo v ateliéru – nedokázala se ani dostat po schodech dolů do vlastní postele. To malé přišlo na svět o měsíc dřív, bylo malé a neduživé. Zemřelo zanedlouho po oslavě svého narození. Věděla jsem, že Tanneke klade jeho smrt za vinu mně.

Občas jsem si představila jeho ateliér s Catharininou krví na podlaze a ptala jsem se sama sebe, jak tam stále ještě může pracovat.

Jan doběhl ke svému mladšímu bratříčkovi a odtáhl ho do kouta, kde si začali kopat kostí sem a tam.

„Kdo to byl?“ zeptala se má matka. Nikdy Tanneke neviděla.

„Jedna zákaznice,“ odpověděla jsem. Často jsem ji chránila před věcmi, o nichž jsem věděla, že by ji rozrušily. Po otcově smrti se začala jako divoký pes lekat všeho nového, odlišného i každé změny.

„Nic si nekoupila,“ poznamenala matka.

„Ne. Neměli jsme, co chtěla.“ Obrátila jsem se k obsloužení následující zákaznice dřív, než mi matka stihla klást další otázky.

Objevil se Pieter se svým otcem a nesli mezi sebou hovězí půlku. Hodili ji na stůl za stánkem a vytáhli nože. Jan i malý Frans nechali kost být a běželi se dívat. Matka couvla – pohledu na tolik masa nikdy nepřivykla. „Já pomalu půjdu,“ pravila a chopila se svého nákupního košíku.

„Můžeš mi dnes odpoledne pohlídat chlapce? Musím si zařídit nějaké pochůzky.“

„Kam jdeš?“

Vytáhla jsem obočí. Už dříve jsem si matce postěžovala, že se příliš vyptává. Zestárla a stala se podezíravou, ačkoli obvykle neměla k podezření žádný důvod. Avšak teď, kdy jsem před ní měla co skrývat, jsem si připadala nezvykle klidná. Na její otázku jsem neodpověděla.

S Pieterem to bylo snazší. Prostě ke mně vzhlédl od své práce. Kývla jsem na něho. Už dávno se rozhodl, že se mě nebude na nic vyptávat, i když věděl, že občas mívám myšlenky, o nichž nemluvím. Když mi o naší svatební noci sundal čepec a spatřil dírky v mých uších, nezeptal se.

Teď už byly dírky dávno zahojené. Jediné, co po nich zůstalo, byly malinké výrůstky ztvrdlé tkáně, které jsem ucítila jen tehdy, když jsem si lalůčky pevně stiskla mezi prsty.

* * *

Byly to dva měsíce, co jsem tu zprávu slyšela. Už dva měsíce jsem mohla chodit po Delftu a neklást si otázku, jestli ho uvidím. Za ta léta jsem ho příležitostně zdálky zahlédla při jeho cestě na cech či zpátky, poblíž krčmy jeho matky, nebo jak kráčí do van Leeuwenhoekova domu, který stál nedaleko Masných krámů. Nikdy jsem se k němu nepřiblížila a nebyla jsem si jista, jestli mě někdy viděl. Rázoval po ulicích nebo přes náměstí s očima upřenýma na jakýsi vzdálený bod – ne snad z neomalenosti či úmyslně, ale jako by žil v jiném světě.

Zpočátku to pro mě bylo velmi těžké. Sotva jsem ho spatřila, ztuhla jsem, ať jsem byla kdekoli, hruď se mi úžila a nemohla jsem popadnout dech. Svou reakci jsem musela skrývat před Pieterem starším i mladším, před svou matkou i přes zvědavými drbnami na trhu.

Dlouhou dobu jsem si myslela, že pro něj třeba stále něco znamenám.

Po čase jsem si však přiznala, že mu vždycky záleželo víc na mém obrazu než na mně.

Začalo být snazší to přijmout, jakmile se narodil Jan. Můj syn mě přiměl obrátit se do lůna rodiny, jako jsem to dělávala, dokud jsem byla dítě, nežli jsem se stala služkou. Zaměstnával mě natolik, že mi nezbýval čas rozhlížet se po okolním světě. S miminkem v náručí jsem přestala chodit kolem osmicípé hvězdy na náměstí a uvažovat, co čeká na koncích jejích jednotlivých cípů. Pokud jsem svého bývalého pána uviděla na druhé straně náměstí, srdce už se mi nesvíralo jako pěst. Už jsem nemyslela na perly ani na kožešiny a netoužila jsem spatřit některý z jeho obrazů.

Občas jsem na ulicích narazila na ostatní – na Catharinu, na děti či na Marii Thins. Catharina a já jsme od sebe odvracely tvář. Bylo to tak snazší. Cornelia hleděla zklamanýma očima skrze mě. Myslím, že původně doufala, že mě zničí úplně. Lisbeth zaměstnávalo dohlížení na chlapce, kteří byli příliš malí, než aby si mě pamatovali. A Aleydis se podobala svému otci –její šedé oči se rozhlížely kolem, aniž spočinuly na čemkoli v její blízkosti. Po čase přibyly další děti, jež jsem neznala, nebo jsem je rozeznala pouze podle očí po otci či podle vlasů po matce.

Z nich všech mě braly na vědomí pouze Maria Thins a Maertge – Maria Thins mi krátce pokývla hlavou, když mě spatřila, a Maertge občas vyklouzla do Masných krámů, aby si se mnou popovídala. Byla to Maertge, kdo mi z domu přinesl moje věci – rozbitý kachel, mou modlitební knížku, límce a čepce. Byla to Maertge, kdo mi v průběhu let vyprávěl o smrti jeho matky a o tom, že musel převzít vedení její krčmy, o jejich rostoucích dluzích i o Tannečině nehodě s olejem.

Byla to Maertge, kdo mi jednoho dne radostně oznámil: „Tatínek mě maluje stejně, jako namaloval tebe. Jenom mě, jak se ohlížím přes rameno. Jsou to jediné dva obrazy, které udělal takhle, abys věděla.“

Úplně stejně ne, pomyslela jsem si. Ne tak docela. Překvapilo mě však, že o tom obrazu ví. Bylo by mě zajímalo, jestli ho viděla.

Musela jsem s ní jednat opatrně. Dlouhou dobu byla ještě holčička a mně nepřipadalo správné, příliš se jí na její rodinu vyptávat. Musela jsem trpělivě čekat, až mi útržky novinek sdělí. V době, kdy dozrála dost na to, aby ke mně byla sdílnější, už jsem o její rodinu neměla takový zájem, protože jsem měla svou vlastní.

Pieter její návštěvy toleroval, ale věděla jsem, že ho znepokojuje. Ulevilo se mu, když se Maertge provdala za syna obchodníka s hedvábím, začala se se mnou vídat méně a nakupovat maso u jiného řezníka.

Teď, po deseti letech, mě volali zpátky do domu, z něhož jsem kdysi tak náhle utekla.

Dva měsíce předtím jsem u stánku krájela jazyk na plátky, když jsem zaslechla, jak žena čekající, až přijde na řadu, říká druhé: „Ano, když si člověk pomyslí, že zemřel a zanechal jedenáct dětí a vdovu v takových dluzích.“

Vzhlédla jsem a nůž mi zajel hluboko do dlaně. Bolest jsem vůbec necítila, dokud jsem se nezeptala: „O kom to mluvíte?“ a ta žena odpověděla: „Malíř Vermeer je mrtev.“

* * *

Jakmile jsem u stánku skončila, vydrbala jsem si nehty zvlášť pečlivě. Už dávno jsem rezignovala na to, abych si je důkladně drhla pokaždé, k notnému pobavení Pietera staršího. „Vidíš, na zašpiněné prsty sis zvykla stejně, jako jsi přivykla mouchám,“ říkával s oblibou. „Teď, když znáš svět o trochu líp, chápeš, že není důvod udržovat ruce v čistotě pořád. Stejně se zase ušpiní. Čistota není tak důležitá, jako sis myslívala, když jsi byla služkou, co?“ Občas jsem však rozdrtila levanduli a schovala si ji pod spodničkou, abych překryla pach masa, který jako by se mě držel, i když jsem byla od Masných krámů daleko.

Bylo mnoho věcí, jimž jsem přivykla.

Převlékla jsem se do jiných šatů, čisté zástěry a čerstvě naškrobeného čepce. Stále jsem nosila čepec stejným způsobem a pravděpodobně jsem vypadala hodně podobně jako v onen den, kdy jsem se poprvé vydala pracovat coby služka. Jen oči už jsem teď neměla tak vykulené a nevinné.

Ačkoli byl únor, nepanovala žádná krutá zima. Na Tržním náměstí bylo hodně lidí – naši zákazníci, sousedé, lidé, kteří nás znají a kteří si všimnou mého prvního vkročení na Oude Langendijck po deseti letech. Nakonec Pieterovi budu muset říci, že jsem tam šla. Zatím jsem ale nevěděla, jestli mu budu muset lhát proč.

Přešla jsem náměstí a pak most vedoucí odtud přes kanál k Oude Langendijck. Neotálela jsem, protože jsem na sebe nechtěla poutat další pozornost. Svižně jsem odbočila a vykročila jsem po ulici. Nebylo to daleko – za půl minuty jsem byla u domu – mně to však připadalo tak dlouhé, jako bych cestovala do cizího města, jež jsem nenavštívila řadu let.

Byl vlídný den, takže dveře zely dokořán a na lavičce seděly děti –byly čtyři, dva chlapci a dvě dívky, seřazené stejně jako jejich starší sestry před deseti lety, když jsem přišla poprvé. Ten nejstarší vyfukoval bubliny stejně jako tehdy Maertge, trubičku však odložil, sotva mě spatřil. Vypadal, že mu je deset nebo jedenáct let. Po chvilce jsem si uvědomila, že to musí být Franciscus, ačkoli jsem v něm neviděla mnoho povědomého z miminka, jež jsem znávala. Je ale pravda, že v mládí jsem o malých dětech moc nepřemýšlela. Ty ostatní jsem nepoznávala, až na to, že jsem je příležitostně zahlédla ve městě se staršími děvčaty. Všichni na mě zírali.

Oslovila jsem Franciska. „Pověz, prosím tě, své babičce, že za ní přišla Griet.“

Franciscus se obrátil k starší z obou dívek. „Beatrix, jdi najít Marii Thins.“

Dívka poslušně vyskočila a odešla dovnitř. Vzpomněla jsem si, jak seMaertge a Cornelia tehdy dávno přetahovaly o to, která z nich mě ohlásí, a usmála jsem se pro sebe.

Děti si mě stále prohlížely. „Já vím, kdo jste,“ prohlásil Franciscus.

„Pochybuji, že si mě můžeš pamatovat, Francisku. Byl jsi ještě miminko, když jsem tě znala.“

Moji poznámku nevnímal – sledoval svou vlastní myšlenku. „Vy jsteta paní na obrazu.“

Trhla jsem sebou a Franciscus se triumfálně usmál. „Ano, jste, i když na tom obrazu nemáte čepec, ale krásný modrožlutý turban.“

„Kde ten obraz je?“

Zřejmě ho překvapilo, že se ptám. „Přece u van Ruijvenovy dcery. On loni umřel, víte.“

Tuhle zprávu jsem v Masných krámech vyslechla se skrytou úlevou. Van Ruijven mě po mém odchodu nikdy nevyhledal, já jsem se však vždycky bála, že se s tím svým úlisným úsměvem a šátravýma rukama jednoho dne znovu objeví.

„Jak to, že jsi ten obraz viděl, když je u van Ruijvena?“

„Tatínek požádal, aby si obraz mohl nakrátko vypůjčit,“ vysvětlil Franciscus. „V den, kdy tatínek zemřel, ho maminka poslala van Ruijvenově dceři zpátky.“

Chvějícíma se rukama jsem si upravila plášť. „On chtěl ten obraz znovu vidět?“ vypravila jsem ze sebe tiše.

„Ano, děvče.“ Maria Thins se mezitím postavila do dveří. „Tady to ničemu nepomohlo, to ti povím. Jenže tou dobou už byl v takovém stavu, že jsme se neodvážily odmítnout, ani Catharina ne.“ Vypadala naprosto stejně – ta nezestárne nikdy. Jednoho dne půjde prostě spát a už se nevzbudí.

Pozdravila jsem ji kývnutím hlavy. „Vaší ztráty i vašich potíží je mi líto, paní.“

„Ano, život je zkrátka pošetilý. Když člověk žije dost dlouho, nic už ho nepřekvapí.“

Nevěděla jsem, jak na taková slova reagovat, tak jsem prostě řekla to, o čem jsem věděla, že to je pravda. „Chtěla jste se mnou mluvit, paní.“

„Ne, to Catharina s tebou má mluvit.“

„Catharina?“ Nedokázala jsem ze svého hlasu zapudit překvapení.

Maria Thins se kysele usmála. „Ty ses přece jen nikdy nenaučila nechávat si svoje myšlenky pro sebe, že ne, děvče? To nic, předpokládám, že s tím svým řezníkem vycházíš dobře, pokud od tebe nežádá příliš mnoho.“

Otevřela jsem ústa, abych promluvila, pak jsem je však zase zavřela.

„Tak je to správně. Učíš se. Takže, Catharina a van Leeuwenhoek jsou ve velké síni. On je vykonavatelem závěti, chápeš?“

Nechápala jsem. Chtěla jsem se zeptat, co tím myslí a proč tu van Leeuwenhoek je, ale neodvážila jsem se. „Ano, paní,“ řekla jsem prostě.

Maria Thins se krátce zasmála. „Největší potíže, jaké jsme kdy se služkou měli,“ zamumlala, potřásla hlavou a zmizela uvnitř.

Vešla jsem do přední chodby. Všude po stěnách stále visely obrazy, některé jsem poznala, jiné nikoli. Napůl jsem očekávala, že mezi zátišími a pohledy na moře spatřím sebe, ale samozřejmě jsem tam nebyla.

Pohlédla jsem na schody vedoucí nahoru k jeho ateliéru, zastavila jsem se a hruď se mi přitom sevřela. Měla jsem dojem, že stát znovu v tomhle domě s jeho ateliérem nad hlavou je víc, než dokážu snést, i když jsem věděla, že on tam není. Řadu let jsem si nedovolila ani pomyslet na hodiny, jež jsem strávila mletím barev po jeho boku, sezením ve světle dopadajícím okny a pozorováním jeho, jak se na mě dívá. Poprvé po dvou měsících jsem si naplno uvědomila, že je mrtev. Je mrtev a žádné další obrazy už nenamaluje. Bylo jich tak málo – slyšela jsem, že nikdy nezačal malovat rychleji, jak po něm Maria Thins a Catharina chtěly.

Teprve když jakási dívka vystrčila hlavu ze síně Ukřižování, přinutila jsem se zhluboka se nadechnout a zamířit chodbou směrem k ní. Cornelia teď byla zhruba v témž věku jako já, když jsem se stala služkou. Rudé vlasy jí během těch deseti let ztmavly a měla je upravené prostě, beze stuh či copánků. Časem mi začala připadat méně obtížná. Vlastně jsem ji skoro litovala – tvář měla zkřivenou prohnaností, jaká dívce jejího věku dodávala ošklivého vzezření.

Napadlo mě, co s ní bude, co bude s nimi všemi. Přes Tannečinu důvěru ve schopnost její paní všechno zařídit, to byla velká rodina s velkými dluhy. Na trhu jsem se doslechla, že už tři roky nezaplatili účet pekaři, který se po smrti mého pána nad Catharinou slitoval a přijal jako vyrovnání dluhu obraz. Po krátký okamžik jsem uvažovala, jestli i mně dá Catharina obraz, aby vyrovnala svůj dluh u Pietera.

Cornelia vtáhla hlavu zpátky do pokoje a já jsem vstoupila do velké síně. Od doby, kdy jsem tu pracovala, se místnost příliš nezměnila. Postel měla dosud zelené hedvábné závěsy, nyní vybledlé. Stála tu i skříň vykládaná slonovinou, stůl se španělskými koženými židlemi, na stěně pořád visely obrazy jeho a její rodiny. Všechno vypadalo starší, zaprášenější a otlučenější. Červené a hnědé dlaždice na podlaze byly popraskané a místy chyběly.

Van Leeuwenhoek stál zády ke dveřím s rukama sepjatýma za sebou a studoval obraz vojáků popíjejících v krčmě. Otočil se a uklonil se mi, laskavý muž jako vždy.

Catharina seděla u stolu. Nebyla v černém, jak jsem očekávala. Nevěděla jsem, jestli mě chce popíchnout, ale oblékla si onen žlutý kabátek lemovaný hermelínem. I ten působil opotřebovaně, jako by byl nošen příliš často. Na rukávech měl špatně vyspravené trhliny a kožešinu na několika místech prožrali moli. Ona nicméně hrála svou úlohu elegantní paní domu. Vlasy si pečlivě upravila, napudrovala se a vzala si svůj perlový náhrdelník. Náušnice neměla.

Její tvář s tou elegancí neladila. Sebevětší nános pudru nemohl zakrýt její strnulý hněv, ani její odpor a strach. Nechtěla se se mnou setkat, ale musela.

„Paní, přála jste si se mnou mluvit.“ Považovala jsem za nejlepší oslovit ji sama, ačkoli jsem se při řeči dívala na van Leeuwenhoeka.

„Ano.“ Catharina mi nepokynula k židli, jako by to učinila s dámou. Nechala mě stát.

Následovalo trapné ticho, zatímco ona seděla, já stála a čekala jsem, až začne. Zjevně se snažila přimět se k řeči. Van Leeuwenhoek přešlápl z jedné nohy na druhou.

Nepokusila jsem se jí pomoci. Nezdálo se, že bych mohla. Sledovala jsem její ruce, jak posunují nějaké papíry po stole, přejíždějí po okrajích šperkovnice, kterou měla u lokte, zvedají pudrovací štěteček a zase jej pokládají. Otřela si ruce do bílého hadříku.

„Víš, že můj manžel přede dvěma měsíci zemřel?“ spustila konečně.

„Ano, slyšela jsem, paní. Bylo mi to velmi líto. Nechť ho Bůh opatruje.“

Nezdálo se, že by Catharina moje chabá slova vnímala. Myšlenkami byla jinde. Znovu uchopila štěteček a projela jeho štětiny prsty.

„To válka s Francií nás přivedla do téhle situace, chápeš. Tehdy nechtěl kupovat obrazy ani van Ruijven. I mé matce činilo vybírání nájmů potíže. A on musel převzít hypotéku na matčině krčmě. Takže není divu, že se všechno tak ztížilo.“

To poslední, co jsem od Cathariny čekala, bylo vysvětlování, proč upadli do dluhů. Patnáct guldenů po takové době není zase tolik, chtěla jsem říci. Pieter to pustil z hlavy. Už na to dál nemyslete. Neodvážila jsem se ji však přerušovat.

„A pak tu byly děti. Víš, kolik chleba sní jedenáct dětí?“ Krátce ke mně zvedla zrak a pak jej sklopila zpátky ke štětečku.

Za cenu jednoho obrazu během tří let, odpověděla jsem v duchu. Jednoho velmi krásného obrazu pro soucitného pekaře.

Z chodby jsem zaslechla klapnutí dlaždice a šustot šatů zachycených rukou. Cornelia pořád špehuje, pomyslela jsem si. I ona si najde své místo v tomhle dramatu.

Vyčkávala jsem a otázky, jež jsem měla chuť položit, jsem si nechávala pro sebe.

Konečně promluvil van Leeuwenhoek. „Griet, když se sestavuje závěť,“ začal svým hlubokým hlasem, „musí se pořídit soupis rodinného majetku, aby se určila hodnota jmění a zvážily dluhy. Než se tak ale učiní, jsou tu jisté soukromé záležitosti, jež by Catharina ráda vyřídila.“ Pohlédl na Catharinu. Ta si dále pohrávala s pudrovacím štětečkem.

Stále se nemají rádi, pomyslela jsem si. Vůbec by spolu nebyli v jedné místnosti, kdyby se tomu mohli vyhnout.

Van Leeuwenhoek zvedl ze stolu kus papíru. „Tenhle dopis mi napsal deset dní předtím, než zemřel,“ řekl mi. Obrátil se ke Catharine. „Musíte to udělat vy,“ nařídil jí, „protože jsou vaše, nejsou jeho ani moje. Coby vykonavatel jeho poslední vůle bych tu ani neměl být coby svědek, ale byl můj přítel, a já bych rád viděl, že se jeho přání splnilo.“

Catharina mu vyškubla papír z ruky. „Můj manžel nebyl churavý člověk, abys věděla,“ oslovila mě. „Vlastně vůbec nestonal, až den nebo dva před smrtí. To ta tíha dluhu ho dohnala do stavu zběsilosti.“

Ve stavu zběsilosti jsem si svého pána představit nedovedla.

Catharina se podívala na dopis, vzhlédla k van Leeuwenhoekovi, pak otevřela svou šperkovnici. „Žádal, abys je dostala ty.“ Vyňala náušnice a po chvilce váhání je položila na stůl.

Udělalo se mi mdlo, takže jsem zavřela oči a lehce jsem se dotkla opěradla židle, abych získala oporu.

„Znovu už jsem si je na sebe nevzala,“ prohlásila Catharina trpkým tónem. „Nemohla jsem.“

Otevřela jsem oči. „Já si vaše náušnice vzít nemohu, paní.“

„Proč ne? Už sis je jednou vzala. A navíc není na tobě, abys o tomhle rozhodovala. On to rozhodl za tebe i za mě. Teď jsou tvoje, tak si je vezmi.“

Zaváhala jsem, pak jsem se natáhla a zvedla jsem je. Byly na dotek chladné a hladké, jak jsem si je pamatovala, avjejich šedobílé křivce se zrcadlil svět.

Vzala jsem si je.

„Teď jdi,“ poručila Catharina hlasem přidušeným skrývanými slzami. „Učinila jsem, co žádal. Víc neudělám.“ Vstala, zmačkala papír a hodila jej do ohně. Zády otočená ke mně sledovala, jak vzplanul.

Bylo mi jí skutečně líto. Ačkoli to neviděla, uctivě jsem pokývla hlavou jí a pak van Leeuwenhoekovi, který se na mě usmál. „Dejte si pozor, abyste zůstala sama sebou,“ varoval mě kdysi dávno. Napadlo mě, jestli se mi to podařilo. Nebylo vždycky snadné to vědět.

Tiše jsem zamířila napříč pokojem, s náušnicemi sevřenými v dlani, a uvolněné dlaždice mi cinkaly pod nohama. Tiše jsem za sebou zavřela dveře.

Cornelia stála na chodbě. Hnědé šaty, jež měla na sobě, byly na několika místech spravované a nebyly tak čisté, jak by mohly být. Když jsem se protahovala kolem ní, pronesla tichým, dychtivým hlasem: „Mohla bys je dát mně.“ Její hladové oči se smály.

Napřáhla jsem ruku a plácla ji.

* * *

Dorazila jsem zpátky na Tržní náměstí, zastavila jsem se u středové hvězdy a podívala se na perly ve své ruce. Nemohla jsem si je nechat. Co s nimi udělám? Nemohla jsem Pieterovi říci, jak jsem k nim přišla –to by znamenalo vysvětlovat všechno, co se přihodilo tak dávno. Nosit bych ty náušnice beztak nemohla – řezníkova žena takové věci nenosí o nic spíš nežli služka.

Několikrát jsem hvězdu obešla kolem dokola. Pak jsem zamířila na místo zastrčené v postranní uličce za Novým kostelem, o němž jsem slyšela, nikdy jsem tam však nebyla. Před deseti lety bych byla takové místo nenavštívila.

Živnost onoho muže spočívala v uchovávání tajemství. Věděla jsem, že se mě nebude na nic vyptávat ani nikomu nepoví, že jsem k němu zašla. Poté, co viděl tolik zboží přicházet a odcházet, nebyl už zvědavý na příběhy, jež ukrývalo. Zvedl náušnice ke světlu, kousl do nich, odnesl je ven a zamžoural na ně.

„Dvacet guldenů,“ řekl.

Přikývla jsem, vzala jsem mince, jež mi podal, a bez ohlédnutí jsem odešla.

Bylo tu pět guldenů navíc, jež nebudu schopna vysvětlit. Oddělila jsem pět mincí od ostatních a pevně jsem je stiskla v pěsti. Schovám je někde, kam se Pieter ani moji synové nepodívají, na nějaké nečekané místo, o němž budu vědět jenom já.

Nikdy je neutratím.

Ty ostatní mince Pietera potěší, dluh je teď splacen. Nic jsem ho nestála. Služka byla zadarmo.

Autorčino poděkování

Jedním z nejužitečnějších a nejčtivějších písemných pramenů o Holandsku sedmnáctého století je publikace Simona Schamy The Embarassment of Riches: An Interpretation of Dutch Culture in the Golden Age (Těžkosti bohatství: výklad holandské kultury zlatého věku, 1987). To málo, co se ví o Vermeeerově životě a o jeho rodině, důkladně zdokumentoval John Montias v publikaci Vermeer and His Milieu (Vermeer a jeho prostředí, 1989). Katalog k Vermeerově výstavě z roku 1996 obsahuje nádherné reprodukce a srozumitelné rozbory obrazů.

Ráda bych poděkovala Philipu Steadmanovi, Nicole Costarasové, Humphreymu Oceanovi a Joanne Wodallové za to, že se mnou pohovořili o různých aspektech Vermeerova díla. Mick Bartram, Ora Dresnerová, Nina Killhamová, Dale Reynolds i Robert a Angela Roystonovi přišli s užitečnými a prospěšnými připomínkami k vznikajícímu rukopisu.

A konečně děkuji svému agentovi Jonnymu Gellerovi i své redaktorce Susan Wattové, že to, co dělají, dělají tak dobře.

Tracey Chevalier

Dívka s perlou

Z anglického originálu Girl with a Pearl Earring,

vydaného nakladatelstvím Harper Collins Publishers,

Londýn 1999, přeložila Ivana Breznenová

Obálku navrhla a graficky upravila Marie Lankašová

Vydalo nakladatelství BRÁNA, spol, sr, o.,

Blanická 25, 121 25 Praha 2,

jako svou 206. publikaci

Odpovědná redaktorka Marie Bělíková

Technická redaktorka Helena Kynclová

Zhotovila MTZ – Tiskárna Olomouc, a, s.,

Studentská 5, 771 64 Olomouc

Stran 168

První vydání

Praha 2000

Cena doporučená nakladatelstvím včetně DPH 176 Kč

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai